— 31 —

„Заклятый островъ передъ нами,
И мы іого не минемо,
Не проплывемъ ийгде човнями,
И на юму пропадемо;
Живе на островѣ царцы
Цирцея, люта чаровніца
И дуже злая до людей;
Якъ лишь не остережутъ ся.
И ый на островъ попадутъ ся,
Тыхъ переверне на звърей.“

„Не будешь тутъ ходить на паръ,
А подешь заразъ чотырьа;
Пропали якъ сврко въ базаръ !
Готовте ші до ярма!
По нашому хохлацьку строю,
Не будешь цапомъ, ня козою,
А вже запевне що воломъ :
И будешь въ плузъ похожати,
До бrawаря дрова таскати,
А може подешь бовкуномъ “

„Ляхъ цвенькати уже не буде,
Загубитъ чуйку и жупанъ,
И нье позывалямъ тамъ забуде.
А заблее такъ, якъ баранъ.
Москаль, бодайбы не козою
Замекекевавъ зъ бородою;
А Прусъ хвостомъ не завилявъ,
Якъ, знаешь, лисъ хвостомъ вляе,
Якъ дуже дойда налягае
И якъ чухрай угонку давъ.“

„Цесарцъ ходятъ журавлями,
Цирцеи служатъ за гусаръ
И въ островъ тѣмъ сторожами
Италіянецъ же маларъ
Исквапнѣйшій на всякій штуки,
Спѣвакъ, танцюра на всѣ руки,
Умѣе и чижовъ ловить;
Сей перерялень въ обезяну,
Ошійникъ носить изъ сапяну
И осужденъ людей свмшить.“

„Французыжь давніе свпаки,
Головоръзы, рѣзники, —
Сй переверутій въ собаки,
Чужй щобъ грязли маслаки.
Вони и на владику лаютъ,
За горло всякого хватаютъ,
Грызутъ ся и промѣжъ себе:
У нихъ хто хитрый, то и старшій
И знай всѣмъ наминае паршь,
Чупрыну всякому скубе.“

„Позвутъ Швейцарцъ червяками,
Голланцъ квакаютъ въ сагивъ.
Чухонцъ лазятъ муравлями;
Познаешь жида тамъ въ свинй.
Индикомъ ходить тамъ Гишпанецъ,
Кротомъ же лазить Португалецъ,
Звёркуе Швединъ вовкомъ тамъ,
Датчанинъ добре жеребцюе,
Ведмедемъ Турчинъ тамъ танцюе;
Побачите, що буде намъ.“

Бвду побачивъ неминучу
Троянцъ всѣ и панъ Еней,
Зобрали ся въ одну всѣ кучу,
Подумать о бѣдѣ своей.
И митю тутъ уговорились,
Щобъ всѣ крестились и молились,
Щобъ только островъ имъ минуть.
Молебень же втяли Еолу,
Щобъ вѣтраль по юго изволу
Въ другій бокъ повелѣвъ духъ нумхнуть.

Еолъ молебнемъ вдоволивъ ся
И вѣтровъ заразъ одвернувъ,
Троянскій плавъ перемѣнивъ ся,
Еней буть звѣремъ увыльнувъ.
Ватага вся весельца,
Горѣлка съ пляшокъ булькотѣла,
Ніхто ня каплѣ не проливъ;
Потомъ взяли ся за весельца
И пригребнули всѣ одъ серця,
Мовь бы Еней по почтѣ плывѣ.

Еней по човну похожая,
Роменьскій тютюнецъ куривъ;
На всѣ чотыри розглядая,
Колибъ чого не пропустивъ.
„Хвадьте, крикнувъ, братця, Бога!
Гребьте дужче яко мога,
Отъ Тибръ передъ носомъ у насъ;
Ся рѣчка Зевсомъ объщана,
Пзъ берегами намъ отдана.
Греби! — отъ закричу шабасъ!“

Гребнули разъ, два, три, чотырй,
Якъ на! — у берега човны;
Троянцъ нашъ — чупрындиръ
На землю скоць, — якъ тамъ були!
И заразъ сталі роскладатись,
Копати, строить, ташоватись,
Мовь имъ подъ лагеръ судъ одвѣвъ.
Еней кричить: „моя тутъ воля!
И кѣлько окомъ скинешь поля,
Зкройъ геть настрою городовъ.“

— 32 —

Земелька ся була Латиньска
Завзятый царъ въ нъй бувъ Латинъ;
Старый скупинда, скурвасыньска,
Дрыжавъ, якъ Каинъ, за алтыпъ.
А также всѣ юго пòдданивъ.
Носили латани галанцъ,
Дивившись на свого царя;
На грошв тамъ не козырялъ,
А въ кòтьки крашанками грали, —
Не дъзмешь даромъ сухаря.

Латинъ сей хоть не дуже близько,
А все Олимпийскимъ бувъ родна,
Не кланявъ ся п'икому низько,
Для юго все була бриды.
Мерика, кажутъ, юго мати,
До Фавна стала учащати,
Та и Латина добула.
Латинъ дочку мавъ чепу руху,
Проворну, гарну и моргуху.
Одна у нього и була.

Дочка була зальотна итина
И зъ заду, зъ переду кругомъ;
Червова, свѣва якъ кислица,
И все ходила павичомъ.
Дородна, насла и красива,
Приступна, добра, не спесива,
Гнучка, юрлива, молода;
Хотъ хто на нее ненарокомъ,
Закине молодецкимъ окомъ,
То такъ еи и вподоба.

Така двѣча, кусочокъ ласый,
Засалишь ся, якъ глянешь разъ;
Що вашй Гречеський ковбасы!
Що вашъ первакъ грушевый квасъ!
Завъйниця одъ неи вхопитъ,
На голову насяде хлопотъ,
А може тьохне и не такъ.
Поставитъ рогомъ яснй очи.
Що не доспишь петръвськой ночи;
Те по собъ я знаю самъ.

Сусьдний хлопцъ женихались
На гарну двѣчину таку,
И сватать деяки пытались,
Якъ хотели, щобъ смаку
Въ Латиновой дочцъ добить ся,
Царя приданнымъ поживить ся,
Геть, геть — и царство за чубъ взять.
Та ненечка еи Амата,
Въ душй своѣй була строката,
Не всякій ъй любивъ ся зять.

Одинъ бувъ Турнъ, царьокъ нешпетный,
Зъ Латиномъ у сусьдств'живъ,
Дочцъ и матеръ прикметный,
И батько дуже зъ нимъ друживъ.
Не въ шутку молодецъ бувъ жвавый,
Товетый, высокий, кучерлый,
Обточеный якъ ог'орокъ;
И войська мавъ свого чи мало,
И грошекъовъ таки бряжчало,
Куда не кинь, бувъ Турнъ царьокъ.

Панъ Турнъ щось дуже подыспавъ ся
Царя Латина до дочки.
Якъ зъ нею бувъ, то выправлявъ ся
И поднямавсь на каблучки.
Латинъ, дочка, стара Амата,
Що день одъ Турна ждали свата,
Уже нашли й рушниковъ,
И всякихъ всячинъ напридбали,
Якъй на сватанъ давали,
Все сподввались старостовъ.

Коли чого въ рукахъ не маешь,
То не хвали ся, що твое;
Що буде, ты того не знаешь,
Утратишь може и свое.
Не розглажьви, кажутъ, броду
Не льзъ прожогомъ першій въ воду,
Бо щобъ не насмѣшивъ людей.
И перше въ вологъ подиви ся,
Тогдъ и рыбою хвали ся;
Бо будешь юлопъ, дуралей.

Якъ пахло сватаннямъ въ Латина
И ждали только четверга,
Ажъ тутъ Анхизова дитина
Припляталась на берега
Зо всѣмъ своимъ Троянськимъ племямъ.
Еней не марно tratивъ время,
По молодецьку закуривъ:
Горълку, пиво, медъ и брагу,
Поставивши передъ ватагу,
Для збору въ трубы засурмивъ.

Троянство, знаешь, все голодне
Сыпнуло рисьтю на той кликъ;
Якъ галичъ въ время непогодне,
Всъ пòдняли великій крикъ.
Сивушки заразъ ковтонули
По ковшику, и не здырнули,
И до косились до потравъ.
Все войсько добре убирало,
Ажъ по за хами лящало,
Одинъ передъ другимъ хватавъ.

— 33 —

Вбирали съчену капусту,
Шатковану и огърки,
(Хотъ се було въ часъ мясопусту),
Хрънъ съ квасомъ, редъку, буряки;
Рябка, тетерю, саламаху,
Якъ не було, — повъли зъ маху
И всъ строили сухаръ,
Що не було, все позъдвали,
Горълку всю повыпивали,
Якъ на вечерй косаръ.

Еней оставивъ изъ носатку
Було горълки про запасъ,
Но къюкнувъ добре по порядку,
Розщедривсь, якъ бува у насъ,
Хотъвъ послѣднимъ подълитись,
Щобъ до койця уже напитись,
И добре цвѣкою смыкнувъ;
За нимъ и вся юго голова
Тягла, поки була охота,
Що деякій и хвостъ надувъ.

Барылья, пляшечки, носатку,
Судіи, тыквы, боклажи,
Все высушили безъ остатку,
Посуду потовыли въ шматки.
Троянцъ съ хмелью просыпались,
Скучали, що не похмелились;
Повыли щобъ землю озирать,
Де имъ показано селитись,
Жить, будовати ся; женитись,
И щобъ Латинцввъ роспозинать.

Ходили тамъ, чи не ходили,
Якъ ось вернулись и назадъ,
И чепухи нагородили,
Що панъ Еней не бувъ и радъ.
Сказали: люди тутъ бормочутъ,
Языкомъ дивнымъ намъ сокочутъ,
И мы ихъ мовы не втнемо;
Слова свои на у съ кончаютъ,
Якъ мы що кажемъ имъ — не знаютъ.
Мѣнь пими мы пропадемо.

Еней тутъ заразъ взявъ догадку,
Вѣлѣвъ побѣгти до яквѣбъ,
Купить Ні ярскую граматку,
Полуставцвѣ, октохѣвѣ;
И всѣхъ зачавъ самъ мордовати,
Поверху, по словамъ складати
Латинскую тму, мну, здо, тло;
Троянске племя все засѣло,
Коло книжокъ, що ажъ потѣло,
И по латинскому гуло.

Еней одъ нихъ не одступавъ ся,
Тройчаткою всѣхъ принганавъ;
И хто хоть трохи лѣновавъ ся,
Тому су ботки и дававъ.
За тыждень такъ лапину взяли,
Що вже зъ Енеемъ розмовляли,
И говорили все на усъ:
Енея звали Енеусомъ,
Уже не паномъ, — доминусомъ,
Себежь то звали Троянусъ.

Еней, Гроянцвѣ похваливши,
Що такъ лапину поняли,
Снвушки въ кубочки паливши
И могорычъ всѣ запили.
Потомъ зъ десятокъ що мудрѣйшихъ,
Въ лапинъ що найрозумѣнѣшихъ,
Зъ ватаги выбравши якъ разъ,
Пославъ послами до Латина
Одъ имени свого и чина,
А съ чимъ пославъ, то давъ приказъ.

Послы, прійшовши до столицъ,
Послали до царя сказать,
Що до юго и до царицъ
Еней приславъ поклонъ отдать,
И съ хлѣбомъ, съ солю и съ другими
Подарками предорогими,
Щобъ познакомитись съ паремъ;
И якъ добьетъ ся паньской ласки
Еней подаръ и князь Троянскій,
То прийде самъ въ царскій теремъ.

Латину тѣлько що сказали,
Що одъ Енея есть послы,
И съ хлѣбомъ, съ солю причвалали,
Та и подарки принесли,
Хотятъ Латину поклонить ся,
Знакомитись и подружить ся,
Якъ тутъ Латинъ и закричавъ:
„Впусти! я хлѣба не цураюсь,
И зъ добрыми людьми братаюсь.
Отъ, на ловця звѣръ наскакавъ!“

Вѣлѣвъ тутъ заразъ прибірати
Свѣтлицъ, свѣни, двѣръ мести;
Клечаня по двору сажати,
Шпалеровъ разныхъ нанести
И выбивать царскую хату;
Либонь покликавъ и Амату,
Щобъ и вона дала совѣтъ —
Якъ лучше, краще прибірати,
Де, якъ, коврами застилати
И пódбйрать до цвѣту цвѣтъ.

3

— 34 —

Пославъ гоня до богомаза,
Щобъ мальования накупить,
И также розного припаса.
Щобъ що було и тѣсть и пить.
Вродилось реньеке зъ курлимономъ
И пиво чорнее зъ лимономъ,
Сивушки же трохи не съ спустъ;
Де не взялись волы, телята,
Бараны, овцы, поросята;
Латинъ прибравсь мовь на запустъ.

Ось привезли и мальования,
Роботы первъятихъ майстрой.
Царя Гороха панована,
Патреты всѣхъ багатырой:
Якъ Александръ парсей Пору
Даванъ изъ войськомъ добру хлору;
Черепецъ Мамая якъ побивъ;
Якъ Муромецъ Иля тулѣ,
Якъ бье Половицвъ, пригани
Якъ Пересловъ боронивъ;

Бова зъ Полканомъ якъ водивъ ся,
Одинъ другого якъ вихривъ;
Якъ Соловей Харпизъ женивъ ся,
Якъ въ Польши Желѣзнякъ ходивъ.
Патретъ бувъ Француза Картуша,
Противъ іого стоявъ Гаркуша,
А Ванька Каинъ въ передѣ.
И всякихъ всячинъ накупили,
Всѣ стѣры ними облѣпили;
Латинъ дививсь ихъ красотѣ!

Латинъ такъ дома спорядивши,
Кругомъ все въ хатахъ оглядавъ,
Свѣтелки, свѣни обходивши,
Собъ уборы добравші:
Плащемъ зъ клеіонки обвернувъ ся:
Циновымъ гудземъ застебнувъ ся,
На голову взявъ канцелюхъ;
Набувъ на ноги кин новй
И рукавицъ взявъ шкановй,
Надувсь, мовь на огні лопухъ.

Латинъ якъ царь въ своемъ нарядѣ
Ишовъ въ кругу своихъ вельможъ,
Которі всѣ були въ парадѣ,
Надувшись всякий зъ нихъ якъ юржь
Царя на дзиглякъ посадили,
А самы мовчки одступили
Одъ покутя ажь до дверей.
Царицяжь сѣла на ослонъ,
Въ едимашковому тушонъ,
Въ караблику изъ соболей.

Дочка Лавися чепуруха
Въ пьмецкой фуркальный була,
Вертлась якъ въ окропѣ муха,
Въ зерцадло очи все пяла.
Одъ дзиглякажь царя Латина
Сирдья прослана була рядинна,
До самой фортки и воротъ;
Столго войсько тутъ залютне,
Волове, копне и пхотне,
И ввесь бувъ зобраный повѣтъ.

Пословъ ввели къ царю съ пыхою,
Якъ водило ся у Латинъ;
Месли подарки предъ солюю:
Пирогъ завдовьки изъ аршинь,
И соли крымки и бахмутки,
Лахмута розного, три жмутки,
Еней Латину що приславь.
Послы къ Латину приступились,
Три разы низько поклонились,
А старший разію сказавъ:

„Енесусъ постеръ магнусъ пан-
Нславный Тролнорумъ князь, [усъ
Шмылявъ по морю якъ циганусъ,
Адъ те, о рексъ! приславъ нункъ
Рогамусъ домине Латине, [насъ.
Нехай нашъ капутъ не загине,
Пермитте жить въ землі свей,
Хотъ за пекуні, хотъ гратись.
Мы диковати буемъ сатись
Бенефиценціі твоей.“

„О Рексъ! будь нашимъ Менена-
Пласкамъ туамъ покажи, [томъ
Енеусу зроби ся братомъ,
О онтиме! не откажи;
Енесусъ принцепсъ есть моторный,
Формозусъ, гарный и проворный,
Побачишь самъ инпомине!
Вели акціпере подарки
Зъ ласкавымъ видомъ и безъ сварки,
Що присланъ черезъ мене:"

„Се киламъ самольотъ чудесный,
За Хмеля выткавъ ся царя,
Лѣта подъ облака небесный,
До мѣсяця и де зоря;
Но можна столъ нимъ застилати
И передъ ложкомъ простилати
И тарадайку закрывать.
Царѣвнъ буде опѣ въ пригоду,
И то найбѣльшъ для того году,
Якъ замужъ прийдетъ ся давать.“

— 35 —

„Ось скатерть шлоьонская нешпетна,
Еи у Липську добули;
Найбóлше въ тóмъ вона прикметна,
На стólъ якъ тóлько настели
И загадай якои стравы,
То всякий вводятъ ся потравы,
Якъ на свѣтѣ тóлько есть:
Пивце, винце, медокъ, горѣлка,
Рушникъ, нónъ, ложка и тарѣлка.
Царицъ мусимъ сю пódнесть.“

„А се сапянцъ самоходы,
Що въ нихъ ходивъ ище Адамъ;
Въ старинные пошитй годы,
Не знаю якъ достались намъ;
Либонь достались одъ Пендосовъ,
Що въ Трои намъ утерли носовъ,
Про те Еней зна молодець;
Сю вещь, якъ рѣдку и старинну,
Пódносимо царю Латину,
Съ поклономъ низькимъ, на радецъ.“

Царица, царь, дочка Лавина
Згладали ся промѣжъ себе,
Изъ рота покотилась слина. —
До себе всякий и гребе.
Якъ достались имъ подарки;
На силу обойшлося безъ сварки;
Якъ ось Латинъ сказавъ посламъ:
„Скажьте вашому Енею,
Латинъ изъ цвѣлою сѣмьею,
Крый боже, якъ всѣ рады вамъ!“

„И вся моя мaeтность рада,
Що богъ васъ навернувъ сюды;
Мнѣ мила ваша вся громада,
Я не пущу васъ нікуды.
Прошу Енею покланяться
И хлѣба, соли не цуратиться,
Кусокъ остатній роздвю.
Дочки у мене олиночка,
Хазяйка добра, пряха, швачка,
То може и въ рóдню вступлю.“

И заразъ попросивъ до столу
Латинъ Енеевыхъ бояръ,
Пили горѣлку до извōлу
И тѣли бублики, кавяръ;
Бувъ борщь до шпундровъ зъ буряками,
А въ ющѣ потрухъ зъ галушками,
Потомъ до соку каплуны,
Зъ отрōбки баба, шарпанина,
Печена съ часникомъ свинина,
Крохналь, якій тѣять паны.

Въ объдъ пили заморській вина,
Не можна всѣхъ ихъ росказать,
Бо потече изъ рота слина
У декого, якъ описать:
Пили Сикизку, дереновку
И крымську вкусную дульовку,
Що то айвовкою зовутъ.
На виватъ — зъ мущирвъ стръяли,
Тушь — грōмко трубачъ играли,
А многолѣтъ дяки ревутъ!

Латинъ по царському звычаю,
Енею дары отрядивъ:
Лубеньского шматъ короваю,
Корыто Опишянськихъ сливъ,
Оръховъ Кіевськихъ смаженныхъ,
Полтавськихъ пундиковъ пряженыхъ
И гусячихъ пять копъ яець;
Рогатого скота зъ Липанки,
Сивухи въдеръ съ пять Будянки,
Сто Решетиловськихъ овець.

Латинъ старый и полыгавъ ся
Зъ Енеемъ нашимъ молодцемъ,
Еней и зятемъ называвъ ся, —
Но двло краситъ ся кōнцемъ!
Еней, по щастю, безъ помѣхи
Вдававъ ся въ жарты, игры, смѣхи,
А о Юнонѣ и забувѣ,
Юго которая не любила,
И скройзъ за нимъ, де бувѣ, слѣдила,
Нйгде одъ неи не ввильнувъ.

Ириса цьохля проклятуща,
Завзятъйша одъ всѣхъ брехухъ,
Олипська мчалка невсыпуша,
Крикливѣйша изъ щебетухъ;
Прйшла Юнонъ росказалася,
Енея якъ Латинь прймала,
Якій мѣжь ними есть укладъ:
Еней за тестя мавъ Латина,
А сей Енея, якъ за сына,
И у дочки зъ Енеемъ ладъ.

„Еге! Юнона закричала,
Поганецъ якъ же роздравѣ;
Я нарошно юму спускала,
А онъ и ноги роздѣлѣвъ!
Ого! провчу я выскаку,
И перцю дамь юму и маку,
Потяmitъ якова то а!
Пролю Троянську кровь
Латиньску,
Вмѣшаю Турна скурвасыньску,
Я наварю имъ кисѣя!“

*

— 36 —

И на! черезъ штафетъ къ Плутону
За подписомъ своимъ приказъ,
Щобъ фурію въпъ Тезифону
Пославъ къ Юнонъ тойже часъ;
Щобъ нй въ берлинъ, нй въ дормезъ,
И нй въ рйдванъ, нй въ портшезъ,
А бъглабъ на перекладныхъ;
Щобъ не было въ путі препоны,
Тобъ заплативъ на три прогоны,
Щобъ на Олимпъ вродилась въ мигъ.

Прибъгла фурія изъ пекла
Яхиднѣйша одъ всѣхъ вѣдомъ,
Зла, хитра, злобная, запекла:
Робила зъ себе скрдзь содомъ.
Ввейшла къ Юнонъ зъ ревомъ, стукомъ,
Зъ великимъ трескомъ, свистомъ, гу-
Зробила объ собъ лепортъ
Якъ разъ еи взяли гайдуки
И повели въ теремъ подъ рукъ,
Хоть такъ страшна була якъ чортъ.

„Здорова, люба, мила доню!"
Юнона въ радощахъ кричитъ,
„До мене швыдче, Тезифоню!"
И цвловать еи бъвитьтъ.
„Свдай, голубко! якъ ся маешь?
Чи пса Троянського ты знаешь?
Теперь къ Латину завитавъ,
И крутить тамъ, якъ въ Карфагенъ:
Достанетъ ся дочів и ней й;
Латинъ шобъ въ дуряв не попавъ."

„Ввесь знаетъ свѣтъ, що я незлобна,
Людей губити не люблю;
Но рѣчь така богоугодна,
Коли Енея погублю:
Зроби ты похоронъ зъ весѣя,
Задай ты добре всѣмъ похмѣля,
Хоть бы побрали всѣхъ чорты.
Амату, Турна и Латина,
Енея, гадового сына,
Пужни по своему ихъ ты!"

— „Я наймичка твоя покорна,"
Ревнула фурія якъ грòмъ,
„На всяку хòть твою неспорна,
Сама Троянцъвъ всѣхъ повмъ,
Амату съ Турномъ я зъеднаю
И симъ Енея укараю,
Латинуж въ тьмя дуръ пущу;
Побачатъ то боги и люде,
Що зъ сватаня добра не буде;
Всѣхъ, всѣхъ въ шматочки потрощу."

И перекинулась клубочкомъ,
Кой, кой зъ Олимпа якъ стрѣла;
Якъ йшла червѣдка вечерочкомъ,
Къ Аматъ шусть — якъ тамъ буда!
Смутна Амата пъря драла,
Слѣвки ронила и вздыхала,
Що Турпъ князьокъ не буде зять;
Кляла Лавиній родины,
Кляда кумовъ, кляла христины,
Та щожь? противъ рōжна не прать.

Яга подъ пелену подкравшись,
Гадюкой въ серце поповзла,
По всѣхъ куточкахъ позвивавшись,
Въ Аматъ рай собъ пайшла.
Въ отравлену ен утробу
Наклала злости, мовбы бобу;
Амата стала не своя:
Сердита, лаяла, кричала,
Себе, Латина проклинала
И всѣмъ давала тришія.

Потòмъ и Турна навѣстила,
Пресуча, лютап яга!
И изъ сього князька зробила
Енею лишнього врага.
Турнъ, по военному звычаю,
Зъ горѣлкою напившись чаю,
Сказать по просту, пяный спавъ;
Яга тихенько подступила
И лютє снище подпустила.
Що Турнъ о тòмъ не помышлявъ.

Юму, бачь, сонному верэло ся,
Буцъмъ Анхизове дитя,
Зъ Лавинією десь зойшло ся
И женихалось не шутя:
Буцъмъ зъ Лависей обнймавъ ся,
Буцъмъ до пазухи добра ся,
Буцъмъ и перстень зъ пальця знявъ;
Лавися перше мовь пручалась,
А послъ, мовь угамовалась,
И ъй буцъмъ Еней сказавъ:

„Лависю, милее коханя!
Ты бачишь, якъ тебе люблю..
Но що се наше жениханя,
Коли тебе на въкъ гублю?
Рутулецъ Турнъ тебе вже свата,
За нимъ, бачь, тагне и Амата,
И ты въ юму находишь смакъ.
До кого хòть ты большу маешь,
Скажи, кого зъ насъ выбiraешь?
Нехай я згину, неборакъ!"

— 37 —

— „Живи, Енеечку мой милый!“

Царевна сей дала отвѣтъ:

“Для мене завжде Турнъ остылый,
Очамъ моимъ одинъ ты свѣтъ!

Тебе коли я не побачу,

То день той и годину трачу,

Мое ты шасть, животъ!

Турнъ швыдче нагле окозѣе,

Нѣвѣ, дурень, мною завладѣе.

Я вся твоя, и панъ мой — ты "

Но горе грѣшниковъ сущу,

Такъ кіевській скубентъ сказавъ:

Благихъ дѣлъ вовся не имущу!

Хто божіи судьбы познавъ?

Хто де не дума, — тамъ ночуе,

Хотѣвъ де бѣвти, — тамъ гальмуе.

Такъ грѣшными судьба вертитъ!

Троянцъ самы то познали,

Зъ малою речи пострадали,

Якъ то читатель самъ уздритъ.

Тутъ Турнъ безъ памяти схвативъ ся,

Стоявъ якъ въ землю врятый стовѣпъ;

Одъ злости, съ хмельо ввесь трусивъ ся,

И сна одъ яву не росчовѣпъ:

„Кого? — мене; и хто? — Троянецъ,

Голакъ, втѣкачъ, приплентачъ, ланецъ!

Звести? — Лавинію отнять?

Не знѣть я; гORSHE ШМАРОВОЗА!

И дамъ собъ урѣзать носа,

Коли Еней Латину зять!“

Поблизъ Троянска кочована

Бувъ на отѣлотъ хуторокъ;

Було въ нѣмъ щупле будования,

Ставокъ бувъ, гребля и садокъ.

Жила Аматина тамъ нянька,

Не знаю жвнка, чи панянка,

А знаю, що буда стара,

Скуна, и зла, и воркотуха,

Наушница и щебетуха;

Давала чинчу до двора:

„Лавься, шматъ не для харцѣза,

Якій пройдисвѣтъ есть Еней;

А то — и ты, голубко сиза,

Изгнешь одъ руки моей!

Я всѣхъ поставлю вверхъ ногами,

Не подарую васъ душами,

А бѣдѣ Енею докажу!

Латина же старого двѣда,

Прижму незгōрше якъ сусѣдѣа.

На кōлъ Амату носажу.“

Ковбасъ десяткōвъ съ три Латину,

Лавиній къ Петру мандрикъ,

Аматъ въ тыдень по алтыну,

Три хунты воску на ставникъ;

Лѣняноніи пряжій три пōвмōтки,

Серпянкōвъ освѣмъ на намѣтки,

И двѣсть валянныхъ гнотōвъ.

Латинъ одъ няньки наживавъ ся,

За тěжь за няньку и вступавъ ся,

За няньку хоть на нōжъ готōвъ.

И заразъ листъ пославъ къ Енею,

Щобъ выйшовъ битись самъ на самъ,

Помѣрявсь силою своею,

Доставъ одъ Турна по усамъ;

Хотъ на кин, хоть кулаками

Поштурхатись по подъ боками.

Або побитись и на смерть

А также ихнувъ онъ драгомана

И до Латинського султана,

Щобъ и сьому мордасы втерть.

У няньки бувъ обленькій цуцикъ,

Еи онъ завжде забавлявъ;

Не дуже простый — родомъ муцикъ,

Носивъ поноску, таньцовавъ,

И паній лизавъ одъ скуки

Частенько ноги скрōзь, и руки,

И твменицъ выгрывавъ.

Царввна часто зъ нимъ игралась,

Сама царица любовалась,

А царь то часто годувавъ.

Яхидна фурія раденька,

Що по еи все двло йшло;

До людськихъ бѣдъ вона швыденька

И горе мило тѣй було.

Махнула швыдко до Троянцвѣвъ,

Щобъ сихъ Латинськихъ постоянцвѣвъ

По своему осатанить.

Тогдъ Троянцъ всѣ съ хортами

Збйрались въхать за зайцами,

Князька свого повеселить.

Троянцъ въ роги затрубивши,

Пустили гончихъ въ чагарѣ,

Кругомъ болото обступивши,

Бичами яласкали пcarъ

Якъ тѣлько гончй заганяли,

Загавкали, заскавучали;

То муцикъ вырвавшись на двōръ,

На голосъ гончихъ одōзвавъ ся,

Чмыхнувъ, завывъ, до нихъ помчавъ ся

Стременный думавъ, що то звѣрь.

— 38 —

„А тю іого! гуджта!“ і крикнувъ,
Изъ своры поспускавъ хортовъ;
Тутъ муцикъ до землѣ прилипнувъ
И духъ оїдъ лику затаивъ;
Но псы допюхавшись доспѣли,
Шаринули муціка, изъѣны
И посмоктали косточки.
Якъ въсть така дойшла до плянки,
То очи выпяла якъ баньки,
А зъ носа спали и очки.

Останьма вража баба.
И крикнула якъ на животъ;
Зробилась заразъ дуже слаба,
Холодный показавъ ся пойтъ;
Порвали маточнй принадки,
Пестерика и лихорадки,
И спазмы жилы потягли,
Подъ носъ сьй клали ассарету
И теплую на пупь сервету,
Ище клайстиръ зъ ромну дали.

Якъ только къ памяти вернулась,
То заразъ галась подняла;
До нея челять вся сунулась
Для дива, якъ ввесь святъ кляла;
Потомъ схвативши головешку,
И выбравшись на добру стежку,
Чкуруна просто до Троянъ --
Всъ курѣнъ ихъ попалити,
Енея заколоть, побити
И всѣхъ Троянскихъ бусурманъ

За нею челять покотила,
Схвативши хто що запопавъ:
Кухарка чаплію вхопила,
Лакей тарълками шпурлявъ;
Зъ рублемъ тамъ прачка храбровала,
Съ дойницей ручка наступала,
Гуменный зъ цѣпомъ скройъ совавься;
Тутъ рота косарѣвъ зъ гребцами
Йшли битись зъ косами, зъ граблями,
Нійхто одъ бою не цуравсь.

Но у Троянского народу
За шаг' алтына не проси:
Хто Москала объхавъ зъ роду?
А займешь, — ноги уноси.
Завзятого Троянцъ кшталту,
Не струсять ні чіего гвалту,
И воса хоть кому утрутъ;
И няньчину всю рать розбили,
Скалъчили, роспотрошили
И всѣхъ въ тѣсный загнали кутъ

Въ сіе то нещастливе время
И въ самый штурхобочный бой,
Троянске и Латинске плема
Якъ умывало ся мазкой,
Прибѣгъ гонецъ зъ письмомъ къ Латину,
Не радостну привѣзъ новину:
Князь Турнъ юму войну писавъ;
Не въ пиръ, бачь, запрошавъ напитись,
А въ поле вызывавъ побитись, —
Гонецъ и на словахъ додавъ:

„Царю Латине неправливый!
Ты слово царское зламавъ;
За те узолъ дружелюбивый,
На вки зъ Турномъ розорвавъ
Одъ Турна шматъ той однімаешь
И въ ротъ Енееві совасешь,
Що Турновій самъ общавъ.
Выходъ же завтра навкулачки,
Одѣль позьзешь, мабуть, рачки,
Бодай и лунь щобъ не злизавъ.“

Не такъ розсердитъ ся добродѣй,
Коли панъ возный позовъ дасть;
Не такъ лютусе голый злодѣй,
Коли не мае що украсть;
Якъ нашъ Латинъ тутъ розгнавивъ ся,
И на гоньця свого озливъ ся,
Що губы зъ сердця покусавъ:
И только одповѣдъ мавъ дати
И гнавъ царскій свой показати,
Поселъ щобъ Турновій сказавъ;

Якъ выглянувъ въ окно зъ ненацька,
Прійшєвъ Латинъ въ великій страхъ;
Побачивъ люду скройъ багацько
По улицахъ и всѣхъ кутках.
Латинцъ пердя ся товпами,
Шпурляли въ гору всѣ шапками,
Кричали въ голосъ на ввесь ротъ:
„Война! война! противъ Троянцъвъ,
Мы всѣхъ Енеевыхъ поганцвъ
Побьемъ — искореннымъ ихъ родъ!“

Латинъ старый бувъ не рубака
И воюватись не любивъ.
Одъ слова смерть оїпъ, неборака,
Бувъ безъ душъ и мовь неживъ.
Онъ стычку только мавъ на дойку,
Аматъ якъ не гравъ подъ ножку,
И то тогдъ, якъ подтоптавься;
Безъ того ж завжде бувъ тихенькій,
Якъ всякій двдъ старый, слабенькій,
Въ чужее дѣло не мѣшавь.

— 39 —

Латинъ и серцемъ и душею
Далекій бувши одъ войны,
Зобравшись зъ мудростю свосю,
Щобъ не попастись въ кайданы,
"Озвавъ къ собой пановъ вельможныхъ,
Старыхъ, чиновныхъ и заможныхъ,
Которыхъ рады сухавъ самъ;
И выдавши геть пречь Амату,
Завѣвъ ихъ всѣхъ въ свою ковнату,
Таку сказавъ рѣчь старшинамъ:

...Чи вы одъ чаду, чи зъ похмѣля?
Чи чортъ за душу удрянувъ?
Чи написанъ дурного зѣла,
Чи глудзѣ за розумъ завернувъ?
Скажѣтъ, зъ чого война взяла ся?
Зъ чого ся мысль вамъ припѣла ся?
Коли я тѣшивъ ся войной?
Не звѣръ я, людську кровь пролити,
И не харцымъ, людей щобъ опти,
Для мене гидкій всякий бой."

„И якъ войну вести безъ збру,
Безъ войська, хлѣба, безъ гарматъ,
Безъ грошей? — Головы вы бун!
Якій васъ обезглудствѣ катъ?
Хто буде зъ васъ провіянтмейстеръ,
Або хто буде крицѣ-цалмейстеръ,
Кому казну повѣрю я?
Не дуже хочете вы битись,
А только почѣге нажитись,
И буде все бѣда моя."

„Коли сверблять изъ васъ у кого
Чи спина, ребра, чи боки;
На що просити вамъ чужого?
Мои великі кулаки
Почешутъ ребра вамъ и спину,
Колижъ то мало, я дубину
Готовъ на ребрахъ сокрушить
Служить вамъ радъ малахами,
Розками, кнутами и княми,
Щобъ жаръ военный потушить."

Покиньтежь се дурне юнацтво
И розойдѣтъ ся по домахъ
Панове выборне боярство;
А про войну и въ головахъ
Собъ ній коли не кладьте,
А мовки въ запѣчкахъ сидьте,
Розгадуйте що тѣть и пить.
Хтожь о войнѣ проговоритъ ся,
Або кому война приснитъ ся,
Тому дамъ чортъ зна що робить."

Сказавши се махнувъ рукою
И заразъ самъ пōшовъ съ кōвнатъ
Бундючногрōзною ходою,
Що всякий бувъ собъ не радъ.
Пристыженъ юго вельможъ,
На юлоповъ були похожī,
Нйхто зъ устъ пары не пустивъ
Не швидко бѣдный схаменулись,
И въ ратушъ подтюццемъ сунуллись
Уже якъ вечеръ наступивъ

Тутъ думу довгую держали
И всякъ компоновавъ свое,
И въ голосъ грōмко закричали:
Що на Латину всякъ плюе,
И на грозьбу не уважае,
Войну зъ Епеемъ начинае,
Щобъ некрутъ заразъ набирать;
И не просить щобъ у Латина,
Зъ казны юго анй алтына,
Боярский грошъ шафовать.

И такъ Латинъ заворушилась,
Задумавъ всякъ побить Троянъ;
Одкиль та храбрōсть уродилась
Противъ Епеевълъ прочанъ?
Вельможъ царство збунтовали,
Противъ царя всѣхъ наущали;
Вельможъ! лихо буде вамъ.
Вельможъ! хто царя не слуха,
Такимъ обрѣзовать нōсъ и уха
И въ руки всѣхъ отдать катамъ.

О музе, панночко Парнаська!
Спустись до мене на часокъ;
Нехай твоя научитъ ласка,
Нехай твой шепчетъ голосокъ,
Латинъ къ войнѣ якъ снаряжалась,
Якъ армія ихъ набиралась,
Якій порядокъ въ юйську бувъ;
Всѣ опши мундиръ, збрую,
И казку мнѣ скажи такую,
Якой пще нйхто не чувъ.

Бояры въ мигъ компоновали
На аркуль манихвестъ кругомъ,
По всѣхъ повѣтахъ розōслали,
Щобъ войсько йшло подъ коруговъ
Щобъ головы всѣ об獨立ы,
Чулирины довгī оставляли,
А усъ въ повлокотѣ бы тирчавъ;
Щобъ сала и шпона набрали,
Щобъ сухарѣвъ понапѣкали,
Щобъ ложку, казанокъ всякъ мавъ.

— 40 —

Все войсько заразъ росписали
По разнымъ сотнямъ, по полкамъ,
Полковниковъ понаставляли,
Дали патенты сотникамъ.
По городамъ вслѣ полкъ назвавъ ся,
По шапцъ всякий розличавъ ся,
Вписали войсько подъ ранжиръ;
Пошли спий всѣмъ жупаны,
На сподъ же бьлые каптаны,
Щобъ бувъ козакъ, а не мугиръ.

Въ полки людей роспредъливши
И по кватирямъ розвели,
И всѣхъ въ мундирѣ нарядивши
Къ присезвъ заразъ привели
На коньхъ сотники финили,
Хорунжій усики крутилі,
Кабаку люхавъ асаулъ;
Урядники зъ атаманами
Новыми чванплисы шапками,
И ратникъ всякий губу дувъ.

Такъ въчной памяти бувало
У насъ въ гетьманщинъ колись,
Такъ просто войсько шиковало,
Не знавши стой, не шевелись;
Такъ славные полки козањки
Лубенській, Гадацькій, Полтавській
Въ шапкахъ было якъ макъ цвѣтутъ
Якъ гранутъ, сотнями ударятъ,
Передъ себе списы наставятъ,
То мовь мѣтлою все метутъ.

Будо тутъ войсько волонтиръ,
То всякихъ юрбицъ людей,
Мовь Запорожцъ чупрынтиръ,
Що ихъ не втне и Асмодей.
Воно такъ, бачишь, и негарне,
Якъ кажутъ то нерегулярне,
Та до войны самый злый гадъ:
Чи вкрасти що, язшкъ достати,
Кого живцемъ чи ободрати,
Нй сто не вдержитъ ихъ гарматъ.

Для сильной арміі своеи,
Рушницъ, мушкетовъ, оружинъ,
Наклали повний гамазеп,
Гвинтіовокъ, фузій безъ пружинъ,
Булдімокъ, флиптъ и яничарокъ
А въ особливый закамарокъ
Списовъ, пікъ, ратищъ, гаковницъ
Уули тутъ страшных гарматы,
Одъ выстрѣлу дрыжали хаты,
Я пушкарѣ, то клались лиць.

Жлукта и улики на пушки
Робить галили на захватъ;
Днища, основницъ, ветушки
На принадлежность приправлять.
Нужда перемѣнитъ законы!
Квачъ, помела, макогоны
Въ пушкарське вѣдомство пошли;
Колеса, бевдюги и кары
И самые церковній мары,
Въ депо пушкарськее тягли.

Держась военного обряду,
Готовили заздалегодъ
Багацько всякого свяраду,
Що сумно ажь було глядеть
Для куль — то галушки сушили,
А бомбъ — то зъ галины нальпили,
А сливъ солоныхъ — для картечъ;
Для щитовъ ночвы припасали;
Н дна изъ дъжкокъ выбивали
И приправляли всѣмъ до плечь.

Не мали палашовъ, нѣ шабель,
У нихъ, бачь, Тулы не було;
Не шаблеюжь убитъ и Авель,
Полѣно смерть юму дало.
Сосновь копьетки стругали
И до боковъ поначепляли,
На валиныхъ вервовоцкахъ;
Изъ лыкъ пластей козубеньки,
Зъ якими ходятъ по опеньки,
Були, мовь сумы, на плечахъ

Якъ амуницу спорядили,
И насушили сухаровъ,
На сало кабановъ набили,
Взяли подымне одъ дворовъ;
Якъ подсусѣдковъ росписали
И выборныхъ поназначали,
Хто тяглый, кônный, хто же пѣшь,
За себе хто, хто на подставу,
Въ якее войсько, сотню, лаву,
Порядокъ якъ завѣвсь незгортѣ.

Тогдъ ну войсько муштровати,
Учить мушкетный артикуль,
Впередъ якъ ногу выкидати,
Ушкварить якъ на калавуръ.
Коли пѣшкомъ — то маршь шульгою,
Коли верхомъ —— глядеть, правою
Щобъ шкапа скочила впередъ.
Такее ратнее фиглярство
Будо у нихъ за регулярство,
И все Енеевъ на вредъ.

— 41 —

Мовь посполитее рушения
Латива въ царствъ началось,
Повсюдна муштра, та учения, —
Все за жонъвство принялось.
Дъвки на прутахъ розъвъжжали,
Цвпками хлопцвъ муштровали,
Старйкъ учились кидать въ цвѣлъ
А бабъ старыхъ на пѣчь сажали
И на пѣчй ихъ штурмовали,
Бачь, для баталіи въ примѣръ.

Були Латинцв дружнй люди
И воюватись мали хѣть, —
Не всѣ зъ добра, хто одъ причуды,
Щобъ бити ся, то радъ летѣть
Зъ гаряча часу, перший три днѣ,
Зносили всяке збѣжа, злѣднѣ
И отдавали все на рать:
Посуду, хлѣбъ, одежку, грошъ,
Своей отчизны для сторожй,
Що не було де и дѣвать

Се порала ся такъ Амата,
Къ войнѣ Латинцвъ вїдѣвела;
Смутна була для нея хата,
На улицѣ все и жила.
Жвники зъ Аматою зъеднались,
По всьому городу таскались
И пїдмовляли воювать.
Робили зъ Турномъ шуры-муры,
И затялись, хоть вонъ изъ шкуры,
Енеевй дочки не дать.

Коли жвники де замѣшались
И имъ ворочати дадутъ;
Коли зъ росказами втаскались,
Та пхикані ще додадутъ, —
Прошайсь на вѣкъ тогда съ порядкомъ,
Пошло все къ черту неоглядкомъ
Жвники поставлять на свое.
Жвники! колибъ вы больше тѣли,
А лѣншъ пашиковать умьли,
Булибъ въ раю вы за сіе!

Якъ Турнѣ бѣснестъ ся, лютус,
Въ сусѣднй царства шле пословѣ,
Чи хто изъ нихъ не поратуе
Противъ Троянскихъ злыхъ сынѣвъ;
Коли Латинъ, одъ поединкѣвъ,
Сховавсь пїдъ спїдъ своихъ будынкѣвъ
И ждавъ, що буде за койнецъ;
Коли Юнона скрїзъ лѣтась,
Всѣхъ на Енея навертае

Весѣльный збить зъ юго вънецъ:

Гуде въ Латіи дзвѣнъ вѣщовый
И гасло всѣмъ къ войнѣ дае,
Щобъ всякъ Латинецъ бувъ готовый
Къ войнѣ, въ яку ихъ злость веде.
Тамъ крикъ, тутъ галасъ, тамъ клепало,
Тъснитъ ся людъ и все трѣщало.
Война въ кровавыхъ ризахъ тутъ;
За нею раны, смерть, увѣча,
Безбожность и безчоловѣча,
Хвостъ мантии си несутъ.

Буда въ Латіи синагога,
Збудована за давнихъ лѣтъ
Для Януса сердита бога,
Который дивныхъ бувъ примѣтъ:
Онѣ мавъ на головъ двѣ тварй,
Чи гарныи були, чи харй
Объ томъ Виргилій самъ мовчитъ.
Но въ мирне время запиравъ ся.
Колижъ иззъ храма показавъ ся,
Якъ разъ вййна и закипитъ.

По дзвону всѣ Латинъ сунула
До храма, съ крикомъ всѣ неслись,
И павстяжь дверй одомкнула,
И Янусъ выбѣгъ якъ харызь.
Военна бури закрутила,
Латинське серце замутила,
Завзятость всякого бере:
Войны, войны! кричать, бажають,
Пекельнымъ пламенемъ палаютъ
И молодсе и старе.

Латинцъ войсько хоть збѣрали,
Та требажь къ войську должностныхъ,
Якъ йъ на щотахъ класти знали,
Якъ письменныйй изъ нихъ.
Ужєсь сє муситъ всякий знати,
Що войсько треба харчовати,
И воинъ безъ вина — хомякъ.
Безъ бптой голои копьки,
Безъ сей прелестницъ злодъйки,
Не можна воювать нй якъ.

Були златые днѣ Астрѣв
И славный бувъ тогда народъ;
Мѣнялѣовъ брали въ казначеи,
А фигляръ писали щотъ,
Къ роздачй порціи—обтекарь;
Картъожникъ — хлѣбный добрый некарь,
Гевальдигеромъ — бувъ шинькарь,
Вожатымъ — слѣнцъ, калѣки,
Ораторами — недорѣви,
Шиигономъ — зъ церквы цаламарь.

— 42 —

Всього не можна описати,
Въ Латіи що тогда було,
Уже зволили ся читати,
Що въ головъ у нихъ гуло.
Къ войнѣ хватались, посвішались,
И самы о святѣ не знались,
И все робили на зворотъ:
Що строить треба, те ламали,
Що треба кинуть, те ховали,
Що класть въ кишеню, клали въ ротъ.

Нехай турбують ся Латинцъ,
Готовлять ся противъ Троянъ,
Нехай выдумують гостинцъ
Есюю нашому въ изъянъ.
Загляньмо Турні що коверзуе,
Троянцамъ рать яку готусе,
Бо Турні и самъ дзиндзинеръ зухъ.
Коли чи пье — не проливае,
Коли чи бѣ — то вже лючаге,
Юму людей давить, якъ мухъ!

Та й видно, що не бувь въ зневазь;
Бо всѣ сусѣдвій корольки,
По прозьбѣ, мовбы по приказъ,
Позапаляючи людьки,
Пошли въ походъ зъ своємъ народомъ,
Зъ начинямъ, потрухомъ и плодомъ,
Щобъ Турновй допомагать:
Не дать Енеевій женитись,
Не дать въ Латіи поселитись,
Къ чортамъ Енейцевъ всѣхъ послать.

Не хмара сонце заступила,
Не вихоръ порохомъ вертить,
Не галичъ чорна поле вскрыла,
Не бунный вътеръ се шумить:
Се войсько йде всѣма шляхами,
Се ратне бризготить збруями,
Въ Ардею городъ поспѣша.
Стовпъ пороху подъ небо вьетъ ся;
Сама земля, здаетъ ся, гневъ ся;
Евѣю! де теперь душа?

Мезентій напередъ Тиранській
Предъ страшнымъ воинствомъ гряде
Було полковникъ такъ Лубенській
Козись къ Полтавѣ полкъ веде,
Подъ землянй Полтавській валы,
(Де Шведы головы поклали)
Полтаву матушку спасать;
Пронали Шведы тутъ прочвары,
Пропавъ и валъ, — а булевары
Досталось намъ теперь топтать.

За симъ на бендюгахъ плететь ся,
Байстройкъ Авентій попадічъ,
Зъ своєю челядю ведеть ся,
Якъ зъ блюдолизами напичь
Знакомого биѣ пана внучокъ,
Доброй песиковъ и сучокъ
И лошаковъ мѣвать охотѣ
Авентій бувъ розбойникъ съпупку,
Всѣхъ тормошивъ, валивъ на купку.
Дививъ ся бвсомъ, гадомъ, сторѣчь.

Тутъ войсько койнее валлось
И дуже ручее було;
Отаманъ звавь ся Потоплось,
А Асаулъ Карасупло.
Се Греческіе проскиносы,
Изъ Бъломоря все пендосы,
Зъ Морса, Дельта, Кефалось;
Везли зъ собою лагомины,
Оливу, мыло, рижь, маслины,
И капама, кебабъ калось.

Цекулъ Прецестскій коваленко
Въ Латію зъ войськомъ также пхавсь;
Такъ Сагайдачный съ Дорошенкомъ
Козанькимъ войськомъ величавсь.
Одинъ зъ бунтукомъ передъ ратю,
Позадъ другій пяну братю
Донськимъ нагаемъ подгнавь.
Рядочкомъ хвали гарненько,
Зъ людьокъ тютюнъ тягли смачненько,
А хго на конику кунявъ.

За сими пінтавсь розбишака
Нептуновъ сынъ сподарь Мезапъ,
До бою бувь самый собака
И лобомъ бивъ ся такъ, мовь цаль.
Боець, ярунъ и задирака;
Стрѣлець, кулачникъ и рубака,
И дужій бувъ зі іого хлопакъ:
Въ виски було кому якъ впинеть ся,
Той на сухо не отдереть ся;
Такій Ляхамъ бувь Желѣзнякъ.

Другимъ шляхомъ, зъ другого боку,
Агамемноненко Талесь
Летить, мовь поспѣша до сроку,
Або къ водъ гарячой песь;
Веде орлу велику, многу,
Рутульцевъ на подпомогу.
Тутъ людъ бувъ разныхъ языковъ:
Були Аврундъ, Сидицане,
Калесцъ и Ситикуляне
И всякихъ, разныхъ козаковъ.

— 43 —

За сими паньская дитина
Тезеевичъ панъ Иполить, —
Надута, горда, зла личина,
Зъ великимъ воинствомъ валить
Се бувъ паничъ, хорошій, повный,
Чорнявый, красный, сладкомовный,
Що й мачуху бувъ подкусивъ
Онъ не дававъ нійкому спуску,
Одныхъ бойні мавъ на закуску
Бравъ часто тамъ, де не просивъ

Не можна далёбо злічити,
Які народы тутъ пелись,
И на папъръ сей положити,
Якъ, зъ кимъ, коли, ђдкиль взялись
Виргилій, бачь, не намъ бувъ ровня,
А видно, що начухавъ твя,
Поки дробненько описавъ.
Були Ругульцъ и Сиканцъ,
Аргавцъ, Лабники, Сакранцъ,
Були такій, що врагъ ихъ зна.

Тутъ ще навздання скакала
И войсько не мале вела:
Собою всвъхъ людей лякала
И все мовь помеломъ мела
Ся звалась двва-царь Камила,

До пупа жвнка, тамъ — кобыла,
Кобылячу всю міда стать:
Чотыри ноги, хвостъ зъ прикладомъ,
Хвостомъ моргала, била задомъ,
Могла и говорить и ржать.

Коли чувавъ хто о Полканъ,
То се була іого сестра;
Пайболшь букали по Кубанй,
А ровдъ ихъ выйшовъ съ за Днѣстра.
Камила страшина воевнице,
Н знахурка, и чаровнице,
И скора на бъту була;
Чрезъ горы и рѣчки пыгала
Изъ лука мѣтко въ цѣль стрѣляла,
Багацько кровй пролила.

Така го збірниця вітітась,
Енея щобъ пойти въ пухъ;
Уже Юнона де озлилась,
То тамъ запри крвикенько духъ.
Жаль, жаль Енея неборака
Коли іого на мѣть, якъ рака,
Зевесъ допуститъ посадить!
Чи онъ ввільне одъ сей напасти,
Побачимо те въ пятой части,
Коли удасться змайстерить

## ЧАСТЬ V.

Бѣда не по деревьяхъ ходить,
И хтожѣ ен не скуштовавъ?
Бѣда бѣду, говорить, родить,
Бѣда для насъ, — судьбы уставъ!
Еней въ бѣда, якъ птичка въ князѣ;
Запутавъ ся, мовь рыбка въ сѣтѣ;
Терявъ ся въ думахъ молодець.
Ввесь сѣтѣ, здавалось, зговоривъ ся,
Ввесь миръ на іого напустивъ ся,
Щобъ розорить іого въ кіонець

Епей ту бачивъ страшну тучу,
Що на іого война несла;
Въ нѣй бачивъ гибель неминучу.
И мучивсь страшно, безъ числа.
Якъ хвиля хвилю проганяла,

Такъ думка думку пошибала;
Къ Олимпськимъ руки протягавъ.
Надеждою хоті підкреплявъ ся,
Но перемѣны онъ боявъ ся,
И духъ іого изнемогавъ.

Ні ночь іого не вгамовала,
Онъ о войнѣ все сумовавъ;
И вся коли ватага спала,
То онъ по берегу гулявъ,
Хотъ зъ горя сильно изнемогъ ся;
Мовь простый на піску удѣгъ ся,
Та думка спати не дала
Скажѣть! тогда чи дуже спитъ ся,
Якъ доля противъ насъ ярить ся
И якъ для насъ фортуна зла?

— 44 —

О сонъ! зъ тобою забуваемъ
Все горе и свою напасъ й;
Чрезъ тебе силы набираемъ;
Безъ тебе жь мусълибъ пропасть.
Ты ослабъвшихъ укрѣпляешь;
Въ тюрмъ невинныхъ утѣшаешь,
Злодъвъвъ снищамъ страшишь;
Влюбленныхъ ты до купы зводишь,
Злъй замыслы къ добру приводишь,
Пропавъ! — одъ кого ты бѣжишь.

Енея мысли турбовали,
Но сонъ таки свое бере;
Тълеснъ силы въ комъ охляли,
Въ томъ духъ не швыдко, та замре.
Еней засвивъ и бачитъ снище:
Предъ нимъ стоитъ старый дѣдище,
Обшитый ввесь очередомъ;
Онъ бувъ собъ ковтуноватый,
Сѣдый, въ космахъ и пелехатый,
Зогнувсь, пôдперши ся цвпкомъ.

„Венеринъ сыну! не жахай ся,
Дѣдъ очередный сказавъ,
И въ смотукъ дуже не вдавай ся,
Ты горшіи бѣды видавъ;
Войны кръвавой не страши ся,
А на Олимпськихъ положи ся,
Вони все злее отдалять
А що мои слова до дѣла,
Лежитъ свиня пôдъ дубомъ бѣла
И тридцять бѣлыхъ поросять.“

„На томъ то берлозъ свиноты
Гулъ построить Абу градъ,
Якъ тридесять промчатъ ся годы,
Зъ Юноною якъ зробить ладъ.
Еднаковожъ самъ не плошай ся,
Зъ Аркадянами побратай ся,
Вони Латинцамъ вороги;
Троянцвъ зъ ними якъ зъедиаешь,
Тогдъ и Турна освѣдаешь,
Все войсько выбьешь до ноги.“

„Вставай Еней! годъ спати,
Вставай и богу помолись,
Мене ты мусйшь также знати:
Я Тибръ старый! — ось придивись.
Я тутъ водою управляю,
Тобъ я върно помагаю
Я не прочвара, не упиръ.
Тутъ будетъ градъ надъ городами,
Поставлено такъ мѣжь богами...“
Сказавши се, дѣдъ въ воду ныръ.

Еней пробуркавъ ся, схопивъ ся
И духомъ моторнѣйшій ставъ;
Водою Тибрською умывъ ся,
Богамъ молитвы прочитавъ.
Велѣвъ два човны знаряжати
И сухарями запасати,
И вонвовъ туда сажать.
Якъ млость пôшла по всьому тѣлу:
Свиню уздравъ пôдъ дубомъ бѣлу
И тридцять бѣлыхъ поросять

Звелѣвъ ихъ заразъ поколоти
И дать Юнонъ на объѣдъ;
Щобъ ссю жертвою свиноты,
Себе избавити одъ бѣдъ.
Потомъ въ човны метнулась хутенько,
Поплывъ по Тибру внизъ гарненько.
Къ Евандру помочи просить;
Лъсы, вода, пѣвки зъумились,
Якъ се два човны пустились
Съ одвагою по Тибру плыть

Чи довго плывъ Еней, — не знаю,
А до Евандра онъ допывъ:
Евандръ, по давькому звычаю,
Тогдъ для празника куривъ,
Зъ Аркадянами веселивъ ся,
Надъ варенухою трудивъ ся
И хмель въ ихъ головахъ бродивъ;
И только що човны уздѣли,
То всѣ злякали ся безъ мѣры,
Одинъ къ Троянцамъ нôдступивъ.

„Чи по невозь, чи по волй?
Кричитъ Аркадській имъ горлань,
Родились въ небѣ вы, — чи долѣ?
Чи миръ намъ везете, чи брань?“
„Троянецъ я Еней одважный.
Латинцвъ въ ворогъ я присяжный.
Еней такъ съ човна закричавъ,
Иду къ Евандру ногостити,
На перепутей одпочити,
Евандръ царь добрый, я чувавъ.“

Евандра сынъ Палантъ вродливый,
Къ Еней заразъ пôдступивъ;
Отдавъ поклонъ дружелюбивый,
До батька въ гостъ попросивъ.
Еней съ Палантомъ обнѣмавъ ся
И въ іого пріязнь застанявъ ся,
Потомъ до льсу почвалавъ,
Де гардовавъ Евандръ съ попами,
Со старшиною и панами,
Еней Евандровой сказавъ:

— 45 —

„Хоть ты и Грекъ, та царь правдивый, Готова стравт вся стояла,
Тобъ Латинцъ вороги;
Я твой товаришъ буду щирый,
Латинцъ и минь враги.
Теперь тебе я супликую
Мою уважить долю злую
И постияти за Троянъ.
Я кошовый Еней Троянецъ,
Скитаюсь по миру, мовь ланень,
По всвымъ товчу ся берегамъ.“

„Прійшовъ до тебе на одвагу,
Не думавши якъ пріймешь ты;
Чи буду пити медъ, чи брагу?
Чи будемъ мы собь браты?
Скажи, и руку на — въ завдатокъ,
Котора, бачь, не труситъ схватокъ
И самыхъ злыхшихъ намъ враговъ.
Я маю храбрую дружину
Терпѣвшихъ гōркую годину,
Одъ злыхъ людей и одъ боговъ.“

„Минь найбѣлше довдае
Рутульскій Турнѣ, собачій сынъ;
И лишь гляди, то и влучае,
Щобъ згамкати мене якъ блинъ.
Такъ лучше въ сажвцѣ втоплю ся,
И лучше очкуромъ вдавлю ся,
Нѣвь Турновй я покорюсь
Фортуна не въ іого кишенй;
Турнѣ побува у мене въ жменй;
Дай помочь! — я зъ нимъ потягнусь.“

Евандръ мовчавъ и прислухавъ ся,
Слова Енеевы ковтавъ;
То усъ крутивъ, то осьмѣхавъ ся,
Енеевъ отвѣтъ сей давъ:
„Еней Анхизовичъ, свдайте,
Турбації не заживайте,
Богъ милостивъ для грѣшныхъ всѣхъ;
Дамо вамъ войська въ подпомогу,
И провіянту на дорогу,
И грошинатокъ зъ якійсь мѣхъ.“

„Не поцурайтесь хлѣба — соли,
Борщу скоштуйте, галушокъ;
Годуйтесь, кушайте до волѣ,
А тамъ съ труда до подушокъ.
А заптра, якъ начне свѣтати,
Готово войсько выступати,
Куды вы скажете, въ походѣ;
За мной не буде остановки;
Я зъ вами не роблю умовки;
Люблю я дуже вашъ народъ.“

Спвили всѣ за столѣ свѣдать;
Хотъ деяка позастывала,
Що мусѣви подогрѣвать. [ками,
Просōлне зъ ушками, зъ грѣн-
И юшка съ хляками, съ кишками,
Телячій лизень тутъ лежавъ;
Ягны и до софорку куры;
Печень разнои три туры,
Багацько ласыхъ тожь потравъ.

Де всѣтъ ся смачно, тамъ и пьетъ ся,
Одъ земляквъ я такъ чувавъ;
На ласее кутокъ найдетъ ся,
Еней зъ своими не дрѣмавъ.
И правда, гостѣ доказали,
Що жить вони на свѣтѣ знали:
Пили за жизнь — за упокой;
Пили здоровѣе батка съ синомъ,
И голь, голь, голь, мовь клинъ за клиномъ,
Кричать заставивъ на розстрой.

Троянѣ пяни розбрехались
И чванили ся безъ пута,
Съ Аркадянками женихались,
Хто такъ, — а хто и не шута.
Евандръ точивъ гостямъ росказы,
Хвалилъ Иракловы проказы,
Якъ злого Кака онъ убивъ;
Якіи Какъ робивъ розбой
И що для радости такой,
Евандръ и праздникъ учредивъ.

Всѣ къ ночи такъ перепили ся,
Держались ледве на ногахъ;
И на нѣчѣ въ городѣ поплели ся,
Якій ити були въ силахъ.
Еней въ керею замотавъ ся,
На задвōрку хрониті уклавъ ся,
Евандръ же въ хату рачки лѣзь;
И тамъ подъ прилавкомъ здгповушись,
И цупко въ бурку завернувшись,
Захрōпъ старый во ввесь свой нѣсъ.

Якъ нѣчѣ покрыла пеленою
Тверезыхъ, пяныхъ, — всѣхъ людей;
Якъ хрōпъ Еней одъ перепою,
Забувши о бѣдѣ своей,
Венера безъ сподицѣ, боса,
Въ халатику, простоволоса,
Къ Вулкану подтюпцемъ ишла;
Вона тайкомъ къ Вулкану кралась,
Нѣначе зъ нимъ и не ввичалась,
Мовь жвнкой не іого була.

— 46 —

А все то хитрость есть жвюча,
Новинкою щобъ подмануть;
Хоть гарна якъ, а все охоча
Нще гарнййшою щобъ буть.
Венера пазуху порвала,
И такъ себе подперезала,
Що вся на выставцъ була;
Косинку нарошно згубила,
Грудину такъ собь одкрыла,
Що всякогобъ зъ ума звела.

Вулканъ коваль тогда трудивъ ся,
Зевесу быскавку ковавъ.
Уздрѣвъ Венеру, затрусивъ ся,
Изъ рукъ и молотокъ упавъ
Венера заразъ одгадала,
Що въ добрый часъ сюды попала,
Вулканна въ губы заразъ черкъ;
На шю вьсочила, повисла,
Вся опустилась, мовь окисла,
Бѣлки подъ лобъ, — и свѣтъ померкъ.

Уже Вулканъ розмякъ, якъ кваша,
Венера те собь на усъ:
За дѣло ну! — бере, бачь, наша!
Теперь подъ юго подобьюсь:
„Вулкасю милый, уродный!
Мой друже вѣрный, справедливый!
Чи дуже любишь ты мене?“ —
„Любью, люблю, божусь клѣщами,
Ковадломъ, молотомъ, мѣхами,
Все радъ робити для тебе“

И прилабузнивсь до Кириды
Якъ до просителя писецъ.
Йѣ корчивъ разный милый виды,
Щобы достать собъ ралецъ.
Венера зачала благоди
И за Енеечка прохати,
Вулканъ юму щобъ допомогъ:
Енеевій зробивъ бы збрую
Изъ сталій, мѣды, — золотую
Такую, щобъ нейхто не змогъ.

Для тебе? — охъ моя ты плônко!"
Вулканъ задыхавшись сказавъ:
„Зроблю не збрую, чудо рѣдко,
Нейхто якого не видавъ;
Палашь, шишакъ, панцирь со щитомъ,
Все буде золотомъ покрыто,
Якъ тульскіи кабатирки;
Насъвчка съ черню, съ образками
И съ кунштиками и зъ словами,
Скрónь будутъ брязкальца, дзвонки."

А щожъ, не такъ теперь бувае
Промѣжъ жвнками и у насъ?
Коли чого просити мае,
То добрый одгадае часъ
И къ чоловѣку пригнездить ся,
Прищулить ся, приголубить ся,
Цвлеу, гладить, лескотить.
И всѣ суставы розшрубуе, *
И мòзкомъ такъ завередуе,
Що сей для жвнки все творить

Венера въ облако обвившись,
Махнула въ Пафось отдыхать,
Одъ всѣхъ въ свѣтлѣе зачинившись
Себе тамъ стала розглядать.
Красы помяті росправляла;
Въ волосй кудѣ завивала,
Ну, плятна водами мочить.
Венера, якъ правдива мати,
Для сына рада все отдати,
Зъ Вулканомъ рада въ кузьний жить

Вулканъ до кузьни дочвалавши,
Будить зачавъ всѣхъ ковалѣвъ;
Свинецъ, зальзо, мѣдь зобравши
Все грѣти заразъ известѣвъ.
Мехи престранші надышаютъ,
Огонь великій роспаляютъ,
Пошовъ трескъ, стукъ одъ молотовъ.
Вулканъ потѣе и трудить ся
Всѣхъ лае, бье, пужа, ярить ся,
Къ роботѣ приганя майстрōвъ.

И сонце злѣзло высоченько,
Уже часъ сомый ранку бувъ;
Уже закушовавъ смаченько
Хто добре пыннои лыгнувъ;
Уже онагры захрючали,
Вороны, горобцъ кричали,
Сидѣли въ лавкахъ крамарѣ;
Картъожники же спать лягали,
Финдюрки щоки подправляли,
Въ суды пōшли секретарѣ.

А нашій зъ хмелью потягались,
Вчорашній мурдовавъ ихъ чадъ;
Стогнали, харкали, смаркались,
Нейхто не бувъ и свѣту радъ.
Не дуже юно повставали
И льодомъ очи протирали,
Щобъ освѣжитесь на часокъ
Потомъ взялись за оковиту
И скликали рѣчъ посполиту,
Поставить, якъ ити въ походъ

— 47 —

Тутъ сколько сотень одлѣчили
Аркадськихъ жвавыхъ парубковъ
И въ ратники ихъ назначили;
Дали имъ въ сотники пановъ
Дали значки имъ зъ хоругвою,
Бунчукъ и бубны зъ булавою,
Списовъ, мушкетовъ, палашовъ.
На тыждень сала зъ сухарями
Барыльце зъ срѣбными рублями,
Муки, ишона, ковбасъ, коржовъ.

Евандръ, Паланта пōдозвавши,
Такъ слова юму сказавъ:
„Я рать Енею въ помочь давши,
Тебе начальникомъ назваю.
А доки въ пачъ будешь грати?
Съ дѣвками день и ночь ганяти,
И красти голубовъ у всѣмъ?
Одважный жидъ грѣшить и въ школъ,
Иди лишь послужи на полй,
Ледящо сынъ, — то батьквъ грѣхъ.“

Иди служи, годи Енею,
Онъ зна военне ремесло;
Умомъ и храбростю своею
Въ опрочнєе попавъ число.
А вы Аркадцъ! — вы не трусы,
Давайте всѣмъ и въ носъ и въ усы,
Паланть мой, вашъ есть атаманъ.
За юго бійтесь, умерайте,
Енцевыхъ враговъ карайте,
Еней мой сватъ, — а вашъ гетьманъ.“

А васъ Анхизовичъ покорно
Прошу Паланта доглядать;
Воно хоть парубкъ, не спорно,
Умѣе и склады чистать;
Та дурень, молоде, одважне,
Въ бою якъ буде необачне,
То може згинуть неборакъ;
Тогдъ не буду жить чрезъ спу,
Живцемъ пользу я въ могилу,
И згину, безъ воды мовъ ракъ.“

„Берьте рать, идьте зъ Богомъ
Нехай Зевесъ вамъ помага “
Тутъ частовались за порогомъ,
Евандръ додавъ такъй слова:
„Зайдётъ къ Лидійському народу,
Вони послужатъ вамъ въ пригоду,
На Турна пōднутъ воювать.
Мезеній ихъ тъснитъ, сжимае,
На чинчѣ ийкого не пускае,
Готовы заразъ бунтъ поднять.“

Пōшли розвивши короговку
И сльозы молодьжь лила;
Хто жвѣнку мавъ, сестру, ятровку,
У инчихъ милая була.
Тогдъ найбóльшъ намъ допѣкае,
Коли зла доля одймае,
Що намъ всего милѣе есть.
За милу все терять готовы:
Клейютъ, животы, обновы.
Одна, дорожче милоя, — честь!

И такъ, питейнымъ подкрѣпившись,
Утерли сльозы изъ очей;
Пōшли, маршь шумне затрубивши,
Передъ же въвъ самъ пачъ Еней.
Ихъ первый маршь бувъ до байраку;
Прійшовши стали на бынаку;
Еней порядокъ учредивъ.
Паланть по арміи дижуривъ,
Трудивсь, всю нючъ очей не жмуривъ;
Еней тожъ по лвсу бродиє

Якъ въ повночь самую глухую,
Еней лиши тóлько ставъ дрѣмать,
Побачивъ хмару золотую,
Свою на хмарѣ гарну мать.
Венера бвлошия, красна,
Курногенка, очима ясна,
И вся якъ съ кровью молоко;
Духи одъ себе изпускала,
И збрую чудную держала,
Явилась такъ передъ сынкомъ

Сказала: „Милый, на, Енею
Ту збрую, що ковавъ Вудканъ;
Коли себе устроншь нею,
То струситъ Турнѣ, Бова, Полканъ,
До збруи, що нй доторкнетъ ся,
Все заразъ ламнетъ ся и гнетъ ся,
Еи и куля не бере;
Устройсь, храбруй, коли, рубай ся,
И на Зевеса полагай ся
То носа вже нйхто не втре.“

Сказавши ароматъ пустила:
Васильки, мяту и амбре;
На хмарѣ въ Пафосъ покотила.
Еней же збрую и бере,
Еи очима пожирае,
На себе папцирь натягае,
Палашь до бока привязавъ;
На силу щитъ поднавъ чудесный.
Не легкій бувъ презентъ небесный;
Еней роботу розглядавъ;

— 48 —

На щитъ, въ самой серединѣ,
Повъ чернь, съ насвѣчкой золотой;
Конала мула въ павутинѣ,
Павукъ торкавъ ен ногой.
Поотдаль бувъ малый Телешникъ,
Онъ плакавъ и лыгавъ кулешникъ,
До іого крала ся змія
Крилатая, съ свѣю главами,
Съ хвостымъ въ верству, страшна, зъ
А звала ся Жеретія.

Въ округъ же щита на заломахъ,
Райдучшій лицарській дѣла
Були бляхованій въ персонахъ
Некусно, живо безъ числа;
Котигоролъ, Пванъ Царевичъ, зъ
Кухаричъ, Сучичъ и Налетичь.
Услужливый Кузьма Деминъ.
Кощій съ прескверною ягою,
И дурень зъ ступою новою,
И славный лицарь Марципанъ.

Такъ панъ Евей нашь снаряжавъ ся,
Щобъ дружбы Турну доказать;
Напасть на вороговъ збѣравъ ся,
Зъ ненацька коютѣ ишь дать.
Но зла Юнона не дрѣмае,
На выльотъ умыслы всѣ знае,
Опять Присю посыла:
Якъ можна Турна роздрочити,
Противъ Троянцѣвъ насталити,
Щобъ выкоренивъ ишь до тла.

Ирися выль, скользнула зъ неба,
До Турна въ повнѣчъ шусть въ наметѣ;
Онъ дожидавсь тогдѣ вертена,
Хлыставъ зъ нудьги Охтирскій зедъ.
Къ Лависі одъ любви бувъ въ горѣ,
Топивъ печаль въ питейномъ морѣ.
Такъ въ арміи колись велось;
Коли влюбивъ ся, чи програвъ ся,
То пуншту хлысь — судьба поправъ ся!
Веселье въ душу и влилось!

„А що? Прися щебетала:
Сидишь безъ дѣла и кляешь?
Чи се на тебе лынь напала?
Чи все Троянцямъ отдаешь?
Коту гладкому не до мышки;
Не втне, бачу, Панько Оришки!
Хтобъ сподѣвавсь, що Турнѣ бабакъ?
Тобъ не хистъ зъ Енеемъ бить ся,
Не хистъ зъ Лавиніей любить ся,
Ты бачу здатный бить собакъ.”

„Правдивый воинъ не дрѣмае,
Безъ просыпу же и не пье;
Мудруе, дума, розглядае,
Такій и вороговъ побье.
Ну къ чорту! швыдче омhelай ся,
Збѣрать союзныхъ поспѣшай ся,
На нову Трою напади.
Евей въ чужихъ земляхъ блукае,
Дружину въ помочь набірае,
Не оплошай теперь: гляди!”

Сказавши, столикъ извалила
Шкереберть къ чорту все пошло:
Пляшки и чарочки побила,
Пропало все, якъ не було.
Зробивъ ся Турнѣ несамовитый,
Яривъ ся, лютовавъ не сытый,
Троянской крови забажавъ.
Всѣ страсти въ голову стовкнулись,
Любовь и ненависть прочнулись; (чавъ.
„На штурмъ, на штурмъ!” своимъ кри-

Здравъ и койныхъ и пѣхотныхъ
И всѣхъ для битвы шиковавъ;
И розбишакъ самыхъ одборныхъ
Подъ крѣпость, задирать, пославъ.
Два корпусы до купы звѣви,
А на зыкратого самъ свѣши,
На штурмъ ихъ не веде а мчитъ;
Мезапъ, Талесъ. въ другомъ отрядѣ,
Пошли одъ берега къ оградѣ,
Побить Троянцѣвъ всякъ спѣшить.

Троянцъ въ крѣпости запершись
Енея ждали воротя;
Зъ нещастямъ твсно пообтершись,
Бѣду встрѣчали мовы шутя.
Побачившиль враговъ напоры,
У баштъ прибавили запоры
И на валу всѣ золяги;
Въ оконца зъ будокъ выглядали
И носа воинъ не выставлял,
Шептались и людьки тягли.

У нихъ поставлено въ громадѣ,
Коли на ихъ панъ Турнѣ напре;
То всѣмъ сидѣть въ своей оградѣ,
Нехайже штурмомъ валъ бере.
Троянцъ такъ и учинили;
На валъ колодя накотили
И разный приправляли варъ;
Олью, дьототъ кипятили,
Живицю, оливо топили,
Хто лѣзте ме, щобъ лить на тварь.

— 49 —

Турнъ въ мъру къ валу приступивши
Скръзь на зикратому гасанъ;
Въ розсыпку кônныхъ розпустивши,
Самъ якъ опаренный кричавъ;
„Сюды трусливые Троянънъ,
На бой шкодливые поганцъ¹
Зарылись въ землю мовь кроты;
Де вашъ Еней, — жвночй празникъ?

Праде зъ бабами набалдашникъ!

Не лепсько выглянуть сюды."

И всѣ юго такъ подкомандный
Кричали, лаяли Троянъ;
Робили глузы имъ досадый,
Горшь нивчили якъ циганъ.
Пускали тучами къ нимъ стрѣлы;
А деякий були такъ свѣды,
Що мали перескочить ровъ.
Троянънъ уха затыкали.
Рутульцввъ лайки не вважали,
Хоть битись всякій зъ нихъ готовъ.

Турнъ зъ серця скриготавъ зубами,
Що въ крвости всѣ нй гусу;
А ствѣнъ не розбѣшь лобами,
Зъ посику гни ся хоть въ дугу.
Злость, кажутъ, сатанъ сестриця,
Хоть може се небылиця,
А я скажу, що може й такъ:
Одъ злости Турнъ те компонуе
Мовъ сатана юму диктуе,
Самъ чортъ залъзъ въ юго кабакъ.

Одъ злости Турнъ осатанѣвши,
Велѣвъ багатя розводить
И войсько къ берегу привѣвши,
Казавъ Троянскій флотъ спалить.
Въс приняли ся за роботу;
(На злее всякій ма охоту)
Огнѣ помчали ся къ водамъ.
Хто жаръ, хто губку съ свѣрниками,
Хто зъ головней, хто съ фитилями,
Погибель мчали кораблямъ.

Розжеврѣлось и закурилось,
Блакитне поломя взилось;
Одъ дыму сонце закаптилось,
Курище къ небу донеслось.
Боги въ Олимпѣ стали чхати,
Турнъ имъ изволивъ тимфы дати.
Богинь напавъ ђдъ чаду дуръ.
Дымъ очи ёвѣ, лили ся слзозы,
Зъ нудги скакали такъ якъ козы,
Зевесъ самъ бувъ мовь винокуръ.

Венеружь за душу шипало,
Що съ флотомъ поступили такъ:
Одъ жалю серце замерало,
Що сяде сынъ на мѣль, якъ ракъ.
Въ жалю сѣззахъ и въ горкому скутку
Богиня сѣла въ просту будку,
На передку свѣ Купидонъ;
Кобыла ихъ везе кривая,
Цибела де жила старая,
Щобъ свѣ язъ отдать поклонъ.

Цибела, знаютъ во всѣхъ школахъ,
Що матерю була боговъ;
Пзъ молоду була не промахъ,
Колижъ якъ стала безъ зубовъ,
То только на пѣчи свѣдѣла;
Съ кулешникомъ лемшкву вла
И не мѣшала ся въ двѣла.
Зевесъ вй отдававъ повагу
И посылавъ одъ столу брагу,
Яку Юнопа лишь пила.

Венера часто докучала
Зевесу самою брійней,
За те въ немилость и попала,
Що нѣвляя показать очей
Прійшла Цибелу умоляти
И мусѣла ёй объщати
Купити збѣятню за алтынъ,
Щобъ только Зевса умолила,
Вступить ся за Троянъ просила,
Щобъ флота не лишивъ ся сынъ.

Цибела же була ласуха,
Для збѣятню рада хоть на все,
До тогоъ страшна говоруха,
О всякой всячинъ несе
Стягли си на силу съ печи,
Взявъ Купидонъ къ собъ на плечи,
Въ будынки къ Зевсу и понѣсъ.
Зевесъ свою уздрѣвши неню,
Убѣавъ ввесь осследецъ въ зменю,
Насупивъ бровы, зморщивъ носъ.

Цибела перше закректала,
А послѣ кашлять начала,
Потомъ у пелену смаркала
И духъ пять разъ перевела.
„Сатурновичъ змилосерди ся;
За рѣдную свою вступи ся!¹
Къ Зевесу шокала стара:
„Безсмертныхъ смертей не вважаютъ
И только що не бютъ, а лаютъ;
Осерамлена моя гора!“

4

— 50 —

„Мою ты знаешь гору Иду,
И лъсъ де съ капищемъ олтаръ;
За нихъ несу таку обиду,
Якой не терпить той свинаръ!
На зубъ я продала Троянцямъ,
Твоимъ молельщикамъ подданнямъ.
Дубковъ и сосенъ, строить флотъ.
Твои уста судьбамъ вельмі,
Були щобъ Дськи бруся влй,
Нетяльные одъ рода въ родъ“

„Зуркнижъ теперь на Тибрськи воды,
Дивись, якъ корабъ горятъ!
Ихъ палять Турновы уроды.
Тебе и всѣхъ насъ кобенятъ.
Списти имъ. — то таке закоютъ,
И власть твою собъ присвоютъ,
И всѣмъ дадутъ намъ кислъи;
Спляндруютъ льсъ розрываютъ Пу-
Менежъ стару убютъ, мовъ гніду;
Тебе прогонятъ отсѣя.“

„Та не турбуйтесь панъ-матко!“
Зевесъ зъ досадою сказавъ:
„Провчу я всѣхъ — и буде гладко;
Анахтемъ ввчный Турнъ пропавъ“
Зуркнувъ, мигнувъ, махнувъ рукою,
Надъ Тибромъ, чудною рѣкою,
Всъ въ ростичь корабъ пōшли:
Якъ гуси въ воду порынали,
Изъ корабъ ввъ сирены стали
И разный пѣсень пōдняли.

Рутульске войсько и союзне
Дрыжало одъ такихъ чудесъ;
Злякалось паемя все окружне,
Мезапъ данъ драла и Талесъ.
Пороснули и Рутуляны,
Якъ одъ дощу въ шатеръ цинаны,
А только Турнъ одинъ оставь.
Утвкачовъ щобъ переняти,
Щобъ чудо имъ ростолковати,
По всѣхъ усюдахъ самъ совавься.

„Рыбятушки! кричавъ, постойте!
Сежь ласка божая для насъ;
Одинки те страхъ и не робъйте,
Прийшлось сказать Енею: пасъ.
Чого огнемъ мы не спалили,
То боги все те потопили,
Теперь Троянцъ въ западчя.
Живицемъ въ землй ихъ загромадимъ.
Разкомъ на той святъ отправадимъ.
Боговъ се воля! върте мнѣ.“

Великіи у страха очи.
Вся рать неслась хто швядче эмъ-бъ.
Назадъ вертатись не охочи,
Всъ обгли. ажъ не чули нѣтъ.
Оставшись Турнъ, одинъ маячивъ,
Нѣкого вкругъ себе не бачивъ,
Сътотнѣвъ зикратого хлыстотѣ;
И шалку на очи насунувъ,
Во всѣ лопатки въ лагерѣ дунувъ,
Що коникъ ажъ вертѣвъ хвостомъ.

Троянцъ изъ за стѣнъ дивились.
Панъ Турнъ якъ зъ войськомъ тагу давъ;
Первертятъ морськимъ чудливы,
На добре всякъ те толковавъ.
Но Турновъ не довѣряли:
Троянцъ правило се знали:
Въ войнѣ зъ врагами не плошай;
Хотъ утвка, — не все жени ся;
Хотъ мовь и труситъ, — стережи ся
Скиксуешь разъ. — тогда прощай!

Для ночи въ двое калавуры
На всѣхъ поставили баштахъ,
Лихтарнъ вшали на шиуры,
Ходили руны по валачъ.
Въ обозъ Турна тихо стало
И только, только що блышало
Одъ слабыхъ, блѣдныхъ огоньквѣ
Враги Троянські почивали,
Одъ трусовъ вылазки не ждали,
Остав можь тыхъ хропти соньквѣ.

У главной башты на сторожй
Стояли Евгіадъ и Низъ;
Хотъ молоді були та гожій
И крѣпкій, храбрій, якъ харкіцъ;
Въ нихъ кровь текла хоть не Троянська,
Якась чужая, — бусурманьска,
Та въ службѣ върні козаки.
Для бою ихъ споткавъ прасунокъ,
Пошли къ Енею на вербунокъ;
Булижъ обыдва земляки.

„А що, якъ выкравшись помалу,
Забрати ся въ Рутульский станъ?“
Шептавъ Низъ въ уло Евріалу:
„То кашъ паварилибъ тамъ;
Теперь вони сплать съ перепою,
Не дрыгне нѣ одинъ того,
Хотъ всѣмъ имъ горла перерѣжь.
Я думаю туды пустить ся,
Передъ Енеемъ заслужить ся
И сотню посадить на нѣжь“

— 51 —

, Якъ? самъ! мене оставшись?"

Спытавъ са Низа Евріалъ:
„Нъ! перше ты мене удавшіь,
Щобъ я одъ земляка одставъ
Одъ тебе не одстану зъ роду,
Съ тобою радъ въ огонь и въ воду,
На сто смертей поду съ тобой.
Мой батько бувъ сердюкъ опрочный,
Мовлявъ: (нехай покой му въчный)
Умри на полй якъ герой."

„Пожди, и пальцемъ въ лобъ торкни ся," „Коли зволяется, — велѣте
Товаришовй Низъ сказавъ:

„Не все впередъ, — назадъ диви ся,
Ты зъ лыцарства глудъ потерявъ.
У тебе мати есть старая,
Безъ силъ и въ бѣдности, слабая,
То и повинень жить для ней,
Одна оставшись безъ пріюту,
Яку потерпить му люту,
Таскавшись мѣжь чужихъ людей!"

„Отъ я, такъ чисто сиротина,
Росту якъ при шалѣу горохъ:

Безъ ненъ, безъ отца дитина,
Еней отецъ — я нея Богъ
Ну хоть за чужу отчизну,
Не жаль нейкому хоть изслзну,
А память въчну заслужу.
Тебежъ до жизни родна вяже,
Убютъ тебе, вона въ грѣбѣ ляже;
Живи для нея, я прошу."

„Розумно, Низъ, ты розсуждаешь,
А о повинности мовчишь,
Которую самъ добре знаешь.
Миньъ зовѣsymbolъ другу твердишь
Де общее добро въ упадку,
Забудь отца, забудь и матку,
Лети повинность исправлять;
Якъ мы Енею приспагали,
Для іого службы жизнь отдали,
Теперь не вольна въ жизнй мать.

„Иноси!" Низъ сказавъ, обнявшись
Со Евріаломъ землякомъ,
И за руки любенько взявшись,
До ратушій подшили тишкомъ.
Іудъ сидѣвъ тутъ зъ старшиною,
Змовлялись, завтра якъ до бою
Достанетъ ся имъ приступать.
Якъ ось ввѣойшли два парубѣйки,
У брамъ змѣнивили ся одъ стойки
И Низъ громадѣ ставъ казать:

„Бувъ на часахъ я зъ Евріаломъ,
Мы пильновали супостатъ,
Вони теперь всѣ сплѣтъ поваломъ,
Уже огніи ихъ не горятъ.
Дорожку знаю я окромну,
Въ ночну добу, въ годину сонну,
Прокрастились можна поузъ станъ
И донести пану Енею,
Якъ Турнѣ злый стѣ челядю своею
На насъ назлазить, мовъ шайтанъ."

Памъ зъ Евріаломъ попытать,
Чурнемъ — и поки сонце зойде,
Енея мусімъ повидать." —

„Якажь одвага въ сmutне время!

Такъ не пропало наше племя?" —

Троянцъ всѣ тутъ заревли:

Одважныхъ стали обнімати,

Памъ дяковать и пыловати,

И красовулю поднесли.

Гулъ, Енеѣвъ якъ наслѣдникъ,
Похвальну рацію сказавъ;

И свой палашь, шо звавьсъ побѣдникъ
До боку Низа привязавъ.

Для милого ще Евріала

Не пожалѣвъ того кинжала,

Що батько у Лидоны вкравъ.

И посуливъ за ихъ услугу

Землъ, овецъ и дать по плугу,

Вѣ чиновни выесть объщавъ.

Сей Евріалъ бувъ молоденицкій
Такъ, годовъ зъ девятнадцать мавъ,
Де усу буть, нушокъ магенкій
Въленьку шкуру пробивавъ;
Та бувъ одвага и завзятый,
Снячь, козакъ лыцарковатый,
Но предъ Іуломъ прослезивс
Бо зъ матерю онъ разстававъ ся,
Ишовъ на смерть и не прощавъ ся,
Козакъ природѣ покоривсъ.

„Гудъ Енеевичъ! не дайте
Пань-матцѣ вмерти одъ нужды,
Йѣ будьте сыномъ, помагайте
И заступайте одъ вражды,
Одъ бѣдъ, напраснины, нападку;
Вы самы мали пань-матку,
То въ серцй маете и жаль;
Я вамъ старую поручаю.
За васъ охотно умераю" —
Такъ мовивъ чудый Евріалъ.

*

— 52 —

„Не бойся, добрый Евріале,”

Лудь юму сей давъ отвѣтъ:

„Ты служишь намъ не за пропалѣ,
На смерть несешь за насъ живѣть,
Твоимъ бутъ братомъ не стыжу ся,
И неню заступать касْну ся,
Тебе собыю заплачу.”
Паюкъ, одежу и кватиру.
Шонца, мухи, ясць и сыру
По смерть, въ договѣстѣ назначу.

И такъ, одвѣжна наша пара
Пустила ся въ Рутульскій станъ
На те и мысяць вкрыла хмара,
И полѣ вкрывъ густый туманъ.
Було се саме о повночи:
Рутульцъ спали сколько мочи
Сивуха сиу илъ поддала:
Роздѣшни ся пороскладались.
Въ безпечности не сподвялись
Ий одъ кого, и вяка зла.

И часовые на мушкетахъ
Поклавшись, спали на заказъ;
Хрони всѣ иней на пикетахъ,
Тутъ ихъ заставъ последней часъ!
Переднюю побивши страну.
Полѣзли въ станъ варити каму.
Низъ тутъ товаришу сказавъ:
„Принялъ къ землѣ ты для подслуху,
А я здамъ Рутульцямъ духу;
Гляди, щобъ насъ хто не споткавъ.”

Сказавши, першому Раменту
Головку буйную одтавъ;
Не давъ эробить и тестаменту,
Къ чортамъ іого на вкъ пославъ.
Сей на рукахъ знавъ ворожити;
Кому знавъ сколько ввуку жити,
Га не собъ онъ бувъ пророкъ.
Другимъ мы часто пророкуемъ,
Якъ знахуръ чуже толкуемъ,
Собѣжъ шукаемъ циганокъ.

А послѣ Ремовыхъ онъ вовьвъ
По одному всѣхъ подушивъ;
И блюдолизовъ, ложкомовъвъ
Въ прахъ, въ дребезги перемѣзживъ.
Намацавшижь самого Рема,
Потиснувъ мовь Хому Ярема,
Що й очи выскочили пречь;
Вхвативсь за бороду кудлату
И злому Трои супостату
Макѣгру отдѣливъ одъ плечь.

Въ олѣзь тутъ бувъ наметъ Серана,
На сього Низъ и наслакавъ;
Онъ только що роздѣгъ съ каптанą
И спачно по вечері спавъ.
Низъ шаблень мазнувъ но пупу,
Задъ зъ головою сплющивъ квину,
Що изъ Серана выйшовъ ражъ:
Бо голова мькъ ногъ впяла ся.
А зліда въ гору подняла ся:
Умеръ фигурно неборакъ!

И Евріалъ, якъ Низъ возивъ ся,
То не гуляви простоявъ;
Онъ также къ соннымъ докосивъ ся,
Враговъ на той свѣтъ одиравлавъ.
Коловъ и рѣзавъ безъ розбору
И якъ нейхто не мавъ зъ инмъ спору,
То поравсь мовь въ кошарѣ вовкъ;
И выборныхъ. и подпомощныхъ,
И простыхъ и старшихъ вельможныхъ,
Хто ней попавъ, того и товкъ.

Попавъ ся Ретусъ Евріалу,
Сей не зовсѣмъ ишѣ заснувъ;
Привхавши одъ Турна зъ балу,
Пальонки дома ковтонувъ,
И только, только забувавъ ся,
Якъ Евріалъ къ юму подкравъ ся
И просто въ ротъ кинжалъ уткнувъ:
И приколовъ іого якъ квѣтку,
Що бабы колютъ на намѣтку,
Тутъ Ретусъ душу изрыгнувъ

Нашъ Евріалъ остервенивъ ся,
Забувъ, що на часою зайшовъ;
Въ наметъ къ Мезапу бувъ пустивъ ся,
Ташъ можѣсъ смерть собъ найшовъ;
Но повстрѣчавъ ся зъ другомъ Низомъ
Съ запальчивымъ, якъ самъ харцзюзомъ,
Сей Евріала удержавъ,
„Покиньмо кровь врагамъ пускати;
Пора намъ одсиль уплѣвати,”
Низъ Евріаловій сказавъ.

Якъ вовкъ овець смиренныхъ душить,
Коли въ кошару завита.
Курчатамъ тхоръ головки сушить,
Безъ крику мозокъ высмокта;
Якъ добре время уюдивши
И свркою хлѣбъ накуривши,
Безъ крику крадутъ слимаки
Гусей, качокъ, курей, индиковъ
У Геваловъ и Амаликовъ,
Що роблять часто и дяки.

— 53 —

Такъ нашъ смѣлье вояки,
Тутъ мовча проливали кровь;
Одъ ней краснѣли ся мовь раки,
За честь и къ князю за любовь.
Любовь къ отчинѣ де героитъ,
Тамъ сила вража, не устоитъ,
Тамъ грудь сплавъйша одъ гарматъ,
Тамъ жизнь—алтынъ, а смерть—копьйка,
Тамъ лыцарь — всякий парубъйка,
Козакъ тамъ чортовъй не братъ.

Такъ поравъ ся Низъ зъ Евріаломъ,
Дали Рутульцамъ накарпасъ;
Земля взялась одъ крови каломъ,
Полякъ поднавъ сябъ но самъ пасъ
Но нашъ по кровь бродили,
Мовь на торгу музикъ водили
И убіялись на просторъ:
Щобъ швыдче поспушить къ Енсю,
Похвастать храбростю своею
И Турновъ росказать задоръ.

Уже изъ лагеря щастливо
Убялись нашъ смѣльчаки;
Радѣло серце нетрусливо,
Жвяхтвали мокрй лычаки,
Изъ хмары мвсяцъ показавъ ся
И одъ земль туманъ поднавъ ся,
Все ныщовало добрый путь.
Якъ ось Волсентъ гулькъ изъ долины,
Съ полкомъ Латинськои дружины.
Бѣда! якъ нашимъ увильнуть?

Дали якъ разъ до льсу тягу,
Быстрѣше бѣви одъ хортовъ;
Спасались бѣдні на одагу,
Одъ супостатовъ, вороговъ.
Такъ пара горличокъ невинныхъ
Детятъ спастись въ льсахъ обширныхъ
Одъ злого кобчика когтей
Но зло назначение судьбою,
Слѣдити ме скройъ за тобою,
Не утечешь за сто морей.

Латинцъ до льсу слѣдили
Одважныхъ нашихъ розбишакъ,
И часовыми окружили,
Що зъ льсу не шмыгнешь нѣ якъ;
А часть розсыпавшись по льсу,
Поймали одного зарѣзу,
То Евріала молодца.
Тогда Низъ на вербѣ збіравъ ся,
Якъ Евріалъ врагамъ попавъ ся,
Мовь мѣжь вовковъ плоха овця.

Низъ гладъ, и бачитъ Евріала,
Що тѣшать ся нимъ вороги;
Важка печаль на серце пала,
Кричитъ къ Зевесу: „помоги!“
Копье булатне направляе,
Въ Латинцвѣ просто посылае,
Сульмону серце пробива;
Якъ спопъ на землю поваливъ ся,
Не вспивъ и охнуть, а скрививъ ся,
Послѣдній разъ Сульмонъ звва.

Всѣдъ за коньемъ стрѣву пускае
И просто Таговій въ високъ;
Душа изъ тѣла вылѣтае,
Па жовтый пада трупъ пысокъ.
Волсентъ утративъ вовь пару,
Кленетъ певидимую кару
И въ ирости якъ вѣлъ реве
„За кровь Сульмонову и Тата,
Умрешь проклята упирата,
За ними въ слѣдъ пошлю тебе.“

И замахнувшись на Евріала,
Щобъ снять головку палашемъ;
Тутъ храбрость Низова пропала,
И серце стало кульшемъ.
Бѣжить, летить, кричить що силы;
„Пеккатумъ робишь фратеръ милый,
Невинному морсѣ задасешь:
Я стультусъ, латро, розбишака,
Неквиссимустъ и тайдамака;
Постой, невинную кровь лѣшь.“

Но замахнувшись не вдеркавъ ся,
Волсентъ головку одчесавъ;
Головка, мовь кавунъ качавъ ся,
Языкъ не внятно белькотавъ.
Уста коральный посили,
Румянній щоки поблѣдивы
И бѣлый цвѣтъ въ лицѣ пожовкъ;
Закрыли ся и ясній очи,
Нокрылись тьмою вѣчной ночи,
На вѣки милый гласъ умовкъ.

Уздѣвши Низъ трупъ Евріала,
Одъ ярости осатанѣвъ.
Всѣхъ злостей выпустивши жала,
Къ Волсенту просто полетѣвъ
Якъ бłyскавка проходить тучу,
Онъ такъ пробѣгъ враговъ мѣжь кучу
И до Волсента докосивсь.
Схвативъ его за чубъ рукою,
Мечь въ серце засадивъ другою,
Волсентъ и духу тутъ пустивсь.

— 54 —

Якъ искра порохъ запалили,
Сама зъ нижъ вкупъ пропада;
Такъ Низъ Волсентія убивши
И самъ лишивъ ся живота;
Бо всѣ на юго и напали
На смерть звертѣли и зомили
И голову зныли съ измѣнѣй
Такъ кончили жизнь козарлюги,
Зробивши славыны услуги,
На вѣчность памяти своей

Латинцъ заразъ изробили
Абы-якъ мары изъ дрочковъ;
На нижъ Волсента положили
И понесли до земляквъ.
А ойуйні головы покажли
Въ мѣшонъ, и тѣль зъ собою помчалі,
Мовь пару гарныхъ лубовокъ.
Но въ лагеръ найшли розинцъ,
Дежали битыхъ мясъ купицъ,
Пичвнокъ, легкого, кишокъ.

Якъ тѣлько що востокъ зларѣвъ ся,
Свѣтлика Фебова взойшла:
То Турні тогдѣ уже найвъ ся,
Опять о битвѣ помышлявъ
Вельвѣ тревогу бить въ кленало,
Щобъ войсько къ бою выступало,
Отдать Троянцамъ зъ барыш омъ
За зроблену въ ночи потѣху;
Для большого сь Троянцвѣ смѣху;
Вельвѣ взять головы зъ мѣшкомъ.

Свогожь держа ся уговору,
Троянцъ въ крѣпости спидятъ,
Забили ся мовь мыши въ нору,
Лукаву ковшку якъ уздарятъ
Но дать одпоръ оумли готовий
И до остатей капаць крови
Свою свободу боронить,
И нову Трою защищати,
Рутульцамъ перегону дати
И Турна лютость орамить

На перву Рутулью попытку
Троянцъ такъ дали въ отвѣтъ,
Що Турнъ собъ росчухавъ лыгку,
Одъ стыду корчило животъ
Звѣлѣвъ зъ досады, гнѣву, злости,
На глумъ подняти мертвй кости,
На щолы головы наткнуть
Нешастныхъ Низа съ Евріаломъ
Передъ самымъ Троянськимъ валомъ,
Щобъ симъ враговъ своихъ колынуть

Троянцъ заразъ одгадали,
Чи то головы стремлять;
Одъ жало сльозы попускали,
Такихъ лишившись парубѣть.
Объ мертвыхъ вѣсть скрѣзь пронесла ся,
Вся рать Троянська потрасла ся,
И душѣ смутку предались.
Якъ мати вѣть таку почула,
То тѣлько вѣчно не засупала,
Бо зуѣы у неп стялись.

А одойшовши въ груди билась,
Водоси рвала зъ головы,
Ревла, щинала ся, дрочилась,
Мовь лмъ змѣшавъ ся у вдовы:
Побѣгла съ крикомъ въ округъ вала
И голову коли познала
Свого сыночка Евруся,
То на валу и роспилаталась,
Кричала, гедзалась, качались,
Кувѣкала мовь порося

И дившій голосомъ зѣвѣла:
„О сыну! свѣтъ моихъ очей!
Чи якъ тебе на те родила,
Щобъ згнинувъ ты одъ злыхъ людей?
Щобъ ты мене стару, слабую,
Завѣвши въ земню сю чужую,
На вѣчный вѣкъ осиротивъ.
Моя ты радость и отрада.
Моя заслона и отрада:
Мене одъ всѣхъ ты боронивъ“

„Теперь до кого прихилю ся,
Хто злую долю облегчитъ?
Куды въ обѣд и притулую ся?
Слабу нихто не приглядитъ!
Теперь прощаліе всѣ поклоны,
Що получала во днь оны
Одъ вдовъ, двѣчатъ и молодицъ;
За дивный бровы соболий,
Са очи ясній соколий;
Що здатный бувъ до вечерницъ.“

Колибъ минѣ твой трупъ достати
И тѣло бѣлее обмыть,
И съ похорономъ поховати,
До ямы зъ миромъ проводить!
О боги! якъ вы допустили,
Щобъ и одинчика убили
И настромили на вѣху
Юго козацькую головку?
Лесь свѣтъ вертитъ ся сен безъ толку,
Що тутъ даютъ и добрымъ тьху.“

— 56 —

Такъ Геленоръ съ червопымъ Ликомъ,
Гоздѣшли ся до сорочокъ,
Мѣьшъ вештанямъ, содомомъ, грикомъ,
Пробрали ся подуть тычокъ.
Рутульцвѣ добре тасовали
И одъ Рутульцвѣ получали
Квитанцю въ своихъ долгахъ
Ликъ тѣлько тытъ и отличивъ ся,
Що якъ до Турна примостивъ ся,
То звѣздивъ добре по зубахъ.

Но Турнъ и самъ овъ розбишака
И Лика сниощивъ въ одинъ махъ.
Изъ носа брызнула кабака,
У Турна оковѣ въ ногахъ.
А также пану Геленору
Смертelnого дали затьору,
И сей безъ духу тутъ оставсь.
Рутульцвѣ се возвеселило
И такъ ихъ серце ободрило,
Що и негодный скрѣзь совавсь.

Катиснули и нанустились,
Рутульцъ кинулись на валъ;
Троянцъ якъ чорты озлились,
Рутульцвѣ били на повалъ.
Тръшали кости, ребра, боки,
Детѣли зубы, пухли щоки,
Зь носовъ и устъ юшила кровь;
Хто рачки льзь, а хто простагъ ся,
Хто бувъ шкереберть, хто качавъ ся,
Хто бивъ, хто рвѣвъ, хто коловъ.

Завзятость всѣхъ опановала,
Тутъ всѣкій пивнѣ и яривсь;
Тутъ любость всѣми управляла
И всѣкій до надсаду бивсь
Лигаръ, ударомъ макогона
Духъ выпустивъ изъ Емфіона
И самъ на въки зубы ставь.
Лутецкій бетъ Изюнея,
Циней Арефа, сей Цинея,
Одинъ другого тасовавъ.

Ремулъ Рутульскон породы,
Троюродный бувъ Турну сватъ;
Хвастунъ и дурень одъ природы,
Що нѣ робивъ, то все не въ ладъ:
И тутъ начавъ що силъ кричати,
Троянцвѣ ласть, укоряти,
Себе и Турна величать:
„Ага!” проклятые поганцъ,
Недогарки Троянский, ланцъ!
Теперь прийшлось вамъ погибать.

„Мы васъ одушимъ, супосгаты,
Морти вдовъ, дурить дѣвокъ;
Чужіи землѣ одніймати
И шкодити чужій садокъ.
Давайте вашого гульнѣу,
Я въ мигъ его одиравлю къ обѣу
И васъ подавимо якъ мухъ:
Чого прийшли вы голодрабцъ?
Дыгать латинськіи потань?
Пождѣть, -- вашъ вытиснѣмъ мы духъ.”

Гуль Елиевичъ дочувшись
До безтолковыхъ синъ рѣчей,
Якъ шкурка на огнѣ надувшись,
Злость запалала изъ очей.
Вхопнѣ камѣнчикъ, принѣливъ ся,
Зажмуривъ око, приложивъ ся,
И Ремуда по лобу хвѣнъ!
Хвастунъ бездушный повалинъ ся,
Гуль сердѣшно взнесливъ ся,
А у Троянъ духъ ожививсь.

Пошли кулачній накарнасы
Въ виски и въ зубы стусаны;
Позьзли тельоухи, ковбасы,
Всѣ пивни якъ кабаны.
Всѣ розъярились черезъ муру,
По сербськи величили вру.
Хто чимъ попавъ, то тимъ локшивь.
Подиавъ ся пискъ, стогнаня, охи,
Врагъ на врага скакавъ мовь блохи,
Кусавъ ся, грызь, щипавъ, душивъ.

Служили у Троянѣ два браты,
Изъ нихъ бувъ всѣкій Голіафъ;
Широкоплечій и мордатый,
И по овцій цыкомъ глытавъ.
Одинъ драживъ ся Битіасою,
И съ Кочубецкимъ онъ Тара-
Колибъ за ввышки не ровнявсь. (сомъ
Другій же братъ Пандаромъ звавъ ся,
А вышій одъ верствы здававъ ся,
Га вялый, мовь вербюдъ тынявсь.

Два браты гроздній исполины
Въ бою стояли у воротъ,
Дрочки держали зѣ берестины
И боронили въ крѣпость входъ.
Вони къ землѣ пописьдали,
Троянцвѣ въ городѣ одступали,
Къ собы манули Рутуянъ.
Рутульцъ зрятъ навстяжь ворота,
Прожогомъ въ крѣпость вся пѣхота,
Спушитъ, насѣсти на Троянъ.

— 57 —

Но хто лишь въ городъ показавъ ся,
Того въ яешню и побьютъ;
Битіасъ съ братомъ управляю ся,
Безщадно кровь Рутульску лютъ.
Рутульцъ съ крикомъ въ городъ прутъ ся;
Якъ одъ серпа колоси жнутъ ся,
Якъ падъ нашней хурчатъ цны,
Такъ исполніékъи дрючины
Мозчили головы и спины,
И всѣхъ молотить, мовь сноны

Побачивъ Турнъ таку пироруху,
Одъ злости ввесь осатанѣвъ;
Здрыгувсь, мовь выпивъ чепуруху,
Къ своимъ на помочь позетѣвъ.
Якъ тѣлько въ крѣпость протаскавъ ся,
Тизини заразъ и принавъ ся,
Хто тѣлько пѣдъ руку попавь:
Збивъ онъ съ Афидномъ Меропа.
И зо всього побѣгъ розгона,
Де Батіасъ въ кровь купавь.

Зъ насококу трвѣнувъ булавою
По вязвѣ, великанъ упавъ;
Объ землю вдаривъ головою
И крѣпость всю поколыхавъ.
Реветъ и душу испускаеть
И воздухъ грōмомъ наполнять,
На всѣхъ напавъ великий страхъ!
Не спасъ нѣ ростъ, нѣ сила многа,
Пропавъ Битіасъ, мовь стонога:
И испеликъ есть червъ и прахъ!

Пандаръ погибель бачивъ брата,
Злякавъ ся, звомивъ, замѣшавсь,
И одъ Рутульска стратилата
Якъ мога швыдче убѣравсь.
Промѣжъ оселсю хилявъ ся,
Тыны переступавъ, ховавъ ся.
И щобъ одъ Турна увильнуть;
Ворота зачинивъ у брамы
И заваливъ ихъ колодями,
Хотвѣ одъ бою отдохнуть.

Но яже сильно удививъ ся,
Якъ Турна въ крѣпости уздрѣвъ;
Тогдъ изъ нужды придобривъ ся
И злостю ввесь закинувъ
„Ага! ты шибеникъ попавъ ся,
Безъ зву къ намъ въ гостъ навязавъ ся."
Пандаръ до Турна закричавъ.
„Пожди, отъ заразъ почастую,
Изъ тебе выбю душу злую,
До сього часу храбровавъ!" -

„Ану прильзъ, Турнъ отвѣчае:
Келеберлянськая верства!
Якъ бю я, братъ твей тее знае,
Ходи, тобѣ вкручу хвоста.“
Тутъ Пандаръ камень пѣднѣмае
И въ Турна зо всѣхъ жилъ пускае,
Ырынѣвъ бы Турнъ на вѣки въ адъ!
Но де Юнона нѣ взяла ся.
И передъ Турномъ роспила ся,
Попавъ богиню камнемъ въ ладъ

Незриму чуе Турнъ заслону,
Бодрить ся, сCAPетъ на врага,
На помочь призыва Юнона,
Пандара по лобу стьога,
И вовсе зъ нѣгъ юго зѣшбае,
До мѣзку черепъ розбивае,
Пропавъ и другій великанъ!
Така потěра устрашила
И серце бодрее смутила
У самыхъ храбрѣйшихъ Троянъ.

Удачею Турнъ ободривъ ся,
По всѣхъ усюдахъ смерть носивъ,
Якъ кнуръ свирѣпый розъяривъ ся,
И безъ пощады всѣхъ косивъ
Розсвкъ на двое Филяриса,
Въ вешню ростоптавъ Галиса,
Крифею голову одтявъ;
Щолкавъ въ виски, штурхавъ пѣдъ боки,
И самые кулачный доки
Ховаллись, хто куды попавь.

Троянцъ злее умышлять,
Щсбъ пречь изъ крѣпости вѣкать,
Свое лахмѣтя забираютъ,
Куды удасть ся тяу дать.
По ихъ Обозный Генеральный,
Надъ всѣми остававсь начальный,
Серестъ вельможный обозвавсь;
„Куды? — вамъ сорома не мае!
Хто чувъ? Троянецъ утвкае!
Чого нашъ славный рѣдъ доживсь!“

„Одинъ паливода яруе,
А васъ туть стѣлько, бо yourself;
Въ господѣ вашой вередуе,
Рутульскій шолудивый несъ.
Що скаже свѣтъ про насъ, Трояне?
Що мы шатерники, цигане,
Що мы трусливыйй жидовъ.
А князь нашъ обѣдый, що помыслить?
Аджежъ за воиновъ насъ числить,
За внуковъ славнѣйшихъ двѣовъ.“

— 58 —

„Зберѣтъ ся, Турна окружьте,
Не сто разъ можна умерать;
Гуртомъ, гуртомъ юго напрѣьте,
Одъ васъ онъ муситъ пропадать.“
Агу! Троянцъ схаменуллись.

Та всѣ до Турна и сунулись;
Пань Турнъ тутъ на слизьку полавъ!
Вилявъ, хитривъ и увивавъ ся,
И только къ Тибру що добравъ ся.
То въ воду стрибъ, пустивъ ся въ плавъ.

## ЧАСТЬ VI.

Зевесъ моргнувъ якъ кроль усами,
Олимпъ мовь листикъ затрусивсь;
Мигула блыскавка съ громами,
Олимпський потрухъ зворушивсь.
Боги, богинъ и повбоги
Простоволосй, босоногй,
Бъжатъ въ Олимпську Карвасарь
ОпINTERъ, гнѣвомъ роспаленный,
Влѣгъ до нихъ мовь навъеженный
И крикнувъ, якъ на гончихъ псаръ:

„Чи довго будете казиться,
П стыдъ Олимпой робить?
Що день промѣжъ себе сваритесь,
И смертныхъ съ смертными травить?
Поступки вашй всѣ не божьй;
Вы на сутяжниковъ похожй
И рады мордовать людей;
Я васъ изъ неба поспыхаю
И до того васъ укараю,
Що пасти будете свиней.“

„А вамъ, Олимпськъ зубоскалки,
Моргухи, лзиги, фиглярки,
Березовон дамъ припарки,
Що довго буде вамъ въ тяки.
Охъ вы на смертныхъ дуже ласй!
Якъ Грекъ на Нѣженськъ ковбасы,
Все лихо на землѣ одъ васъ.
Чрезъ вашй зводнй жениханя,
Не маю я ушанована;
Я намочу васъ въ шевській квасъ“

„Або отдамъ васъ на роботу;
Запру въ смінительныхъ домахъ,
Тамъ выженутъ изъ васъ охоту
Содомить на землѣ въ людяхъ.
Або я лучшу кару знаю,
Осъ якъ богинь я укараю:
Пошлю васъ въ Запорожську Свѣчь;
Тамъ вашихъ каверзъ не вважаютъ;
Жовокъ тамъ на тютюнъ мвняютъ,
Въ день пягъ спятъ, а крадутъ въ мочь.“

„Не вы народъ мой сотворил,
Не хистъ создать вамъ червяка;
Па щожь людей вы роздрочили?
Вамъ нужда до чужихъ яка?
Божусь моею бородою
И Гебеною пелскою,
Що тыхъ боговъ лишу чиновъ;
Якъ теперь въ войну влетутъ ся;
Нехай Еней и Турнъ скубутъ ся,
А вы глядеть своихъ чубовъ.“

Венера молодина смыла,
Бо все зъ военными жила,
П бите зъ ними мясо вла
И по трахтирахъ пунштъ пила;
Частенько на соломъ спала,
Въ шенелей сврой щеголила,
Походомъ на войку тряслась;
Манишки офицерській прала,
Зъ стрючкомъ горѣлку продавала,
И мерзла въ ночь, а въ день пеклась.

Венера по драгунськи — смыло
Къ Зевесу въ вытяжку иде,
Начавши говорити дѣло
Очей зъ Зевеса не зведе:
„О тату сильный, величавый!
Ты всякий помыслъ эришь лукавый,
Тебе нѣхто не проведе;
Ты окомъ землю назираешь,
Другимъ за нами приглядаешь,
Ты знаешь, що, и якъ, и де.“

„Ты знаешь для чого Троянцъ въ
Злымъ Грекамъ попустивъ побить;
Енся съ пригоржею ланцѣвъ
Вельвъ судьбамъ не потопить,
Ты знаешь лучше всѣхъ принину,
Чого Еней приплывъ къ Латину
И боля Тибра поселись?
Тыжь словомъ що опредѣляешь,
Того во вкъ не однѣянешь...
Одкиль же Турнъ тутъ притулись?“

— 59 —

„И що таксе Турнь за свято,
Що не вважає и тебе?
Фригійське пасем не проклято,
Що всякий ерстик скубе.
Твої законьбі исполнялись,
Колибъ Олимпський не мівщалісь
І не стравляли бі людей.
Твоихъ приказовъ не вважають,
Нарощно Турну помагають:
Бо, бачь, Венеринь сынъ Еней.“

„Троянцвъ бѣдныхъ и Енеи
Хто не хотѣвъ, топ не пужавъ;
Терпѣли горше Прометея,
На любкую що огню украь.
Непунъ зъ Еоломъ зъ перерросу
Дали такого перечося,
Що и доси зашпоры щимлять.
Другісь боги що казати?
Дѣла ихъ лучше мусиіть знати,
Енея тѣлько не зѣвѣдять“

„О Зевѣс! о багечку мой рódный!
Оглянсь на плачѣ дочки своей;
Спаси народъ фригійський бѣдный,
Онъ
Услышь Венеру многогрѣшну!
Скажи мнѣ рѣчъ твою утѣшну:
Щобъ живъ Гулъ, щобъ живъ Еней!“

„Мовчать! прескверна пащикухо!“
Юнона злобна порощить:
„Флидюрко, ящѣрко, брехухо!
Якъ дамъ! — очвѣпок излетить;
Ты славешь кошена мерзене,
Зевесу доносить на мене,
Щобъ тылъ насть привести въ розладъ;
За кого ты мене приймаешь?
Хлѣбъ ты сучище не знаешь,
Що Зе съ мой чоловѣкъ и брать?“

„Тобѣжъ Зевесъ, скажи, не стыдно,
Що предъ тобою дрянь и праў
Базвка о богахъ обидно,
Мудруе о твоихъ двѣлахъ?
Якій ты свѣта повелітсь,
И нашь Олимпський предодітель,
Коли противъ финдюрки пась?..
Всесѣвтия волоцюга, мерзька,
Нікчемна зводицца Цитерська,
Для тебе лучшая одъ насъ!“

„А зъ Марсомъ чи давно поймавши,
Вулканъ йіи пелену одтавъ?
Розками добре ододравши,
Якъ сучку въ ретизку державъ
Но ты того будьмъ не знаешь,
Якъ честную сен пріймаешь
И все робить для неи радъ
Вона и Трою розорила,
Вона Дидону погубила;
Но все иде для неи въ ладъ.“

„Де ся пódтвнанка вмѣшалась,
То вербя золоте росло;
Землябъ цистинпюю назвалась,
Колибъ таке пропало зло!
Чрезъ неи вся Латинъ возстала.
И на Трояъ сен напала,
И Турнь зробивсь Енею врагъ.
Не можна обвѣ всѣхъ излѣчити
Якихъ успѣла наробити
На небъ, на землй, въ водахъ.“

„Теперь же на мене звертае
Сама набронівши бѣды;
И такъ, свеса умоляе,
Мовѣ тѣлько выльзла зъ воды.
Невиннічаетъ мовь Сусанна,
Пезаймана нійколи панна,
Ща въ хугорѣ сжила ввесь вѣкъ.
Не дождешь съ бабкою своєю —
Я докажу твому Енею.
Богицца я, — онъ чоловѣкъ!

Велера лайки не стерпѣла,
Юнона стала кобенить;
И перепалка закипѣла,
Одна другу хотѣла бить.
Блѣчнѣ въ пивѣ, также бабы;
И тѣкѣ на уторы слабы,
Зъ досады часомъ и брехнуть;
И якъ перекупки горданить.
Одна другу безчестятъ, ганять
И рódъ ввесь съ потрухомъ кленуть.

„Та цітьте чортовы сороки!“
Юштеръ грōзно закричавъ:
„Ооемъ вамъ обѣбю я щоки;
Щобъ васѣ бублѣйницъ врагъ побравъ!
Не буду васъ карать грōмами;
Но патѣхъ вью бубуками,
Олимпъ заставлю вымѣтать;
Я васъ умью усмирити,
Заставлю честно въ свѣтъ жити
И заразъ дамъ себе вамъ знать“

— 60 —

„Занишкнътъ, уха пасталъайте
И стухайте, що я скажу;
Мовчтъ! роты пороззляйте,
Кто писне, — морду розмѣжку.
Промѣжъ Латинцевъ и Троянцевъ
И всякихъ Турновыхъ поганцевъ,
Не сикай, ся нейхто въ войну;
Нейхто, ней якъ не помагайте,
Князьковъ ихъ также не займайте,
Побачимъ здасться хто кому“

Замовъ Зевесь, моргнувъ бровами
И боги въ ростичь всѣ погни,
И я прощаюсь ся небесами,
Пора спустятъся до землѣ
И стать на Шведськую могилу,
Щобъ озирнуть военную силу
И битву вдруго описать;
Купивъ бы музь на олвогу,
Щобъ кончить помогла роботу,
Бо нейде рифмъ уже достать.

Турнъ осушивѣсь пōсля купаня
И ганусюю подкрепивѣсь.
Зъ намету выхвавъ зараня,
На кръпность сентябрьомъ дививсь.
Трубитъ въ ройокъ! — опатъ тревога!
Кричатъ, бѣжать, скишать, якъ мога;
Великая настала сѣчь!
Троянцъ дуже славно бились,
Рутульцъ трохи поживились,
На силу розвела ихъ ночь.

Въ сю ночь Еней уже зближавъ ся
До городка, що Турнъ облѣгъ;
Съ Палантомъ въ човѣсомъ частовавъ ся,
Поньв всю старшину якъ мōгъ.
Въ росказахъ чванивъ ся двѣлами,
Якъ храбровавъ зъ людьми, зъ богами,
Якъ безъ розбору всѣхъ тузивъ.
Палантъ и самъ бувъ зла брехачка,
Языкъ іого тójь не клесачка,
Въ брехий Енею не вступивъ.

А ну! старая царя двѣви,
Свдая музо, схамнěннє!
Прокашлясь безъ зубовъ сестрице,
До мене ближеціе прихились!
Кажі: якіе тамъ прасунки,
Въ Енееви погнили вербунки,
Щобъ противъ Турна воювать.
Ты музо, кажутъ всѣ, письменна,
Въ Полтавськой школѣ научена
Всѣхъ мусишь помиенно знать.

Читайтежь, муза що бормоче:
Що тамъ зъ Енемъ пыльв Масикъ,
Линтай, ледащо неробоч,
А сильный и товѣстый мовъ быкъ.
Тамъ правивъ каюкомъ Тигренко,
Изъ Стеховки то шинкаренко
И вмѣвъ ся собою сто ярыгъ.
Бдизъ сихъ пыли дубы Авнита,
Онъ бувъ страшный йший одъ сержана;
Бо всѣхъ, за все, по синь стригъ

Поотдаль пыльв байдакъ Астура,
Сей лежимъ въ винницахъ служивъ;
На нѣмъ була свиняча шкура,
Котору онъ якъ плащъ носивъ.
За нимъ Азилась пыльв на барцѣ,
Се родичъ нашой паламарцѣ;
Недавно съ кошелькомъ ходивъ;
По, бачь, безоцая-фортуна,
Зробила паномъ изъ чупруна.
Такихъ не мало бачимъ дивъ.

А то на легкому дуботку,
Що роззолоченный ввесь въ прахъ,
Сидитъ росхвѣставши сорочку,
Зъ Турецкимъ чубукомъ въ зубахъ?
То Цинарись, цехмистръ картьожный,
Фигляръ, обманщикъ, пытъ безбожный,
Зъ собой всѣхъ шахравѣв веде;
Коли, бачь, Турна не здольютъ,
То картами уже подьютъ,
Що мѣжь старцъ Турнъ попаде.

А то сидитъ въ бризй. въ кереи
Съ товѣстою книжкою въ рукахъ,
И всѣмъ, бачь, гонить ахинеи,
И спорить о своихъ правахъ?
То родитъ зъ Глухова юриста,
Онъ мае чинъ канцеляриста
И есть добродѣй Купавонъ.
Щобъ значкового дослужить ся
И на войнѣ чимъ поживить ся,
Вступивъ въ Енеевъ легіонъ.

А то беззубый, говорливый,
Сухий, неврный, якъ шкелетъ.
И лысый и брехунъ сварливый?
То выхристъ изъ жидовъ Авлетъ.
Недавно на другой женивъ ся,
Та, бачь, въ рахунку помелип ся,
Изъ жару въ поломъя попавъ;
Щобъ одъ яги якъ одвязатись,
То мусввъ въ войсько записатись
И за шпигона на годъ ставъ.

— 61 —

Ище тамъ есть до пôвдѣсятка,
Но дрôбязокъ и голѣтна;
Въ такихъ не буде недостатка,
Хотъ въ день ихъ згине и копа. —
А скôлькожь всѣхъ? — того не знаю,
Хотъ музя и, — не одгадаю,
По нальнямъ тожъ не розлѣчу;
Богъ-ме! на щотахъ не училась,
Надъ карбъжемъ тожъ не трудилась,
Я, що було то лепечу.

Уже Волосожарь поднявъ ся,
Возъ на небѣ въ низъ повертавсь,
И де-хто спати укладавъ ся,
А хто подъ бурной вытягавсь.
Овучи инчъ полоскали,
Другиі лежа розмовляли,
А хто прудивъ ся у кабинь.
Старший подпивши розойшли ся
И дома за людьки взяли ся,
Лежали бокомъ, навзничь, нинь

Еней одинъ не роздягавъ ся,
Еней одинъ за всѣхъ не спавъ;
Онъ думавъ, мысливъ, умудравъ ся,
(Бо самъ за всѣхъ и одвѣчавъ),
Якъ Турна ворота побли,
Царя Латина ускромити
И успокоити народъ.
Въ свй думѣ смутно похожая
И мыслю богъ зна де лѣтая,
Пôдъ носомъ бачитъ короводъ

Нй рыбы то були, нй раки,
А такъ, якъ бы кружокъ двѣчатъ;
И бовтали ся, якъ собаки,
И въ гоцюсъ якъ кôшки нявчатъ.
Еней здрыгнулись и одступае
И да воскреснетъ въ слухъ читае,
Но симъ нй троха не помôгъ;
Тй чуда зъ смѣхомъ, зъ реготнею,
Вхватились за полы зъ матнею,
Еней ажъ на помôстъ прильгъ.

Тогда одна къ юму сплигнула
Такъ, мовь цвѣркунъ, або блоха,
До уха самого прильнула,
Мовь гадина яка лиха.

„Чи не пôзнаешь насъ Енею?
Та мыжъ съ персоною твоею
Троянскій ввесь возили родъ;

Мы Идськон горы дубина,
Липки, горѣшина, соснина,
Зъ якихъ бувъ зробленый твой

„До насъ було Турнъ докосивъ ся,
И байдаки всѣ попаливъ;
Та Зевсь, спасибо, поспѣшивъ ся
Якъ бачь, мавками поробивъ.
Була безъ тебе зла година,
Трохи, трохи твоя дитина
Не отдала душъ богамъ.
Свѣши свой городокъ спасати;
Ты мусиши ворогамъ тыхъ дати.
Ты самъ, — повръ моимъ словамъ“

Сказавши за нôсъ ущипнула,
Еней мовь трохи ободривсь,
И на другихъ хвостомъ махнула,
Ввесь флотъ нѣначе поспѣшивсь,
Мавки бо стали човны пхати,
Путемъ найлучшимъ направляти
И тôлько начинавъ ся свѣтъ,
Еней уздрѣвъ свой станъ въ осадъ,
Кричитъ во гнѣвъ и досадъ,
Що Турна дусве тутъ живôtъ.

А самъ, матню прибравши въ жменю,
По польсь въ воду съ чевна плѣгъ.
И кличе въ помôчь гарну неню
И въ-въхъ Олимповськихъ боговъ.
За нимъ Палантъ, за симъ вся сволочь
Стрибъ, стрибъ съ човновъ Енею въ
И твсно стролятъ ся на бой. (помочь,
„Ну, разомъ, закричавъ, напръмо,
И недоврковъ сокрушьмо,
Рушайте, якъ одинъ, шульгой.“

Троянцъ, зъ города уздрѣвши,
Що князь на помôчь къ нимъ иде,
Всъ кинулись, мовь одурѣвши,
Земля одъ тупотѣ гуде
Летятъ и все перевертаютъ,
Якъ мухъ Рутульцввъ убиваютъ;
Самъ Турнъ стонтъ нй въ сихъ, нй въ
Скрбзь ярымъ окомъ окидае, (тыхъ,
Енея зъ войськомъ уздрѣвае,
И репету до своихъ:

„Рыбата! бійтесь, не виляйте,
Наставъ теперь-то съчи чась!
Домы, жвнокъ, батькъовъ спасайте,
Спасайте, любо що для васъ!
Ступня не оддавайте даромъ,
Ихъ кости загребемъ тутъ раломъ,
Або.. но мы храбрѣшь ихъ!
Олимпський насъ не одступились,
Впередъ! Троянцъ щось смутились,
Не жалуйте боковъ чужихъ!“

— 62 —

Примѣткѣь Турнъ гармйдеръ въ флота,
Туда всю силу волоче;
Скробъ юрзае якъ чортъ въ болотъ.
И о поживъ всѣмъ товче
Постройши Рутуцѣвъ въ лаву,
Одборныхъ молодцѣвъ на славу,
Пустивъ ся на союзныхъ въ скачѣ.
Кричитъ, рубае, вередуе,
Не бьетъ ся, бачь, а мовь жартуе,
Бо бувъ вертлявый и слачѣ.

Еней пройдисвѣтъ и не промахъ,
Въ войнѣ и взрѣсъ и постарѣвъ;
Приводня бувъ во всѣмъ содомахъ,
Ведмедвѣ бачивъ и тхорѣвѣ.
Дитина хукае на жику,
Елеюкъ дуръ не въ ливовилку,
Видавъ онъ разныхъ мастаковѣ.
На Турна скоса поглядае,
И на Рутуцѣвѣ наступае
Пощупать роберъ и боковъ

Фарона першого погладивъ
По тѣю гострымъ кладеннемъ.
И добре такъ іого уладивъ,
Що сей виличинѣ на верхъ денцемъ.
Потомъ Лихаса въ груди тиснувъ,
Сей повалившись и болнѣ не писнувъ;
За нимъ безъ головы Кисей,
Якъ мѣхъ съ пашнею поваливъ ся,
И Фаръ на тежекъ находивъ ся,
Росплющивъ и сього Еней.

Еней тутъ добре колебродивъ
И всѣхъ на чудо потрошивъ;
Робивъ онъ изъ людей уродѣвъ
И щиро всѣхъ на смерть душивъ.
Палантъ бувъ першій разѣ на битвѣ,
Кричавъ, жидки якъ на молитвѣ,
Аркаданъ къ бою подтрунявъ.
По фрунту бѣгавъ, турбовавъ ся,
Плигавъ, вертѣвъ ся, ухилавъ ся,
Якъ огеръ въ стадѣ ярувавъ.

Тутъ Лагъ, Рутулецъ прелукавый,
Нознавъ одъ разу новичка;
Хотвѣ попробовать для славы,
Палантові подлать тычка.
Та нашъ Аркадецъ ухиливъ ся,
Рутулецъ съ жизнею простивъ ся.
Въ Аркадцахъ закипѣла кровь;
Одный другихъ выпережаютъ,
Враговъ якъ хмизъ трощатъ, ламаютъ,
Така подданцѣвъ есть любовь.

Палантъ Евандровичъ наскокомъ
Якъ разъ Гибсона и наставъ,
Ицигнѣвъ въ високъ надъ правымъ окомъ,
Гибсонъ и дутѣлъ извѣтъ.
За симъ такаяль смертна кара
И лютого постига лара
Ось Ретій въ бендюгахъ летить!
Сього Палантъ стигнѣвъ за погу,
Ударивъ якъ пузырь, объ дрогу
Мазка изъ трупа капотить.

Ось, ось ярить ся, бѣсомъ дыше
Агамемноенко Талесъ,
И быстрымъ бѣгомъ все колыше,
Ивначе въ гивѣ самъ Зевесъ:
Вокругъ себе все побивае, —
Фарѣтъ зъ нимъ збѣгшись, погибае;
Душъ пустивъ ся Демотокъ.
Ладона сиющивъ якъ блощию,
Кричитъ: „Паланта ледащию,
Злыгаю я въ одинъ ковтокъ!“

Палантъ, любесенький хлочина,
Скѣрпивсь, стоитъ якъ твердый дубъ,
И жде, яка то зла личина
Лому памяти хоче чубѣ.
Дождавсь, и за всього розгона
Влѣпивъ такого макогона,
Що панъ Талесъ шкереберть ставъ.
Палантъ іого поволочивши,
Потомъ на горло наступивши,
Всього ногами потоптавъ.

За симъ Авента, пхнувшись зъ заду,
Поставивъ ракомъ на показъ;
И тутъ сюгожь понюхавъ чаду
Одважный парубуйка Клазвъ.
Хто нѣ сусѣь, тому кабаки
Давлавъ Палантъ и всѣ бурлаки,
Зъ Аркадіи що зъ нимъ прійшли.
Побачивъ Турні собѣ зневагу,
Не медѣ даютъ тутъ пить, а брагу,
И косы не траву найшли!

Зробивъ ся Турні нашъ бѣсноватымъ,
Реве якъ раненый кабанъ:
Гаса, финтитъ своимъ зикратымъ,
Що вань противъ іого Полканъ!
Простесенько къ Паланту мчитъ ся,
Зубами скриготитъ, яритъ ся
И гамка вěsti здалека.
Уже шаблюкою махае,
Коневі къ шіи приятае,
Хитрить, якъ довить котъ щпака.

— 63 —

Палантъ, мовь одъ хорта лисця,
Вильпувъ и объручь мечемъ
Опоясавъ по поясницѣ,
Що Турни аж поморгавъ плечемъ:
И въ мигъ, не давши сламенутись,
Нй головою повернувшись,
Стьогпувъ ще Турна черезъ лобъ.
Та Турни байдуже не скрививъ ся,
Бо, бачь, булатомъ ввесь обшивъ ся
И бувъ якъ въ шкаралупъ бобъ.

Такъ Турни, Паланта подступивши,
Зо всѣхъ силъ келепомъ мазинувъ;
За русы кудръ ухвативши,
Безчувственна зъ коня стятгнувъ
Кровь зъ раны джереломъ лила ся,
Въ устахъ и носъ запекла ся.
На двое черепъ розваливесь:
Якъ травка скошеная въ полй,
Увялъ Палантъ, судебъ по волй,
Сердета въ евѣтъ не наживсь!

Турни злобно сильною пятою
На трупъ Паланта настоптавъ,
Ремень зъ лядункой золотою,
Зъ бездутною для себе знавъ;
Потомъ самъ на коня схвативъ ся,
Падъ мертвымъ паничемъ глумивъ ся
И такъ Аркадянамъ сказавъ:
„Аркадцъ! лыцаря возьмите,
Въ радецъ къ Евандру однесьте,
Къ Енею що въ союзъ приставъ!“

Таку побачивши утрату,
Аркадцъ галастъ подняли;
Кляли ся учинить одипату,
Хоча бы трупомъ всѣ ягли
На щитъ Паланта положили,
Комлиццкой буркою прикрыли,
Изъ бою потаскали въ станъ.
О смерти князя всѣ рыдали,
Харцыза Турна проклипали. --
Та дежь Троянській нашъ султанъ?

Но що за стукъ, за гомонъ чую?
Якій гармйдеръ бачу я!
Хто землю такъ трасе сырую?
И сила тамъ мутитъ чія?
Якъ вихръ на пѣскахъ бушуютъ,
Въ порогахъ воды якъ лютуютъ,
Коли прорвати ся хотятъ;
Еней такъ въ лютомъ гнѣвѣ рветъ ся,
Отмстить Паланта смерть несетъ ся,
Суставы всѣ на нѣмъ дрыжать.

До лясу, Турна розбишакъ,
Вамъ больше рясту не топтать!
Вамъ дасть Еней монной кабаки,
Що будете за Стиксомъ чхать.
Еней совавъся якъ навѣреный,
Кричавъ, скакавъ, мовь волѣ скаженный.
И супротивныхъ потропивъ:
Махне мечемъ — враговъ десятин
Лежать, повыставлявшія пяты;
Такъ въ гнѣвѣ сильно ихъ локшивъ!

Въ запалъ налетѣвъ на Мага,
Якъ на мале курча шуликъ;
Пропавъ на вкѣ сей Магъ бѣдняга,
Порхне душа на другій бѣкъ!
Видючой смерти вбѣ боянъ ся,
Енея у погахъ валять ся,
Просивъ живцемъ въ неволю взять.
Но сей концемъ на скрой пробивши
И до землѣ врага пришшили,
А рутихъ пустивъ ся дотащить.

Тутъ на бѣгу поймавъ за рясу
Попа Рутульского полку,
Смертельного задавши прасу,
Якъ пса покинувъ на пѣску.
Погибъ тутъ также храбрый Пума,
Убивъ Сереста іого кума,
Тарквиту голову одтавъ;
Камерта высадивъ сь кульбаки,
Аисура въ адъ пославъ по рапи,
А Луку пузо роспитатвъ

Якъ задававъ Еней затьору
Всѣмъ супостатамъ на заказъ,
Якъ всѣхъ калѣчивъ безъ розбору
И убивавъ по десять въ разъ;
Литаръ зъ Лукуломъ поспѣшвають
И въ тарадайцъ напираютъ
Енея коньми потоптать
Но тутъ ихъ доля зла насівла,
И душъ сихъ братьовъ изъ тѣла
Пошли къ Палутону погулять.

Такъ нашъ Еней тутъ управлявъ ся
И станъ свой чистивъ одъ враговъ,
Прогнавши супостатъ, сближавъ ся
До городка свого валовъ.
Трояне, вылазку зробивши,
Латинацъ къ чорту проторивши,
Зъ Енемъ въ купу изойшлись.
Здоровкали ся, обмѣмались,
Роспытовались, цвѣловались,
А деякій пить принялись.

— 64 —

Луц, якъ коменданть исправный
Енеевъ лепортъ подавъ,
Якъ войська ватажокъ начальный,
Про все дрбненько росказавъ.
Еней Лула выхваляе,
Потомъ до серця прижимае;
Цьлуетъ любязно въ уста
Еней серце трепетало,
Воно о сынъ въщовало,
Що онъ падежда не пуста.

Въ се время Юпитеръ, подпивши,
Зъ пудъги до жвакъ подмощавсь
И морлу на плече склонивши,
Якъ білень чмокавсь та лизавсь.
Щобъ більшежь угодить коханцъ,
Сказавъ: „Диви ся якъ Троянъ
Одъ Турна въ ростичь всѣ летать!
Венера пасъ передъ тобою;
Одъ неи краща ты собою,
До тебе всѣ лапки мостятъ“

„Мое беземертіе яруе,
Роскошнѣхъ ласкъ твоихъ бажа,
Тебе Олимпъ и свѣтъ шануе,
Юпитеру ты госпожа;
Захочь и вводитъ ся все зъ разу.
Все въ свѣтъ ждетъ твого приказу,
За твой смачный и ласый имокъ..."
Сказавши стиснувъ такъ Юнону,
Що трохи не скотились съ трону,
А только Зевсъ набивъ високъ.

Юнона, козыръ молодиня,
Юпитеру не поддалась;
Бо знала, що стара лисцня
На всякій штуки удалась.
Сказала: „О очей всвѣхъ свѣте,
Старый Олимпський Езунте!
Зъ медовыми рѣчи сховайсь.
Уже мене давно не любишь,
А только пяный и голубишь.
Одсунь ся геть! не подсыпайсь.

Чого передо мной лукавшь,
Не давочка и въ двадцать лѣтъ,
И теревенвѣнъ правишь,
Щобъ только заморочить свѣтъ.
Нехай все буде по твоему;
Дай только Турновой моему
Хотъ трохи на свѣтѣ пожить:
Щобъ мобѣ онъ зъ батькомъ повидать ся,
И передъ смертью попращать ся;
Нехай, — не буду бѣлшь просить.“

Сказавши въ Ювина впяла ся,
И обняла за поперекъ,
И такъ натужно простягла ся,
Що свѣтъ въ очахъ обохъ померкъ.
Розлякъ Зевсъ якъ побы пару,
И выжлоктивъ подпѣнка чару,
На все изволъ Юнонъ давъ
Юнона въ котика зъ нимъ грала,
И въ мышки такъ залескотала,
Що якъ Юпитеръ задрѣмавъ.

Олимпське во всяку пору
И грòмъ пускающій ихъ панъ
Ходили голы безъ зазору,
Безъ сорома, на кшитальѣ циганъ
Юнона зъ неба увильнувши
И гола якъ долоня бувши,
По парубячу одяглась.
Крикнувшись въ помочь Асмодея,
Взяла на себе видъ Енея,
До Турна просто понеслась.

Тогда панъ Турни зъло гнѣвывъ ся
И приступу къ собѣ не мавъ,
Що у Троянъ не пожививъ ся
И тьму Енеевъ не давъ
Якъ ось мара въ лицъ Енея,
Въ керени бъдного Сихея
Явились Турна задирать:
„А пу лишь аяцарю мезерный,
Зыденный, вытязью нікчемный,
Выходъ столихъ покуштовать“

Турни зыркъ, — и бачитъ предъ собою
Присяжного свого врага,
Що такъ не гречи кличе къ бою
И явно въ трусы пострига.
Остатанъвъ и затрусивъ ся,
Холоднымъ потомъ вьесь обливъ ся,
Одъ гнѣву сумно застогнавъ
Наперъ мару, — мара виляе,
Еней одъ Турна утъкае!
И Турни въ догонку поскакавъ.

Той не втече, сей не догонить
Отъ только, только не вшпигне;
Зикратого мечемъ супонить,
Та ба! мары не подстьобне.
„Та не втечешь, кричитъ, паничу!
Ось заразъ я тебе подтычу,
Се не въ куклы съ Лависей грать;
Тебе я швыдко повнучаю
И вороновъ потъшу стаю.
Коли начнутъ твой трупъ клювать.“

— 65 —

Мара Енесва примчавшись
До моря, де стоявъ байдакъ,
Нй трохи не остановлявшись,
(Щобъ показать великій лякъ),
Стрибнула въ нього, щобъ спасти ся;
Тутъ безъ числа Турнъ ославпивъ ся,
Тудыжъ въ байдакъ и самъ стрибнувъ,
Щобъ тамъ зъ Енея поглумить ся,
Убить іого, мазки напить ся;
Тогдъбъ Турнъ первый лыцаръ бувъ!

Уже свѣтовая зорницы
Була на небъ якъ пятакъ,
Або пшенишна варяница,
И небо рѣдло ся мовь макъ.
Еней Троянцвъ въ гуртъ ззывае
И смутнымъ видомъ объявляе,
Що мертвыхъ треба поховать;
Щобъ заразъ приняли ся дружно,
Братерски и единодушно
Троянъ убитыхъ зволъкать.

Тутъ въ мигъ байдакъ заворушивъ ся,
И самъ одчаливши поплывъ;
А Турнъ скройъ бѣтавъ и храбривъ ся,
И тѣшивсь, що врага настигъ.
Таку Юнона зливши кулю,
Перевернувши ся въ зозулю,
Махнула въ вирѣй напростець.
Турнъ глядъ, ажъ онь уже средь моря,
Трохи не луснувъ съ серца зъ горя,
Та мусввъ плыть, де живъ отець.

Потомъ Мезентія доспѣли
На пень высокій насадивъ,
И се робивъ не для потѣхи,
А Марса щобъ удоволивъ.
Шишакъ, панциръ и мечь булатный,
Списъ съ прапоромъ, щитъ дуже знатный
И пень мовь лыцаръ въ збруи бувъ.
Тогдъ до войська обернувъ ся,
Прокашлявъ ся и разъ смаркнувъ ся,
И рѣчь таку имъ уджигнувъ:

Юнона съ Турномъ якъ шутила
Еней про тее нй туту;
Бо на іого туманъ пустила,
Що бувъ невидимъ нйкому;
И самъ нйкого тожъ не бачивъ,
Но послъ, якъ прозрѣвъ, кулачивъ
Рутулянъ и другихъ враговъ:
Убивъ Лутага, Лавза, Орсу,
Партену, Палму вытеръ ворсу,
Згубивъ багацько ватажковъ.

„Козацьство! лыцаръ! Трояне!
Храбрейте! наша, бачь, бере;
Отсе опудало погане,
Латиновъ городъ одопре
Но перше, чимъ начнемъ мы битись,
Для мертвыхъ треба потрудитесь,
Зробить ихъ душамъ упокой;
Имена лыцаровъ прославить,
Паланта къ батьковй одиравить,
Що наложивъ тутъ головой.“

Мезентій, ватажокъ Тиленській,
Одважно дуже подступивъ
И закричавъ по бусурменски
Що тѣлько панъ Еней и живъ!
„Выходъ! кричить, тычка подмѣмо,
Нйкого въ помочь не просвѣмо,
Годящі парнѣ: ты и я;
Ану!“ и сильно такъ стовкнулись,
Що трохи вязы не звихнулись,
Мезентій же упавъ съ коня.

За симъ пōшовъ въ курѣнь просторый,
Де трупъ царевича лежавъ;
Надъ нимъ Аркадській Пōдкоморый
Любисткомъ мухи обганавъ.
Троянський плаксы тутъ рыдали,
Якъ на завѣйницю кричали.
Еней зарюмавъ басомъ самъ:
„Гай, гай, сказавъ. увавъ мой гайстеръ!
Якій то бувъ до бою майстеръ.
Угодно, бачу, такъ богамъ!“

Еней не милли чванливыхъ,
Въ Мезентія всадивъ палашъ;
Духъ выскочивъ въ словахъ лайливыхъ,
Пōшовъ до чорта на шабашъ.
Еней побѣдой утѣшавъ ся,
Со всевми добре частовавъ ся,
Олимпськимъ жертвы закуривъ.
Пили до ночи, та гуляли
И пяний спати полягали,
Еней бувъ пяный, еле живъ.

Звѣлѣвъ носилки зъ верболоду
И зъ очерету балдахинъ
Зготовить тѣла для выносу,
Щобъ въ нихъ Паланть, Евандровъ сынъ,
Вельможна, панськая персона
Явила ся передъ Плутона,
Не якъ абы якій харпакъ.
Жьны покойника обмыли,
Нове убрана наложили,
Захищили за щоку пятакъ.

5

— 66 —

Якъ все уже було готово,
Тогда, якійсь ихъ филозопъ
Хотвъ сказать надгробне слово,
Та збивъ ся и почухавъ лобъ,
Сказавъ: „Се мертвый и не дышетъ,
Не видитъ, то есть и не слышитъ,
Ей, ей! увы! онъ мертвъ, аминь!"
Народъ одъ рѣчи умилитъ ся
И горко, горко прослезивъ ся,
И мурмотавъ: паноче згинь.

Потомъ Паланта покадли,
Въ носпикахъ вынесли на дворъ;
Подъ балдахиномъ положили,
Еней тутъ убивавсь безъ мръ.
Накрывшись гарнымъ покрываломъ,
Либонъ тымъ самымъ одьяломъ,
Що одъ Лидоны связъ Еней;
Взмостили воины на плечи
И помаленьку постаречи
Несли въ мѣстечко Палантей.

Якъ выбрались на чисте поле.
Еней съ покойникомъ прощавсь,
Сказавъ: „О жизнь! бурливе море,
Хто цѣлый на тобъ оставсь?
Прости пріятелю любезный,
Отдячу я за видъ сей слезный
И Турнъ получитъ зъ барышкомъ.“
Потомъ Паланту уклонивъ ся,
Обдобизвъ и прослезивъ ся,
До дому почвалавт типкомъ.

Къ господѣ тѣлько що вернувъ ся
Нашъ смутный лыцаръ, панъ Еней,
Уже въ приспѣвахъ и наткнувъ ся
На присланыхъ къ нему гостей;
Буди посы се одъ Латина,
И всѣ асесорского чина,
Одинъ армейскій комитанъ:
Сей скройъ по свѣту волочивъ ся
И по фригійську научивъ ся,
Въ посольствѣ бувъ якъ драгоманъ

Латинецъ старший по породѣ
Къ Енсю рацію начавъ,
И въ нашомъ значитъ переводѣ
Бунвмъ то ось онъ що сказавъ:
„Не ворогъ, хто уже дубленый,
Не супостатъ, чий трупъ нікчемный
На полі безъ душъ леситъ.
Позволь тѣла убитой рати,
Якъ водить ся, землій предати;
Нечай князь милость сю явить“

Еней къ добру зъ натуры склонный,
Сказавъ посламъ латинськимъ такъ:
Латинусъ рексъ есть невгономный,
А Турнусъ пессимусъ дуракъ.
И кваре воювать вамъ мекумъ?
Латинуса буть путо цекумъ,
А васъ, сеньоресъ безъ ума;
Латинусу радъ пацемъ даре,
Пермитто мертвыхъ похова ре.
И злости корамъ васъ нема.“

„Одинъ есть Турнусъ ворогъ меусъ,
Самъ ергодебетъ воювать;
Велять таъ фата, утъ Енеусъ
Вамъ буде рексъ, Аматъ зить.
Щобъ привести адъ минемъ белюмъ,
Мы зробимъ съ Турнусомъ дуслюмъ,
Про що всѣхъ сангвисъ проливать?
Чи Турнусъ буде, чи Енеусъ,
Укажеть глядіюсъ, вель деусъ
Латинськимъ сцентро управлять.“

Латинськіе послы звэркнулись.
По серцю имъ ся рѣчъ була;
Знечеви трохи схаменулись,
Грансеса смѣлость тутъ взяла:
„О князю, крикнувъ, пресловутый!
Великимъ ты родивъ ся бути!
Мы все въ Латиновы уста
Внесемъ, дрѣбнесенько роскажемъ
И щиро, щиро те докажемъ,
Що съ Турномъ дружба есть пуста.

И мировую тутъ зробили
На тыкѣнѣ, два, або и три,
И въ договорѣ положили,
Щобъ теслъ и другі майстры
Латинський, помогли Троянамъ,
Симъ ланцямъ, голякамъ, прочанамъ.
Достроить новый городокъ;
Щобъ нарубать дали соснины,
Клинковъ, дубковъ и берестины,
На кроквы годныхъ осичокъ.

За симъ тутъ началось гулянья
И чарочка пōшла кругомъ;
Росказы, смѣхи, обнѣманья,
Дѣлились дружно тютюномъ
Якій пили, які трудились
И надъ убитыми возились;
Въ льсахъ же страшна стукотня.
Въ коротке мировее время
Латинське и Троянське племя
Було, якъ близькая рōдня.

— 67 —

Теперь бы треба описати
Евандра батьковську печаль,
И хлыпаня все росказати,
И крикъ и охана и жаль.
Та ба! не всякий такъ змудруе,
Якъ самъ Виргилій намалое,
А яжъ до жало не мастакъ:
Я слъзь и оханя бою ся
И самъ николи не журю ся;
Нехай собъ се пòде такъ.

Якъ тóлько свѣтова зóрница
На небъ зачала моргать,
То вся Троянськая станица
Взяла ся мертвыхъ зволѣкать.
Еней съ Трахонолью розъѣжжае,
Къ трудамъ дружину понуждае,
Кладутъ изъ мертвыхъ тѣлъ костры;
Соломой пхъ обволѣкають,
Олъю зъ дьогтемъ поливають
На всякий зрѣбъ разовъ по три.

Потбъю солому пòдпалили
И пламя трупы обяло,
И въчну память заквалили,
Ажъ сумно слухати було.
Тутъ кость и плотъ и жиръ шкварчали,
Тутъ инчуй смалець источали,
У инчихъ репавъ ся животъ;
Смрадъ, чадъ и дымъ кругомъ носились,
Жерцъ най'дóлше тутъ трудились,
Псконебе халтурный рòдъ.

Други, товаришъ и кревний,
Батьки, сыны, кумы, сваты,
На въки въчнй незабвенный
А може хто изъ суеты,
Въ огонь шпурляли рóзну збрую,
Одержу, обувь дорогую.
Шаблъ, ладунки, келепы.
Шапки, свитки, кульбаки, троки,
Онучъ, постолы, возоки,
Шпурлялись якъ на тóкъ снопы.

Не тóлько въ полй такъ робилось,
Въ Лаврентъ сумно тожь було;
Багацько трупа тамъ палилось,
Поспульствовь на чьмъ свѣтъ ревло.
Тамъ батько сына парубуйку
Оплаковавъ и клавъ злодуйку
Войну и ветхого царя;
Тутъ д'вка вельми убивалась,
Що безъ вънцы вдовой осталась,
Утративши богатыря.

Жъники, пороспускавши косы,
Росхвъстанй и безъ свитокъ,
Рострьопанй, простоволосы,
Галасовали на ввесь ротъ
По мертвыхъ жалобно кричали,
По грудяхъ били ся, стогнали,
Латиновъ проклинали рòдъ;
Про Турнажъ всь кричали смѣло,
Що за свое любовне дѣло
Погубитъ даромъ ввесь народъ.

Дрансесъ на Турна тутъ доноситъ,
Що Турнъ всѣмъ гибелямъ вина;
Еней на бой іого лишь проситъ,
И такъ бы й кончилась война.
Но и у Турна бувъ сутяга,
Брехунъ, юриста, крюкъ, пòдтяга,
И дѣло Турна защищавъ;
Та и Аматинй пролазы
Пускали розные росказы,
Щобъ Турнъ нй въ чьмъ не уважавъ.

Якъ ось одъ хана Дюмида
Латиновы прйшли послы,
И изъ охлявшого ихъ вида
Не видно, радость щобъ несли.
Латинъ вельможамъ съ старшиною
Велитъ явитесь предъ собою,
Що все и стало ся якъ разъ;
Пословъ кликнули до громады
И выполнивши всѣ обряды,
Латинъ прорекъ такій приказъ:

„Скажи, Венуле нежахливый.
Всю хана Дюмида рвчъ,
Здаетъ ся бувъ ты не брехливый,
Такимъ тсбě зна наша Свчъ.“ —
„Пòднòжокъ твой я и пòдданецъ,
Изъ слугъ твоихъ послъдній ланецъ,
Сказавъ Венуль, не погнъвьсь!
Мужча правда есть колюча,
А панська на всь боки гнуча,
И ханъ сказавъ такъ, не сумнись:“

„Не зъ мордою Латина битись
Противъ Троянскихъ розбишакъ;
Вамъ требабъ перше придивитись,
Якій то есть Еней козакъ.
Пòдъ Тросю онъ давъ ся знати
Намъ всѣмъ, якъ взявъ ся ратовати
Богòвъ домашнихъ и рòдню.
Онъ батька спасъ въ злу саму пору,
На плечьхъ зньсь на Иду гору,
Сього не майте за бръдню.“

*

— 68 —

„Противъ Енея не храбруйте,
Для насъ здаетъ ся онъ святымъ;
И такъ Латину ростолкуйте,
Щобъ, лучше помиривъ ся зъ нимъ.
Гай! гай! де дви есть такіи,
Щобъ кудръ батьковы свдьи,
Найвыще ставилъ всего?
Не воротъ я царю Латину,
Но чту Анхизову дитину
И не поду противъ юго.“

„Прощайте домини Латинцъ!
Поклонъ мой вашому царю:
Возьмътъ назадъ свои гостинцъ,
Одправте ихъ къ бататыру
Енею и просвѣтъ покою.“
Венулъ теръ ся тутъ рукою
И рѣчи съй зробивъ койнецъ
Збнѣтежила ся рѣчъ Латина,
Здавалось близька зла година:
На люсинъ трусивсъ вѣнецъ

Латинъ одъ думки схаменувъ ся.
Одниськимъ трохи помоливсъ:
Наморщивсъ, сентябрьомъ надувъ ся
И смятно на вельможъ дививсъ.
„А що, сказавъ, чи поживились?
Отъ зъ Дюмидомъ вы носились,
А онъ вамъ фигу показавъ;
Зъ удалѣдь було змовлятись,
Якъ съ панъ Енеемъ управлятись.
Поки лапокъ не розбѣлавъ.“

„Теперь не приберу бѣлѣе глазду,
Якъ тутъ сихъ поселить прочанъ;
Земль шматокъ есть не подъ нужду,
То имъ зъ угодами отдамъ.
Отдамъ нивя и сѣнокосы,
И рыболовны Тибрьски косы,
То буде намъ Еней сусѣдъ;
Колижь не схоже онъ остать ся,
А пуститъ ся ище таскать ся,
То всѣжь избавимъ ся одъ бѣдъ.“

„А щобъ зъ Енеемъ ладъ зробити,
Пошлю пословъ десятквѣ пять;
И мушу дары одрядити,
Диковинки колибъ достать:
Павидла, сала, осатрины,
Шалевый поясъ и люстрины,
Щобъ къ празнику пошивъ каптанъ,
Саплянцъ изъ Торжка новенький
Мальозаны потибеньки.
А нуте! якъ здаетъ ся вамъ?“

Дранессъ бувъ дивный говоруха,
И Турновый бувъ врагъ лихій,
Встас, усъ гладитъ, въ носъ чуха,
Дае отвѣтъ царю такій:
„Латине свѣтлый, знаменитый.
Твоими медъ устами пити!
Всякъ тягне въ серці за тебе,
Но одзвати ся не смѣютъ,
Сидятъ, мовчатъ, сопутъ, потѣютъ
И всякъ мозкуе про себе.“

„Нехай же та личина люта,
Що насъ впровадила въ войну
И ганьбою до всѣхъ надута,
Походить бѣлѣе на сатану,
Що столько болѣи причинила,
Що столько люду погубила,
А въ сутный часъ на вѣткача!
Нехай лишь Турнъ, що верховодитъ,
И всѣхъ пановъ за киры водитъ,
Зъ Енеемъ поровня плеча.“

„Нехай оставитъ насъ въ свободѣ,
Нехай царѣвь дасть покой;
Нехай живе въ свой господѣ,
А шобъ въ Латію ний ногой.
А ты, Латине всѣхъ благѣйшій,
Прибавъ Енею даръ смачнѣйшій:
Юму Лавинію отдай.
Симъ сватовѣсемъ намъ миръ даруешь
И царства раны уратуешь;
Дочѣвь зъ Енеемъ буде рай.“

„Тебежъ прошу я, пане Турне!
Покинь къ Лавиніи любовь
И прояски чоло нахмурне,
Шади Латинську нашу кровь.
Еней тебе лишь вызывае,
А насъ Латинцѣвъ не займае,
Иди съ Троянцемъ потягайся!
Коли ты храбрый не словами,
Такъ докажи намъ те дълами
Побить Енея поста-йайсь.“

Одъ рѣчи сей Турнъ розъяривъ ся,
Якъ втопленикъ посинывъ ввесь;
Дрыжали губы, самъ дрочивъ ся,
Зубами клацавъ, мовы песь,
Сказавъ: „О стара пустомеля!
Яхидствъ и каверзъ всѣхъ оседля,
И ты тхоромъ мене зовешь!
И небылицъ вымышляешь,
Народъ лукаво ввесь ликаешь,
На менежь, чортъ зна, що плетешь,“

— 69 —

«Що буцьмъ хочу я одтяти
Головку лысую твою:
Та згинь! — не хочу покаяти
Честь багатырськую свою.
А ты, Латине милостивый,
Коли такій ставъ положливый,
Що и за царствомъ байдуже?
Такъ льзьтежь до Енея ракомъ,
Плазуйте передъ симъ Троякомъ,
Онъ миръ вамъ славный устриже.»

«Колижь до мира я помьха,
Коли Еней мене бажа,
И смерть моя вамъ есть потьха,
Моя душа не есть чужа;
Одъ храбрости и одъ надъи,
Иду, де ждутъ мене злолъи,
Иду и бю ся зъ вѣткачемъ!
Нехай хоть стане онъ ВОВОЮ,
Не наляка мене собою,
Помьряюсь зъ юго плечемъ.»

Коли въ конгресь такъ тягались,
Еней къ Лавренту подступавъ;
На штурмъ Троянцъ шиковались,
До бою всякий ажъ дрыжавъ.
Латинъ таку почувъ новинку,
Злякавсь, пустивъ изъ рота слинку
И вся здыгнула старшина.
„Отъ вамъ и миръ“, сказавъ Турнъ лю-
И не терявшій нѣ минуты,
[тый, Своихъ ховатісь не пускали,
Предъ войськомъ опинивсь. якъ на!

Опять наставъ гармидеръ, лихо;
Народъ якъ червъ заворушивсь.
То всѣ кричатъ, то шепчутъ тихо,
Хто лаявъ ся, а хто моливсь.
Опять война и рѣзанна,
Опять бьда гне въ сукъ Латина,
Сердешный каявсь одъ душь.
Що тестемъ не зробивсь Енею,
И послѣсь зъ мирною душею,
Лыгавъ потапць и кнышь.

Турнъ летію нарядивъ ся въ збрую,
Летитъ, щобъ потрошить Троянъ;
И розъяривъ дружину злую,
Побить Егеевыхъ прочанъ.
Прискочивъ перше до Камилы,
Якъ огъръ добрый до кобылы,
И ставъ бѣй заразъ толковать
Куды бѣй зъ войськомъ напирати;
Месапъ же муситъ поздкрепляти
Царицъ сей прокляту рать;

Роспорядивши Турнъ, якъ треба,
Махнувъ, засаду щобъ зрѣбить,
На гору, що торкалась неба
И щобъ Фригійцвѣ окружить.
Еней построивъ тожь отряды,
Де всѣмъ назначивъ до осады
Безъ одступу на валъ ити.
Идутъ зомкнувшись моцно, твсно,
Шутъ щобъ побѣдить поспѣшно,
Або щобъ трупомъ полягти.

Троянцъ сильно наступали
И тиснули своихъ враговъ,
Неразъ Латинцвѣ проганяли
До самыхъ городськихъ валовъ.
Латинцъ также оправдались
И одъ Троянцвѣ одбивались,
Одинъ другого товкъ на прахъ;
Тутъ ихъ чиновники тузились,
Якъ пѣвнѣ за гребнѣ возились;
Товклись кулачамъ по зубахъ.

Но якъ Арунтъ убивъ Камилу,
Тогдъ Латинцвѣ жахъ напавъ.
Утратили и духъ и силу,
Побѣгли, хто куды попавъ.
Троянцъ зъ бѣглыми змѣшались,
Надъ ихъ плечами забавлялись
И задавали всѣмъ столихъ
Ворота въ баштахъ запирали,
Своихъ ховатісь не пускали,
Бо напустилибъ и чужихъ.

Якъ вѣсть така прийшла до Турна,
То такъ мерзено нескрививсь,
Що тварь зробилась нечепурна
Н косо, зашморготъ дививсь.
Потомъ яруе одъ досады.
Выводить войсько изъ засады
И гору покида и лѣсь;
И только що спустивсь въ долину,
То въ туюжь самую годину
Уздѣвъ Енсеевыхъ гудѣвѣсь.

Познавъ панъ Турнъ пана Енея,
А Турна тожь Еней познавъ;
Вспалали духомъ Асмодея,
Одинъ другого розбодравъ;
Не обойшлося бъ тутъ безъ бою,
Колибъ панъ Фебъ, одъ перепою,
Заранше въ воду не задѣзь
И не пославъ на землю ночи;
Тутъ всѣхъ до сна стулялись очи
И всякъ уклавъ ся гордорѣзь.

— 70 —

Турнъ облизня въ бою поймавши,
Зубами съ серця скриготавъ;
Одъ дуру, що робить, не знавши,
Латину зъ злостю сказавъ:
„Нехай злыденные прочаны,
Задрипанцъ твои Трояны,
Нехай своихъ держать ся словъ!
Пду зъ Енеемъ поштурхать ся,
Въ моихъ проступкахъ оправдать ся:
Убить — и околѣть готовъ."

„Пошлю Енея до Плутона,
Або и самъ въ адъ копырсну;
Уже минъ жизнь и такъ солона!
Отдай Енею навъсну...“
„Гай! гай! Латинъ тутъ обозвавъ ся,
Чого ты такъ розлютовавъ ся?
Щожь буде, якъ розсержусь я?
Уже минъ брехати стыдно;
А потаить — богамъ обидно;
Святая правда дорога!“

„Послухай же, судьбы есть воля,
Щобъ я дочки не отдававъ
За земляка, а то зла доля
Насяде, хто злама уставъ.
Мене Амата ублагала
И такъ боки натасовала,
Що я Енею одказавъ.
Теперь самъ мусишь мърковати,
Чи треба жить, чи умйрати;
А лучше, якъ бы въ умъ ты взявъ“

„И занедбавъ мою Лависю;
Чи трохи въ свѣтъ панночокъ?
Ну взлавъ бы Муньку, або Присю,
Шатнувсь то въ сей, то въ той кутокъ:
Въ Ивашки, Мильцъ, Пушкаровку,
И въ Будыша и въ Горбановку,
Теперь дввчатъ хоть гать гати;
Теперь на сей товаръ не скудно
И замужню украсть не трудно,
Абы по норову найти.“

На слово се прийшла Амата
И заразъ въ Турна и впялась;
Лобзала въ губы стратилата
И одъ плачу надъ нимъ тряслась.
„Въ напасть, сказала, не вдавай ся,
И бити ся не поспѣшай ся,
Якъ луснешь ты, то згину я;
Безъ тебе насъ боги покинутъ,
Латинцъ и Рутульцъ згинутъ
И пропаде дочка моя.“

Но Турнъ на се не уважае
И байдуже, ний сльозъ, ний словъ;
Говця къ Енею посылае,
Щобъ битсь завтра бувъ готовъ.
Еней и самъ трусьвесь до бою,
Щобъ сильною своей рукою
Головку Турну одчесать.
А щобъ повьрить Турна слову,
Тожь посыла зробить умову,
Якъ завтра выставляти рать.

На завтре, тѣлько що свѣтало,
Уже народъ заворушивсь;
Все вештало ся, все кишало,
На бой дивитсь всякъ галивсь.
Мъжовщики тамъ розмѣрили,
Колочки въ землю забивали;
На знакъ де войськові стоять.
Жрецъ молитвы зачитали,
Олимпськимъ въ жертву убивали
Цановъ, барановъ, поросять.

Тутъ войсько стройными рядами
Въ парадъ йшло, мовбы на бой;
Въ празничной збруи съ прапорами,
Всякъ ратникъ чваннѣвъ ся собой.
Обыдвъ арміі стояли
На тыхъ межахъ, що показали;
Мъжь ними бувъ просторый клецъ,
Народъ за войськомъ коношѣвъ ся,
Всякъ товпивъ ся, всякъ льзъ, твснивъ
Побоищу щобъ зрѣть кōнецъ. (ся,

Юнона якъ богиня знада,
Що Турну прийдетъ ся пропасть,
Ище въ мойку коверзовала,
Щобъ одвернуть таку напасть;
Кликнула мавку воль, Ютуру,
(Бо ся була сестρнця Турну,
И росказала й свой страхъ;
Велѣла швыдче умудрить ся,
На всякъ хитрости пустить ся,
Щобъ брата не строщили въ прахъ.

Якъ такъ на небъ двъ хитрили,
Тутъ лагодились два на бой;
Всѣ за свого боговъ молили,
Щобъ бласною своей рукой
Измогъ врага въ яешню змяти.
Рутульцѣвъ стали розмышлять,
Що Турнъ ихъ може скиксовать;
Уже заздалеговѣ смутивъ ся,
Ище нѣйчого, а скрививъ ся,
Не лучшебъ бой сей перервать.

— 71 —

На сей то часъ Ютурна мавка
Въ Рутульскій подоспѣла строй:
И тамъ вертѣла ся якъ шавка
И всѣхъ скуйовдила собой.
Камерта видъ на себе взявші,
Тутъ всѣхъ учила, толковавши,
Що соромъ Турна выдавать:
Стыдъ всѣмъ стоять згоривувши руки,
Якъ згине Турнъ, терпѣти муки,
Дать шіи въ кандалы ковать.

Все войсько сумно мурмотало:
Сперва тихеніко, послѣ въ гласъ
Гукнули разожъ, все пропало!
Щобъ розмѣръ перервать въ той часъ
Ютурна гиглѣ имъ робила,
Шпаками кобня затровила
И заець вовка покусавъ.
Такіи чуда не бували
Лаврентиѣ въ лобре толковали.
Тулумный къ битвѣ по трунявъ.

И перший стреливъ на Троянцѣвъ,
Гилипенка на смерть убивъ:
А сей бувъ родомъ изъ Аркадивѣ.
То землякѣвъ на гивѣ підвѣвѣ.
Оттакъ, опять збѣрвали сѣну!
Бѣжать одинъ другому въ стрѣчу,
Хто съ шаблѣю, хто съ палашень:
Кричать, стрѣлять, бьютъ, рубаютъ,
Лежать, вѣткаютъ, доганяютъ.
Все въ мигъ зробилось кулемень.

Еней, правдивый чоловѣга.
Побачивши такій неладъ.
Що врага зрадивши ватага
Послать Фригійивѣ дума въ адъ,
Кричить: „Чи вы осаганѣли?
Адже мы розмѣръ утвѣрдилъ!
Мы съ Турнішъ побываемось одинъ."
Но откилъ стрелки не взяла ся
И спотинѣга въ стегно видала ся,
И кровь забрызкала италь

Еней одѣ раны шкандыбас
Въ кровѣ, изъ строю въ свой наметъ:
Юго Асланій провакае,
Либошь и підъ руку ведѣтъ
Уздѣрвѣ се Турнѣ, возвѣселивъ ся,
Роспринливѣ ся и росхрабривѣ ся,
И на Троянцѣвѣ полещѣвъ:
То бье, то пха, або рубас
Изъ трупѣвъ бурты насыпая,
Хоть бы варить на сто котлѣвъ.

И першихъ Фила, Тамариса,
На землю махомъ повалявъ;
Потомъ Хлорея, Себариса,
Мовѣ комашокъ потоптавъ;
Дарету, Главку, Терпілогу,
Поранивъ руки, шіо, ногу;
На вѣкъ каляками зробивъ.
Побивъ багацкко Турнъ заклятый.
Не трохи потоптавъ зикратый,
Въ кровѣ такъ мовь въ багнѣ бродивъ.

Коробилась душа Енея,
Що Турнъ Троянцѣвъ такъ локшивъ;
Стогнавъ жалачѣше Прометея,
Бо бувъ одъ раны еле живѣ.
Япидъ цилюрикъ лазаретный,
Бувъ знахурѣ въ порошкахъ нешпетный,
Лѣвить Енея приступавъ:
По лохѣ руки засукае,
За поясъ полы затыкае,
Очками кирпу осѣдлавъ.

И заразъ приступивши къ дѣлу,
Онъ шиенникъ въ ранѣ розглядавъ:
Прикладавъ припарки къ тѣлу
И шиломъ въ ранѣ колупавъ
И шевську смолу прикладае.
Но все те трохи помагае:
Япидъ сердѣший чуе жаль!
Общеньками пытавсь, клящами
Крючками, щипцами, зубами,
Щобъ вырвать проклятущу сталѣ.

Венеры серце засверѣбло
Одъ зало. що Еней стогнавъ:
Підтыкавшісь, — а ну за дѣло:
И Купидончикъ не гулявъ.
Пісатлись, разныхъ травъ нарвали,
Сцѣлющои воды примячили,
Гарлемпськихъ канцель піддали.
И все те въ купъ сколотивши,
Якійсь слова наговоривши,
Енею рану полили.

Таке лѣкарство чудотворне
Боль раны заразъ уняло.
И стрѣлы копійне упорне
Безъ працѣ вынялись лало.
Еней нашъ спова ободривъ ся,
Пальонки кубкомъ підкрѣнивъ ся,
Въ пайматчину одѣгъ ся бронь.
Летить опять враговъ локшити,
Летить Троянцѣвъ ободрити,
Роздуты въ нихъ храбрости огонь.

— 72 —

За нимъ Григійській воеводы
Що тьху на взаводы летятъ;
А войсько — въ лотокахъ якъ воды
Ревутъ, все дномъ на верхъ вертятъ.
Еней лежачихъ не займає,
Утвакъвъ ні за що має,
А Турна повстрѣчать бажа.
Хитрить лукавая Ютурна,
Якимь бы побытомъ їй Турна
Спасти одъ смертного ножа.

На хитрости двѣчата златий,
Коли ихъ серце защитиміть;
Н въ ремесль свмъ такъ понятній,
Самъ обвсъ ихъ не перемудрить.
Ютурна зъ облака злетѣла,
Зонхнула братны машталѣра
П стала коней поганять;
Бо Турні ганявъ тогдъ на возь
Зикратый же лежавъ въ обозь,
Не въ силахъ бѣгать, ні стоять.

Ютурна ковьми управляя,
Шаталась съ Турномъ мѣхь полковъ,
Якъ одъ хортовъ лиса вляя,
Пасала турна одъ враговъ.
То зъ нимъ ні передъ выжважала,
То въ мигъ въ другій ковнець скакала,
Но не туда, де бувъ Еней.
Сей бачить хитрость тутъ непевну,
Груеливость урнову нікчемну,
Напавсь въ погонь зо всѣхъ гужей!

Пустились Еней слѣдити Турна,
И дума зъ ока не спустить;
Но мавка хитрая Ютурна
И тутъ найшла ся кулю злить.
Къ тощужь Месанъ, забѣгши зъ боку
Зрадливо, зо всього насокку,
Пустивъ въ Енея камѣнець;
Но сей, по щастю, ухиливъ ся
И камвичечѣ не повредивъ ся;
Съ султакажь только збивсь ковнець.

Еней, таку уздѣрѣви зраду,
Великимъ тинвомъ роспалились;
Гукнувъ на всю свою громаду
И тихо Зевсу помоливсь.
Всю рать свою впередъ подвинувъ
И разомъ на враговъ нахалинувъ,
Вельвъ всѣхъ сѣгти, та рубать.
Пошли Латинцвъ потрошити;
Рутульцвъ шниговать, кришити,
Та ба! якъ Турнабъ намъ достать.

Теперь безъ сорома признаюсь,
Що трудно битву описать;
И якъ нѣ морщусь, нѣ стараюсь,
Щобъ гладко вѣршъ шкандовать,
Та бачу по моему виду.
Що скомпоную панахиду.
Зроблю лишь роспись именамъ
Убитыхъ волинъ на полй
И эгнинувшихъ тутъ по неволй,
Для примхи ихъ князьковъ, душамъ.

На сей баталіи пропали
Цетагъ, Танапсь и Толопъ;
Одъ рукъ Енесевыхъ лежали
Порвзаній Онигъ, Сукронъ. —
Троянцвъ Гила и Амика
Зонхнула въ пекло Турна пѣка.
Та де всѣхъ поименно знать?
Тамъ вороги всѣ такъ змѣшались,
Стѣнсились, що уже кусались,
Рукампѣ нѣльзя и махать

Якъ ось и сердобольна мати
Енею хукнула въ кабакъ,
Вельвъ, щобъ штурмомъ городъ брати,
Рутульскихъ перебить собакъ.
Столичный же Лавентъ достати,
Латину съ Турномъ перцю дати;
Бо царъ въ будынкахъ ні гугу.
Еней на старшихъ гадасе,
Мерцій до себѣ ихъ ззывае
И мовитъ, ставши на бургу:

„Моеи мовы не жахайтесь
(Бо нею управля Зевесъ),
И заразъ зъ войськомъ одправляйтесь,
Брать городъ, де паршивый песь
Латинъ зрадлівый пне сивуху,
А мы бьемось зо всього духу.
Идѣтъ, пальтъ, рубайте всѣхъ.
Громадська ратушь, зборній избы,
Щобъ напередъ всього изслизли,
Аматужъ завяжьте въ мѣхъ.“

Сказавъ и войсько загремѣло,
Якъ громомъ, разнымъ оръжамъ;
Построилось и полетѣло
Простеснѣко къ градѣскимъ стѣнамъ.
Огнѣ черезъ стѣну шпурляли,
До стѣнъ драбинъ приставляли
И хмары напустили стрѣлъ.
Еней на городъ руки знавши,
Латина въ зрадъ укорявшіи,
Кричитъ: „Латинъ вина злыхъ двѣлъ“

— 73 —

Якіе въ городъ остались,
Злякались одъ такой бѣды
И головы ихъ збунтовались
Не знали утвѣкать куды.
Однй тряслись, другій потвѣр,
Ворота одчинять хотвѣли,
Щобъ въ городъ напустить Троянъ.
Другій Латина вызывали,
На валъ полѣзти принуждали
Щобъ самъ спасавъ своихъ мирянъ

А мата глянувши въ оконце
Уздѣла въ городъ пожаръ;
Одъ дыму, стрѣлъ затымлилось сонце,
На павъ Амату сильный жаръ.
Ке бачившижь Рутульцѣвъ, Турна,
Вся кровь скипѣла ся зашкурна
И въ мигъ царицю одуръ взявъ.
Здало ся вй, що Турнѣ убитый,
Черезъ неи стыдомъ покрытый,
На ввкъ зъ Рутульцами пропавъ.

Вѣ жизнь зробила ся не мила
И осуруживъ ся ввесь свѣтъ.
Себе, Олимпськихъ кобенила;
И видно изо всѣхъ примѣтъ,
Що глудзѣ остатній потеряла;
Бо царськее убрана рвала
И въ самой, смутной сѣй порѣ,
Очкуръ вкругъ шінъ обкуртивши,
Ковець за жертку запечивши.
Повѣсилась на очкурѣ.

Аматы смерть ся бусурманска
Якъ до Лавиніи дойшла,
То крикнула „увы!“ списьменська;
По хатъ гедзатись пōшла.
Оджу всю цвѣтну порвала,
А чорну къ нерѣ прийрала.
Мовь галка парадилась вмахъ;
Въ маленьке зеркацѣ дивилась,
Кривитись жалобно училась
И мило хлыпати въ слѣзахъ.

Такап розомчалась чутка
Въ народъ, въ городъ, въ полкахъ.
Латинъ же, якъ старый плохутка,
Устоявъ лѣдве на ногахъ
Теперь онъ берега пустивъ ся
И такъ злыденье искрививъ ся,
Що ставъ похожимъ на верзунъ.
Аматы смерть всѣхъ сполошила,
Въ тугу, въ печаль всѣхъ утопила.
Одъ неи звомпивъ самъ папъ Турнъ.

Якъ тѣлько Турнъ освѣдомивъ ся,
Що давъ царинці смерть очкуръ;
То такъ на всѣхъ остервенивъ ся,
Пōдстрѣленый мовь дикій кнуръ.
Бѣжить, кричить, маха руками
И грōзными велитъ словами,
Латинцямъ и Рутульцямъ бой
Зъ Енеевцами перервати
Якъ разъ противні супостаты,
Утихомирясь стали въ строй.

Еней одъ радости не стямивсь,
Що Турнъ выходить битись зъ нимъ:
Оскаливъ зубъ, на всѣхъ оглянувсь
И списомъ помахавъ своимъ.
Прямый, якъ сосна величавый,
Бувалый, здатный, тертый, жвавый,
Такій, якъ бувъ Нечеса князь!
На нього всѣ баньки пялили,
И сами вороги хвалили,
Юго любивъ всякъ — не боявсь.

Якъ тѣлько выступили къ бою
Завзята пара ватажкōвъ,
То зглянувши ся мѣжъ собою,
Зубами всякій заскрипѣвъ.
Тутъ хвись! шабельки засвистѣли,
Цокъ, цокъ, — и пскры полетѣли:
Одинъ другого полосатъ!
Турнъ першій зацвѣдивъ Енея,
Що съ плечь упала и керея,
Еней бувъ поточивсь назадъ.

И въ мигъ прочумавшись, зъ наскокомъ
Еней на Турна напустивъ,
Отдячивши юму сто зъ окомъ,
И пражу шаблю перебивъ.
Якимъ же побытомъ спасти ся?
Трохи не лучше уплести ся?
Безъ шаблѣ ныльза воювать.
Такъ Турнъ зробивъ безъ дальней думки,
Якъ кажутъ, пōдобравши калунки,
Ану! чимъ тьху навтѣки драть

Бѣжить папъ Турнъ и репетуе,
И просить у своихъ меча;
Нйхто сердеги не ратуе
Одъ рукъ Троянська силача!
Якъ ось нѣе перерядилась
Сестриця и предъ нимъ явилась,
И въ руку сунула палашъ:
Опять шабельки заблышали,
Опять панциръ забрѣчали,
Опять папъ Турнъ оправивсь нашъ.

— 74 —

Тутъ Зевсъ не впертъвъ, обозвавъ ся, Одъ сей бююдочнок Турнъ речи
Юнонъ зъ гнѣвомъ такъ сказавъ:
„Чи умъ одъ тебе одиуравъ ся?
Чи хочешь щобъ тобъ я давъ
По пани старой блыскавками?
Бъда зъ здосталивыми бабами!
Ужежъ въстимо всвѣб богамъ:
Еней въ Олинипъ буде зъ нами
Живитись тымижь пирогами,
Якъ кажу пекти я вамъ.“

„Безсмертногожъ хто ма убити?
Або хто може рану дать?
Про щожь маску мирянську лити?
За Турна широ такъ стоять?
Ютурна на одну проказу,
И певне по твому приказу
Палашь Рутульцю позддала.
И покижь будешь ты объить ся?
На Трою и Гроняцвѣ злить ся,
Ты зла имъ вдоволь задала.“

Юнона въ первый разъ смирилась.
Безъ крику къ Зевсу рѣчь вела:
„Прости, паноче! проступилась;
Я, далѣбо, дурна була.
Нехай Еней съдла Рутульця,
Нехай спиха Латина съ стульця,
Нехай поселитъ тутъ свой рѣдъ.
Но только, щобъ Латинське племя
Удержало на въчне время
Именя, мову вру видъ.“

— „Пноси, сълькись!“ якъ мовляла.
Юнонъ Юпитеръ сказавъ.
Богиня зъ радобѣ танцювала,
А Зевсъ Метелицю свиставъ.
И все на шалькахъ розважали,
Ютурну въ воду одослали,
Щобъ зъ братомъ Турномъ розлучить;
Бо книжка Зевсова съ судьбами,
Не смертныхъ писана руками,
Такъ мусѣя установлять

Еней махае довгимъ списомъ,
На Турна мицно наступа,
„Теперь, кричить, подбитый объсю,
Тебе нейхто не захова!
Хоть якъ вертись и одступай ся,
Хоть въ вось хоть перекидай ся,
Хоть зайчикомъ, хоть вовкомъ стань,
Хоть въ небо льзь, пырая хоть въ воду,
Я вытягу тебе съ подъ споду
Я розмбючу погану дрянь!“

Беспечно усилъ закрутивъ,
И зжавъ свои широкой плечи,
Енею глуддовно сказавъ.
„Я ставлю рѣчь твою въ дурницю
Ты въ руку не поймавъ синицю,
На тебе, далѣобъ, боюсь
Олиницкъ нами управляютъ,
Вони на мене налягаютъ.
Предъ ними только я смирусь.“

Сказавши, круго совершувъ ся
И камень пудовъ въ пять поднявъ;
Хоть съ праць трохи и падувъ ся,
Бо бачь, не тышь онъ Турномъ ставь.
Не та була въ нѣмъ жвавость, сила,
Юму Юнона измѣнила:
Безъ боговѣжь людська мочь пустякъ!
Юму и камень измѣнѣ.
Енея геть не долтъае. —
И Гурна взявъ великъ страхъ.

Въ таку щастливую годину
Еней чимъ дужь списъ розмалавъ
И Турну, гадовому сыну,
Па вмчный поминокъ пославъ
Гуде, свистить, несеть ся пика.
Якъ зъ верху за курчамъ шулпйка.
Торохъ Рутулья въ лавшій бокъ!
Простягъ ся Турнъ, якъ щогла долъ.
Качаетъ ся одъ горкой болй,
Кленье Олиницкихъ еретикъ!

Латинцъ одъ сього жахнулись,
Рутульцъ галасъ подняли,
Троянцъ глумно осмѣхнулись,
Въ Олиницѣ магорычъ нили.
Турнъ тяжку боль одолѣвае.
Къ Енею руки протягаяе
И мову слезную рече:
„Не жизни хочу я подарка; —
Твоя Анхизовичъ, припарка
За Стиксъ мене поволоче.“

„Но есть у мене батько родный.
Старый и дуже ветхий силъ:
Безъ мене онъ хоть буде бѣдный,
Та свѣтъ минѣ сей ставъ не милъ.
Тебе о томъ я умоляю.
Прошу, якъ козакъ, благаю,
Коли минѣ смерть задаси,
Отправъ до батька трунъ дубленый,
Ты будешь за сіе спасенный;
На выкупъ же, що хочу, проси.“

— 76 —

Радъ онъ, що ярмо ты тягнешь
Не гнучись, якъ добрый волъ;
День и ночь онъ поту мякнешь,
Добре робишь, сколько силъ.
Радъ сказати правду-матку.
Що крутенькую загадку
Нашимъ ты задавъ панамъ;
Бо, щобь мали чистий душъ,
Щобъ держали строго уши,
Ты собой ихъ учишь самъ

И до въку не забуду,
Якъ разъ я къ тобъ прийшовъ...
Ахъ, мой Боже, сколько люду
Всякого я тутъ найшовъ!
Повнй свъни, повна хата
Нашого набита брата,
Ахъ нельзя проханутись мнѣ,
А поповъ, купцвъ та панства
И жидовъ, того плюгавства,
Мовь на ярмарку въ Ромнѣ!

Всѣхъ не зъ балами стояли:
Всѣ були по двѣлу тутъ,
Папврики въ рукахъ держали
Хто багацько, хто лоскутъ!
Хто чоломъ бывъ на сусѣда.
Хто на пана людоѣда,
А по просту — на судю,
Що за цукоръ та за грошъ
Изробивъ судъ нехорошій;
Цвѣлу розоривъ семю.

И такихъ було доволь,
Що прохали на пановъ,
Що паны, по ихъ злой волй,
Не даютъ пахати нивъ;
Що козацкими землями,
Сънокосомъ и полями
Вередуютъ, мовь своимъ.
Судъ у правду не винкае,
За панами потакае,
Щобъ було юму и имъ.

Не прогнявайсь, Алексью,
На нескладну рѣчь мою,
Що я говорити смью.
Про писарню ще твою
Разъ мнѣ буть тамъ довело ся.
Алежь, сколько тамъ товкло ся
За столами писарѣвъ!
Тамъ паперѣвъ кучи, кучи,
Писарѣвъ тамъ тучи, тучи,
Мовь въ Петрѣвку косарѣвъ.

Пишутъ, пишутъ, та й несутъ ся,
Щобъ ты подививесь, чи такъ,
Требажь тутъ тобъ надуть ся,
Треба знать пódправить якъ;
Треба всякую папъру
Привести якъ разъ до шиыру,
Пódвести все подъ законъ!
Нйколи борщу сьорбнути,
Нйколи у смакъ заснути, —
Ты забувъ на хлыбъ, на сонъ.

А про жвнку да про дви
Думати тобъ кож,
Щобъ обутй и одъти
И не молодый були?
Нъ! про се ты не згадаешь:
Жвнку ты другую маешь,
Дочки, сынъ тобой забутъ.
Жвнка у тебе — Полтава,
Сынъ — Черниговъ, честь же, слава
Дочки; отъ ввесь рódъ твой тутъ!

Мовь тобъ чернецъ одъ миру,
Отцуравесь ты одъ двора.
Знай въ Полтавъ мнешь папъру,
А до дому не пора.
Щожь тобъ изъ той Полтавы?
Ты и такъ добивъ ся славы,
Та якон — гай, гай, гай!
Отпочинь же, папе, трохи,
Ты уже притупавъ ноги, —
Тупае другъий нехай.

Панство здай своє другому
И здоровья не теряй,
Понильной подъ старость дому,
Бо у тебе дома рай
Тутъ всѣ якъ на батька дѣти
Будутъ на тебе глядѣти,
Та ще чи не лучшь, мабуть:
Тутъ, по правдѣ якъ сказати,
Всѣ тобъ, якъ Богу, радй,
Всѣ тебе якъ Бога ждутъ.

Да бьда моя! я бачу,
Сей не по тобъ совѣтъ
Ты таки свою удачу
И на той потягнешь свѣтъ.
Поки выбьешь ся изъ силы,
Поки подěшь до могилы
Будешь ходцемъ для другихъ.
Уродивсь ты на прояву,
Улюбивъ ся такъ у славу,
Якъ у дѣвчину женихъ

— 77 —

Ну, колижь такій ты, пане,
Що для славы лишь живешь,
То къ тобѣ смерть не пристане,
Ты ніколи не умрешь!
Хоть попы не забурмочутъ;
Хоть спѣвати не захотутъ
Ввчну намять по тобѣ,
То прохати ихъ не треба,
Бо и такъ подъ самі неба
Память ты зробивъ собъ

Сее не умре ніколи,
Що ты робишь всѣмъ добро,
Да и робишь зъ доброй волѣ,
Не за грошъ и срѣбо.
Скілько удовамъ ты бѣднымъ,
Скілько спротамъ послѣднимъ,
Скілько, скілько слѣзъ утеръ!
Скілько взявъ людей ты зъ грязй
И, якъ кажутъ, ажь у князь,
Ажь у князь ихъ уперъ!

Не умре, хоть побожить ся,
Слава не умре твоя:
Слава съ тѣломъ не ложитъ ся
У могилу нічія
Хоть же смерть къ тобѣ прискаче,

Славы въ землю не впиндраче,
Загуде вона якъ громъ.
Тутъ и правда вōзьме силу
Прійде на твою могилу
И напише такъ перомъ:

„Диво тутъ попы зробили,
Диво дивнее изъ дивъ:
Въ землю мертвеца зарыли,
А мертвець той и оживъ.
Бачся, добре зарывали,
Бачся, грōмко всѣ спѣвали
Память ввчную надъ нимъ;
Оглянулись небораки,
Ажь князь Алексей Куракинъ
Все живъ по двѣламъ своимъ!

Покижь сее ліво буде,
Поживи хоть стōлько ты,
Скілько живъ, якъ кажутъ люде,
Въ свѣтъ Матусалъ святый.
Будь здоровъ изъ новымъ годомъ,
И надъ нашимъ ще народомъ,
Ще хоть трохи попануй.
Трохи ?! . ой колибъ багацько!
Бо ты нашь панъ и батько
А на бōлше не здивуй!

— 77 —

НАТАЛКА ПОЛТАВКА.

Комедіо-опера від двох дійствіньх.

ОСОБЫ:

Наталка, украинска дѣвчина.

Горпина Терпилиха, ен мати.

Петро, любовникъ Наталки.

Микола, дальній кревнякъ Терпилихи.

Тетерваковскій, возный, женихъ Наталки.

Макогоненко, сельскій выборный.

ДІЙСТВІЕ І.

Село над рѣкою Ворослою. Въ глубинѣ сцены улица ведучая до рѣки;
ту межи хатами и хата Терпилихи.

І.

Наталка выходитъ изъ хаты съ коновками, а прійшовши до рѣки
ставитъ коновки на березъ, ходитъ задумавшись, а потомъ спѣвае:

Вѣютъ вѣтры, вѣютъ буйнй, ажъ дерева гнутъ ся,
О, якъ болитъ мое серце, и сльозы не льютъ ся!
Трачу лѣта въ лютомъ горй и кônця не бачу,
Только тодѣ и полегша, якъ нишкомъ заплачу.
Не поправлять сльозы щастю... серцю легше буде;
Хто щасливъ бувъ хоть часочокъ, по вѣкъ не забуде.

Есть же люде, що и моїй завидуютъ долй:
Чи щасливажь та былинка, що росте у полй?
Що на полй, на пѣсочку, безъ росы на сонцй?
Тяжко жити безъ милого и въ своїй сторонцѣ!
Де ты милый, чорнобрывый? Де ты, озови ся!
Якъ я бѣдна тутъ горюю, прійди подиви ся!...
Полетѣлабъ я до тебе, та крилець не маю,
Щобъ побачивъ, якъ безъ тебе зъ горя высыхаю..
До когожь я пригорну ся, и хто приголубить,
Коли теперь не ма того, якій мене любить...

Петре, Петре!.. Де ты теперь? Може де скитаешь ся
у нуждѣ й горй, и проклинаешь Наталку, що черезъ неи уте-

— 79 —

рявъ пристанище, а може. (плаче) може й забувъ, що я живу
на свѣтѣ!... Ты бувъ бѣднымъ, любивъ мене, и за те потерпѣвъ
и мусѣвъ мене оставити; я тебе любила и теперь люблю...
Мы теперь ровня съ тобою; и я стала така бѣдна, якъ и ты:
верни сяжь до мого серця!... Нехай глянутъ очи мои на тебе
ище разъ и на вѣки закрыютъ ся...

## II.

### Возный (переходи, пòдходитъ до Наталки). Благоденственнаго
и мирного пребыванія!... (Въ сторону) Удобная оказія предстала
здѣлати о собѣ предложеніе на самотѣ.

Нат. (кланяючи ся) Здоровй були, добродѣю, пане возный!

Воз. Добродѣю!. Добродѣю!. Я хотѣвъ бы, щобъ ты
звала мене — тее то, якъ его — не выше помянутымъ имянемъ.

Нат. Я васъ зову такъ, якъ все село наше величае, ша-
нуючи ваше письменство и розумъ...

Воз. Не о семъ, галочко, — тее то, якъ его — хлопочу
я; но желаю изъ медовыхъ устъ твоихъ слышати умилитель-
ное названіе, сообразное моему чувствію. Послушай...

Отъ юныхъ лѣть не зналъ я любови,
Не ощущалъ возженія въ крови,
Какъ вдругъ предсталъ Наталки видъ ясный,
Какъ райскій кринъ душистый, прекрасный:

Утробу всю потрясъ...
Кровь взволновалась,
Душа смѣшалась, —
Насталъ мой часъ!

Насталъ мой часъ, и серце все стонетъ;
Какъ камень, духъ въ пучину золъ тонетъ.
Безмѣрно, ахъ! люблю тя дѣвицю,
Какъ жадный волкъ младую ягницю.

Твой предвѣщаетъ зракъ
Мнѣ жизнь дражайшу,
Для чувствъ сладчайшу,
Какъ зъ медомъ макъ!...

Противнй мнѣ станутъ и роздѣлы,
Позвовы и копы страхъ надоѣли;

— 80 —

Незносенъ мнѣ сигклитъ весь бумажный,
Противенъ тожъ и чинѣ мой преважный...

Утѣху ты подай
Души смятенной
Моей письменной
О, ты мой рай!...

Не въ состояніи поставить на видъ тобѣ силы любови моей!... Когда бы я имѣлъ — тее то, якъ его — стōлько языковъ, скōлько артикуловъ въ статутѣ или скōлько запятыхъ въ Магдебургськомъ правѣ, то и сихъ не довѣло бы на восхваленіе лѣпоты твоей!... Ей, ей! люблю тебе.... до бесконечности!...

Нат. Богъ зъ вами, добродѣю!... що вы говорите! Я рѣчи вашои въ толкъ собѣ не вōзьму....

Воз. Лукавишь — тее то, якъ его, — моя галочко!... и добре все розумѣешь. Ну, коли такъ, я тобѣ коротенько скажу: я тебе люблю и женитись на тобѣ хочу.

Нат. Грѣхъ вамъ надъ бѣдною дѣвкою гтумитись! Чи я вамъ рōвня? Вы панъ, а я сирота; вы богатый, а я бѣдна; вы возный, а я простого роду... Та й по всему я вамъ не пōдъ пару...

Воз. Изложенный въ отвѣтныхъ рѣчахъ твоихъ резоны суть — тее то, якъ его — для любви ничтожнй. Уязвленное часто реченною любовію серце, по всѣмъ божескимъ и человѣческимъ законамъ, не взираетъ нй на породу, нй на лѣта, нй на состояніе. Оная любовь все, — тее то, якъ его — ровняетъ. Рци одно слово: „люблю васъ, пане возный...“ И азъ, выше упомянутый, выконаю присягу о вѣрномъ и вѣчномъ союзѣ съ тобою.

Нат. У насъ е пословиця: „Знай ся кōнь съ конемъ, а вōлъ — зъ воломъ.“ Шукайте собѣ, добродѣю, въ городѣ панночки. Чи тамъ трохи есть судѣвень, писарōвень и гарныхъ попōвень? Любую выбйрайте.. Ось пōйдѣть лишень въ недѣлю або въ праздникъ по Полтавѣ, то побачите такихъ гарныхъ, такихъ гарныхъ, що и росказати не можна!...

Воз. Бачивъ я многихъ и лѣпообразныхъ и богатыхъ; но серце мое не имѣетъ — тее то, якъ его — къ нимъ попол-

— 81 —

зновенія. Ты одиа заложила ему позовъ на вѣчны роки,
и душа моя ежечасно волаетъ тебе и послѣ нишпорной даже
годины.

**Нат.** Вола ваша, добродѣю; а вы такъ съ письменна говорите, що я того не зрозумѣю, тай не вѣрю, щобъ такъ швыдко и дуже залюбитись можно було.

**Воз.** Не вѣришь? Такъ знай же, що я тебе давно вже — тее то, якъ его — полюбивъ, якъ тѣлько вы перейшли въ наше село. Моихъ дѣлъ околичности, возникающи изъ неудобныхъ обстоятельствъ, удерживали содѣлати признаніе передъ тобою; теперь же читаю — тее то, якъ его — благость въ очахъ твоихъ... До формального опредѣленія о моей участи, открой мнѣ хотя въ терминѣ, партикулярно, резолюцію: могу ли — тее то, якъ его — безъ отстрочекъ, волокиты, проторовъ и убытковъ получити во вѣчное и потомственное владѣніе тебе, движимое и недвижимое имѣніе для души моей, съ правомъ владѣти тобою спокойно, беспрекословно, и по своей волѣ — тее то, якъ его — распоряжать? Скажи, говорю!... Отвѣчай, отвѣтствуй: могу ли быть — тее то, якъ его — мужемъ пристойнымъ и угодливымъ души твоей и тѣлу?

**Нат.** (спъвае) Видно шляхи Полтавскіи и славну Полтаву —
Пошануйте сиротину и не вводьте въ славу.

Не богата я и проста, та чесного роду,
Не стыжу ся црясти, шити и носити воду.

Ты въ жупанахъ и письменный и рѣвня съ панами:
Якъ же можешь ты дружить ся съ простыми дѣвками.
Есть багацько городянокъ — выбірай любую;

Ты панъ возный: тобѣ треба не мене сельскую.

Такъ добродѣю, пане возный. Нерестаньте жартовати надо мною, беспомощною сиротою. Мое все богатство есть мое добре имя: черезъ васъ люде почнутъ шептати про мене, а для дѣвки, коли объ нѣй люде зашепчутъ...

(Музика зачинае грати прелюдію. Возный роздумуе и смѣшніи мыны граютъ на его лици. Наталка задумуе ся).

### III.

**Выборный.** (показуе ся на улици, иде и спъвае)
Дѣдъ рудый, баба руда,
Батько рудый, мати руда,

6

— 82 —

Дядько рудый, тѣтка руда,
Братъ рудый, сестра руда,
И я рудый, руду взявъ,
Бо рудую сподобавъ.
Ой по горѣ по Паняньцѣ,
Въ понедѣлокъ дуже въ ранцѣ,
Ишли нашî новобранцѣ;
Поклонили ся шинкарцѣ,
А шинкарка на ихъ — моргъ:
„Иду братики на торгъ.“
Ишли ляхи на три шляхи,
А татары на чотырî,
Шведы враги поле крыли;
Козакъ въ лузѣ окликнувъ ся,
Шведъ, татаринъ, ляхъ здрыгнувъ ся,
Въ дугу всякій изôгнувъ ся!

(Наталка взяла коновки и пойшла до дому. Выборный пôдойшовъ до возного).

**Воз.** Чи се — тее то, якъ его — нова пѣсьня, пане выборный?

**Выб.** (кланяючи ся) Та се, добродѣю, не пѣсьня, а нîсенîtthenця. Я спѣваю инодѣ, що въ голову лѣзе. Выбачайте, будьте ласкавî: не добачивъ васъ.

**Воз.** Нîчого, нîчого... Ôкиль се такъ... Чи не зъ гостей идете — тее то, якъ его?...

**Выб.** Я иду зъ дому. Выпроважавъ гостя: до мене заѣзжавъ засѣдатель нашъ, панъ Щипавка; такъ, уже знаете, не безъ того, — выпили по одной, по другой. по третой, холодцемъ та ковбасою закусили, та вишнѣвки съ кварту укутали, тай. якъ то кажутъ и пôдкрѣпили ся...

**Воз.** Не росказовавъ же папъ Щипавка якои новины?

**Выб.** Де то не росказовавъ! Жаловавъ ся дуже, що всему земству урвала ся теперь удка; та такъ, що не тôлько засѣдателямъ, нî самому комисаровî уже не те, якъ давно було. Така, каже, халепа, що притьмомъ накладно служити; бо, каже, що перше дурницею доставалось, то теперь, або выпросиги треба, або купити.

— 83 —

**Воз.** Охъ!... правда, правда! Даже и въ повѣтовомъ судѣ и во всѣхъ присудственныхъ мѣстахъ уныніе воспослѣдовало; малѣйшая проволочка, або прижимочка просителю, якъ води- лось перше, почитаетъ ся за уголовное преступленіе; а взя- точокъ, сирѣчъ — вынужденый подарочокъ, весьма очень иску- сно у истуя или отвѣтчика треба выканючити. Та що й гово рить! Теперь и при некрутскихъ наборахъ вовся не той порядокъ ведетъ ся... Трудно становитъ ся жити на свѣтѣ...

**Выб.** За те намъ простому народовî буде добре, коли старшина буде богобоязлива и справедлива, не допускатиме письменнымъ пявкамъ кровь изъ насъ смоктати... Та куды вы, добродѣю, налагодились?

**Воз.** Я намѣревавъ — тее то, якъ его — посѣтити нашу вдовствующую дякōниху; та, побачивши тутъ Наталку (вздыхах) остановивъ ся побалакати зъ нею...

**Выб.** Наталку?... А дежь вона?... (Оглядае ся).

**Воз.** Може пōшла до дому.

**Выб.** Золото не дѣвка! Наградивъ Богъ Терпилиху доч- кою... Окромъ того, що красива, розумна, моторна и до всякого дѣла дотепна, яке у неи добре серце, якъ вона поважае ма- тѣрь свою, шануе всѣхъ старшихъ себе. яка трудяща, яка рукодѣльниця. що й себе и матѣрь свою на свѣтѣ держитъ!...

**Воз.** Нîчого сказати — тее то, якъ его — хороша, хо- роша; и уже въ такōмъ возрастѣ...

**Выб.** Тай давнобъ часъ, такъ щожь!... Сирота ище й бѣдна: нîхто и не квапитъ ся..

**Воз.** Однакожь я чувъ, що Наталцѣ траплялись женихи и весьма пристойны... На прикладъ, Тахтаулōвскій дячокъ, чоловѣкъ знаменитый басомъ своимъ, изъученъ ярмолоя и даже знаетъ печерскій лаврскій напѣвъ; другій, волосный — тее то, якъ его — писаръ изъ Восьмачекъ, молодець не убогій и про- должавшій службу свою беспорочно скоро годъ; третій, пōд- канцеляристъ изъ суда, по имяни Скоробреха, и многіи дру- гіи... Но Наталка...

**Выб.** Що? отказала!... Добре зробила.... Тахтаулōвскій дякъ пье горѣлки багато и уже спада зъ голосу; волосный писаръ и пōдканцеляристъ Скоробреха, якъ кажутъ, жевчики

*

— 84 —

обыдва, и голӣ, вашеҷ проше, якъ хлыстики, а Наталҷ треба не письменного, а хазлина доброго, щобъ умъвъ хлѣбъ робити и щобъ жънку свою зъ матърю годовавъ и зодѣгавъ.

**Воз.** Для чогожь не письменного? Наука — тее то, якъ его — въ лѣсъ не веде; письменство не есть преткновеніе или помѣха ко вступленію во законный бракъ. Я скажу за себе: правда, я — тее то, якъ его — письменный; но по благости Всевышняго есть чоловѣкъ, а по милости дворянъ — возный, и живу, хочь не такъ якъ люде, а хочь бояля людей. Копѣйка волочитъ ся и про чорный день имѣетъ ся; признаю тобѣ пріятелю, буде силы и жѣнку — тее то, якъ его — годовати и зодятати.

**Выб.** Такъ чомъ же вы не дружите ся? Ужежь, здаетъ ся пора. Хиба въ ченҫѣ постригатись хочете? Чи ще, може, сужена на очи не нависла?... Хиба хочете, щобъ вамъ на ве- сѣлӣ сю пѣсню спѣвали?... Ось слухайте:

Ой пōдъ вишнею, пōдъ черешнею
Стоявъ старый зъ молодою, якъ изъ ягодою,
П просила ся и молила ся:
„Пусти мене, старый дѣду, на вулицю погулять!“
— „Ой, я й самъ не пōду, и тебе не пущу:
Хочешь мене старенькаго та покинути.
Ой не кидай мене, моя голубочко!
Куплю тобѣ хатку, ище й сѣножатку,
И ставокъ и млынокъ, и вишневый садокъ!“
„Ой, не хочу хатки. анй сѣножатки,
Нй ставка нй млынка нй вишневого садка.
Ой ты старый дѣдуга, изогнувъ ся якъ дуга —
А я молоденька, гуляти раденька.“

**Воз.** Коли другіи облизня пōймали, то и мы остерегаемо ся. Наталка многимъ женихамъ пōднесла печеного кабака; глядя на сіе, и я собѣ на умѣ.

**Выб.** А вамъ що до Наталки? будто всѣ дѣвки на неи похожӣ? Не тōлько свѣта, що въ бкнѣ; сего дива повно на свѣтѣ. Та дō такого пана якъ вы, у инчои ажъ жижки задрō-жатъ!...

— 85 —

**Воз.** (до себе) Признаюсь юму въ моей любви къ Натал-цѣ!... — Послухай, пане выборный!. Нîгде — тее то, якъ его — правды дѣти: я люблю Наталку всею душею, всею мыслію и всѣмъ серцемъ моимъ; не могу безъ неи жити, такъ ђи образъ — тее то, якъ его — за мною и слѣдитъ. Якъ ты думаешь? Якъ совѣтуешь въ таковомъ моѣмъ припадцѣ?..

**Выб.** А що тутъ довго думати? Старостовъ посылати за рушниками, тай кōнецъ. Стара Терпилиха не ссунулась ще зъ глузду, щобъ вамъ отказати.

**Воз.** Охъ, охъ, охъ!... Стара не страшна, такъ молода — кирпѣ гне!... Я уже ђи говоривъ, якъ то кажутъ, надогадзь буряковъ, — тее то, якъ его — такъ де? нî приступу!...

**Выб.** Щожь вона говорить? Чимъ одговорюетъ ся и що каже?...

**Воз.** Вона излагаетъ нерезонныя — тее то, якъ его — причины; вона прводить въ доводъ знакомство вола зъ во-ломъ, коня съ конемъ; нарицаетъ себе сиротою, а мене папомъ. себе бѣдною, а мене богатымъ, себе простою — тее то, якъ его — а мене вознымъ, и рѣшительный приговоръ учинала, — що я ђи, а вона минѣ не ровня — тее то, якъ его.

**Выб.** А выжь ђи що?

**Воз.** Я ђи пояснивъ, що любовь все рōвняетъ.

**Выб.** А вонажь вамъ що?..

**Воз.** Що для мене благопристойнѣйшь панночка, нѣже проста селянка.

**Выб.** А выжь ђи що?

**Воз.** Що вона — тее то, якъ его — одна моя госпожа.

**Выб.** А вонажь вамъ що?

**Воз.** Що вона не вѣритъ, щобъ такъ дуже — тее то, якъ его — можно полюбити.

**Выб.** А выжь ђи що?

**Воз.** Що я ђи давно люблю.

**Выб.** А вонажь вамъ що?

**Воз.** Щобъ я одвязавъ ся одъ неи.

**Выб.** А выжь ђи що?

**Воз.** (зъ жаромъ) Що? — Нîчого!... Тебе чортъ принѣсъ— тее то, якъ его — Наталка утека, а я съ тобою оставъ ся.

— 86 —

**Выб.** Ой, вы, письменный!... Въ гору дерете ся, а пôдъ носомъ нîчого не бачите!... Наталка обманювала васъ, коли казала, що вы йй не рôвня. У неи не те на серцî.

**Воз.** Не то? А щожь такее?

**Выб.** Ужежь не що!... Другого любить. Вы може чували, що якъ вони ще жили въ Полтавъ и покôйный Терпило живый бувъ, то принявъ бувъ до себе якогось сироту Петра за годованьця. Хлопець вырôсъ славный, гарный, добрый проворный и роботящій — онъ одъ Наталки старшій бувъ годовъ три або чотырî, зъ нею выгодовавъ ся и зрôсъ въ купѣ. Терпило и Терпилиха любили годованьця свого, якъ рôдного сына, та було й за що!... А Наталка любилась съ Петромъ, якъ братъ изъ сестрою. Отъ, Терпило понадѣявшись на свое богатство зачавъ знакомиться не зъ рôвнею; зачавъ бачь заводити бенькеты съ повитчиками, съ канцеляристами, купцями и цехмистрами: пивъ, гулявъ, шахровавъ грошѣ; покинувъ свôй проffыселъ, помалу росточивъ свое добро, роспивъ ся; зачавъ грîматаи за Наталку на доброго Петра, и выгнавъ іого изъ свого дому; и пôсля, якъ не стало и послêднього сього робôtника, Терпило зовсѣмъ извѣвъ ся, — въ бêдности вмеръ и безъ куска хлѣба оставивъ жêнку и дочку.

**Воз.** Якимъ же побытомъ — тее то, якъ его — Терпилиха зъ дочкою опинила ся въ нашôмъ селѣ?

**Выб.** У Терпила въ городѣ на Мазурôвцѣ бувъ двêръ гарный зъ рубленою хатою, коморою, льохомъ и садкомъ. Терпилиха, по смерти свого старого, все те продала, перейшла въ наше село, купила собѣ хатку и теперь живе, якъ вы знаете.

**Воз.** А вышереченный Петро де — тее то, якъ его — обрѣтаетъ ся?

**Выб.** Богъ же іого зна. Якъ пôшовъ зъ двора, мовь въ воду упавъ, — чутки нема. Наталка безъ душѣ іого любить, черезъ іого всѣмъ женихамъ отказуе, тай Терпилиха безъ слѣзъ Петра не згадуе...

**Воз.** Наталка неблагоразумна; любить такого чоловѣка, котрого — тее то, якъ его — може и кôстки погнили. Лучше синця въ жменî, якъ журавель въ небѣ.

**Выб.** Або, якъ той Грекъ мовивъ: „Лучше живый хорунжій, якъ мертвый сотникъ“ .. А я все таки думаю, кольбъ

— 87 —

чоловѣкъ добрый найшовъ ся, тобъ Наталка выйшла замônѣрь;
бо убожество ихъ таке велике, що не въ моготу становитъ ся.

**Воз.** Сердешнѣй пріятелю! возьми ся у Наталки и ма-
тери хожденіе имѣти по моему сердечному дѣлу. Ежели вый-
граешь — тее то, якъ его — любовь къ минѣ Наталки, и убѣ-
дишь ѣи доводами сильными довести ѣи до брачного моего
ложа на законномъ основаніи, то не пожалѣю — тее то, якъ
его — нічого для тебе. Вѣрь безъ даннѣ, безъ пошлины, кому
хочешь позовъ заложу и контроверсіи сочиню, — божусь въ
томъ: ей же ей !!...

**Выб.** (трошка подумавши) Щожь? Спросъ не бѣда. Тутъ
зла ніякого нема. Тѣлько Наталка не промахъ!... О, розумна
и догадлива дѣвка!

**Воз.** Осмѣль ся!.. Ты умѣешь увернутись — тее то, якъ
его — хитро, мудро, не дорогимъ коштомъ. Колижь що, то
можно и брехнути для обману, пріязни ради.

**Выб.** Для обману? Спасибѣ за се!... Брехати и обманю-
вати другихъ — одъ Бога грѣхъ, одъ людей соромъ.

**Воз.** О, простота, простота!... Хто теперь — тее то, якъ
его — не брешетъ и хто не обмануетъ? Мню, ежели бы здесь
зобралось много народу и зъ ненацька ангелъ зъ неба зъ огнен-
ною рѣзкою злетѣвъ и воскликнувъ: „Брехуны и обманщики!...
ховайтесь, а то я поражу васъ!“... Ей ей, всѣ присѣли бы до
землѣ совѣсти ради!... Блаженна ложь, егда бываетъ въ пользу
ближнихъ; а то бѣда — тее то, якъ его — що часто лжемо
или рады своей выгоды или на упадъ другихъ.

**Выб.** Воно такъ, конечне: всѣ люде грѣшній, однакожь..

**Воз.** Що однакожь? всѣ грѣшній, та пще якъ?... И одинъ
другого такъ обмануетъ, якъ того треба!... И якъ не верти,
а выходить кругова порука, Слухай:

Всякому городу нравъ и права;

Всяка имѣть свй умъ голова.

Всякого прихоті водятъ за носъ,

Всякого манитъ къ наживѣ свй бѣсъ.

Левъ роздираетъ тамъ вовка въ куски;

Тутъ же вовкъ цапа скубе за виски;

Цапъ у городѣ капусту исуе:

Всякій зъ другого бере за свое.

— 88 —

Всякій хто вышче, то низчого гне;

Дужій безсильного давитъ и жме.

Бѣдный богатого — певный слуга.

Корчитъ ся, гнетъ ся предъ намъ якъ дуга.

Всякъ, хто не може, то дуже скрипитъ:

Хто не лукавитъ, то зъ заду сидитъ.

Всякого ротъ дере ложка суха.

Хтожь есть на свѣтѣ, щобъ бувъ безъ грѣха.

### Выб.
Воно такъ!... Тѣлько великимъ грѣшникамъ часто и даромъ проходить, а маленькимъ грѣшникамъ такого завдаютъ бешкету, що и на старость буде въ памятку!... Добре пане возный!... Я васъ поважаю, и заразъ иду до старои Терпилихи. Богъ зна, до чого дойдетъ ся.... Може воно и добре буде, коли ваша доля щастлива!...

### Воз.
(Зъ радости зачинае спѣвати, а выборный потягае за нимъ)

Ой доля людская — доля есть слѣпая!

Часто служить злымъ — негоднымъ и имъ помагае.

Добры терпятъ нужду, по миру товчутъ ся,

И все не въ ладъ приходить, за що не возвьмутъ ся

До когожь ласкава ся доля лукава

Такій живе якъ сыръ въ маслѣ, опустивши рукава.

Безъ розуму люде въ свѣтѣ живутъ гарно.

А зъ розумомъ, та въ недолѣ вѣкъ проходить марно.

Ой доле людская, чомъ ты не правдива,

Що до иншихъ дуже гречна, а до насъ спесива?...

(Заслона).

## IV.

(Хата Терпилихи. Мати пряде, а дочка шіе).

### Тер.
Ты изновъ чогось сумуешь, Наталко! изновъ щось тобѣ на думку спало?...

### Нат.
Менѣ зъ думки не йде наше бесталаня.

### Тер.
Щожь робити? Три роки уже якъ мы по убожеству своему продали дворикъ свої на Мазурōвцѣ, покинули Полтаву и перейшли сюды жити: покōйный твōй батько довѣвъ насъ до свого.

### Нат.
И, мамо!... Такъ юму на роду написано, щобъ жити богатымъ до старостей, а вмерти бѣднымъ; онъ не виновать.

— 89 —

**Тер.** Луччебъ була я вмерла, — не терпѣлабъ такои бѣды,
а бѣльшь черезъ твою непокрѣность.

**Нат.** (откладаючи, роботу) Черезъ мою непокрѣность вы бѣду
терпите, мамо?

**Тер.** А якже? Скѣлько хорошихъ людей сваталось за
тебе, розумныхъ, зажиточныхъ и чесныхъ, а ты всѣмъ отка-
зала, — скажи, въ яку надѣю?

**Нат.** Въ надѣю на Бога. Лучче посѣдѣю дѣвкою, якъ
пōду замōжь за такихъ женихōвъ, якъ на менѣ сватались. Уже
нйчого сказати, хорошī людě!...

**Тер.** А чому й нѣ? Дякъ Тахтаулōвскiи чомъ не чоло-
вѣкъ? Онъ письменный, розумный и не безъ копѣйки. А воло-
сный писаръ и пōдканцеляристъ Скоробрешенко, чому не людě?
Когожь ты думаешь дождатись? може пана якого, або губер-
ского нанича? Луччебъ всего, якъ бы выйшла за дяка, малабъ
вѣчный хлѣбъ; булабъ нерше дячихою, а послѣ и попадею.

**Нат.** Хочь бы и протопопшею, то Богъ зъ нимъ. Нехай
вони будутъ розумнй, богатй и писменнѣйшнй одъ нашого воз-
ного; та коли серце мое не лежитъ до ихъ, и коли вони менѣ
осоружнй... Та и всѣ письменнй, — нехай вони собѣ тямлять ся!

**Тер.** Знаю, чомъ тобѣ всѣ не любятнй: Петро навязъ тобѣ
въ зубы. Дурниця все те, що ты думаешь: чотырй годы объ
нѣмъ нй слуху не ма, нй послушаня.

**Нат.** Такъ щожь? Аджежь и онъ объ насъ нйчого не
чуе, та мы живемо; то й онъ живъ, и также памятуе объ
насъ, та боить ся вернутись.

**Тер.** Ты не забула, якъ покōйный твōй батько напослѣ-
докъ не злюбивъ Петра, и умираючи не давъ свого благосло-
венiя на твое зъ нимъ замужество; такъ и мого нйколи не буде.

**Нат.** (пōдбѣгае до матери, бере еи за руку и спьвае.)

Ой мати, мати! Серце не вважае:

Кого разъ полюбитъ, съ тымъ и помирае.

Лучче умерти, якъ зъ немилымъ жити,

Сохнуть съ печалй, що день сльозы лити...

Бѣдность и богатство — есть то божа воля:

Зъ милымъ ихъ дѣлити — щасливая доля.

Ой, хибажь я, мати, не твоя дитина?

Коли моя мука тобѣ буде mila...

— 90 —

И до мого горя ты жалю не маешь.

Хто пришовсь по серцю забуть заставляешь.

О мамо, мамо!... Не погуби дочки своей!.. (плаче).

Тер. (съ чувствомъ). Наталко!.. Схамenerсь!.. Ты у мене
одна; ты кровь моя: чи захочужь я тебе погубити? Убожество
мое и старость силуютъ мене швыдче замônъжь тебе оддати..
Не плачь!.. Я тобѣ не ворогъ.. Правда, Петро добрый пару-
бокъ, та дежь ôнъ... Нехай же прійде, вернетъ ся до насъ.
Ôнъ не лежень, трудящій; зъ нимъ объѣднѣти до злыднѣвъ не
можно... Але щожь! Хто вѣдае, може де запропативъ ся,
а може и одруживъ ся де, може и забувъ тебе! Теперь такъ
бувае, що одну нйбы то любитъ, а про другу думае.

Нат. Петро не такій: серце мое за іого ручаетъ ся,
и воно минѣ вѣщуе, що онъ до насъ вернетъ ся. Якъ бы онъ
знавъ, що мы теперь такій бѣдній, — о, съ кônця свѣта при-
летнувъ бы до насъ на помôчь!

Тер. Не дуже довѣряй своему серцю: сей вѣщунь часто
обманюе. Придвинъ ся, якъ теперь робитъ ся на свѣтѣ, тай
о Петрѣ такъ думай... А лучше якъ бы ты була менѣ покôрна
и мене слухала.

Чи я тобѣ, дочк, добра не желаю,
Коли кого зятемъ собѣ выбіраю?
Ой дочко, дочко! щожь минѣ начати,
Дежь любезного зятя достати?
Петро десь блукае; може оженивъ ся, ...
Може за тобою не довго журивъ ся.

Ой дочко...
По старости моїй живу черезъ силу,
Не дождавшись Петра, пôду и въ могилу.

Ой дочко...
Тебежь безъ пріюту, молоду дитину,
На кого оставлю бѣдну сиротину.

Ой дочко...
Ты на те ведешь, щобъ я не дôждала бачити тебе за му-
жемъ, щобъ черезъ твое упрямство не дожила я вѣку: бѣд-
ность, сльозы и переборы твои положать мене въ домовину...
(плаче).

— 91 —

**Нат.** Не плачте, мамо! Я покоряюсь вашой волй и для васъ за первого жениха, вамъ угодного, пôду замôжь; перенесу свое горе, забуду Петра, и не буду нîколи плакати...

**Тер.** Наталко, дочко моя! Ты все для мене на свѣтѣ! Прошу тебе, выкинь Петра зъ головы, и ты будешь щасливою... Але хтось мелькнувъ мимо ôкна... Чи не йде хто до насъ?... (Ôтходить).

V.

**Нат.** (одна) Трудно, мамо, выкинути Петра изъ головы, а ще труднѣйше изъ серця. Та що робить!... Дала слово за первого выйти замôжь: для покою матери треба все перенести... Скрѣплю серце свое, перестану журитись, осушу сльозы свои, — и буду весела. Женщи, якимъ я отказала, въ другій разъ не привяжутъ ся. Возному такъ одрѣзала, що муситъ отчепить ся; бôлше, здаетъ ся, не ма на примѣтѣ... А тамъ — охъ!... Серце мое чогось щемитъ... (Зобачивши, що ктось приближае ся до дверій, съдае до роботы).

VI.

(Входить Выборный, а за нимъ Терпилиха)

**Выб.** Помагай бô Наталко!... Якъ ся маешь, якъ поживаешь?

**Нат.** Отъ живемо и маемо ся, якъ горохъ при дорозѣ: хто не схоже, той не вскубне...

**Тер.** На насъ бѣдныхъ и беспомощныхъ, якъ на те покиле дерево, и козы скачутъ.

**Выб.** Хтожь тобѣ виноватъ, стара? Якъ бы оддала дочку замôжь, то й малабъ, хто васъ оборонявъ бы.

**Тер.** Я сего тôлько и хочу; такъ щожь...

**Выб.** А що такее? Може женихôtъ не ма, або що? А може Наталка?

**Тер.** То бо то й горе. Скôлько не траплялось — и хорозî людцѣ — такъ: „Не хочу, тай не хочу!“

**Выб.** Дивно минѣ та чудно, що Наталка такъ говорить: я нîколибъ одъ ъи розуму сього не ждавъ.

**Нат.** Такъ то вамъ здаетъ ся; а нîхто не вѣда, хто якъ обѣда.

— 92 —

**Тер.** Оттакъ все вона — приговорками та одговорками
и вывертаетъ ся; а до того, якъ ище придасть оханя та слѣзъ
то я й руки опущу.

**Выб.** Часъ бы, Наталко, взятись за розумъ: ты уже дѣвка,
не дѣтня. Когожь ты дожидаешь ся? Чи не изъ города ты таку
примху принесла съ собою? О, тамъ панночки дуже собою
чванятъ ся и вередуютъ женихами: той негарный, той не-
богатый, той неметкій, другій дуже смирный, иншій дуже вы-
стрый, той кирпатый, той носатый. та чомъ не военный, та
коли й военный, то щобъ гусаринъ; а отъ такого перебору до-
сидятъ ся до того, що опōсля и на ихъ нйхто не гляне.

**Нат.** Не рōвняйте мене пане выборный зъ городянками:
я не вередую. и не перебēраю женихами. Вы знаете хто за
мене сватавъ ся. Ча ужежь вы хочетете спхнути мене зъ мо-
сту та въ воду?

**Выб.** Правда, замōжь выйти, не дощову годину переси-
дѣти; але монѣ здаетъ ся, якъ бы чоловѣкъ надежный тра-
пивъ ся, тобъ не треба нй для себе, нй для матери, юму от-
сазовати: вы люде не богатй.

**Тер.** Не богатй!... Та така бѣдность, таке убожество, що
я не знаю, якъ дальше и на свѣтѣ жити.

**Нат.** Мамъ! Богъ насъ не оставитъ: есть и бѣднѣйшій одъ
насъ, а живутъ же...

**Тер.** Запевне, що живутъ; але яка жизнь ихъ!?

**Нат.** Хто живе чесно и годуетъ ся трудами своими, тому
и кусокъ черствого хлѣба смачнѣйшій одъ мякои булки, не-
правдою нажитои.

**Тер.** Говори, говори!... А на старости гōрко терпѣти
нужду и во всему недостатокъ... (До выборного. Хочь и не го-
дить ся своеи дочки выхваляти, та скажу вамъ, що добра
у мене дитина: вона обѣщала для мого покою за первого же-
ниха, а быъ добрый, — выйти замōжь.

**Выб.** Объ розуму и доброму серцю Наталки нйчого го-
ворити; всѣ матерй примѣромъ ставлять ѣи своимъ дочкамъ:
тōлько — нйгде правды дѣти — безъ приданого, хочь будь
вона мудрѣй — отъ царя Соломона, а краще одъ прекрасного
Юсифа, то може умерти сѣдою панною.

— 93 —

**Тер.** Наталко! Чуешь, що говорятъ? Жалѣй послѣ на себе, а не на другого кого.

**Нат.** *(вздыхае)* Я й такъ терплю горе!

**Выб.** Та можно вашому горю пособити... *(Лукаво)* У мене есть на примѣтѣ чоловяга — и поважный и богатый, и Наталку дуже собѣ упобавъ.

**Нат.** *(въ сторону)* Отъ и бѣда менѣ !

**Тер.** Жартуете, пане выборный.

**Выб.** Безъ жартовъ, знаю гарного жениха для Наталки; а коли правду сказати, то я и прійшовъ за іого поговорити зъ вами, панѣ Терпилихо.

**Нат.** *(изъ нстерпеливостію)*. А хто такій той женихъ?

**Выб.** Нашъ возный Тетерваковскій. Вы іого знаете?... Чомъ же не чоловѣкъ?

**Нат.** Возный? Чи онъ же минѣ ровня? Вы глумите ся надо мною, пане выборный.

**Тер.** Я такъ привыкла къ своему безталаню, що бою ся и вѣрить, щобъ була сьому правда.

**Выб.** Зъ якогожь побыту минѣ васъ обманювати? Возный Наталку полюбивъ и хоче на й женитись; щожь ту за диво? Ну, скажѣть же, хутенько, якъ вы думаете ?

**Тер.** Я душею рада такому зятевî.

**Выб.** А ты Наталко?

**Нат.** Бога бойтесь, пане выборный! Минѣ страшно и подумати, щобъ такій панъ письменный, розумный и поважный хотѣвъ на минѣ женитись... Скажѣте минѣ перше, для чого люде женятъ ся?

**Выб.** Для чого? — Для того... А ты буцѣмъ и не знаешь!

**Нат.** Минѣ здаетъ ся для того, щобъ завести хозяйство и семейство, жити любязно и дружно, бути вѣрными до смерти и помагати одно другому; а панъ, который женитъ ся на прозвѣдѣвцѣ, чи буде й щирымъ другомъ до смерти? Юму въ головѣ и буде все роитись, що онъ ă выручивъ изъ обѣдности, вывѣвъ въ люде и що вона юму не ровня. Буде на неи дивиться съ презирствомъ и обходитесь зъ неповагою, и у пана така жѣнка буде горше наймички... буде крепачкою...

— 95 —

Нат. Мамо, мамо!... Все для тебе стерплю, все для тебе
зроблю, и коли минѣ Богъ поможе осушити твои сльозы, то
я найщасливѣйша буду на свѣтѣ, тѣлько...

Выб. А все таки „тѣлько?“ Уже куды не кинь, то клинъ..
Выкинь лишь дуръ зъ головы; ударъ лихомъ объ землю, мовчи
та дышь!...

Тер. Такъ дочко моя! Коли тобѣ що и навержетъ ся на
умъ, то подумай, для кого и для чого выходишь за возного
заможь.

Нат. Такъ я сказала уже, що все для тебе зроблю, щобъ
тѣлько не спѣшили зъ вѣсѣлямъ.

Выб. А на щожь и одкладовати въ довгій ящикъ; адже
мы не судѣ.

Тер. Та требажь таки прибрать ся къ весѣлю: хочь
рушники и есть готовî, такъ ище дечого треба.

Выб. Абы рушники були; а за приборы на вѣсѣля не
турбуйтесь: нашь возный, не взявъ іого катъ, на свой коштъ
таке бундячне весѣля уджигне, що ну!... Послухайтежь сюды;
сьогодня зробимо сватаня и вы подавайте рушники, а тамъ
уже умовите ся собѣ съ паномъ женихомъ и за весѣля. Про-
щайте!... — Глядіжь Наталко, не згедзай ся, якъ старосты
прийдутъ! памятуй, що ты объщала матерій. Прощайте! Про-
щайте!...

Тер. Прощайте, пане выборный! Спасетъ васъ Богъ за
вашу пріязнь. (выходитъ разомъ зъ нимъ).

VII.

Нат. (одна). Не минула мене лиха година. Возный горше
репяха причепивъ ся. А здаетъ ся, що Макогоненко до всеи
бѣды привōдця... Боже милосердный! Що зо мною буде?
Страшно и подумати, якъ зъ немилымъ чоловѣкомъ весь вѣкъ
жити!... Якъ не любя миловати, якъ осоружного любити!
Куды мнѣ дѣватись? Де помочи шукати? Кого просити?.. Горе
минѣ!.. Добрй люде поможѣть минѣ, пожалѣйте мене!... А я
одъ всего серця жалѣю объ дѣвкахъ, якъ въ такой бѣдѣ, якъ
я теперь... (Падас на колвна и пōднимас руки въ гору). Боже! Коли
уже воля твоя есть, щобъ я була за вознымъ, то выжени

— 96 —

любовь до Петра изъ мого серця и наверни душу мою до
возного! Безъ сього чуда я пропаду на вѣки... (встае и спввае).

Чогожь вода коломутна? Чи не филя збила?

Чигожь и я смутна теперь? Чи не мати била?

Мене мати та не била, самы сльозы льютъ ся:
Одъ милого людей нема, одъ нелюба шлютъ ся.

Прійди милый подпи ся, яку терплю муку.

Ты хочь въ серцî, та отъ тебе берутъ мою руку.

Спѣши милый! Спаси мене отъ лютой напасти!

За нелюбомъ коли буду, то мушу пропасти.

(Заслона).

ДЪЙСТВІЕ Н.

(Улица въ селѣ надъ Ворсклою якъ впередъ).

I.

Микола (одинъ). Одинъ собѣ живу на свѣтѣ, якъ былинка
въ полі! Сирота, безъ роду, безъ племени, безъ талану и безъ
пріюту. Що робить, и самъ не знаю. Бувъ у городѣ, шукавъ
мѣста, але скрбзь опбзнивсь. (Думае). Одважусь у пекло на
три днѣ. Побу на Тамань: пристану до Чорноморцѣвъ. Хочь
изъ мене и непоказный козакъ буде, та есть же и негбднѣйший
бдъ мене... Люблю я козаковъ за ихъ обычай: вони коли не
пютъ, то людей бютъ, а все не гуляютъ... Заспѣваю лишень
пѣсню ихъ, що мене старый Запорожець Сторчоглядъ вывчивъ:

Гомônъ, гомônъ по дôбровѣ,

Туманъ поле покрывае;

Мати сына, мати сына,

Мати сына прогоняе:

„Иди, сыну, иди, сыну, —

Иди, сыну, прôчь ôдъ мене!

Нехай тебе, нехай тебе,

Нехай тебе Орда вбзьме!“

— „Мене, мати, мене, мати,

Мене, мати, Орда знае:

Въ чистомъ полѣ, въ чистомъ полѣ,

Въ чистомъ полѣ объѣзжае.“

— „Иди, сыну, иди, сыну,

— 98 —

И всѣхъ цурать ся,
А для мене жити!
Серденько мое!
Колись мы двое
Любились вѣрно,
Чесно, примѣрно,
И жил въ покой.

Ой, якъ я прійду.
Тебе не застану, —
Згорну я рученьки,
Згорну я бѣллы,
Тай не живъ остану....

Мик. (въ сторону) Се не изъ нашого села и вовся минѣ не знакомый.

Пет. (тихо) Яке се село? Воно минѣ не въ примѣту.

Мик. (зближаючи ся до Петра) Здоровъ, пане брате! Ты, здаетъ ся, не тутешній.

Пет. Нѣ, пане брате.

Мик. Ôткиляжь ты?

Пет. Я?... (Усмѣхаючись). Не знаю, якъ бы тобѣ сказати.
Ôткиля хочешь....

Мик. Та вежь ты не забувъ хочь того мѣста, де родвъ ся?

Пет. О, запевне не забувъ, бо и вовся не знаю.

Мик. Та щожь ты за чоловѣкъ?

Пет. Якъ бачишь; бурлака на свѣтѣ... Тыняю ся отъ села до села, а теперь иду въ Полтаку.

Мик. Може у тебе родичѣ есть въ Полтавѣ. або знакомі?

Пет. Не ма у мене нî родичѣвъ нî знакомыхъ. Якî будутъ знакомî або родичѣ у сироты?

Мик. Такъ ты, бачу, такъ якъ и я беспріютный.

Пет. Нема у мене нî кола нî двора; ввесь тутъ.

Мик. О, братику! (бере Петра за руку) знаю я добре, якъ тяжко бути сиротою и не мати мѣстечка, дебъ голову приклонити.

Пет. Правда твоя, брате; та я, благодареніе Богу, до сього часу проживъ такъ на свѣтѣ, що нîхто нîчимъ не уразитъ.

— 99 —

Не знаю, чи мол одинакова доля съ тобою, чи отъ того, що
й ты чесный парубокъ, серце мое до тебе склоняетъ ся, якъ
до рôдного брата... Будь монмъ пріятелемъ!...

### III.

(Возный и выборный выходятъ изъ хаты Терпилихи. У возного рука пе-
ревязана шолковою хусткою, а у выборного виситъ черезъ плечи старостинь-
скій руучникъ. Микола и Петро ôтходить въ сторону. Возный перехожуе ся съ
самодовольнымъ лицемъ).

**Выб.** *(стас въ дверехъ и говорить голосно въ хату)*:

Та ну бо Борисе, видзь нами!..

Минъ до тебе дѣло есть...

**Тер.** Дайте юму покой, пане выборный! Нехай трохи прочумаетъ ся.

**Выб.** Та на дворѣ швыдче провѣтрить ся.

**Тер.** Въ хатѣ лучче: тутъ нîхто не побачитъ и не осудитъ.

**Выб.** За всѣ головы!.. (Ôтходить ôт дверій) Не стыдно. хочь и на сватанî! П черезъ край смыслнувъ окаянноп варенухи ... (Увидѣвиши Миколу). Миколо! що ты тутъ робишь? Давно вернувъ ся изъ города?

**Воз.** Не обрѣтаетъ ся ли въ городѣ новинокъ какихъ куріозныхъ?

**Выб.** Адже ты бувъ на базарî. — що тамъ чути?

**Мик.** Не чувъ, далѣбô, нîчого. Та въ городѣ теперь не до новинокъ: тамъ такъ улицъ застроютъ новыми домами, та крышки краесять, та якісь пѣшѣходы роблять, щобъ въ грязь добре, бачь, ходити було пѣшки, щ) ажь дивитись мило. Да вежь и городъ буде. — мовь макъ цвѣте!... Якъ бы покойнî Шведы, що згинула пôдъ Полтавою повставали, тобѣ теперь и не пôзнали Полтавы.

**Воз.** По крайнôй мѣрѣ — тее то, якъ его — чи не чути чого объ обидахъ, спорахъ и грабежахъ, и — тее то, якъ его — о жалобахъ и позвахъ?

**Выб.** Та що юго пытати: ôнъ по городу гавъ ловивъ, та вытрôшки продававъ... *(до Миколы)* Чомъ ты, юлопе, не кланяешь ся пану возному, да не поздоровишь юго? Адже бачишь, ôнъ заручивъ ся.

**Мик.** Поздоровляю васъ, добродѣю... А съ кимъ же богъ привѣвъ?

— 100 —

**Воз.** Зъ найкращею зо всього села и всѣхъ прокосновен ныхъ околиць двицею.

**Выб.** Не скажемо, нехай кортить. (Отходчи) А се що за парубокъ?

**Мик.** Се мой знакомый; иде изъ Коломака въ Полтаву на зароботокъ.

**Воз.** Хиба развѣ — тее то, якъ его — изъ Коломака черезъ наше село дорога въ городъ?

**Пет.** Я нарочно прийшовъ сюды зъ нимъ побачить ся.

(Возный и выборный подходить).

## IV.

**Пет.** Се старший въ вашомъ селѣ?

**Мик.** Якій чортъ! Онъ живе только тутъ. Бачь, возный, — такъ и бундечитъ ся, що помазавъ ся паномъ Юриста вызятый и хапунъ такій, що и зъ рѣдного батька злушить!

**Пет.** А той другій?

**Мик.** То выборный Макогоненко, чоловѣкъ добрый бувъ бы, такъ бѣда. — хитрый якъ лисиця, и на всѣ стороны мотаетъ ся: де не посѣе, тамъ и уродить ся. И уже де и чортъ не зможе, то пошли Макогоненка, заразъ докаже.

**Пет.** Такъ онъ штука! Когожь вони высватали?

**Мик.** Я догадуюсь. Тутъ живе одна бѣдна вдова зъ дочкою; то мабудь на Наталѣ возный захватавъ ся, бо до неи богато жениховъ залицялись.

**Пет.** На Наталѣ?... Та Наталкажь не одна на свѣтѣ... Такъ, видно, Наталка богата, хороша и розумна?

**Мик.** Правда, хороша и розумна, а до того и добра; только не богата; вони недавно тутъ поселились и дуже бѣдно живутъ. Я далекій ихъ родичь, и знаю ихъ бѣдне поживаня.

**Пет.** Дежь вони перше жили?

**Мик.** Въ Полтавѣ.

**Пет.** (Съ страхомъ) Въ Полтавѣ?..

**Мик.** Чогожь ты не своимъ голосомъ крикнувъ?

**Пет.** Миколо, братику мой рѣдный!... Скажи по правдѣ: чи давно уже Наталка зъ матѣрью тутъ живутъ, и якъ вони прозваютъ ся?

— 103 —

VI.

Выб. (выйшовъ межи тымъ на улицю, слухавъ, а потомъ поздходитъ до Петра и каже): Ты небоже и спѣвака добрый...

Пет. Не такъ щобъ дуже; отъ абы то...

Выб. Скажижь минѣ, ôткиля ты идешь, куды, и що ты за чоловѣкъ?..

Пет. Я собѣ бурлака. Шукаю роботы по всѣхъ усюдахъ, и теперь иду въ Полтаву.

Выб. Дежь ты бувавь и що видавъ и що чувавъ.

Пет. Довго буде все росказовати. Бувъ я и у моря, бувъ и на Дону, бувъ и на линіи, заходивъ и въ Харкôвъ.

Выб. И въ Харковѣ бувъ? Лепскій то десь городъ?

Пет. Гарный городъ Тамъ всего доброго есть; я и въ театрѣ бувъ.

Выб. Де? въ театрѣ? А що се таке театрѣ? городъ чи мѣстечко?

Пет. Нѣ, се не городъ и не мѣстечко, а въ городѣ выстроенный великій будынокъ. Туды въ вечерѣ зъѣзжаютъ ся паны и сходатъ ся всякî люде, хто заплатити може, и дивлятъ ся на кумедію.

Выб. На кумедію! Тыжь бачивъ, пане брате, сю кумедію яка вона?

Пет. Я неразъ бачивъ. Се таке диво, якъ побачишь разъ, то и въ друге захочетъ ся.

VII.

Воз. (поздячи до выборного). Що ты тутъ, старосто мôt — тее то, якъ его — розглагольствуешь съ пришельцемъ?

Выб. Та тутъ диво, добродѣю.. Сей парняга бувъ въ театрѣ, та бачивъ кумедію, и зачавъ бувъ минѣ росказовати, яка вона, такъ отъ вы перебили.

Воз. Кумедія, спрѣчь, лицедѣйство... Продолжай (Петру) вашець...

Пет. На кумедіи однй выходятъ, поговорятъ тай поздутъ; другъ выйдутъ, тежь роблять; деколи поздъ музику спѣваютъ, смѣютъ ся, плачутъ, бютъ ся, стрѣляютъ ся, валять ся и умираютъ.

— 104 —

**Выб.** Такъ така то кумедія? Есъ на що дивитись, коли люде убиваютъ ся до смерти!... Нехай йй всячина!...

**Воз.** Вони не убиваютъ ся, и не умираютъ — тее то, якъ его — настояще; а тѣлько такъ удаютъ искусно и прикидають ся мертвыми... О, якъ бы справѣдъ убивали ся, тобѣ було за що грошѣ заплатити!

**Выб.** Такъ се тѣлько грошѣ выдурюютъ. Скажижь, бра-тику, яке тобѣ лучче всѣхъ полюбилось, якъ каже, панъ возный лицемѣрство?

**Воз.** Не лицемѣрство, а лицедѣйство...

**Выб.** Ну, ну, лицедѣйство...

**Пет.** Минѣ полюбилась наша малоросійська кумедія. Тамъ була Маруся, бувъ Климовскій, Продиусъ и Грицко...

**Выб.** Роскажижь минѣ, що вони робили, що говорили.

**Пот.** Спѣвали московські пѣсьнѣ на нашѣ голосѣ; Кли-мовскій танцювавъ зъ москалемъ, а що говорили, то трудно розбрати, бо сю штуку написавъ москаль по нашому и дуже поперевертавъ слова.

**Выб.** Москаль? Нічогожь и говорити. Мабуть, вельми нашкодивъ и наколотивъ гороху съ капусегою.

**Пет.** Климовскій бувъ письменный, компоновавъ пѣсьнѣ и бувъ выборный козакъ, служивъ въ полку пана Кочубел на баталіи съ Шведами, подъ нашою Полтавою.

**Воз.** Въ полку пана Кочубея? Но въ славныи Полтав-скіи времена — тее то, якъ его — Кочубей не бувъ полков-никомъ и полка не имѣвъ; ибо и пострадавшій отъ взверга Мазепы, за вѣрность къ государю и отечеству, Василій Леон-тіевичъ Кочубей бувъ генеральнымъ судьею, а не полковникомъ.

**Выб.** Такъ се такъ, не во гнѣвѣ сказати, — буки-бара-банъ - башта, шануючи бѣга и васъ.

**Воз.** Великая неправда выставлена предѣ очи публичности. За сіе Малоросійская лѣтопись въ правѣ приозвать сочинителя позовомъ къ отвѣту.

**Пет.** Тамъ и Искру почитуютъ.

**Воз.** Искра, щуринъ Кочубея, бувъ полковникомъ Пол-тавскимъ и пострадавъ въ мѣстѣ съ Кочубеемъ мало не за годъ до Полтавскои баталіи; то думать треба, що и полкъ ему принадлежалъ во время сраженія при Полтавѣ.

— 105 —

**Выб.** Тамъ Продиуса и писаря іого Грицька дуже бридко выставлено, що нібы царську казну затанли.

**Воз.** О, се дѣло возможне и за се сердить ся не треба. Въ спьи не безъ выродка — тее то, якъ его. Хиба есть яка земля праведными Ювами населена? Два плуты въ селѣ, п селу бесчестья не роблятъ, а не тѣлько цѣлому краеві.

**Выб.** Отто тѣлько не чепурно, що москаль взявъ ся по нашому про нась писати, не бачивши зъ роду края и незнавши звычаѣвь и повѣря нашого... Коли не пônъ....

**Воз.** Полно, довольно, годѣ, буде балакати. Тобѣ яке дѣло до чужого хисту? Ходѣмъ лишь до будущей моей течь.

VIII.

**Петро.** (одинъ). Гбრко минѣ слухати, що Терпилиху зоветъ другій, а не я тещею. Такъ Наталка не моя, — Наталка, котору я любивъ бѣльше всього на свѣтѣ, для которой одва-жававъ жизнь свою на всѣ бѣды, для которой стогнавъ пôдъ тажкою роботою, для которой скитавъ ся на чужинѣ и заро-бленую кошьку збивавъ до купы, щобъ розбогатѣти и назвати Наталку своею вѣчно! II коли самъ богъ благословивъ мои труды, Наталка тодѣ достаетъ ся другому!.... О, злая доле Чомъ ты не такая, якъ другихъ??...

Та йшовъ козакъ зъ Дону, та зъ Дону до дому,
Та зъ Дому до дому, тай сѣвъ надъ водою.
Тай сѣвъ надъ водою, проклинае долю:
Ой должь моя, доле, должь моя злая!
Доле моя злая, чомъ ты не такая,
Чомъ ты не такая, якъ доля чужая?
Другимъ даешь лишьне, менежь обйжаешь,
И що минѣ миле и те однймаешь!...

IX.

(Микола вертае ся).

**Пет.** А що Миколо? яка чутка?

**Мик.** Не успѣвъ нейчого и спытати. Михій принѣсъ возного зъ выборнымъ. Та тобѣбъ треба притайтесь денебудь. Наталка общалась на часъ сюды выйти.

— 106 —

**Пет.** Якъ же я удержусь не показатись, коли побачу свою милу.

**Мик.** Я кликну тебе, коли треба буде.

## X.

(Наталка выходить, Петро ховас ся).

**Нат.** (выходи чи носить што) Що ты хотѣвъ сказати минѣ. Ми-коло? Говори шывдче, бо за мною заразъ збѣгаютъ ся.

**Мик.** Нейчого. Я хотѣвъ спытати тебе, чи ты справѣдно-сватана за возного?

**Нат.** (съ смуткомъ). Посватана. Щожь робити! Не можна бѣльше сопротивляти ся матерей! Я и такъ сколько одвилевала ся и всякий разъ убивала ѣи своимъ одказомъ.

**Мик.** Ну щожь?... Возный не взявъ юго вратъ, завидный женихъ. Не бойтесь, полюбитъ ся, а може и полюбивсь уже?

**Нат.** (съ упрекомъ). Миколо, Миколо!... Не грѣхъ тобѣ теперь надо много смыться!... Чи можно минѣ полюбити возного або кого другого, коли я люблю одного Петра. О колибъ ты знавъ юго, пожалѣвъ бы и мене и юго.

**Мик.** Петра?...

Що за того Петруся

Била мене матуся.

Ой лихо не Петрусь!

Лице бѣле, чорный усъ.

**Нат.** (плачучи). Що ты минѣ згадавъ! Ты роздираешь мое серце... О я бѣдна... (Помовчавши, показуе на рѣку). Бачишь Ворскло?... Або тамъ, або ней за кимъ...

**Мик.** (показуе въ ту сторону, где сховавъ ся Петро). Бачишь ту сторону: отъ же и въ Ворскло не будешь, и журитись перестанешь.

**Нат.** Ты. минѣ здаетъ ся, побувавши довго въ городѣ, ошалѣвъ и зовѣсмѣ не тымъ ставъ, що бувъ.

**Мик.** Коли хочешь, то я такъ зроблю, що и ты не та будешь, що теперь.

**Нат.** Ты чортъ зна що верзешь. Пôду лучше до дому (иде).

**Мик.** (затримуючи Наталку). Пожда. Одно слово выслухай, тай одвяжись одъ мене.

**Нат.** Говорижь, що такее?

— 107 —

Мик. Хочешь бачити Петра?

Нат. Що ты? Перехристись! Дебъ то онъ узнявъ ся?

Мик. Онъ тутъ, га боитъ ся показатись тобѣ затымъ, що ты посватана за возного.

Нат. Чого їому боятись? Намъ не грѣхъ побачитись: я ище не вѣнчана... Та ты обманюешь!...

Мик. Не обмашую, приглядайсь... Петре, явьсь!

Нат. (увидѣвши Петра вскрикуе). Петро!...

Пет. Наталко!... (Обнимаютъ ся).

Мик. Поблукавши мой Петрусь, До мене опять вернувсь. Ой лихо не Петрусь! 'Пице бѣле, чорный усъ...

Пет. Наталко! въ якій часъ тебе я стрѣчаю!.. Для того тѣлько побачились, щобъ на вѣки розлучитись.

Нат. О, Петре!... Сколько слѣзъ вылила я за тобою!... Я знаю тебе, и за тымъ не пытаю ся. чи ты любишь мене, а за себе — божусь...

Мик. Объ любови поговорите другимъ разомъ, иншимъ часомъ; а теперь поговорѣтъ, якъ зъ вознымъ розвязать ся.

Нат. Не довго зъ нимъ розвязать ся: не хочу, не пôду, — тай кônцѣ въ воду.

Пет. Чи добре такъ буде?... Твоя мати...

Нат. (серебиваючи). Моя мати хотѣла, щобъ я за возного выйшла замѣжь затымъ, що тебе не було; а коли ты прійшовъ то возный муситъ отступатись.

Пет. Возный — панъ чиновный и богатый; а я не маю нічого. Вамъ зъ матѣрью треба подпоры и защиты; а я черезъ себе ворогôtъ вамъ прибавлю, а не помôчь подамъ.

Нат. Петре! Не такъ ты думавъ, якъ отходивъ.

Пет. Я одинаковый, якъ тодѣ бувъ, такъ и теперь, и скажу тобѣ, що и мати твоя не согласитъ ся промѣняти богатого зятя на бѣдного.

Мик. Трои Петре неправду говорить.

Нат. Одгадую све нещастя!.. Петро бѣльше не любить мене, и їому нужды мало, хочь бы я й пропала. Отъ яка теперь правда на свѣтѣ!...

— 108 —

Пôдешь, Петре, до тîеи, яку теперь любишь,
Передъ нею мене бѣдну за любовь осудишь.

Пет. Я другои не любивъ, и любить не буду;
Тебежь, мое серденятко, по смерть не забуду.

Нат. Колибъ любивъ по прежньому,
Тобъ не мавъ цурать ся,
Не попустивъ свою милу
Другому достать ся.

Ілет. Люблю тебе по прежньому,
Не думавъ цурать ся!...
Не попущу мою милу
Другому достать ся.

Нат. Я жизнь свою ненавижу, съ серцемъ не звладаю,
Коли Петро мōй не буде, то смерть загадаю.

Пет. Коли вѣрно Петра любишь, такъ живи для іого!
Молись Богу, моя мила, не страшвесь нѣкого.

Обое. Богъ поможе серцямъ вѣрнымъ пережити муку;
Души нашî зъеданились, зъединить и руки.

Мик. Такъ, Наталко! Молись богу, и надѣй ся одъ юго
всего доброго. Богъ такъ зробитъ, що вы обое не счуетесь,
якъ и щастя на вашей сторонѣ буде.

Нат. Я давно уже поклялась, и теперь клянусь, що окромъ
Петра, нî за кимъ не буду. У мене рôдна мати — не мачуха,
не схоче своеи дитины погубити.

Пет. Дай Боже, щобъ ўи оріодна доброта взяла верхъ
надъ приманою богатого зятя.

Нат. Петре? Любишь ты мене?

Пет. Ты все таки не довѣряешь?... Люблю тебе бôльше
якъ самого себе.

Нат. Дайже минѣ свою руку!... Будьже добрымъ и минѣ
вѣрнымъ, а я на вѣкѣ твоя.

Мик. Ай, Наталка, ай Полтавка! Отъ дѣвка, що и на
краю пропасти не тôлько не здрôгнулась, а и другого поддер-
жуе!... За се заспѣваю тобѣ пѣсьню про Ворскло, щобъ ты
не важилась юго прославляти собою: воно и безъ тебе славне.

Ворскло рѣчка

Невеличка.

— 109 —

Тече зъ давна,
Дуже славна.
Не водою
А войною
Де Шведъ полѣгъ головою.
Ворскло зрѣла
Славне дѣло,
Де царъ бѣлый,
Дуже смѣлый
Побивъ вражу
Швецьку силу,
Та насыпавъ имъ могилу.
Козаченьки
Зъ москалями
Потѣшалень
Надъ врагами;
Добре бились
За Полтаву,
Всѣй Росіи въ вѣчну славу!

Пет. Отже идутъ...

Мик. Крѣпись, Петре, и ты, Наталко! Наступае хмара
и буде великій дощь.

XI.

(Выходить возный, выборный и Терпилиха).

Выб. Що вы тутъ такъ довго роздобарюете?...

Воз. О чомъ вы — тее то, якъ его — бесѣдуете?

Тер. (увидѣви Петра). Охъ минѣ лихо!

Нат. Чого вы лякастесь, мамо? Се Петро.

Тер. Се Петро!.. Святъ, святъ, святъ!... Ôткиля ôнъ
взявъ ся? Се мара...

Пет. Нѣ, се не мара, а се я, Петро, и тѣломъ и душею.

Воз. Що се за Петро?

Выб. Се, мабудь, той, що я вамъ говоривъ, Наталчинъ
любезный, пройдисвѣтъ, ланець...

Воз. Такъ ты. вашець, Петро? Чи не можнабъ — тее то,
якъ его — убіратись своею дорогою? Бо ты, кажетъ ся, ба-
читъ ся, здаетъ ся, мѣжь нами лишній.

— 1:10 —

Нат. Чогожь се ôнъ лишаїн?

Тер. И вѣдомо — лишній, коли не въ часъ прийшовъ
хаты холодити.

Пет. Я вамъ нî въ чѣмъ не помѣшаю. Кônчайте зъ бо-
гомъ те, що зачалли.

Нат. Не такъ то легко можна скончать те, що вони по-
чали.

Воз. А по какой бы то такой резонант причинѣ?

Нат. А по такої причинѣ: коли Петро мōй вернусь,
то я не ваша, добродѣю.

Воз. Однакожь вашець, проше, вы рушники подавали,
сирѣчы — тее то, якъ его — ты одружила ся зо мною.

Нат. Далеко вще до того, щобъ я зъ вама одружилась!
Гушники нîчого не значатъ.

Воз. Не протинѣвай ся, стара. Дочка твог — тее то, якъ
его — нарушаетъ узаконенный порядокъ. А понеже рушники
и шовковая хустка суть доказательства добровольнаго и не
принужденного ея согласія — быть моею сожительницею, то
въ таковомъ правадцѣ станете предъ судъ, и заплатите пеню,
и посидите на вежî.

Выб. О, такъ! о. такъ! Заразъ до волостного правленія,
та и въ колоду.

Тер. Батечки мои, умилосердѣтесь! Я не отступлю отъ
свого слова... Що хочете, робѣтъ съ Петромъ, а Наталку про
мене звяжѣтъ и до вѣнця ведѣтъ.

Нат. Не докажутъ вони сього. Петро нîчого не выноватъ,
а я сама не хочу за пана возного: до сього силою нîхто мене
не принудитъ.. И коли на те йде, такъ знайте, що я вѣчно
одрѣкаюсь отъ Петра, и за вознымъ нîколи не буду.

Мик. Що теперь скажутъ?

Выб. Оть вамъ и Полтавка! Люблю за обычай!...

Тер. Выслухайте мене, мои рôднî! Дочка моя до сього
часу не була такою упрямою и смѣлою; а якъ пришовъ
(показуе на Петра), сей шибеникъ, пройдисьвѣтъ, то й Наталка збо-
жеволѣла и зробилась такою, якъ бачите. Коли вы не выпро-
водите ôтсйля сього голодранця, то я не ручаюсь, щобъ вона
и мене послухала.

— 111 —

**Возный и выборный** (не рухаючись зъ мвстця). Вонъ, розбопшако, изъ нашого села заразъ!... И щобъ и духъ твонь не пахъ! А коли волею не пôдешь, то туда за проторимо, де коламъ роги правлятъ.

**Пет.** Утихомиртесь на часъ и слухайте мене... Що мы зъ Наталкою любили ся, про те и богу и людямъ извѣстно; а щобъ я Наталку одговорювавъ ити за мбжъ за пана возного, научавъ дочку не слухати матери, и поселявъ несогласіе въ семьи, — нехай мене богъ накаже! Наталко, покори ся своѣй долй: послухай матери, полюби пана возного, и забудь мене на вѣки!.. (Отвертае ся и отирае слезы; поступкомъ Петра всѣ суть тронутй, навѣть самъ возный).

**Тер.** (тихо) Добрый Петро! Серце мое противъ волѣ за ђого вступаетъ ся!..

(Наталка плаче, возный задумуе ся).

**Выб.** Що не говори, а минѣ жаль ђого.

**Мик.** На чѣмъ-то все се окончитъ ся?

**Воз.** (до Петра) Ты, вашець, — тее то, якъ его — куды теперь помандруешь?

**Пет.** Я ишовъ въ Полтаву; а теперь пôду такъ, щобъ нйколи сюды не вертатись... Піще пару словъ скажу Наталцѣ... Наталко! Я для тебе оставивъ Полтаву, и для тебе въ дальныхъ сторонахъ трудивъ ся чотырй годы; мы съ тобою выросли и згодовали ся въ купѣ у твоей матерй: нйхто не воспретитъ минѣ почитати тебе своею сестрою. Що я наживъ, все твое: на, возьми. (Вынимае изъ за пазухи завиненй въ платокъ грошъ). Щобъ панъ возный нйколи не попрекнувъ тебе, що взявъ бѣдну и на тебе издержавъ ся. Прощай! шануй матѣрь нашу, люби свого суженого, а за мене отправъ панахиду...

**Нат.** Петре! нещастя мое не таке, щобы грôшми можна одъ ђого откупитись: воно (указуе на серце) тутъ! Не треба минѣ грошей твоихъ. Вони минѣ не поможутъ, та бѣдою нашею не потѣшаютъ ся вороги наши... И моеи жизни кôнець не далеко. (Склоняе ся на плече Петрови)

**Тер.** (пôдбѣгаючи и обнимаючи Петра). Петре!

**Нат.** (Обнимаючи Петра) Мамо! кого мы теряемо!...

**Мик.** (до Выб). А тобѣ якъ ôнъ здаетъ ся?

— 112 —

**Выб.** Такого чоловека, как Петро я зъ роду не бачивъ.

**Воз.** (ступаючи на передъ). Розмышлялъ я предовольно, и напелъ, що великодушный поступокъ велики страсти въ насъ нересаливатьъ. Я -- возный признаюсь, що одъ рожденія моего расположенъ къ добрымъ дѣламъ; но, за недосужностію по должности и за другими клопотами, доселѣ нî одно не здѣ лавъ. Поступокъ Петра, толико усердный и безъ примѣсу ухищренія, подвигаетъ мене на нижеелѣдующее... (До Гералихи). Ветха девьми! благословите ли на благое дѣло?

**Тер.** Воля ваша, добродѣю! Що не зробите, все буде хоромъ: вы у насъ письменный.

**Воз.** Добрый Петре и бойкая Наталко, -- приступьте до мене! (Бере ихъ за руки, пойдунътъ до матери и говорить). Благослови дѣтей своихъ щастямъ и здоровьемъ. Я отказуюсь одъ Наталки, и уступаю Петру во вѣчное и потомственное владѣніе съ тымъ, шобъ зробивъ ъи благополучною. (До зрѣлей) Поелику-же я возный, то по привилѣи, статутомъ мицѣ наданной заповѣдаю всѣмъ: „де два бютъ ся — третій не мѣшайсь!“ и твердо помятовать, що насильно милымъ не будешь.

**Пет.** и Нат. (обнимаютъ матьрь) Мати наша рôдная, благослови насъ!

**Тер.** Богъ зъединяетъ васъ чудомъ, нехай васъ и благословитъ своею благостію.

**Мик.** Оттаковî то наши Полтавцѣ! Коли дѣло пôде, щобъ добро зробити, то одинъ передъ другимъ хапаютъ ся.

**Выб.** Наталка -- по всьому Полтавка. Петро Полтавець, тай возный, здаетъ ся, не зъ другої губернії.

**Пет.** Наталко! Теперь мы нîколи не розлучимось. Богъ намъ помôгъ перенести бѣды и напасги. Онъ поможе намъ върною любовію и порядочною жизнію бути примѣромъ для другихъ и заслужити призвище добрыхъ Полтавцѣвъ. Засѣвайже, коли не забула, свою пѣсьню, що я найбольше люблю.

**Нат.** Коли кого любишь, того нîчого не забудешь. (Цылу Петра и спъвае.)

Ой я дѣвчина Полтавка,
А зовутъ мене Наталка,
Дѣвка проста, не красива,
Зъ добрымъ серцемъ, не спесива.

МОСКАЛЬ ЧАРÔВНИКЪ.

Украиньскій водевиль въ одномъ действію.

Дѣйствующіи особы:

Михайло Чупрунъ, украинскій козакъ.

Тетяна его жена.

Каленикъ Кононовичъ Финтикъ.

Солдатъ.

Рвчь две ся въ хатѣ Чупруна.

I.

Тетяна и Финтикъ сидятъ за столомъ. Передъ ними фляшка зъ ме-
доиъ и шклянка.

Тетяна. Вы бо, паничу, не пустуйте, — сидѣть смирно.

Финтикъ. Чтожь я роблю, любезная Тетяно? Яжь, ка-
жетъ ся, то есть изъ благопристойности не выхожу.

Тет. Уже вы изъ своего благопристойности чи выходѣть,
чи нѣ, до того минѣ мало дѣла, тѣлько знайте: языкомъ що
хочешь роби, а рукамѣ волѣ не давай.

Финт. Ахъ, батюшки мои! Сколько я объяснялъ жарчай-
шій пламень любви моей къ тебѣ! но ты — все, до чего мои
ежедневные къ тебѣ учащенія относятъ ся! Ей, ей, до того,
чтобы насытить ся твоимъ лицезрѣніемъ, насладить ся гла-
сомъ устъ твоихъ и возлобызати розы устъ твоихъ!

Тет. А яжь хиба бороню ходите до мене, хоть бы и не
годилось вамъ такъ учащати? бороню на себе давитись, роз-
говорювати и балясы точити? А цѣловатись выбачайте: се вже
не жарты... Знаете, що я вамъ скажу? Лучче, якъ бы вы
заспѣвали.

Финт. Що то сегодня голосу у меня нѣтъ. Вчера былъ
у Епистиміи Явстапіевны, да, выпивши чашку воды и двѣ
чашки съ настойкою, вышелъ на дворъ и на открытомъ воз-
духѣ сквозной вѣтеръ захватилъ шію и грудь, а теперь и де-
ретѣнъ въ горлѣ. (Кашляе).

Тет. Та нуте лишь перестаньте коробить ся. Выпійте ку-
бочокъ меду, то горло и прочиститъ ся.

Финт. (наливае и пье). Якуюжь пѣсню заспѣвати?

— 115 —

Төт. Яку зумъете. Чи у васъ же ихъ трохи есть! Будто вы въ городъ передъ панночками не спѣваете!... Нуте лишь!

Финт. Хиба, развѣ эту? (Зачинае одинъ голосъ пѣсни, өткашлюе и спѣвае):

Тобою восхищенный,
Признаюсь предъ тобой,
Что, бывъ тобой плѣненный,
Не властую собой.

Ты — судъ мой и расправа,
Ты — милый протоколъ,
Сердечная управа,
Ты — повытье и столъ.

Дороже ты гербовой
Бумаги для меня;
Я въ самый день почтовый
Вздыхаю до тебя.

Перо ты лебедине,
Хрустальный каламарь!
Прорци словце едине —
И я твой секретарь.

Төт. Чудна се пѣсня!... Та якй и вы здаетесь чуднй, якъ спѣваете! Мовь не самовитй... Минѣ ажь сумно стало.

Финт. Ахъ, эта пѣсня весьма бойкая! Она мосго сочиненія. Тутъ очень, весьма нѣжно объясняетъ ся и любовь со всѣми воспаленіями до милой персоны.

Төт. Та нехай йц цуръ той персонѣ зъ воспаленіемъ! Заспѣвайте пѣсню безъ запалу, и щобъ вы не махали руками и не вытрѣщали страшно очей.

Финт. Ей не знаю, какую еще пропѣть въ твою угодность. Знаешь ли, прекрасная Татяна? заспѣваймо обое! Я окселен- товать буду, а ты дишканта пой.

Төт. Я не потраплю зъ вами спѣвати, а може и пѣснѣ такой не знаю, яку вы знаете.

Финт. Славнй пѣснѣ, напримѣръ: „Склоните ся вѣки“, „Съ первыхъ весны“, „Всѣ забавы“, „То теряю“, „Не прель- щай меня. драгая“, „Почто, ахъ, несклонна“... Не знаешь ли изъ сихъ какой?

Төт. Нѣ, нй однои не знаю. А вы знаете: „Ой не ôттиль вѣтеръ вѣе“?

Финт. Знаю трохи немного.

Төт. Ну, заспѣваймо сю, коли хочете. Вы берѣть товще, а я тонче, та не спѣшьть. Глядѣть же, повагомъ спѣвайте.

Финт. Добре, хорошо...

*

— 116 —

Ой не ôттиль вътеръ вѣе, ôткиль минѣ треба:

Выглядаю миленького съ пôдъ чужого неба.

Скажѣть, зôрки, скажѣть яснй, де ôнъ проживае?

Серце хоче вѣсть подати, та куды, не знае.

Коли върно мене любить, то юму присню ся:

Хотъ и сонный, угадае, якъ за нимъ журю ся.

Скажѣть, зôрки....

Нехай нашу любовь згада, наше милованя;

Нехай мае въ чужой землй добре поживаня.

Скажѣть, зôрки....

Тет. Оттакъ! А теперь, може часъ уже и вечеряти
Я справила вечерю за тй грошѣ, що вы вчора дали, та вамъ же
далеко и до дому йти.

Финт. Рано еще. Минѣ очень, весьма не хочетъ ся съ то-
бою раставатись.

Тет. Е, не хочетъ ся! До мене швыдко поприходятъ двѣ-
чата на вечорницѣ прясти, то не хороше буде, якъ васъ тутъ
побачутъ.

Финт. Я не усматриваю тутъ ничего нехорошаго. Позволь
безподобная Тетяно, и минѣ остатись на вечорницяхъ!

Тет. О, сього то не можно! На мене богъ зна чого на-
говорятъ. Вы и такъ щось дуже пôдсыпаетесь. Колибъ и се
даромъ минулось! Вы знаете, що я замужня жѣнка.

Финт. Такъ щожь! Хиба, развѣ замужней не можно
любити?

Тет. Запевне, що не можно. Тото вы, ученй та письменнй,
якй вы лукавй! буцѣмъ и не розберете, що грѣхъ и що со-
ромъ! Нехай уже мы, простй люде, — коли и проступимось
инодѣ, то намъ и богъ выбачить; а вамъ се вѣдомо — за те
вамъ буде сто погибелей. Та выжь ище, вмѣсто того, щобъ
другихъ поправляти, самы замышляете лукавства и нй однои
годины не пропустите, щобъ пôдвести кого на проступокъ.

Финт. Быть не можетъ! Мы кого любимъ, того и по-
важаемъ.

Тет. Неправда ваша. Вы самы, Каленикъ Кононовичъ,
кажете, що мене любите; а для чого мене любите? Знаю всѣ
вашй замыслы и якій у васъ нежидь. Тôлько то вамъ горе,
що не на плоху наскочили. Я боюсь бога и люблю свого чо-
ловѣка якъ саму себе. Я шаную вашу паньматку, або, якъ
вы кажете, матушку; то и вамъ черезъ тее спускаю, що вы
вяжетесь до мене. Коли у васъ есть що мерзене на думцѣ, то
выкиньте зъ головы, бо послѣ буде соромъ. Я дивуюсь вамъ,
що вы прихали до дому до матери, а нйколи дома не сидите.

Финт. Мнѣ скучно сидѣть дома и занимать ся съ матуш-
кою. Она такая простая, такая неловкая, во всемъ по старо-

— 117 —

свѣтски поступаетъ: рано обѣдаетъ, рано спать ложитъ ся, рано просыпаетъ ся и что всего для меня несноснѣе, что въ нынѣш-нее просвѣщенное время одѣваетъ ся по старинному и носить очѣнокъ, намѣтку, плахту и прочіе мужчіе наряды.

**Тет.** И вы бога не боитесь такъ говорити про свою рôдну матѣрь? Хиба родителей почитати треба за ихъ одежу! Хиба не треба ѣи поважати уже за те, що вона стара и старосвѣт-ськихъ держить ся обрядовъ. Отъ якъ теперь сынки на свѣтѣ!

**Финт.** Да для чего ей упрямить ет?... По крайней мѣрѣ, хоть бы одѣлась по городскому, ради сына такого, якъ я. Ты видишь, какъ я одѣть. Можно ли смотрѣть безъ стыда и, не закраснѣвшись, называть матушкою простую старуху? Ежели бы мои товарищи и друзья повидѣли меня съ нею вмѣстѣ, я сторѣлъ бы отъ стыда, по причинѣ ихъ наемѣшкѣ.

**Тет.** Грѣхъ вамъ смертельный такимъ сыномъ бути. Якабъ мати ваша нй була, а все вона мати. Вонажь у насъ жѣнка добра, розумна и поважна; а що себе веде по простому, сього вамъ стыдитесь нѣчого. Вы думаете, що паньматка ваша уже и горша одъ васъ, затымъ що вы письменный, нажили якійсь чинокъ, що одежа коло васъ облиила и вы приченили, не знаю для чого, дворянську медаль? Та вонажь васъ родила, выгодо-вала, до розуму довела; перше до дяка оддала учитись читати, а послѣ до волосного правленія писати. Безъ неи, можеъ вы були настухомъ овчаремъ, або и свиней пасли.

**Финт.** Нустое! фрашки! Я вѣтвь масличная отъ грубаго корна. Юсифъ во Египтѣ едѣлалъ ся любимцемъ царя, и ста-рый Яковъ, отецъ его, долженъ былъ смирить ся предъ нимъ.

**Тет.** Оттакъ наші знаютъ! Вы себе рôвняете зъ Юсифомъ, а далеко куцкому до зайця. Нашъ пônъ говорить, що Юсифъ тымъ и щасливый бувъ, що батька свого шановавъ и почитавъ по боговî первого; а такій сынъ, якъ вы, наведе на себе одъ бога немилость, а одъ людей проклатіе. Нобачите, що вамъ буде за вашу гордость и неповагу для матери!

**Финт.** Ничего, ибо я правъ. Надобно сообразовать ся времени, и по оному поступки и чувства свои располагать.

**Тет.** Тôлько не до родителей. Я не знаю, якъ васъ тер-плятъ на службѣ! Минѣ здаетъ ся. хто презираетъ рôдныхъ своихъ, на такого нй въ чѣмъ положити ся не можно, нйчого не можно на іого повѣрити, и такій есть осоружнѣйшій мѣжь людьми, якъ наршива овця въ отарѣ.

## II.

**Солдать** (трохи пяный, входячи въ избу, кричить): Здравствуйте хозяинъ! Я — твой постоялецъ. Давай уголъ, а на ужинъ курицу, да нѣтъ ли и лаврениковъ?

— 119 —

Оглядай ся, щобъ у чорта самъ не опинивъ ся!

Гей, сама я не знаю...

Ты пōдкравъ ся, якъ той злодѣй до чужои хаты,

Ты одинъ тутъ не до шмиги зъ нами бушовати.

Гей, сама я не знаю...

**Солд.** (усмѣхаочись весело). Ладно, ладно, хозяюшка! Ты права. Въ чужой монастырь съ своимъ уставомъ не суй ся.

**Тет.** Тото не суй ся! Мы не знаемо, що ты за чоловѣкъ. Бачимо на тобѣ салдацькій мундиръ, — черезъ іого тебе и ша-нуемо. Адже васъ не на те роблять военными, щобъ вы въ сво-ѣмъ царствѣ нйвечили людей, а на те щобъ...

**Солд.** Чтобы васъ, мужиковъ, защищать отъ непріятелей... А вы должны насъ уважать и ничего для насъ не жалѣть.

**Тет.** Насъ, мужиковъ! А ты — великій панъ! Адже и ты мужикомъ бувъ, поки тобѣ лоба не выболили, та мундира не натягли на плечи. Якъ бы я не жѣнкою була, можебъ була лучшимъ салдатомъ якъ ты. (Смѣе ся).

**Солд.** (весело). Славно! Эдакая воструха! Ты, паничь, за-чѣмъ не идешь въ военную службу? Не стыдно ли въ твои лѣта, при твоимъ здоровьи, а можетъ быть и умѣ, начкать ся день и ночь въ чернилахъ, грызть перя и жевать бумагу! Ну, скажи: что ты выслужишь въ писаряхъ? Да говорятъ, что хоть вѣкъ служи, а вашему брату до штаба не дослужить ся.

**Финт.** А по чему же? Правда, безъ екзамена въ наукахъ не произведутъ въ асесоры, то есть, въ рангъ премьеръ-маюра; но сей чинъ можно получить за отличіе.

**Солд.** За отличіе! Да чѣмъ же и гдѣ писарь можетъ от-личить ся?... Да будь ты и секретарь, то все те запятая! У насъ, братъ, тоже есть въ полку канцелярія, а писаря — не вашимъ чета, а отличія нигдѣ не показали.

**Финт.** Ты разсуждаешь какъ солдатъ, и отличіе поста-влѣешь въ томъ, когда руку, ногу или голову потеряешь; а без-порочное прохожденіе службы, ревностное и усердное приле-жаніе къ исполненію своей должности развѣ не есть отличіе?

**Солд.** Нѣтъ, это объязанность и долгъ служащихъ, а не отличіе... Но военная служба, какъ ни говори, есть служба славная. Ну, когда ваша статская служба знаменита, зачѣмъ васъ называютъ подъячими?

**Финт.** Сіе взято изъ древнихъ преданій; но у насъ, по гражданской службѣ, есть много почетныхъ людей, имѣющихъ статскіе чины и званія.

**Солд.** И вѣдомо; какъ не быть? Но больше, я думаю, изъ такихъ, что служили первѣе въ военной службѣ, а послѣ отеставки, служатъ уже въ статской. Таковы почтенны, да и по

— 120 —

дѣломъ; ибо посвятили всю жизнь свою на прямую царскую службу, а не для того, чтобы выслужить чинокъ, какъ ты.

**Тет.** А що, договоривъ ся? То то не треба объ собѣ багато въ голову забірати и думати, що ось мы то!

**Финт.** Чтожь! въ 1812 году, во время нашествія на Росію Бонапарте, я хотѣлъ было пойти въ ополченіе; но батюшка и матушка — куда! такой подняли галасъ! и трохи не послѣли отъ слезъ.

**Солд.** Эдакіе чадолюбивые!... Полно объ этомъ! Скажи-ка, паничь, зачѣмъ ты здѣсь, и свой постъ оставилъ?

**Финт.** Я цріѣхалъ въ сіе село домой, для свиданія съ матушкою и имѣю отпускъ на два мѣсяца; здѣшнюю хозяйку посѣщаю для ради скуки.

**Солд.** Смосри-ка, чтобъ отъ скуки не завелись крючковторныя шашни. Вишь ваше братье — крапивное сѣмя. У васъ совѣсть купоросомъ подправлена. Не долго до бѣды!

**Тет.** Не турбуй ся, мось-пане служивый! Знаю я, куды вы гнете. Выбійте хвостъ объ тынѣ, — нужды мало, що чоловѣка нема дома третій мѣсяць.

**Солд.** Я, право, дурнова ничего не думаю. Однакъ, хозяйка, нѣтъ ли у тебя чего поужинать, или хоть такъ перехватить? (зввае, будто сната хоче).

**Тет.** Далебо нема. Я одна собѣ живу, то до стравъ минѣ байдуже: для однои души не багато треба.

**Солд.** Ну, хоть горѣлки чарку! (зновъ зввае).

**Тет.** Горѣлка! цурѣ йъ! я не знаю коли и въ хатѣ була.

**Солд.** Ну (зввае) такъ гдѣжь мнѣ спать ложить ся? Я усталъ, а притомъ и съ похмѣлѣ, — смерть спать хочетъ ся!

**Тет.** Оттамъ въ запѣчку, коли хочешь, бо тутъ нѣгде бѣльшь.

**Солд.** Ладно! (звваючи здоймае съ себе патронташъ, шабдю, и взшае на стѣнѣ, до которой приставивъ впередъ оружіе). Прощайте, добрые люди! Богъ съ вами! (Въ сторону). Я васъ подстерегу! (Уходитъ за кулису, коло печи).

### III.

(Тя самъ, кромѣ Солдата).

**Финт.** Нехай голодный околѣ, негодный азартникъ!

**Тет.** А минѣ жаль іого, та за те, щобъ не бушовавъ, нехай спитъ не ѣвши. У насъ ласкою всього достанешь, а крикомъ та лаянямъ нічого не вōзьмешь.

**Финт.** Та сежь найпершая замашка у Москаля, щобъ на квартирѣ хозяйку полякати, хозяина вылаяти и гармидеру такого наробити, що не знаешь, куда дѣтись. Колижь мы и якъ вечеряти будемо?

— 121 —

**Төт.** Пождѣте, поки Москаль добре засне. У мене есть цряжена ковбаса, печена курка и пляшечка запеканои. Страва стоитъ въ комōрцѣ, пōдъ боднею, а запеканка — тамъ (показуе) въ заканелочку... О! слухайте: уже харчитъ.

**Финт.** Однакожь, ты съ нимъ послѣ одна останешь ся.

**Төт.** А вамъ що до того? До мене поприходять дѣвчата, а вы до того часу посидите у мене. Я скажу, що вась нароще упросила остановить ся, щобъ не самой зъ Москалемъ бути.

**Финт.** А якъ начнемъ мы вечеряти, а Москаль проснетъ ся?

**Төт.** То мы іого попросимо. Сердитымъ треба угождати, а злого ласкою бѣльше улагодить, якъ сваромъ.

**Финт.** Правда... Тсъ!... щось застукотѣло!

**Төт.** То, може, вѣтеръ. (Прислухуе ся. За кулисами чути шумъ и голосъ, озываючій ся до волѣвъ. Тетяна прислухуе ся уônка. Финтикъ дрожить).

**Төт.** (въ страху). Пропала я! Чоловѣкъ мой приѣхавъ изъ дороги!

**Финт.** (въ отчалню). Щожь минѣ, то есть, робити? гдѣ дѣти ся?

**Төт.** Швыдче лѣзьте пōдъ припечокъ! Я заставлю васъ заслоною, а якъ всѣ поснутъ, тогда вышущу на двōръ.

(Финтикъ ховае ся пōдъ печь. Тетяна заставляе затулою и выходить встрѣтити мужа).

## IV.

**Михайло** (входичи въ избу). Здорова, жѣнко, моя голубко! (Обнимаютъ ся). Якъ ты поживаешь? Чи жива, чи здорова?

**Төт.** Слава Богу, чоловѣче! Якъ съ тобою поводить ся! (Обнимае мужа). Чого ты такъ довго баривъ ся? Я ждала, ждала, тай годѣ сказала.

**Мих.** Въ дорозѣ, знаешь, всего бувае; та хвалить Бога, все добре. (Увидѣвшись амуницію). А се що таке, жѣнко?

**Төт.** Що таке? Москаль постоялець. Не дуже лишень гомони, щобъ не розбудивъ! Недавно схвати уклавъ ся.

**Мих.** Може сердитый, крикливый?.. Давножь онъ ставъ у насъ на кватиру?

**Төт.** Сьогодня въ вечерѣ прийшовъ. Та тутъ бувъ таку бучу збивъ, що я не знала, що й робить. Давай юму горѣлки, курей та варениковъ.

**Мих.** Нагодовалажь ты іого?

**Төт.** Чимъ же я іого нагодую? У мене нема нічого. Я одна, то для себе рѣдко коли и варю.

**Мих.** Тымъ же онъ и сердитый. Добре, що ще и не погтасовавъ тебе. Се диво, Москаль голодный заснувъ, не побивши хазяйки. Тай минѣ ъсти хочетъ ся. Чи нема чого?

**Төт.** Щожь минѣ на свѣтѣ робити? хиба паляницѣ або що?

— 122 —

## V.

### Тй самй и Солдатъ

**Солд.** Что у васъ тутъ за шумъ! Мнѣ и спать помѣшали!

**Мих.** Выбачайте, судиръ, будьте ласкавй. Я вернувъ ся зъ дороги та зъ жѣнкою и розбалакавъ ся.

**Солд.** Такъ ты хозяинъ? Ну, братъ, здорово! Небось давно въ дому не бывалъ?

**Мих.** Девятый тыждень якъ зъ дому выѣхавъ въ Крымъ за солю.

**Солд.** Это не хорошо такую молодую и пригожую жоночку оставлять одну и на долгое время.

**Мих.** Нйчимъ же и перемѣнити. Якъ все зъ жѣнкою дома сидѣть, то й ѣсти нйчого буде.

**Тет.** Намъ се не першина. Я вже привыкла зоставатись дома сама безъ чоловѣка.

**Солд.** И тебѣ не скучно одной?

**Тет.** Якъ бы не скучно? та помогти нйчимъ.

**Солд.** Эй, смотри! мнѣ что-то не вѣритъ ся, чтобъ женщина не нашла для себя забавы въ скукѣ.

**Тет.** Про всѣхъ не можно сього сказати. Бувае такъ, що найневиннѣйша, по своїй простотѣ, терпитъ поговоръ одъ людей; а яка и не добре робить, та умѣе свои проступки хорошенько прикрыти, та, въ мысляхъ людей, невинною остаетъ ся.

**Солд.** (въ сторону). Бой молодица! Гдѣ здравый разсудокъ, тамъ ожидать и прямой добродѣтели.

**Мих.** Жѣнко! та чи нема чого попоѣсти? Далебо, ажь шкура болить, такъ ѣсти хочетъ ся!

**Солд.** Чего, хозяинъ? И я не поѣвши спать легъ. Да для меня это ничего, а для тебя, братъ, накладно съ дороги, по-słě трудовъ.

**Тет.** Щожь я вамъ ѣсти дамь? Колибъ хоть не такъ не-рано було!

**Мих.** Дай же хоть хлѣба. (Тетяна дотходитъ за хлѣбомъ)

## VI.

**Солд.** Жаль мнѣ жены твоей. Ты, уѣзжая изъ дому, оставляешь ее безъ домашнихъ запасовъ. Ты видно скупъ?

**Мих.** Я скупый? Нехай мене богъ боронить!.. Тай ще для такои жѣнки, якъ моя Тетяна!... У неи всього доволѣ; хи-ба итичого молока нема. Се такъ трапि�лось.

## VII.

(Тй самй и Тетяна входитъ зъ бълымъ хлѣбомъ и ножемъ и кладе на столъ).

**Солд.** Славный хлѣбъ! Кабы да по чаркѣ водки!

**Мих.** Жѣнко! чи нема хоть по маленькой?

— 123 —

**Тет.** (зъ досадою). Чудный ты! дебъ то у мене горѣлка взялась!

**Солд.** (весело). Хозяинъ, ты полюбилъ ся мнѣ. Хочешь ли я тебя и себя водкой попотчиваю?

**Мих.** Якъ бы то се такъ?

**Солд.** (бере обое за руку). Я признаюсь вамъ (съ таемничимъ позоромъ). Я — колдунъ.

**Тет.** Що се таке — колдунъ?

**Солд.** Ворожея, чародѣй, то есть такой чоловѣкъ: что захочу, то сдѣлаю, и чего захочу, тутъ и выростетъ.

(Михайло и Тетяна вырываютъ отъ него руки и дѣступаютъ ся на бокъ).

**Солд.** (смывчись). Чегожь вы испугались? Я вамъ зла не сдѣлаю: оно мнѣ запрещено; а только могу добро дѣлать.

**Тет.** Та якже? не своимъ духомъ?

**Мих.** Може накладаешь съ тымъ, що живе въ болотѣ?

**Солд.** (смывчись). Что вамъ до того? Вы ничего не увидите и не услышите, чтобъ могло васъ перепугать или повредить.

**Мих.** А що, жѣнко? Я не бою ся нейчого. (дае знакъ що не варитъ солдату).

**Тет.** Тай про мене. Вже коли сього (показуе на солдата) не боюсь, то друге минѣ байдуже.

**Солд.** Хорошо. (Приймае поважный видъ). Сказывай хозяинъ, какъ тебя зовутъ?

**Мих.** (зъ безпокойствомъ). Мене? Мене зовутъ Михайло Чупрунъ.

**Солд.** (къ женъ). А тебя?

**Тет.** Адже ты чувъ! Тетяна Чупруниха.

**Солд.** (выймае ляштокъ, махае поверхъ головы и робитъ рōжніи знаки въ воздухъ). Теперь слушайте! (спѣвае):

Ну, знай Чупрунъ,
Что я колдунъ,
Ворочаю чертями
И самымъ сатаною
Командую, дружокъ.
Онъ служитъ предо мною.
Какъ маленькій щенокъ.
Что прикажу, все здѣсь родитъ ся.
И пить, и ѣсть, и веселить ся
Мы примемъ ся сейчасъ.
Зажмурте правой глазъ,
Скажите громко: шнапсъ!

**Мих.** И Тет. (разомъ) Шнапсъ!

**Солд.** Только и надо. Подижь ты, хозяйка, въ тотъ уголъ. Тамъ найдешь бутылку славной запеканки. Бери се смѣло,

— 124 —

принеси и поставъ на столъ, а послѣ дай чарочку. Тутъ мы себя и покажемъ.

**Тет.** Я бою ся и зъ мѣстца поступать ся!

**Мих.** Чогожь боять ся, божевольна? Адже мы тутъ въ хатѣ!

**Солд.** Поди, хозяюшка, не бойсь, поди!

**Тет.** (иде боязливо до всказаного мѣстца, находитъ свою горѣлку и вскрикуе, будто съ переляку). Охъ!

**Мих.** Чого ты? що тамъ таке?

**Тет.** Охъ чоловѣче! далебо пляшечка зъ горѣлкою! Се справѣ чи не той, що — не при хатѣ згадуючи?

**Солд.** Полно блажить, хозяюка! Подавай-ка скорѣй сюда! Вотъ мы ее безъ страха отвѣдаемъ.

**Тет.** (приноситъ горѣлку, ставитъ на столъ и подае чашку).

**Солд.** (наливае горѣлку, потомъ каже) Здравствуй, хозяинъ съ хозяйкой! (Выпивши наливае и подае хозяину).

**Мих.** Жѣнко! минѣ щось моторошно. Ча пити, чи не пити?

**Тет.** Про мене, якъ хочешь. Адже служивый выпивъ и не здрыгнувъ ся.

**Мих.** (бере чашку и пытаесь). А смачна дуже?

**Солд.** Знатная запеканочка! Дай богъ здоровье тому, кто ее смастерилъ!

(Михайло хоче пити. Жена удержу его).

**Тет.** Перехристи перше!

**Мих.** (до солдата). А можно перехристити?

**Солд.** Не только можно, да и должно.

**Мих.** (креститъ и выпивае отъ разу; потомъ робитъ знакъ удивления и задоволения) А!!!

**Солд.** Какова?

**Мих.** Та я зъ роду не пивъ такой мōцнои. А налій ще!

**Солд.** Ногоди, хозяйку прежде поподчую. (иаливае).

**Тет.** Я горѣлки не ю. а чаровнои и потомъ.

**Мих.** Та хоть покоштуй, щобъ знала; якій смакъ.

**Тет.** Далебо бою ся. Може, се така: якъ выпьешь, то....

**Солд.** Пей, не бойсь! Право, добрая водка!

**Тет.** (кушае, морщить ся, здыгае ся и ставитъ на столъ).

**Солд.** Инъ поднеси намъ, хозяюшка.

**Тет.** (досадно) Отъ, невидали! буду ихъ частовати!... Выпьете, коли ехочете, и самы.

**Солд.** Экал спесивая! (Въ сторону). Будешь поговорчивѣе. (Выпивае, а потомъ подае хозяину).

**Мих.** (вже розохоченный). Служивый! чи твоя рушниця стреля?

**Солд.** Простачесна! Зачѣмъ же солдату и ружье ежели оно будетъ не исправно? Да тебя на что это?

**Мих.** Бо и я вмѣю мѣтко стреляти.

— 125 —

**Солд.** Гдѣебѣ стрѣлять! *(Наливае и подае хозяину. Нут-ка, выстрѣли изъ этова ружья!)*

**Мих.** Та то таки и съ сього, а то и изъ твого хочетъ ся стрельнути. *(Выпивае.)*

**Солд.** Изволь. *(Наливае и пье. Давай, я заряжу.)* *(Вынимае пастронъ изъ кешень и вабивае.)*

**Мих.** Жѣнко, знайди уголъ або крейды.

**Тет.** Отъ ще чортъ надавъ забавку! *Ôкна повыбиваете и стѣны подѣравите, або двери.*

**Солд.** Не бойсь, все цѣло будетъ. *(Да-ка уголь.)*

**Тет.** *(выймае уголь и подае мужеви.)*

**Мих.** Дежь бы намальовати цѣль?

**Солд.** Я знаю. *(Кладе оружіе, бере отъ Михайла уголь, иде до печи и на заслонъ назначуе точку и колесо.)*

**Тет.** *(приступаючи до стола. Охъ, минѣ горе! пропаде Финтикъ даромъ, и я, безъ умыслу, буду виною іого смерти. Що тутъ робити? (Трохи задумуе ся).**

(Межи тымъ Михайло коло солдата дивитъ ся въ цѣль. Тетяна намазуе чимъ скорше огниво лоемъ изъ свѣчки и кладе оружіе на давне мѣсце.)

**Мих.** Добре такъ буде. *(Приходитъ до стола и бере оружіе.)*

**Солд.** Ладно! *Становись здѣсь. Смотрижь, цѣль ся хорошо.*

**Мих.** Та ну, вже не вчи, будь ласкавъ. *(Цвяле, потомъ перестае и каже). Покойный панъ отецъ маленькимъ ще учивъ мене стреляти, и я бувало на лету курей стреляю.)*

**Солд.** Искусный же ты стрѣлокъ! *(Посмотримъ-ка теперь твою удаль.)*

**Тет.** *(до солдата.)* Вы богъ зна що задумали: въ ночѣ и въ хатѣ стреляти! *Коли за трьома разами не выстрелитъ, то бѣлѣ и не треба.*

**Мих.** За трьома разами? Та я за однымъ разомъ такъ торохну, що й горшки сѣ полицѣ полетятъ.

**Солд.** Слушай, хозяинъ. Я скажу: разъ, два, три!... Но слову три, тотчасъ пали!

**Мих.** Чую. *(Цвяле.)*

**Солд.** Разъ... два... три!

**Мих.** *(спускае курокъ, — огня нема).* Що се за причина?

(Тет. смѣе ся. Солд. хооче ся.)

**Солд.** Прикладывай ся. Пусть жена твоя говоритъ: разъ, два, три!

**Мих.** Добре. Кажи, жѣнко: разъ, два, три! *(Складае ся.)*

**Тет.** Разъ... два... три!

(Михайло спускае курокъ, — зновъ нема огня.)

**Мих.** Та ѣну бо, Москалю, къ чорту, се твоя штука. Нашо ты замовивъ ружьо?

**Солд.** Вотъ-те на! Да мнѣ какая нужда заговоривать ружье? *(Подай-ка, подцыплю пороху на полку, а вось выстрѣлить!)*

— 126 —

**Тет.** (до мужа). Та не стреляй! нехай воно тяматъ ся Бачь Москаль не пяный. Розёрве рушницю, то поранитъ изъ насъ кого, або и убье.

**Мих.** Не хочу, не хочу! не буду стреляти. Мось - панъ глузуе зъ насъ. (Съдае). А ћсти притьмомъ хочетъ ся.

**Солд.** Эхъ, кабы подала хозяйка лавреничковъ, этыхъ, знаешь, треугольничковъ.

**Мих.** (смывочись). Лавреничкōвъ! Якій то у васъ, Моска- лѣвъ, языкъ лубяный! Сколько межь нами вештаешь ся, а и досъ не вымовишь: вареникōвъ.

**Солд.** Ну, варениковъ... Да что ты, Чупрунъ, объ Моска- ляхъ такъ плохо думаешь? Да я, какъ захочу, то по хохлацки говорить буду не хуже тебя.

**Мих.** (холоднокровно). Диво. Може и заспѣваешь по нашому?

**Солд.** А почемуъ и нѣтъ? Слушай въ оба.

**Мих.** Слухаю, слухаю. Прислухай ся и ты, Тетяно.

**Солд.** (спѣвае).

Ой былъ, да нѣту ти, да поѣхалъ на мельницу

Бѣдна моя головушка! одна дома осталась! 2.

Дѣвчино моя, Переяславка!

Дай же мнѣ поужинать, моя ласточка! 2.

Охъ, я бѣдняжка! Яжь не топила,

За водою какъ пошла, вѣдра побила. 2.

А домой пришла — печку розвалила;

За то меня родимая чуть чуть не ушибла. 2.

(Мих. и Тет. довго хохочутъ ся. Солд. на нихъ дивитъ ся, такожь смѣе ся, а потомъ каже): Чтожь вы смѣветесь? Развѣ худо спѣлъ?

**Мих.** и Тет. (разомъ). Гарно, гарно, нічого сказати.

**Мих.** Утявъ до гапликōвъ! (Смѣе ся).

**Тет.** Ажь пальцѣ знати! (Смѣе ся).

**Мих.** Де ты такъ вывивавъ ся? Се диковина! Не можно и роспōзнати, — таки нестемнѣсѣнько по нашому! (Смѣе ся).

**Солд.** Да спой-ка, ты, хохлачъ, хотя одну рускую пѣсню. Ну, спой! Э, братъ, сталъ!

**Мих.** Вашу? а яку? Може соколика, або кукушечку? Може лапушку, або кумушку? Може рукавичку, або подпоя- сочку? Убйрай ся съ своими пѣснями!.. Правду сказати, есть що й переймати!... Жѣнко, заспѣвай лишень ты по своіому ту пѣсню, що Москаль спѣвавъ. (До солдата). Сядь та послухай, якъ вона спѣвае.

**Тет.** Добре, чоловѣче, заспѣваю:

Ой бувъ та нема, та поѣхавъ до млына;

Бѣднажь моя головонько, що я дома не була! 2.

Дѣвчиножь моя, тыжь моя мати!

Довгожь минѣ, серце, безъ тебе скучати. 2.

— 127 —

Дѣвчино моя Переяслѣвко,

Дай минѣ вечеряти, моя ластônвко! 2.

Яжь не топила, яжь не варила;

По воду пōшла — вѣдра побила. 2.

А до дому пришла — пѣчь завалила;

За то мене моя мати трохи не побила. 2.

**Мих.** А що, яково?

**Солд.** Ну, что и говорить? Вѣдь вы природные пѣвцы. У насъ пословица есть: Хохлы никуда не годятъ ся, да голосъ у нихъ хорошъ.

**Мих.** Нйкуды не годятъ ся? Нѣ, служивый, така ваша пословиця нйкуды теперь не годитъ ся. Я тобѣ коротенько скажу. Теперь уже не те, що давно було. Искра дотепу роз-жеврилась. Ось заглянь въ столицю, въ одну и въ другу, та и въ Сенатъ, та кинь ся по министрахъ, та тогда и говори, чи годятъ ся нашъ куды, чи нѣ?

**Солд.** Спору нѣтъ, что нынче и вашихъ много есть за-служеныхъ, способныхъ и отличныхъ людей даже и въ арміи, да пословица то идетъ, вишь ты.

**Мих.** Пословиця? Коли на те пōшло, такъ и у насъ есть ихъ про Москалѣвъ не трохи. Такъ, напримѣръ: „Зъ Моска-лемъ знай ся, а камѣнь за пазухою держи“. Отъ чогожь вона выйшла, самъ розумный чоловѣкъ, догадаешь ся.

**Тет.** Годѣ вамъ споритись. Теперь чи Москаль, чи нашъ все одно: всѣ одного царя. Тѣлько въ томъ разница, що однй дуже шпаркй а другй смирнй. Чоловѣче, вже нерано, може чась спати лягати?

**Мих.** Та щось и сонъ не бере, коли ѣсти хочетъ ся.

**Солд.** Да съ тощимъ брюхомъ плохой сонъ будетъ. Хо-чешь, хозяйка, я тебя выручу и накормлю твоего мужа, тебя и себя?

**Мих.** А ну, ну! якимъ бы то способомъ?

**Солд.** Какимъ способомъ? Вѣдь я чародѣй! Захочу — прикажу, вотъ и кушанье будетъ на столѣ.

**Тет.** Цуръ юму! може, страшно буде, або й страва богъ зна ōдкиль вōзьметъ ся. (До мужа). Отъ уже и ты намōгъ ся ѣсти, мовь мала дитина! (До обохъ). „Пягалибъ спати: Я раненько встану та снѣдати вамъ наварю.

**Мих.** Де те у бога снѣдання! а тутъ ѣсти хочетъ ся, ажь живōтъ корчитъ.

**Солд.** Дай волю, хозяйка, — въ мигъ будетъ кушанье! (Выймае ляштокъ, робитъ рōжнй замахи, потомъ ставитъ Михайла и Тетяну разомъ и говорить.) Стойте смирно, не шевелитесь, зажмурьте оба глаза и выбоворите громко слова, какія скажу.

Бердень, Бердень, Лагода моя!

— 128 —

(Мих. и Тет. повторяютъ и ôткрываютъ очи).

**Солд.** Теперь объявлю вамъ, что жареная курица и колбаса въ коморѣ у васъ спрятаны. Поди хозяинъ, сыщи и присниси сюда.

**Мих.** Въ якônмъ мѣсцй схована? Теперь поночи, — якъ еѣ найдешь?

**Солд.** Все вмѣстѣ лежитъ подъ.... какъ бишь оно? Сказывай, хозяйка, что у васъ тамъ есть.

**Тет.** Мало чого тамъ есть у насъ!... Ну, куфа.

**Солд.** Нѣтъ.

**Тет.** Дѣжка, корыто, ночвы, горшки, макôtра, поставецъ, гладуши, козубенька, кошикъ, дѣжа, пôситокъ, решето.

**Солд.** Нѣтъ, нѣтъ!

**Тет.** Бôльшежь нема нîчого.

**Мих.** А бодня?

**Солд.** Да, да! въ бодни, или подъ бодней. Ступай скорѣй, хозяинъ, забирай кушанье и приноси сюда.

**Мих.** (чѣхае ся въ голову и показуе неохоту.) А чи не будежь воно страшно?

**Солд.** Отъ чего страшно? Ступай смѣло не бойсь!

**Мих.** Жѣнко, засвѣти недогарокъ.

**Тет.** (запалое огарокъ и подае мужеви, который ôтходячи говорить). Глядижь, господа служивый! Якъ перелякаюсь, то не прогнѣвай ся!

**Солд.** Ступай, ступай! Да не съѣшь одинъ колбасы!

(Мих. смѣшно кривитъ ся и ôтходитъ.)

VIII.

**Солд.** и Тет.

**Солд.** (бье Тет. по плечехъ). Ну, хозяйка, каковъ я ворожея?

**Тет.** Великій, бѣльше хитрый, — настоящій Москаль!

**Солд.** Да и ты лукава. Зачѣмъ ты мнѣ ужинать не дала?

**Тет.** А на що ты таку бучу збивъ? Якъ бы ты ласкою обойшовьсь зо мною, то я и нагодовалабъ тебе.

**Солд.** Полно притворять ся. Тебѣ досадно стало, что я помѣшалъ тебѣ....

**Тет.** Ты кривдишь мене, служивый. Правда, ты — сторонній чоловѣкъ, то, заставши мене одну съ паничемъ и въ вечеръ, вōльно тобѣ помыслити всяково, а якъ бы ты знавъ мене лучче, тобѣ лучче объ минѣ й думавъ. Нîколи не хватай ся осуждати.

**Солд.** Нѣтъ, моя милая, я ничего дурнова о тебѣ не заключаю. Я узналъ тебя: ты женщина, хоть и молодая, но умна и честныхъ правилъ. Самая робость твоя и торопливость доказали и твою невинность. Положись на меня; Я избавлю тебя

— 129 —

отъ хлопотъ. Къ свѣтѣ часто случаетъ ся, что и добродѣтель
кажетъ ся подозрательною.

Тет, Зо мною такъ теперь и трапилось, и богъ тобѣ по-
рука, що у мене и на думцѣ не було...

Солд. Вѣрю, вѣрю, милая. Я и бѣднаго арестанта скоро
выпущу.

Тет. Минѣ до іого нужды мало. Іого треба таки провчити,
щобѣ не лѣзь осою и не піддурювавъ чужихъ жѣнокъ. Онъ
минѣ дуже надоѣвъ.

Солд. Изволь, проучу его путемъ и отважу подлипать
къ чужимъ жонамъ.

Тет. Ты може іого скалѣчишь? Не надсади іому бебеховъ!

Солд. Не бойсь, я пользу сдѣлаю ему, а не вредъ. Вотъ
и мужъ твой идетъ.

## IX.

Мих. (голосно за кулисами). Отчини, жѣнко! Жѣнко, отчини!

Тет. (дотворяючи). Що ты тамъ галишь, неначе хто женетъ
ся за тобою?

Мих. (съ досадою). Женетъ ся? такъ щожь, що не женетъ
ся? Такъ волосъ дыбомъ становитъ ся, и здаетъ ся, неначе
хто за пивороты ловитъ. Та и недогарокъ погась.

Солд. (весело). Ну, хозяинъ, все ли такъ было, какъ сказано?

Мих. (ставитъ принесене на столъ). Адже бачь, що все такъ
було! Курка печена, ковбаса пряжена подъ боднею найшли
ся, та ще либонь и въ нашихъ мискахъ. (Подозрительно). Жѣнко!

Тет. Отъ тобѣ й разъ! Всѣ люде на однѣмъ базару ку-
пуютъ миски и у одныхъ гончаровъ, то и миски одинаковй.

Солд. Ты вздоръ замололъ, хозяинъ. Я лучше знаю все
это. Выпьемъ-ка по одной передъ ужиномъ. (Наливае и нье).
Здравствуй, хозяинъ!

Мих. (наливае и нье). Здоровй були, господа служба! (Фдять
съ Солдатомъ ковбасу).

Мих. Жѣнко, голубко, люба Тетяно! чи нема чимъ за-
пити смашнои сеи ковбасы?

Тет. Чимъ же запьешь? хиба водою?

Мих. (росказуючи). Нѣ, не водою, а оставалась пляшка спо-
тыкачу. Пōджь принеси, коли не вычастовала кимъ.

Тет. Та есть же. Когобъ то я мала безъ тебе частовати.
(Ôтходить).

## X.

(Ти самй безъ Тет.)

Солд. У тебя жена добрая, хозяинъ.

Мих. Чи ты жартомъ, чи навспражки такъ говоришь?

9

— 130 —

**Солд.** Безъ шутокъ. Молода, хороша и, кажетъ ся, тебя любить.

**Мих.** Хиба що молода и хороша — мѣша мене любити? Вона у мене добра и вѣрна жѣнка, тѣльки дуже жвава, жартлива и глузлива. Вже коли попадетъ ся й хоть трохи тюхъ тюхъ ссрега, то такого и пônднйме на зубки, и рада довести до того, хоть бы сьому юлоповй и варсу намяли. Достае ся одъ неи деколи, якъ поприѣзджаютъ, оттымъ цвентюхамъ, канцѣляжкамъ. Тай смѣшнй бо вони собѣ: такй необачнй, такй легкодухи: всьому вѣрятъ, всьому дивуютъ ся, всього боятъ ся.

**Солд.** Однако къ чужимъ женамъ подлипати не боять ся, словно какъ будто военные. Мнѣ случалось видѣть ихъ храбрость при такихъ замашкахъ.

**Мих.** Уже я за свою скажу, що не боюсь нічого.

**Солд.** Бываетъ и старуху проруха. Не потачь, хозяинъ: у каждойа есть свои блохи.

**Мих.** Борони боже! Якъ бы я свою пônдерѣгъ въ чѣмъ, тутъ бы й доклавъ воза.

## ХІ.

(Гй самй и Тет. ставить спотыкачъ на стônлъ).

**Мих.** А ну судирь! ось я васъ почастую гарнымъ спотыкачемъ. (Наливае и подае солдатови).

**Солд.** (выпивае). Вотъ славная наливочка! Кто ее смастерилъ?

**Мих.** Жѣнка моя Тетяна.

**Тет.** Я, я, — ще и зъ вишень свого садка. А Москаль дума, що нічого не вмѣю.

**Мих.** Вона, вона. Се у мене золото, не жѣнка.

**Солд.** Ты счастливъ, хозяинъ: жена у тебя хороша и наливка не дурна. (Наливае). За здоровье чернобровой Тетяны.

**Мих.** Здорова, моя рыбко, моя перепѣлко! (Пье).

**Тет.** (наливае). Сиаспб. За здоровье Москаля чаровника! (Кушае и өтдае мужеви).

**Мих.** Здоровъ були, мось-пане чаровникъ!

**Солд.** (налявши). Благодарствуйте, завидная корочка!

**Мих.** Що вже моя Тетяна, то (пье) чорноброва, кохана!

(Спъвае).

Съ того часу, якъ женивъ ся,
Я нîколи не журивъ ся.

Ой чукъ, Тетяна,
Чорноброва, кохана!

За Тетяну сто копъ давъ,
Бо Тетяну сподобавъ,

Ой чукъ...

— 131 —

За Марусю пятака,
Бо Маруся не така.
Ой чукъ...
Я веселый и здоровъ
Отъ Тетяниныхъ бровъ.
Ой чукъ...
Якъ Тетяна засмѣетъ ся,
Въ душî радōсть оддаетъ ся.
Ой чукъ...

Солд. Ахъ хозяинъ! да ты, братъ, хватъ!

Тет. А ты думавъ, що у мене чоловѣкъ абы якій? Не ббйсь, себе не гыдасть. (Спвае).

Будь у мене мужчокъ съ кулачокъ,
А я таки мужикова жѣнка.
Я за іого захиллюсь, захиллюсь,
Та нѣкого й не боюсь, не боюсь. 2.

Ой до мене губерець пōдсыпавсь
И любови добивавсь, добивавсь.
Я губерця любити не стала, —
Іого трясця напала, напала. 2.

„Молодице, чія ты, чія ты?

Пусти мене до хаты, до хаты“.

— „Пōди, къ черту убйрайсь, убйрайсь,
Коло ворōтъ не шатайсь, не шатайсь“!

Мих. Воно такъ, вашецъ проше: сучка санчята замчала;
у наст ременця за лычко не вымѣняешь.

Тет. Оттеперь часъ уже спати лягати.

Солд. А я поразмялъ ся такъ, что сонъ прошелъ. Хол-
тите ли, хозяева, я васъ потѣшу?

Мих. Потѣшь та чимъ же и якъ?

Тет. Та годѣ вамъ утѣшатись! часъ спати.

Солд. Успѣшь, хозяйка, выпать ся. Хотите ли, я покажу вамъ старшова, съ которымъ все дѣлаю?

Мих. Старшого? себъ то що греблѣ рве?

Тет. Цуръ юму! Себъ то того, що — не при хатѣ зга-
дуючи? (Плое).

Солд. Ну, да чтожь? Вить бѣды никакой не будетъ, ни страха. Онъ явитъ ся въ человѣческомъ видѣ, коли хотите.

Мих. Въ чоловѣчомъ? Якогожь чоловѣка?

Солд. Какова хотите. (Всѣ мовчать).

Тет. Знаешь, чоловѣче, що? Нехай явитъ ся такимъ,
якъ я зпаю и скажу Москалевй. Побачимо, чи докаже.

Мих. Добре, кажи, говори.

Солд. Изволь, сказывай, въ какомъ хочешь образъ видѣть.

*

— 132 —

Тет. Нехай твой старший покажет ся паничем Фин-
тикомъ, що въ нашомъ селѣ проживае, та щобъ и въ такой
одежі, якъ онъ носить.

Солд. Да платья, то думаю, много есть у него. Такъ
въ какомъ прикажешь его представить?

Мих. Въ такомъ, яке носивъ сьогодня.

Солд. Изволь.

Мих. Не върю Москалеві: онъ хваста.

(Теперь Солдатъ бере уголь и выймае ляшитъ, розставляе мужа и жену по бокахъ сцены, окресляе ихъ кругами, завязуе хусткою очи. Самъ стае на середъ сцены и пытаєся поважнымъ тономъ и змѣненымъ голосомъ).

Тет. Съ пôдъ принца.

Мих. (въ сторону). О, хитра зъ бѣса!

Солд. Но робѣйте, не бойтесь ничего, не говорите ни слова, не отзывайтесь, и стъ круга ни на шагъ не сходите; а не то — бить бѣдамъ!

Мих. А зъ завязаными очима побачишь iogo?

Солд. Къ повязкѣ не дотрогивайтесь. Я самъ сниму ее,
какъ принетъ время.

Мих. Господа служивый! чи не можно: щобъ отей по-
тъхи не показовати? Мене циганьскій пôtъ проньма.

Солд. Теперь уже поздо: всѣ черты встревожились въ
аду. Стойте, не шевелитесь и слушайте! (Поважно и съ перестанками).

Тара, бара,
Гала, бала,
Во всѣхъ углахъ
Трахъ тарарахъ.
Изъ печнова дна
Вылѣзай, сатана!

(При тыхъ словахъ Мих. кривить ся смѣшно. Финтикъ вылазить изъ
пôдъ печи. Солд. ему помагае, заслоняе печь, стае на свое мѣстце и робить
знакъ мовчана; пôдходить до жънки, розвязуе очи, а потомъ и мужеви. Мих.,
увидѣвши Финтика перестрашуе ся и дивуе ся. Тет. хоче то само сдѣлати,
але неудачно).

Мих. (опритом, навью). А можно, мось-пане, зъ нимъ побалакати.

Солд. Нельзя: голосъ силнѣе грома; когда заговорить,
изъ глазъ его засверкаютъ молны, изъ ушей дымъ пойдетъ
коромысломъ. Ты не перенесешь такого ужаса.

Мих. А жънка перенесе?

Солд. Нѣтъ.

Тет. Неправда, перенесу! (Выходитъ изъ круга и говоритъ до мужа). Чоловѣче! Москаль жартовавъ надъ тобою. Я тобѣ все теперь роскажу. Сей паничь не чортъ, а настоящій Финтикъ, та своими умыслами походить на чорта.

Мих. Якъ же то такъ?... Чи вы мене справѣ морочите,
чи на шутъ пôднîмаете? Я нîчого тутъ не ростовчу собѣ.
А горѣлка? а вечеря пôдъ боднею? (Солд. смѣе ся).

— 133 —

**Тет.** Все то не чары. Послухай! Три недѣлѣ тому, якъ паничъ цей приѣхавъ въ наше село до своихъ родичѣвъ, и дознавшись, що тебе дома нема, почавъ до мене учащати. Я перше думала, що для того ходитъ, що нічого іому робити дома; ажь нѣ; зачавъ минѣ говорити, що мене любитъ, що безъ мене іому скучно, щобъ була я до іого ласкава, що коли чоловѣка дома нема, то и другого не грѣхъ полюбити, бо такъ въ свѣтѣ ведетъ ся. Таками и гORSЬими росказами такъ минѣ надоѣвъ и осоруживъ ся, що и минѣ здумалось надъ нимъ поглумить ся. Вчора давъ грошей, щобъ я вечерю для іого справила на сьогодня. Я купила горѣлки, курку и ковбасу; та ще до вечерій прійшовъ Москаль. Я рада була, що на Финтиковъ коштѣ погодуетъ ся служивый. А цей служивый таку вечерю позднявъ, якъ чортъ въ лотокахъ. Я спровадила іого спати голодного; а онъ видно, не спавъ и позд слухавъ, якъ я Финтиковъ росказовала, що сховала горѣлку и страву. Ты, якъ на те, вернувъ ся зъ дороги. Москаль на хитрощѣ позднявъ ся и выдававъ, мовь онъ чаровникъ. Отъ тобѣ вся правда; а ты знаешь, що я передъ тобою не брешу и не обманую тебе.

**Мих.** Такъ ось воно якъ!... Е! (До солд). Господа служба! такъ ты не чаровникъ и паничъ сей не духъ святый зъ нами? горѣлка и страва — се не одъ того, що не при хатѣ згадуючи? га?

**Солд.** Точно такъ все, какъ жена тѣ пересказала. А притомъ я хоть и Москаль, а ручаюсь тѣ, что жена твоя по всѣмъ замѣчаніямъ, никакова шаловства съ этимъ фертикомъ не имѣла.

**Мих.** Та минѣ и самому здаетъ ся, що одъ моен жѣнки не требабъ сподѣватись городянскаго — вашецѣ проше — бешкету. Та теперь дивный свѣтъ....

**Тет.** Не грѣши чоловѣче. Хто проступитъ ся, то той видъ, якъ собака въ човнѣ. Погляди на мене и на панича, то угадаешь, хто грѣшный, и хто праведный.

**Солд.** Вотъ оправданіе, которое и строгій кригесрехтъ уважалъ бы. Поступимъ съ виновнымъ по воинскимъ артикуламъ.

**Финт.** Прошу милосердія, пощады и прощенія! (Падае навколѣшки и спьвае).

Помилуйте, васъ прошу!
Ей же, ей, покаюсь!
И прельщати ся чужимъ
По смерть зарѣкаюсь!
Я — бездѣльникъ, признаюсь,
И дуракъ письменный,

— 134 —

Я — проныра, и крючокъ,
И хаиупъ отмѣный.
Я спокутую грѣхи
И, божусь, исправлюсь
И любить чужихъ жѣнокъ,
По смерть не отважусь.

**Солд.** Какъ же тебѣ повѣрить, когда ты крючокъ? Тебѣ непремѣнно надо сдѣлать наказъ на спинѣ и на ребрахъ. (Робить знаки руками).

**Финт.** (перепуженный). Ой, ой, умилосердитесь!

**Тет.** (до Солд). Не будьмо неумолимй для другихъ, ол- нымъ собѣ зазорного не прощаймо. (До Финт). Слухай. (Спивась)

Требабъ дати прочухана, щобъ ты научивъ ся;

**Мих.** Якъ обмановать жѣнокъ въ другій разъ страшивъ ся.

**Тет.** Ты за чванство, за лукавство и попавъ ся въ сѣтку.

**Мих.** За тебъ треба дати хлосту и спровадить къ дѣдьку.

**Тет.** Признавай ся, оправдай ся, то не буде лиха.

**Мих.** Добрыхъ людей не кусай ней явно, ней съ тиха.

**Финт.** О, горе мнѣ грѣшнику сущу,
Ко оправданію отвѣта не имущу!
Како и чимъ могу вась ублажити?
Ей, отъ сего часа буду честно жити.

**Мих.** Глядижь того! Ветань та послухай сюды. Минѣбъ треба бѣльше всѣхъ проученіе тобѣ дати, та я непогребство твоеи души прощаю тобѣ, тольки объщай намъ нейколи не забувати, якого ты роду, почитати матѣрь свою, поважати стар- шахъ себе, не объждати нейкого, не подсыпатись подъ чужихъ жѣнокъ, а мою Тетяну, на тридевль земель обходити, бо ког- лись за се дадутъ тобѣ березовоп припарки такои, що и пра внукамъ будешь заказовати.

**Солд.** И небо въ овчинку покажетъ ся.

**Тет.** И въ могилѣ боляче буде.

**Финт.** Милостивые благодѣтели! ваше великодушіе про никло въ мою совѣсть. Она пробудилась и представляеть мнѣ докладный регистръ моихъ безчynствѣ. Стыжусь моихъ злыхъ окаянствъ, и самъ себѣ кажусь презрительнымъ, какъ за дурныя поступки противу моихъ родныхъ, равно и противу всѣхъ людей. Теперь всѣ силы употреблю доказать на дѣль мое исправленіе. Буду всѣмъ разсказывать сегодняшнее мое приключеніе и Москаля чаровника, дабы примѣръ мой послу- жилъ ко исправленію всѣхъ и каждаго.

**Солд.** Поэтому правда, что шутка кстати сдѣланая, больше дѣлаетъ иногда пользы, чѣмъ строгія наставленія.

Заслона.

ВАСИЛІЙ АТАНАСЬЕВИЧЪ ГОГОЛЬ.

Въ записках о житю знаменитого повночно-руского писателя Николая Васильевича Гоголя, родомъ украинца, помѣстивъ Кулишь где-яки отрывки изъ комедій, котріи писавъ въ украинскімъ языцѣ отецъ Николая, Василій А. Гоголь, для домашнего театру бувшого министра правосудія Дм. Пр. Трощинскаго, котрый бувъ его своякомъ. Але зъ тыхъ отрывковъ не можна було осудити, якое мѣстце занимае онъ въ нашой письменности. Въ „Основѣ“ зъ 1862 р. за мѣсяцъ лютый подае Кулишь цѣлу одну комедію Василія Гоголя „Простакъ“, котру по его мнѣнію „случай спасъ отъ утраты“. Шкода тѣлько, що Кулишь не оповѣвъ намъ близше того случаю, где и коли властаво найшовъ онъ тую комедію, бо такъ якъ теперь рѣчъ стоитъ, для того тѣлько приписуемъ „Простака“ Гоголю, що Кулишь такъ сказавъ, по чи каждый схоче, чи каждый може тому вѣрити, того не знаемъ. Однакъ чтобы тонь комедіи и не писавъ, мы подаемъ ю въ цѣлости, бо она свѣдчитъ, що вже ровесники Котляревского старали ся его наслѣдовати.

Цѣль и обстоятельства для котрыхъ Гоголь отецъ взявъ ся за пи-
санье украинскихъ комедій, були очевидно тî самî, що у Котлярев-
ского. Заходить тѣлько одно пытанье, на котре тяжко ôтповѣсти: чи
Гоголь писавъ перше „Простака“, чи Котляревскій „Москаля чарôвника“?
— б) видимъ, що содержанье обохъ майже те саме. Менѣ здае ся, що
еслибы Гоголь первый ставъ бувъ писати комедіи, то по крайней мѣрѣ
Украина булабы о тôtмъ бѣльше знала, а о нѣмѣ знае тѣлько Кулишь
много говорити, котрый по моему мнѣнію, щось терпитъ до Котлярев-
ского, и где може, то противъ него выступае, абы тѣлько умен-
шити заслуги великого въ нашой литератуѣ мужа, признаній ему
цѣлымъ рускимъ народомъ. (Вже то само поводуе мене сомнѣвати ся
о поданой Кулишемъ комедіи „Простакъ“, тымъ бѣльше, що онъ въ
Основѣ незнае тѣлько, чи перше писаный „Москаль чаровникъ“ чи
„Простакъ“, а въ читанѣ для высшои гимназіи (Барвинскаго) ч. П.
каже, що „Простакъ“ написаный може и передъ „Наталкою Полтав-
кою“.) По той причинѣ для Кулиша „Простакъ“ комедія о много
лучша ôтъ „Моск. чар“, хотяй я мало виджу ту лучшого. Суть
вправѣ гдекотрі рѣчи, котрыми „Простакъ“ превосходитъ „Моск. чар“,
але не обônйшлось и на оборотъ. Н. пр. якъ не гладко клентъ ся въ
устахъ дяка поломана церковщина? Котляревскій умѣвъ то лѣпше
представити. Дальше и самъ жартъ Параски, що порося може зловити
заяця, не знаю чи може заняти публику; котра перекопана, що Романъ,
чоловѣкъ старшій, абы повѣрити тымъ словамъ, мусѣвъ бы бути не
простый и лѣнивый, але безумный. Наконецъ, що за естетична сцена
съ поросятемъ! Були вправѣ колись вѣки епичній, въ котрыхъ и тобы
може було естетичнымъ, но тіи вѣки для Русі давно проминули, такъ
що нынѣ простолюдинъ не ôтваживы ся не перепросивши слухаючихъ
такой сцены оповѣдати.

ПРОСТАКЪ

або

Хитрость женщины

перехитрена солдатомъ.

Комедія въ одиномъ действію.

Действующий особы:

Романъ, украинскій козакъ, простый и льнівый

Параска, его жвика, мозода и хитра.

Соцкій, кумъ Параски.

Дячокъ, коханокъ Параски.

Солдатъ переходящіи команѣ.

I.

Театръ представляе українську хату.

Романъ (самъ, встае зъ лавочки и удае слабого). Врагъ іого бать-
ка знае, здаетъ ся, я ище не дуже й старый, а зовсѣмъ охрявъ,
такъ що нî нôгъ, нî рукъ не чую, неначе побитый. (зввае).
Кажуть люде, що мене баглаї напали.... може проклятî ба-
глаї; тôleкижь я уже дуже давній — я уже бувъ дебелымъ па-
рубкомъ, якъ нашî козаки на линію въ походъ ходили. —
Дай боже царство пану сотнику; для мене дуже панъ добрый
бувъ: всѣхъ козаковъ у походъ вытурливъ, а мене такъ упо-
добавъ, що оставивъ дома и повелѣвъ свинѣ пасти, — отодѣ
то мѣнѣ роскôшь була! Не знавъ я ніякого дѣла; а теперь
и не здужаю, да треба робити, щобъ стара не ланла. (съдае).
Спасибѣ богу, що зайшла десь, а тобъ уже давно досй скребла
моркву. (Зввае и чvхае ся въ плечи).

ІІ.

Романъ и Параска.

Параска (входить). Не лиха година! отсе ты й досй чух-
марисъ ся, и не прймавъ ся за роботу! Горе мѣнѣ съ тобою!
всѣ люде, якъ люде; а ты, мовь выродокъ якій, сидишь цѣ-
лый день у хатѣ, згорнуви руки. Отъ уже черезъ твое нед-
бальство дожились до того, що нічого й ёсти.

— 137 —

Рол. А що я теперь буду робити?

Пар. Тыбъ ставъ у кого молотить за коробку.

Ром. А якъ їого теперь молотити? адже бачишь, що мокро.

Пар. Дакъ тыбъ найшовъ другу яку роботу. Онъ, якъ кумъ Вакула: нйколи не сидить безъ дѣла; а сьогоднй раненько потятъ у поле.

Ром. Чого въ поле?

Пар. По зайцѣ.

Ром. Якъ по зайцѣ? у їого нема нй хортовъ, нй тенѣтъ, нй ручницѣ.

Пар. Отто то й диво. Ôнъ поросямъ ловить зайцѣ.

Ром. Якъ поросямъ?

Пар. Да такъ. Учора пōшовъ пōселя объѣдъ да й принѣсъ двохъ зайцѣвъ.

Ром. Дай їго чести! Я, далибō, вперше зъ роду чую, що поросятамъ ловлять зайцѣвъ!

Пар. Що ты почуешь, або побачишь, на печи лежачи, мовь кабанъ у просѣ? а я тобѣ хочь забожусь що ôдъ мого кованого кабанця не втече нй одинъ заець. Отсе колись зацькували були їого поповичѣ собаками: — якъ же курнувъ ôдъ нихъ, дакъ нй одна собака и не догнала!

Ром. Уже що меткій, то меткій! Лиха — матерй утнуть їго поповы собаки. Отсе колись якъ молотивъ я на току, а ôнъ добравсь до вороха да й уплѣтае гречку, такъ що, якъ бы не Покотъ туды пригодивъ ся, то покибъ я пôднявъ цѣпъ, щобъ їго зацѣдити, то нй панцурабъ не осталось гречки. Уже чортового батька у кума будуть швыдчй поросята.

Пар. Отъ бачь! Чогожь тобѣ ище треба? Ось пôди лишь лучче въ поле, якъ маешь лежати, чи не дасть и бôгъ намъ оскоромити ся заячиною.

Ром. Да иносе; тôлько не знаю, чи побѣжить кованый за мною.

Пар. Дежь ты бачивъ, щобъ порося бѣгло за чоловѣкомъ? Ты возьми їго въ мѣшокъ, а якъ побачишь зайця, тодѣ й выпусти.

Ром. Хиба въ мѣшокъ! Такъ пôдижь пôймай, а я обуюсь.

Пар. (въ сторону). Оттакъ дурнѣвъ обманюють! (до Романа). Обувай сяжь хутче. (Ôтходитъ).

III.

Ром. (самъ съдае середъ спены и вытягае постолы). Добребъ було, якъ бы пôймавъ я злйця! (Бувае постолы). Э, Э, не еретичй їго й постолы! якъ же поссыхались! (Обвязуючи волокою, урывае ю). Оттакъ же! Гай, гай! дай їго чести! Оттеперь у лиха грати !... Жѣнко!.. Жѣнко!... Параско!... Параско!

— 138 —

IV.

Роман и Параска.

Пар. Чого ты такъ репетуешь, пеначе навѣженый?

Ром. Чого ты репетуешь!... чортъ ма волоки!

Пар. Дакъ щожь будемъ робити?

Ром. Чи нема де ременця або мотузочки?

Пар. Бѣда менѣ съ тобою! На хоть поворозку, да обувайся хутче, бо перано.

Ром. О, якажь ты швыдка дуже!... Адже, бачинь, якъ постолы поссыхались! насинлу наступивъ.

Пар. Чомужь ты не вымазавъ?

Ром. (опускае руки). Не вымазавъ!... А якъ бы вымазала сама? Не велика еси панѣ!

Пар. (нерерывас его бесвду). Годѣжь, годѣ! не возомъ тебе зачепила.

Ром. То то, бачишь! (Встае).

Пар. (подаючи свракъ). Ну, на, надвай сѣрякъ.

Ром. (беручи штаны). Стрѣвай!

Пар. Уже що проворный, то проворный! Тебебъ тѣльки за смертю посылати.

Ром. (задягаючи свракъ). Колибъ такъ нще чимъ пódперезать ся.

Пар. (подаючи наясь). Ке лишь, я пódпережу тебе.

Ром. Добре, д бре... (Пар. пódперъзус его). Чи нема, Парасю, поснѣдать?

Пар. Ище й снѣдать! Я кажу, що ты поки збересь ся, то й смеркне. (Дас кусень сухого хлѣба). На шматокъ хлѣба. Якъ поймаешь зайця, то въ полй и посидаешь.

Ром. (ховае хлѣбъ за пазуху). Оттеперь зовѣмъ козакъ! тѣлько закурить люльку, да хочь и у Крымъ.

Пар. (до себе). Уже козакъ, то козакъ! Годивъ сябъ у коноплѣ на опудало.

Ром. (засаджае шапку). А дежь кованый?

Пар. У сѣняхъ.

Ром. У мѣшку?

Пар. Даджежь не якъ! у мѣшку. Да гляда тѣлько, не задуши.

Ром. (накладае люльку и крше огонь). Колибъ же такъ, що тѣлько въ поле, а тутъ и заець! — Да я колись якъ козаковавъ, то съ сотникомъ разовъ зо два бувь па охотѣ и тютюкать добре навчивъ ся я. Було зберуть насъ чоловѣка двадцать або и бѣльше и запустять у лѣсъ съ кійками, и вже чортового батька заець улежить! Якъ гукону було: „эй, тютю, тютю“! то ажь листя зъ дуба посыплетъ ся.

— 52 —

Сякъ такъ то зъ журбою, то съ туюю, промаячила Маруся до Спасовки, а у Спасовку, икъ Пречистой, казавъ Василь, буде неодмѣнно. Хочь и не зовѣмъ Маруся повеселѣшала, то усе таки нйначе стала потроху оживати. Вона й дома пораетъ ся, вона и зъ батькомъ у полй чи громадити, чи жати; бо вже й Наумъ дивлячись на неи, що вона стала розважатись, и собѣ повеселѣшавъ и дума: „Слава тобѣ Господи! Ще толки Спасовка наступа, а вже Маруся зовѣмъ не та, якъ уновъ народила ся! тужь-тужь и Василь буде, тогда вдарю лихомъ объ землю мерзлѣй справлю весѣльля, тай нехай собѣ живуть.“ Отъ коли куды иде на хозяйство, то й дочку бере съ собою, щобъ и лучше розважати Колижь вона часомъ зостанетъ ся дома, то впоравшись иде у боръ за губами; та таки такъ сказати, що день за день, та стала внять и до роботы проворненька, и у вечкомъ дѣлѣ моторнѣша, и що у бога день то усе веселѣшь, усе рощитуе: „Отъ Пречиста недалеко, отъ отъ Василь вернетъ ся.“

Разъ у Спасовку, на третий день пôседа Спаса, ôддавши вона объѣдати и поприбйравши усе, пôшла у боръ за губами и вже нйкуды болжь, якъ на тйльжь озера. Напала на рыжики, та такй мудрй; и хочь и побродила по водѣ, та назбйрала ихъ повнѣсѣньке вѣдро, ипе й кошикъ. Отъ щебъ то ихъ брала, такъ якъ же пôшовъ дощь, та престрашенный, якъ зъ вѣдра, та съ холоднымъ вѣтромъ: а вона була у водной тяжиновой ющцѣ, и свитины не брала. Що Йй тутъ на свѣтѣ робити? Нйкуды, и не кажи, щобъ забѣгти, бо до села було далеченько, а дощь такъ и полива. Нйгде дѣтись, треба бѣгти до дому. Ишла, а де и пôдбѣгцемъ, та поки прiйшла до дому, такъ одно те, що утомилась, а друге, змокла якъ хлюща, такъ зъ неи и тече; а змерзлажь то такъ, що зубъ зъ зубомъ не зведе, такъ и трусить ся.

Зъ лихомъ по поламъ добѣгла до дому. А домажь то, мати старенька и усе собѣ немощна. не здужала пôднятись и у печи затопити. Лихо, тай годѣ, нашой Маруси! Нитки сухои на нѣй нема, а нйгде обесушитись; змерзла нйначе зимою, а нйгде обôгрѣтись. Злѣзла на нѣчь, та якъ не на топлену. та ще пуще змерзла. Укрылась и кожухомъ — нйчого! Такъ лихорадка й и бье! Прiйшовъ и Наумъ уноравшись зъ батраками. Нйкому iому нй вечеряти дати, тай нйчого. Першь було розсердивсь, а далѣ якъ розслухавъ, що iому Настя стогнучи росказала, тай замовкъ; далѣ назирнувъ Марусю. та ажъ злякавсь: „Господи твоя воля!“ Сама якъ вогонь горяча, а еи трусить такъ, що й сказати не можно! Тъохнуло у животѣ въ нашого Наума! Подумавъ, подумавъ, тай ставъ богу молитись. Се вже у нього така була натура, чи хочь трохи бѣда, чи радѣсть е iому яка, заразъ до бога; такъ и тутъ. Помоливсь, перехре-

— 53 —

стивъ тричй Марусю и лѣгъ собѣ. Прислухаетъ ся, троха Ма-
руся не заснула? „Дай Господи, щобъ заснула и щобъ завтра
здорова була!“ сказавши сее лѣгъ и заснувъ.

Тônки що у саму глуху пônвнônч, будить юго Настя якъ
мога и каже: „Подивись Науме, що зъ Марусею дѣетъ ся?
стогне часъ ôтъ часу дужче... отъ усе дужче... ажь кричить....“
Наумъ вже бôля недужои: „Що тобѣ, Марусю? чого ты сто-
гнешь? що въ тебе болить?“—„Таточку! батечку! охъ не дайте
цронасти... колеть... охъ тяжко менѣ!... робѣть, що знаете....
ко.... колеть мене!....“ —„Де саме колеть. Машечко?“—„Отъ...
у бônкъ.... охъ, охъ!.... У лѣвônмъ боцѣ.... Поможѣть менѣ!... не
стерплю...“ — Кинувсь Наумъ, выкресавъ вогню, засвѣтивъ
свѣтло, ажь и Настя вже встала; де та ї сила узялась! До
Марусѣ, а вона усе дужче стогне....

Що робити? и самй не знають. Сякъ-такъ, старй у двохъ
затонили пѣчь, укрыли еи кожухами.... такъ кричить: душно!
не влежу на печй... положѣть мене на лавѣ... охъ важко менѣ!..
Болить же бônкъ... охъ болить!...“ Послали мерцвй на лавѣ,
узялись обое старй зводити Марусю.... Вона не здужа и щти,...
старй не здужають еи вести.... тягнутъ ся, силкуютъ ся, спо-
тыкаютъ ся.... Наумъ сердитъ ся, кричить на жѣнку, що юму
не помага; Настя ворчить на нього, що онъ дочку на неи схи-
ля... Маруся стогне, плаче, а старй дивлячись на неи собѣ пла-
чуть. Черезъ превелику силу дотаскали Марусю, положили на
лавѣ, вкрыли радномъ, бо усе каже, що ъй душно; а самй
стали радитись, що зъ нею робити? Настя, пробônгъ бѣгти до
знахурки, щобъ вмыла, або злизала, бо се ъй мабуть зъ очей;
або нехай переполохъ вылива, або трястю ôтшептуе; нехай
що зна, те ї робить. Такъ же Наумъ не той! бо дуже не лю-
бивъ нй знахурокъ, нй ворожокъ, що тônки дурникônъ обдурю-
ють, та зъ нихъ грошики луплять, а самы не можуть ніякого
добра нйкому зробити, хиба тônки бѣду, такъ-такъ онъ заразъ
дôставъ Юрданьскои воды, тай звелѣвъ Насти, щобъ нею на-
терла Маруси бônкъ, де болить, и давъ тôеижь воды трошки
напитись, а самъ подкурювавъ еи Херувимськимъ великоднымъ
ладаномъ, помоливсь зъ Настею богу, ажь ось и Маруся при-
тихла и сталабъ то засыпляти. Старй вже хотѣли зъ радости
тасити и самы лягати, якъ тутъ впять Маруся не своимъ го-
лосомъ закричала: „Охъ лишечко! колеть мене, колеть у бônкъ,
пече.... Охъ трудно менѣ! Батѣночку рôдненькій, матѣночко
моя, голубочко! Ратуйте!... поможѣть менѣ!... Смерть моя!...
не дае... менѣ дыхати!“

Бачить Наумъ, що зовсѣмъ бѣда, треба що небудь и ро-
бити, схопивъ шапку, побѣгъ до сусѣды, розбудивъ, попрохавъ
еи, щобъ ишла швыдче на помôчь до Настѣ; поки управивсь,

— 54 —

поки допроводивъ еи до двора, ажъ вже и свита. Не заходячи
до дому пôшовъ у городъ. Бувъ у нього знакомый пріятель,
цилюрикъ, та ще и Марусинъ кумъ, вона въ нього ажъ трьохъ
дѣточокъ хрестила, такъ до нього пôшовъ онъ радитись, що
треба робити, а коли можно, то щобъ и самъ прійшовъ, тай
подививесь на болящу. Такъ то старому швыдко й дônти! Иде
и бачитъ ся усе на однômъ мѣци; стане поспѣшати, задыха-
етъ ся, ноги спотыкаютъ ся, зовѣмъ хочь впасти. Жалуе На-
умъ, що не збудивъ кого зъ батраковъ, що въ соломѣ на току
спали, такъ щожь бо? Хочбы и швыдче дойшовъ такъ не
вмѣвбы такъ усього росказати; а якбы цилюрикъ не захотѣвъ
ити, то батракъ не вмѣвбы іого и упрохати, якъ самъ отець.

Сонечко пôднялось, тогда Наумъ дотопавъ до цилюрика.
Ноки iого збудили, бо онъ собѣ бувъ вже багатенькii, а черезъ
коровячу ёсну ставъ вже у паньской кацтанѣ ходити, такъ
треба вже тудыкъ, за панами двого ранкомъ спати. Отъ поки
зогрѣли юму самоваръ, поки онъ напивсь того чаю, присмокту-
ючи люльку, якъ нашъ справникъ, поки то выйшовъ потягаю-
чись до Наума, ажъ вже було геть геть! Та вже за те спаси-
богъ, що, акъ росыпавъ, чимъ Маруст недужа, такъ разомъ
и зôбравсь. (хонивъ швыдче щось такъ за пазуху, та узлавъ
склянку съ чимъ-тось, тай каже: „Наумъ Семеновичъ! Худо
дѣло: треба поспѣшать якъ можно. Не поскупись нанити збёржу.
Менѣ нîчого и проходитись, та треба поспѣшать.“ Наумъ за-
разъ шатнувсь, нанявъ збёржаника и побѣгли що с духу съ
цилюрикомъ до дому.

Якъ оглядѣвъ цилюрикъ Марусю, та ажъ зацмокавъ!
Ставъ еи росыптовати, де саме и якъ у неи болить? Такъ вона
за кашлемъ и слова не скаже. Цилюрикъ ажъ головою покру-
тивъ, тай каже собѣ тихенько: „Овва! худо дѣло!“ А Наумъ
се почувъ, тай руки опустивъ.... Кинувъ ся цилюрикъ и яко
мога поспѣша: тай кинувъ й руду зъ руки, далѣ розвязавъ
пляшку, ажъ тамъ усе пявки, тай поприпускавъ ихъ до боку.
Поки се, поки те дѣялось, Наумъ такъ що нî живый нî мер-
твый; то пôде, то стане, то сяде, та усе здыхаючи руки лама;
а пуще те iого змутѣло, що цилюрикъ бувъ невеселый. А На-
стя, бѣдна Настя, и байдуже собѣ! Вона тамъ около Марусъ и
помага, и держить, и що треба робить, и такъ справляетъ ся,
що нîначе и не була недужа. Такъ то велике горе и бѣда
якъ постигне, то вже меньше и забудешь и не поважаешь iого.

Управившись цилюрикъ выйшовъ у сѣни ôддыхнути. На-
умъ приставъ до нього зъ роспытами. „Худо дѣло! сказавъ
цилюрикъ. — Наумъ такъ и кинувъ ся юму у ноги, и ажъ
плаче, и говорить: „Пріятелю мой, Кондрате Ивановичъ! роби
що знаешь, тѣлки не погуби мого дитяте! Вѣкъ буду батькомъ

— 55 —

рôднымъ звати! бери що хочь, бери усю худобу... тôлки вылѣчи Марусю!...."

Цилюрикъ ажь заплакавъ и каже: „Друже мої, Науме Семеновичъ! Хибажь менѣ не жаль своеи кумы? Щобъ то я робивъ, щобъ вылѣчити хрещену матѣрь своихъ дѣтокъ? Та якъ нема божио волѣ, такъ нашь брачикъ, хоть зъ десятю головами, нйчого не зробить!“ — „Такъ моей Маруси не животѣти?“ ажь скрикнувъ Наумъ. — „Одинъ богъ зна!“ сказавъ цилюрикъ, тай пôшовъ выпать до недужои. Подивившись на неи и подержавши за жилу довгенько, каже: „Молись, Семеновичу, богу! коли засне, то нй объ чѣмъ и журитись, здаетъ ся що скоро засне.“ Отъ и ôдступили съ ôдъ неи тихесенько, щобъ ѣй не мѣшати спати... Такъ кудыжь то!.... Тôлки що нйбы стала дрѣмати, якъ пôднйметъ ся кашель, та прездоровенный! такъ и пôдступа пôдъ груди и дыхати ѣй, сердешнôй, не дае; а тутъ у бôкъ зновъ стало шнигати.

Довго того росказовати, якъ вона три дня такъ страждала! Що таки цилюрикъ лѣчивъ, и то ще и Нѣмця провозивъ; и той и масть до боку прикладавъ и чого то вже не робивъ!... такъ нема легше, тай нема, и що далѣ, то усе тôршь було. Наумъ дававъ имъ волю: що хотѣли, робили; а самъ запершись, усе богу моливесь, впаде на вколѣшки, руки лама; якъ вдарить поклонъ, та съ пôвъ часа лежить и усе молитъ ся: „Господи милосердный! Не осироти насъ! Не ôднймай ôдъ насъ нашои радости! Рѣши мене усьôй худобы; озьми мене старого, немощного, озьми мене до себе а нехай вона поживе на свѣтѣ....“ Далѣ й закôнча: „Да будетъ воля твоя святая зомною грѣшнымъ! Ты усе знаешь, ты лучче зробишь, чимъ мы грѣшный думаемо!“ Пôдôйде до Нѣмця, просить, руки юму цѣлуе; вынѣсъ скринку съ грошами, а мабуть було у нѣй сотъ три рублѣвъ, и просить; „Бери, каже, скôлки хочь, усѣ озьми, усю худобу озьми, усього рѣшусь, у старцѣ пôду, тôлки вылѣчи мое дитя: вона въ мене однѣсьнька... безъ неи на що й менѣ жити? Не буде менѣ ніякои радости... хто мене догляне... хто....“ та такъ и заголосить. — Дарма що Нѣмець, тай ôнъ заплакавъ, и хочы тобѣ копѣечку взявъ. У остатній разъ якъ бувъ, и впять чого то не робивъ, а далѣ сказавъ: „Нйчого не можно зробити! „Съ тымъ и поѣхавъ. Моливесь Наумъ, моливесь... и що то вже плакавъ! Такъ и пôдплыве сльозами. Далѣ выйшовъ изъ кôмнаты, подививсь на Марусю, бачить, що вона якъ таť свѣчечка догорюе, перехрестивсь и на думцѣ каже собѣ: „Господи, твоя воля святая! Прости насъ грѣшныхъ и навчи, що намъ робити и якъ тебе слухати?“ Та съ симъ словомъ и пôшовъ.

— 56 —

Иде а за сльозами и свѣта не бачить. Позвавъ панъ-отця:
той ажь здивовавесь, що така здорова дѣвка у три дни якъ
занедужала. а вже й на божй дорозѣ. Поки панъ-отець прий-
шовъ съ святостью. Наумъ вернувесь и крѣплячись, щобъ не
плакати, черезъ велику силу каже Маруси: „Доню! заприча-
стимо тебе! Чи не дасть богъ швыдчь здоровья?“ — „Я сього
хотѣла прохати... та боялась васъ потурбовати... И вже здо-
ровя!.... Хиба спасеньня душѣ... колибъ тѣлки швыдче. Ледве
промовила сее Маруся.

Кинулась Настя хату прибрати и сѣни упорати, а На-
умъ засвѣтивъ свѣчку и ладаномъ покуривъ; ажь ось и ба-
тюшка прийшовъ.

Поки Маруся сповѣдала с 1, Наумъ изъ Настею, и хто ще
бувъ у нихъ изъ сусѣдовъ, выйшли у сѣни. Отъ Настя и каже
мужиковъ: „На що ты еи такъ сполохавъ? Вона теперь по-
дума, що вже зовѣмъ вмира, коли привели панъ-отця?“ —
„Щожь, стара, будемо робити? здохнувши тяжко сказавъ На-
умъ; а яковожбы намъ було, якбы вона вмерла безъ пока-
янія? — „Та що бо ты, старый, говоришь? Де йн ще вмирати?
Ще тѣлки сегодня четвертый день якъ гараздъ и занеду-
жала...“ — „Але, четвертый! У бога усе готово, его свята во-
ленька! Повелить, то я ще швыдшь еи вмру, дарма що вона
вже на ладанъ дыше“ сказавъ Наумъ тай ўдойшовъ, горко
заплаказши и каже собѣ тихенько: „И колибъ то Господь пô-
славъ менѣ сюю милость! Вош твоя, Господи!“ — Задумала
ся и Настя тай дума: „чи правдужь то Наумъ каже? Якъ
таки нй горѣвши нй болѣвши тай вмерати? Хочбы тыжнѣвѣ
два пролежала, а то...“

Тутъ панъ-отець кликнувъ, щобъ усѣ ишли у хату, буде
еи причащати. Наумъ тѣлки самъ живый, та теплый, ще зду-
жавъ пѣдвести еи до святого причастя. Маруся приняла Тайны
Христовй, якъ янголъ божій; потомъ лягла, перехресталась,
пѣдвела очицѣ у гору и веселенько проговорила: „Коли менѣ...
така радость тутъ... пѣсля святого причаста,... щожь то буде у
царствѣ небеснѣмъ? Прийми и мене, Господи, у царство твое
святе!“ — Панъ-отецъ посидѣвши и поговоривши дечого съ
письма, пѣшовъ до дому.

Трошки погодя чують. що кашель въ Марусѣ нйбы перес-
ставъ, и вже вона хочь и не стогне, и буцѣмъ то спить, такъ
у горлѣ стало дуже хрыпѣти, а въ грудехъ ажь клекотить...
Отъ Настя и каже до старого: „Та ей богу, вона не вмре;
бачь, йн полехшѣло.“ — „Мовчи та молись богу!“ сказавъ На-
умъ, а самъ ажь труситъ ся; „теперь, каже янголы святыи
лѣтають надъ нею. Страшный часъ тогда настае, якъ праведная
душа кончитъ ся. Намъ грѣшнымъ треба тѣлки молиться богу.“—

— 57 —

„Господи милостивый! ты самъ боишься тай мене лякаешь.“ Такъ казала Настя, не бачачи своеи бѣды, а Наумъ знавъ усе добре що до чого, и пôсля чого що ўде, тайн каже: „Колибъ то богъ милосердный сотворивъ такее чудо!“ Далѣ засвѣтивъ страшну свѣчку. поставивъ передъ образами, а самъ пôшовъ у кôмнату... и що то вже моливсь богу! Куды то не объщавсь ити на богомоль? (Скôлки худобы роздати на церкви, старцамъ... Якъ ось Марусь тяженько промовила: „Таточку!... матѣнко!... пôдôйдѣть до мене.“—

Отъ вони й пôдôйшли. Наумъ бачить, що Марусь зовѣсмъ змѣнилась на лицй: стала собѣ румяненька, якъ зоренька передъ сходъ сонця, очицѣ якъ ясочки грають, веселенька, и ônдъ нее нйначе свяе. Ôнъ знавъ, до чого се приходитъ ся, здыгнувъ увесь, скрѣпивъ сердце, а елезы знай глыта, та думкою тôлки такъ помоливсь: „Часъ прiйшовъ... Господи! не оставъ мене !....“

Марусь имъ и каже: „Батеньку, матѣнко, мои рôднесенькй! простѣте мене грѣшную!.... Попрощаймо ся на сѣмъ свѣтѣ.... поки богъ зведе насъ до купы у своѣмъ царствѣ.“ Тутъ стала имъ руки цѣловати; а вони такъ и розливаютъ ся, плачуть и еи цѣлують. Отъ вона имъ каже впять, та такъ веселенько усе усмѣхаючись: „Спасибôгъ вамъ, мои рôднесенькй, що вы мене любили... и кохали мене.... Простѣть мене, може коли васъ не послухала... або сердила... Менѣ богъ грѣхи противъ, простѣть и вы!... Не вбивайте ся дуже за мною, бо се грѣхъ... та помянѣть мою грѣшную душу..... не жалуйте худобы: усе земля и пылъ!.. Годѣнь, годѣ, не плачте.... Бачите яка я весела.... тамъ менѣ буде прехороше!... Колижь небудь треба и вмерти... Мы не довго будемо рôзно, тамъ годъ, якъ часиночка... Бачите, я не жалкую за вами... бо скоро побачимось... Васи... охъ! Василечка мого якъ побачите, скажѣть, щобъ не вбивавсь.. скоро побачимось... Я iого дуже, дуже любила!... Горѣшки мои положѣть менѣ у руку, якъ помру; а платокъ вернѣть iому... А де вы?.. Я щось васъ не бачу... Таточку! читай менѣ... голосно молитвы... а ты, матѣночко... хрести мене... Поблагословѣть же мене...“

Наумъ ставъ читати молитвы, а Марусь силковала ся, та не здужала за нимъ и слова сказати; а онъ що скаже слово, тай зальетъ ся сльозами, переплаче, та впять чита. Настя чи перехрестилась двѣчй, тай знемогла и тутже впала. Сусѣда подала Маруси у руку свѣчку, и вже на силу руку роспиравила, бо вже стала застывати... Отъ вже и гласу еи не стало чути. Наумъ нахиливсь, та надъ ухомъ й голосно чита: Вѣрую во единого бога та Богородицю... ажь се вона зиркъ! очима, тай сказала голосно; „Чи вы чуете?... Що се таке?“

— 58 —

Наумъ впавъ на вколѣшки и каже: „Молѣте ся усѣ! Янголы прилетѣли по еи душу!“ Далѣ Марусь ще спытала: „Чи вы бачите? тай замовкла... з̧охнула важко... тѣлки промовила: „Мати божа!... црійми....“ и упокоилась на вѣки!....

Наумъ скочивъ, сплеснувъ руками, пōднѣвъ очи въ гору
и стовѣ такъ довгенько. Далѣ впавъ передъ образами на вко-
лѣшки и моливсь: „Не оставъ мене, Господи, отецъ милосерд-
ный! у сюю горкую годину! Цѣлый вѣкъ ты мене миловавъ;
а на старости якъ менѣ треба було у землю лягати, поелавъ
ты менѣ таке горенько!... Укрѣпні мене, Господи! щобъ я не
согрѣшивъ передъ Тобою!“ Кинувъ ся до Марусѣ; припавъ до
неи, выцѣловавъ йіи руки, щоки, шію, лобъ и усе приговорюе:
„Процай моя донечко, утѣха, радѣсть моя! Завяла ты якъ са-
довый цвѣточокъ; и засохла якъ былинка! Що я безъ тебе те-
перѣ зоставъ ся? Сирота! горше малои дитины. Объ дитинѣ
жалкують, дитину приглядать, а мене хто теперь пригляне?...
Теперь ты у новомъ свѣтѣ, межь янголами святыми; знаешь
якъ менѣ тяжко. якъ менѣ горко безъ тебе; молись, щобъ и
мене богъ до тебе узвавъ!... Закрываю твои оченьки до страш-
ного суду! Не побачу у нихъ своеи радости бѣлѣ! (кладаю
твои рученьки, що мене годовали, опатровали, обнімали...“

Онъ бы й довго коло неи вбивавъ ся, такъ тутъ сусѣда
ônдойшла тай каже. „Пусти, дальку! вже ты еи не пôднймешь;
а ось црійшли дѣвучата убірати Марусю, ты иди, та давай по-
радокъ, бо бачь Настя безчувственна тежь лежить.“ Наумъ
ставъ надъ Настюю, выпять горко заплакавъ, тай каже: „Уста-
вай мати; дружечки црійшли, нехай убірають до вѣнці нашу
молоду... а я пôду лагодити веесѣльля!“ Пришедши онъ до панъ-
отця, не змôгъ и слова сказати, а тѣлки що плаче, такъ що й Го-
спонди! Пôпъ заразъ догадавсь, тай каже: „Царство небесне йі!
Праведная душа була: упокой еи Господи со святыми! А по-
молившись и ставъ розважати Наума, поки позôходили ся дп-
ки; далѣ пôшли у церкву; пôпъ ставъ служити панахиду, а по
душі звелѣвъ дзвонити на Непорочнй, якъ по старому и по по-
чотному чоловѣковй, тай пославъ сукно и ставникъ, и звелѣвъ
ити читати Псалтырь.

Увōшедши Наумъ у церкву, такъ павъ передъ образами,
тай моливсь, що таки за виокой душѣ свого дитяте, а то таки
знай узывавъ: „Господи милосердный! дай менѣ розумъ, щобъ
я при такой тяжцѣй бѣдѣ не прогнѣвивбы тебе не тѣлки сло-
вомъ, та ниже думкою!“ Якъ же заспѣвали вѣчную намать,
такъ и самъ почувъ ег, що юму якось то стало легше на душі
и хочь и жаль юму дочки, що то вже и казати, крѣпко жаль!
та заразъ и подума: Вола божа! Вона теперѣчка у царствѣ,

— 59 —

а за такое горе, що мы теперь терпимо, богъ и насъ сподобить
зъ нею бути!

Бодро дойшовъ до дому. Вже Марусю нарядили и поло-
жили на лавѣ, бояля ойкна. Ставъ Наумъ надъ нею, помоливсь,
зложивъ руки на хрестъ, тай ставъ приговорювати: „Доненько
моя милач! Марусенько моя незабутная! Щожь ты не глянешь
каренькими своими оченитами на свого батенька рѣдного? Щожь
не кинешь ся, рученьками обняти его?... Що не проговоришь
до нього нѣ словечка?... Тыжь мене такъ завсегда зострѣчала...
а теперь... закрыла свои оченьки, поки вздришь Господа на
страшному судѣ; зложила рученьки, поки съ симъ хрестомъ,
що теперь держишь, выйдешь зъ домовины на зустрѣчь Ему;
скрѣпила уста, поки зъ янголами не станешь хвалити Его!...
На когожь ты насъ покинула?... Узяла наші радошѣ съ собою;
хто насъ буде веселити такою добрѣстью, якъ ты?... Хто насъ
сирѣтъ, на старості буде жаловати? Хто насъ, якъ былино-
чокъ у полі буде доглядати?... Хто зонинить наші горючіи
ельозы? Хто оботре намъ смажныи уста?... Хто у болѣсти про-
мочить намъ запекшій языкъ?... Не повеселила ты насъ, жи-
вучи съ своимъ Василемъ! Не порадовала насъ своимъ весѣ-
льячкомъ!... Берешь свое дѣвованья у сыру землю!... За те
подруженьки убрали твою русую косу, якъ до вѣнца: скиндя-
чечки положеній... квѣточками заквѣченій... и съ правого боку
тожь квѣтка; нехай люде бачуть, що ты була дѣвою на землѣ,
дѣвою идешь и на той свѣтѣ.“

Якій зôбравъ ся народъ — а вже такъ повнѣсѣнька була
хата и въ ойкно богато дивило ся — такъ усѣ на взрыдъ пла-
чуть!... Тай якъ можна було утерпѣти, дивлячись на чоловѣка,
що зовѣсмъ у старостй, сѣдого якъ лунь, немощного — стоить
надъ своимъ дитятемъ. що однымъ одна и була іому на свѣтѣ.
и ту переживъ, и ту на самомъ цвѣту хова, а самъ зостаетъ
ся на свѣтѣ съ старѣстью, зъ недугами, зъ горемъ, одинъ собѣ
съ старою до якого часу! Яка вже ихъ жизнь буде?... Та що
й казати! Та щежь яка й дитина! Колибъ уже яка небудь,
такъ собѣ, такъ бы и сюды и туды; а тожь дѣвка, не то що
на усе село, та врядъ чи де и близько така була: богобоязлива,
богомѣльна, до усѣчкого дѣла невсыпуща, слухняна, покёрна,
звычайна, тиха, розумна, и що вже красива, такъ вже нѣчого
й говорити! И що то: хто й знавъ еи, хто й не знавъ, то усякъ
любивъ и поважавъ, и якъ почули, що вона вмерла, то всѣжь
то, и старй и молодй, тай мала дитина, усѣ за нею жалковали
и збѣгли ся дивитись на неи и по нѣй журитись. Объ старой
Настй вже нѣчого й говорити: не здужала не то що порядку
давати, тай зъ мѣсця не вставала: усе сидѣла бояля покойницѣ,

— 60 —

и вже не плакала, бо и сльозъ не стало, а толки тяжко зды-
хала и ні повъ слова не здужала голосячи приговорювати.

Послухавши псалтыря, що дякъ усе читавъ, Наумъ сѣвѣ
боля своеи старои, тай каже: „Що, стара! управились мы съ
тобою? Збірались весѣлья грати, ажь ось похороны! Охъ-охъ-
охъ! Хвали, Насте, бога!“—„Се намъ за грѣхи наші, Науме,
богъ наказаніе пославъ!“ сказала їому Настя. — „За грѣхи!“
сказавъ подумавши Наумъ: „Чи е така кара, щобъ нею удо-
влити за наші грѣхи?... Що день, що часѣ, мы тяжко согрѣ-
шаемъ передъ Господомъ нашимъ; такъ чогожь мы достойні?...
Якбы отець нашъ небесный робивъ зъ нами не по милосердію,
а по правдѣ своїй святой, такъ мыбъ и давно не достойні и
на свѣтѣ дивитись. Мѣры нема добрости!—„За чимъ же онъ
узявъ у насъ одну нашу радость? Що мы теперь будемо?“—
„За чимъ? Дурна, дурна! за чимъ узявъ? Щобъ дитина добрая,
за добрость и ему милая, поживши у сьому злому свѣтѣ, та
бачучи другихъ, не пōшла у слѣдъ за тыми, що не по юго
волю роблять, щобъ на стала й вона така, котрыхъ онъ не лю-
бить. А за лихе и злее дитя, богъ карае отця и матѣрѣ, такъ
бы мы булибъ и за неи у одвѣтѣ; а теперь, коли дитя наше
було добрее, то черезъ неи и намъ що небудь богъ зъ грѣховъ
простить.“ — „На когожь мы теперь зостаемось? и хто насъ
у старості та у немощахъ догляне? пытала ще таки Настя. —
„И я тежь думавъ съ первого часу, каже Наумъ, а далѣ по
моеи молитвѣ богъ такій менѣ розумъ давъ: не було у насъ
дитяте, самы по собѣ жили, будемъ и безъ неи. Ты скажешь:
тогдѣ були молоді, та здорові, а теперь старі, не здужаемо
робити на себе. — Насте, Насте! И у молодыи лѣта не самій
по собѣ мы жили, и робили, пропитали ся. Богъ намъ помогавъ
ônъ же намъ и теперь не дасть пропасти. Поживемо ще, по-
терпимо ще за грѣхи наші на сѣмь свѣтѣ, по его волонцѣ
пrijде и наша година. Ты менѣ закрыешь очи, а тебе... тогда
круглу сироту, у бѣдѣ, ще й лучче не покине. Той що й ма-
леньку комашечку догляда, тай збереть насъ до купы, и наша
Маруся насъ тамечка зострѣне. Колижь небудь прійде сей часъ;
не сто лѣтѣ будемо тутѣ бѣдствовати... та хочбы и сто лѣтѣ,
хочбы и бѣлшь, и хочбы ще горшу бѣду намъ богъ пославъ —
коли с ще яка горша сіеи — такъ чи можежь то и зровня-
тись противъ того, що намъ буде у Господа милосердного, и де
теперь наша Маруся? Годѣжь, годѣ, не плачь та давай порядокъ.
Живый живе гада, такъ и ты; треба усе полагодити,
якъ звычайно и якъ толки можемо що зробити и за душу и за
славу нашои Марусѣ.“

Стало надъ вечѣръ. Пōдъ коморою знакомый маляръ ма-
люе труну; та що за славна була! Дубовй дошки, та товѣстй,

— 61 —

та сухîй якъ залѣзо, тай зроблена чисто, якъ столярна; бо й
теслѣ, що еи робили, жалкуючи объ Марусей и любячи Наума,
ôдъ щирого сердця еи робили; а якъ ще маларь вычернивъ
еи та на крышй змальовавъ хрестъ святый та кругомъ попи-
савъ слова усякими красками, у головахъ намальовавъ янтола
божого, а у ногахъ списавъ патретъ изъ смерти съ кôстками,
та такъ живо, що якъ настояща смерть; — такъ така домо-
вина, що хочбы и усякому доброму чоловѣковî таку богъ при-
вѣвъ! У хатѣ и у кôмнатѣ жѣнки порали Ѳ, то дѣжу наста-
вляли, то муку сѣяли, то локшину крышили, то птицю патрали;
а народъ, то бôля мертвои, то бôля отчиненого ôкна, що надъ
нею, дивили ся; а обое старîй изъ журбы такъ вже стягли
ся, що ажъ злягли.. якъ разомъ — крикъ! хтось дуже за-
стогнавъ, ажъ закричавъ... Народъ за ôкномъ, тожь крикнувъ:
„Василь, Василь!” и роступивсь. Наумъ почувши сее, ско-
чивъ — зиркъ у ôкно... лежить бѣдный Василь бôля ôкна мовь
мертвый зовсѣмъ!..

У тîй поры, якъ дзвонили по душî Марусê. Ёхавъ мимо
церкви сердека Василь и послѣшавъ яко мога до хозяюна зъ
радостью, бо усе зробивъ, акъ тôtлки лучче можно було и вѣзъ
юму великî барышѣ. Якъ ёде и чуе що дзвонють; здрыгнувъ
крѣпко, нîначе юму хто снѣгу за спину насыпавъ, а у животѣ
такъ и похолонуло и на душу така журба пала, що й самъ не
зна, що ôнъ таке ставъ Перехрестивсь и сказавъ: „Дай боже
царство небесне, вѣчный покой помершому!” а самъ по конямъ
погнавъ, щобъ швыдче отчотъ ôддати хозяину, тай до Марусê,
и щобъ вже зъ нею не розлучати ся, ажъ до весѣльля.

Такъ отъ яке весѣльля знайшовъ Василь! А якъ побачивъ
свою Марусю, замѣсть щобъ на посадѣ сидѣть, лежить на лавѣ
пôдъ церковнымъ сукномъ; хочь и убрана и заквѣчена, та не
до вѣнця зъ нимъ, а у яму ôдъ нього ити! Якъ се побачивъ,
закричавъ жалôбно, застогнавъ, поблѣдъ якъ смерть, та тутже
и впавъ, мовь не живый!.. На силу, та на превелику силу
юго ôдволодали. Вже й водою обливали и трусили... ажъ ось
зиркнувъ, повѣвъ кругомъ очима, тай сказавъ тихенько: „Ма-
русю!... де моя Маруся?”

„И вже сыну, Маруся нî твоя нî наша, божа!” ставъ
юму Наумъ казати; покинула насъ!” Василь сидить якъ ока-
мянѣлый и не баче и не чуе нîчого. Отъ Наумъ подумавъ,
бачить, що треба юго розжалобити, щобъ тôtлки ôнъ заплакавъ,
то юму легшь буде; отъ и ставъ до нього говорити.. Та вжежь
якъ то жалôбно говоривъ, що й подумати такъ не можно, якъ
то ôнъ юму усе росказовавъ: якъ юго Маруся любила. якъ за
нимъ убивала ся, якъ занедужала, а вмираючи що юму нака-
зовала... Василь сее слухавши, якъ заплаче... зарыда! якъ ки-

— 62 —

нетъ ся до неи... припавъ, цѣловавъ й руки... и не вымовить
нйчого, тônки: „Марусю... моя Марусенько!“ То покинеть ен,
плаче, та вбиваетъ ся, то впять до неи... а народъ таки увесь,
та що то: и малй дѣти такъ голосють, дивлячись на нього и
на старыхъ, що обплакують и юго, нйначе мертвого.

Отъ такъ було усе до вечера. Народъ помаленьку розой-
шовесь; и вже нôчью Наумъ знемогшись зовсѣмъ трошки задрѣ-
мавъ. Прокинувсь, дивитъ ся, що Василь и не дума ônдойти ônдъ
вмершои; стоить бôля неи на вколѣшкахъ, та знай руки й
цѣлуе. та щось приговорюе зъ горючими сльозами. Отъ Наумъ
іому й каже: — „Спочинь, сыну, хочь трохи! Завтра тобѣ тяж-
кій день буде: збери ся съ силою. Бачишь и я, вже менѣ
бóлшь еи жалко, тай я таки трохи задрѣмавъ. щобъ хочь мало
головѣ легшь було.“ — „Вамъ еи бóлшь жаль?“ каже Василь;
„та якъ се можно и подумати? Я еи любивъ у сто разъ бóлшь,
чимъ вы „— „Вже сього не можно розобрати: ты кажешь, що
ты бóлшь, а я знаю, що я й отець, старъ чоловѣкъ, и вже
въ мене дочки не буде; а ты собѣ якъ захочешь, дѣвчину и
завтра знайдешь.“— „Тату, тату!“ жалôбно сказавъ Василь; „и
вамъ не грѣхъ такъ говорити: и у яку пору и у якôмъ мѣсці?“
Даль подививсь на нього зъ грозою и съ пôдлôбя, тай ставъ,
нйначе не у своему умѣ самъ собѣ розговорювати: „ихъ
правда..., скоро посватаюсь... та и оженюсь... зойдется на ве-
сѣльля... та не зовѣть попа... а може дарма...!“ Слухавши такіи
іого речи Наумъ дуже злякавсь, бо думавъ, чи нема у нього
помыслу, щобъ нехай богъ боронить, самому собѣ смерть запо-
дѣяти, ставъ іого розважати и росказовати, якій се смертель-
ный грѣхъ, щобъ противъ божои волѣ смерти ськати, и що
така душа непрощена ônдъ бога у вѣки вѣчны; далѣ ставъ
іого навчати, щобъ моливсь богу и щобъ положивсь на ми-
лость его... И богато дечого іому доброго говоривъ, бо бувъ
дуже розумный, хочь и письма не вчивъ ся, а у бесѣдѣ частѣ-
сѣнько и пôпъ не знавъ, що противъ нього говорити, а дякъ
такъ уже и не схвачовавсь зъ нимъ.

Василь на всѣ іого речи стоявъ мовчки, часомъ усмѣхнетъ
ся, то насупить ся, то забормоче: „Молить ся? — молѣтесь
вы.“ А самъ видно свое думавъ. Наумъ же говоривши іому
довго, подумавъ: що іому теперь товковати? Ôнъ и себе не
тямить. Нехай на слободѣ пріймусь за нього и ростолкую іому,
щобъ часомъ іого душа не пропала.

Якъ обвиднѣло трохи на дворѣ, заразъ зôбрали ся нужнй
люде у двôръ до Наума; розложили середъ двора вогонь;
жѣнки стали поратись: поприставляли казанки та горшки, и
варють борщѣ, локшину, квасокъ, печене крышуть шматками.
а тамъ кутю у миски накладаютъ та сытою розводють, горѣлку

— 63 —

по пляшках розливають, щобъ частовати, ложки перемывають, дошки кладуть и усе готують якъ треба, щобъ и людям пообѣдати и старцѣвъ божихъ нагодовати. Ставъ день, задзвонили у старшій дзвѣнъ повагомъ, звычайно якъ на збѣръ. Господи! якъ повалить нарѣдъ, такъ видимо невидимо! Що свои селяне, а то и зъ города понаходило и понаѣзжало; та були такие й паны, щобъ подивити ся, якъ по старовинѣ, що вже теперь выводитъ ся зъ моды, будуть дѣвку ховати.

Якъ передзвонили на збѣръ, ось и несуть ђдъ церкви святый хрестъ и корогви, за ними мары, а тамъ идуть ажъ три пона и четвертый дѣчконъ, та усе у чорныхъ ризахъ, а дякѣвъ такъ десятка зъ два. А за народомъ такъ на силу протовпивлись до хаты. Наумъ бачивши, що вже усе готово, ставъ одбѣрати людей: кого дружкомъ, кого у піддружки, кого у ста-росты; жѣнокъ у свашки, и усе по двое; дѣвчинку узівъ у свѣтилки, парубкѣвъ ажъ дванадцать у бояре, а молодого не треба було выбірати, бо Василь, еи посватаный женихъ, бувъ тутечка.

Отъ якъ ђдобравъ усеѣхъ, тай ставъ имъ кланчись и просити: „Люде добрй, сусѣде любезныи, панове старики, жѣ ночки паньматки, и вы парубоцтво честне, и ты дѣвча молоденька! не зогнущайтесь послухати мене старого, батька нещастного! (а самъ такъ и рыда). Не привѣвъ мене богъ — воля его свята! — замужь дочки ђддати и зъ вами, пріите-лями, хлѣба-соли роздѣлити и повеселитись, а сподобивъ мене грѣшного, ђддати ему одну однѣсьньку дочечку, чисту и не-порочну якъ голуба бѣлого. Збираюсь теперь поховати си дѣ-вованьячко, якъ законъ велить и якъ си слава заслужила. Потрудѣтесь пойти за нею у почотѣ, проводьте си дѣвованья на вѣчнюю жизнь, не у нову хату и не до милого мужа, а у сыру землю и у темну домовину! Потѣште евоимъ послухань-ствомъ и мене старика, батька скорѣшшого, що свою утробу.“ Та хотѣвъ поклонитись, та ажъ впавъ до землѣ и гōрко-гōрко заплакавъ, а увесь народъ за нимъ.

Даль уставши и ђддохнувши, каже: „А де стара мати? Нехай роздае подарки сватамъ, та поѣздъ знартжа.“ Отъ покликали Настю, а замѣсть еи поставили другу жѣнку. щобъ голосила надъ покойною, та приговорювала до якого часу треба.

Не сама выйшла Настя, а вывели еи до почоту, бо вже зовѣсмъ не здужала. За нею вынесли хлопцѣ скриню съ поздарками и ђтинили Отъ Настя заразъ покликала до себе дѣвчатъ, тай каже: „Не порадовала ся моя душа. щобъ побачити, якъ мол мила Марусенька по вулоньцѣ ходчи, та збира-лабъ васъ у дружечки на радѣсть свою, а привѣвъ мене Го-

— 64 —

сподъ самой, у старости, горкими слѣзоньками обливаючись просити, щобъ вы проводили еи дѣвованьначко до темною ямы. Не довело ся менѣ чути вашихъ весѣльныхъ пѣсеньокъ до моей Маруссѣ, а мѣть того, побачу вашй слѣзоньки, що зо мною проливати-мете. якъ заспѣвають й вѣчною память. Не ногнѣвайтесь, що замѣть весѣльныхъ медяничковъ, або коровайныхъ шишечокъ, дае вамъ мати несцастная, горкая, дае восковй свѣчечки. Засвѣтьте ихъ, проводьте мою Марусеньку и вѣдайте: якъ горять вашй свѣчечки, такъ горить мое серденько ўдъ журбы великои, ховаючи одну дочечку, утѣху мою!... я сама зостаю ся при старостѣ. Якъ былиночка у полй и слѣзоньками умываючись. Тутъ имъ и роздавала гривенй свѣчечки и усе зеленого воску. Даль достала той рушникъ, мирокий, та довгий, та що то вже гарно вышитый бувъ! и що мавъ ся подослатись при вѣнчй подъ ноги молодымъ; той повязала на хрестъ святый, великий, що попереду носють. А тамъ поперевязовали дружка и поддружого разъ рушниками довгими, довгими, еъ плеча ажъ до доловки, та усе повышиванй заполочью, орлами, та квѣточками; а далѣ и по другому на хрестъ бѣлого полотна; довгй, такъ що аршиновъ по чотыре и усе пообшиванй засенвками. Такимижь рушниками поперевязовали и свашокъ. та ще имъ и по квѣтцѣ прикололи до очѣнковъ. Старостъ тежь поперевязовали по одному рушнику, по одному, та хорошому. Свѣтилочцѣ зробили мечь. Якъ таки водить ся на весѣльги. навязали ласкавцѣвъ. чорнобрывцѣвъ васильковъ и позолоченои шумихою калины, и свѣчечку ярого воску засвѣтили. И мечь обвязали и свѣтилочку перевязали рушниками тежь гарными, и усе вышиваными. Бочрамъ понашивали на шапки шовковй квѣтки и правй руки поперевязовали платками, усе бумажными. красными. Якъ одинъ такими, що по три копы жодень. Ту хустку, тежь бумажну, що мало ся молодымъ руки подъ вѣнцемъ звятати, ту подали на срѣбный хрестъ, що пойтъ у рукахъ несе, а таки окроме кажному поповй и дьякону на свѣчечку подали платки бумажнй синй, и усякому дяку дали по хусточцѣ. Килимъ великий, та хороший, положили на крышку у труны, а коцъ важный, зѣ розводами, и по серединѣ великий орелъ, такъ той послали на мары подъ труну, и щобъ усе те пōшло на церковь божу за душу пōмершой.

Даль Настя стала роздавати изъ скринѣ усе добро яке було. Що дѣвоче: плахточку, чи запасотку, чи сорочечку, чи хусточку, чи що небудь, роздавала вбогимъ дѣвчатамъ та сиротамъ, що нй батька нй матери и имъ нйгде узяти; а жъноче: то серпанки, то очѣпочки бѣленький, то платки на голову. що було наготовлено еи дочечцѣ, такимъ же жъночкамъ, то удо-

— 65 —

вамъ, усе вбогимъ; такъ що яка то велика скриня була повнѣ-
сѣнька, а тутъ тобѣ хочбы що зостало ся, усе пороздавала и
скриню ôддала на церковь божу. И подушки, и рядна, усе по-
збувала за царство небесне Марусѣ и за душу свою и Наумову;
а далѣ и каже перехрестившись: „Слава тобѣ Господи, що
було що роздати за душу моени милои Марусеньки и обдѣлити
добрыхъ людей. На що минѣ тее придане ѣи, коли я и ѣи рѣ-
шилась!“ А переплакавши и каже: „Дежь нашъ ще молодый?“

Отъ iого и привели до неи. Обняла вона iого крѣпко : цѣлуе,
плаче и приговорюе : „Зятечку мōй милый !... сыночку мōй ко-
ханый !... якъ порохъ у воцѣ, такъ ты минѣ зоставъ ся. Одже
твоя хусточка сватаная ! Маруся безъ тебе усе ѣи бōля сердця
носила, а вмйраючи заповѣдала. причепити ѣи тобѣ, якъ будутъ
ѣи ховати... Не забувай моени Марусѣ и якъ вона тебе вѣрно до
смерти любила !... Не забувай нашои зъ батькомъ старости !...
Не покинь насъ.... приглянь насъ у немощахъ !.... Нйкомужь
намъ буде и очей закрыти и помянути насъ !....

Василь блѣдный, блѣдный, якъ тая настояща смерть, во-
лося юму роскудовчане, очй мовь у мертвого: дивлять ся и не
бачуть нйчого, руки ниначе судороги покорчили, а самъ якъ
листъ труситъ ся: и не счувъ ся, якъ тую хустку юму поче-
пили за поясъ. На силу промовивъ до Настѣ: „Матѣнько рōд-
ненька !....“ та бōльш нйчого не змōгъ и сказати. Отъ приче-
пивши хустку, Настя перехрестила iого, тай каже: „Богъ тебе,
мōй сыночку, сиротиночко, удовець безъ вѣнца, благословить
и матѣръ его божа на усе добрее, тōлки не покидай насъ!....“
Сказавши сее, пōшла голосити надъ дочкою.

Отъ якъ зовѣщмъ управились, попы почали правити, що
треба, покропили домовину святою водою, бояре положили Ма-
русю у труну, а дружечки поправили на нѣй косы та цвѣ-
точки, и на голову положили ще вѣночокъ (бо ще не була вѣн-
чана), що самы звязали, то зъ жовтыхъ гвоздиковъ, та зъ ромену,
та зъ разныхъ цвѣтковъ. Сердешный Наумъ ледве ноги пере-
ставля, а ще таки хотѣвъ законъ сполнити, пōдōйшовъ до тру-
ны, перехрестивъ Марусю, и каже: „Поздоровляю тебе, Мару-
сенько, на новосѣльли.... Богъ пославъ тобѣ сей домъ; почи-
вай у нѣмъ, нехай нй одинъ злый чоловѣкъ не поворушить
твоихъ кōсточокъ нй руками нй языкомъ; щобъ такъ тихо,
якъ теперь лежишь, пролежала до страшного суду и зъ ра-
достью устала съ симъ святымъ хрестомъ.“ Пōселя сього бояре
й понесли съ хаты труну, а Наумъ таки ще у слѣдъ, хочь
гōрко плаче, а ще таки посилковавъ ся сказати: „Прощай Ма-
русю зъ мого дому! не довго ты въ мене гостила, та съ тобою
усегда радōсть була... Ты не вернесъ ся во вѣки, и я радōти
не мате му тожь во вѣки!“

5

— 66 —

Отъ и понесли: попередъ усъего хрестъ святый съ корогвами, далѣ крыша зъ маръ сукномъ мертвымъ покрыта, несли чотырй хлопчика якъ янголы. и въ нихъ хусточки. За тымъ крыша съ труны, килемомъ покрыта, а несутъ ѣи чотырй боярина: за ними попы съ свѣчками и дяконъ съ кадиломъ, а тамъ дяки, та такъ прехороше, та жалобно снѣвають, що хочь не хочь, такъ заплачешь. Отъ тутъ пôшли дружечки по парцѣ, усѣ у свитахъ и толко самй чорнй ленты покладенй на головахъ, безъ усъякого наряду, и у кожной у рукахъ зелена свѣчечка пала. За дружечками йшла сама собы свѣтилочка зъ чемъ; за нею свашки, далѣ дружко и пôдружий, а за ними вже несли труну на марахъ бойре: а Василь, якъ молодый, йшовъ съ правого боку; на превелику силу йде и ниначе й не онъ; нй до чого юму дѣла нема; що юму скажуть, те й робе и туды йде й очей не зведе съ своеи Марусѣ... А вона, моя сердешна, лежить моя голубочка, тымъ серпанкомъ, що мавъ ся ѣй на весѣльги покрывати, покрыта усѣ, толки видъ не закрытый, и здається, що вона лежучи зъ высока усюды погляда; та ще якъ вона хорошо вмйрала, то такъ и усѣмѣшечка у неи на виду зостала ся, и вона нѣбы усѣмъ хаетъ ся, що ѣи такъ хорошо ховаютъ.

Василь бы то можебъ и не зойновые зъ мѣсц. бо въ нього и памяти не було, такъ юго вели два етаросты у рушникахъ подъ руки. За домовиною йшли, або вели сусѣды и пріятель Наума и Настю, що такъ и розливають ся. якъ тая рѣчка. А дзвоны? такъ Господи! не перестають и усе дазвонятъ. А народу, народу! и за домовиною, и побоя домовины, и по вулицй на передѣ, и по воротяхъ, и по плотамъ, що то и сказать не можно, сколки ихъ тамъ було. Поки донесли до церкви, то ажъ дванадцать разбѣвъ зостановляли ся читати Овангелія, и усѣлій разъ подѣстили бумажный платокъ. Якій пôпъ прочита, тому й платокъ.

Ôтелуживши у церквѣ службу божу и похороны, якъ елѣдуе, понесли тымъ же чиномъ и на кладвице. Якъ стали опускати труну. у яму, та бѣдъ Настѣ подали двадцять аршиновъ нерозрѣзаныхъ рушниковъ, та на нихъ и впустили домовину... и що то! увесь народъ такъ и голосить! А Наумъ кинувесь на вколѣшки, поднявъ руки до горы, тай молитвъ ся: „Господи праведный! Твоею волею осиротѣвъ я, старецъ немошный! Тѣло моеи дочечки бѣдаю матерѣ нашою. землй, а душу прійми у царство свое... и не оставъ мене грѣшного! Далѣ ставъ читати: Отче нашь, ажь поки зовѣмъ опустили труну и попы молитвою запечатали яму. Тутъ Наумъ уставъ. узявъ землѣ у жменю... трусить ся сердешный, та плаче, плаче! Кинувъ землю и каже: „Дай намъ Господи у воднômъ царствѣ

— 67 —

бути зъ нею!... Прощай, Марусю, у востаньній разъ! Нехай надъ
тобою земля перомъ!" Тожь и Настя такъ зробила. Якъ же
прійшлое Василевй кидати, ехвативъ землѣ у жменю, якъ за-
рыда, затруситъ ся, налѣ ѳому звело и руки не може роспра-
вити, щобъ сыпнути землю у яму... Трясъ ся, трясъ ся, такъ
и впавъ нечувственный....

Тутъ увесь народъ, кожный хочь по жмѣнцѣ, кидали
землю у яму, щобъ бути зъ нею у воднѣмъ царствѣ, а далѣ бо-
яре засыпали лопатами и зовѣмъ докônчали и верхъ вывели,
и у головахъ поставили хрестъ высокій та товѣстый и зеленою
краскою обмальованый!...

Отъ и усе Марусѣ память!...

Пришедши до дому и попы, и увесь народъ, и трудящій,
стали лагодити ся объѣдати. Настя перша кинулась: „Дежь нашъ
Василь? Нехай, мой голубчикъ, мой женихъ-удовецъ, нехай
сѣда на посадъ самъ собъ.“ — Василя нема! Сюды, туды, де
Василь?... Нема нѣгде....

Ськали, ськали... нема! Та вже одинъ старый росказо-
вавъ, що ще на кладвищій піднѣвъ ѳого и трусивъ и водою
брызкавъ, и на превелику силу ўнъ очунавъ и ўдыхнувши
трохи, сказавъ, що пойде проходитись. Чоловѣкъ пустивъ ѳого
и пōшовъ до гурту, а де вже ўнъ дѣвъ ся, ўнъ не вглядѣвъ.
Кинулись бояре хто моторнѣшій, ськать ѳого; шукали и на
кладвищій и по бору, и де то вже ѳого не шукали... нема тай
нема! Нічого робить, безъ нього пообѣдали. Пōселя объѣдъ, якъ
усѣ дякуючи Наума и Настю и поминаючи Марусю, порозōхо-
дились и якъ вже дома усе поприбйрали, поелавъ Наумъ у го-
родъ до Василевого хазяина, чи не тамъ ўнъ? Не було й нема!
Пōелавъ до родичѣвъ; — не чули и не бачили!

Справляли Наумъ и Настя впять и третины и девятины
и полусорочины, и сорочины, якъ треба по христіянськи.... И
що то за объѣды були? На усе село. Багато и старцямъ мило-
стыни подавали. Василяжь не було тай не було! И слухъ объ
нѣмъ запавъ! Найбōльшь журивесь за нимъ Наумъ, боячись, щобъ
ўнъ самъ собъ не заподѣявъ смерти. Сумуючи объ сѣмъ ча-
стенько плакавъ, а рано и вечѣръ моливесь за нього богу, щобъ
іого сохранивъ и на розумѣ навѣвъ, и привѣвъ бы ѳого до нього,
щобъ було кому ихъ доглядѣти.

Вже й годъ минувъ пōсля Марусѣ. Старй ђтпоминали ъи
якъ треба, и попамъ заплатили за сороковусты, що наньмали
ажь у трьохъ церквахъ а у четвертōмъ манастырй, и дякамъ
за псалтырь, що шѣсть недѣль, поки Марусина душа лѣтала
кругъ ъи гроба, читали надъ нимъ. Стара Настя журитъ ся,
ниначе сьогодня поховала дочку, а Наумъ усе тōлки ъи роз-
важа и каже: „Щожь робить? молись богу! перетерпимо тутъ,

*

— 68 —

буде добре тамъ! Его свята воля! Отъ Василя минѣ жалчѣшь. що, не дай боже, чи не пропавъ онъ и съ тѣломъ и зъ душею!" А самъ усѣмъ хозяйствомъ роспоряжавъ, и усе дбавъ, а що змôгъ то й самъ робивъ не лѣнуючись. А що тôлки збере хочь трохи чого такъ и роздае бѣднымъ та неимущимъ. Усѣхъ обѣдѣ. Стане було Настя казати: „Та чого ты такъ клопочешь? На що намъ се? Чи воно е. чи нема, усе ровно. Нашъ вѣкъ — день!" — „Та хочь й часъ," каже Наумъ, „не собѣ я роблю, не для себе дбаю. Усе у рукахъ бога милосердного, усе его, а я тôлки роботникъ его. Передаю черезъ старцѣвъ божихъ у его святй руки. Грѣхъ лежучи хлѣбъ ѣсти; поки здужаю, довженъ и робити и бѣднымъ подавати. Повелить їйти до Марусѣ. пôду хвалячи бога, а кому се зостанетъ ся, той и спасибо скаже и ôтпомина пaeъ, коли схоче, а не схоче, якъ хоче; я свое дѣло роблю, поки е сила."

Минувъ вже и другій годъ. На третьому прийшовъ до нихъ чоловѣкъ зъ города, а онъ того лѣта ходивъ у Ківѣвъ, тай каже: „Кланявъ ся вамъ вашъ Василь!" Наумъ такъ и скрикнувъ ўдъ радости! „Де ты іого бачивъ?" тай гукнувъ на Настю (бо вже собѣ на старости стала глухенька), щобъ їйшла ближче слухати про Василь. Зрадовала ся и Настя, бо й вона дуже жалковала, що не було объ ньому ніякои чутки; пôдсѣла до того чоловѣка и просила, щобъ росказавъ, де онъ іого бачивъ и якъ іому поводить ся.

Отъ чоловѣкъ и каже: „Бачивъ іого у Ківѣвъ и вже онъ не Василь, а... отецъ Венедихтъ...“ — „Якъ се такъ?" закричали обое старîй. „А такъ каже чоловѣкъ, що онъ тамъ пôшовъ у ченцѣ.“—„У ченцѣ?" сказали впять обое, тай стали богу молитись и дяковати, що довѣвъ іого до спасеного путя. — „Ôнъ у перечському манастыревî и вже дякономъ, и при минѣ“, такъ то росказовавъ той чоловѣкъ, „служивъ службу божу. А якъ роспитавъ мене, що я съ сихъ мѣстъ и васъ знаю, такъ закликавъ до себе и казавъ: „Кланяй ся имъ. я ихъ, каже, якъ отця и матѣръ почитую, и що дня якъ служу, то и ихъ, и вмершу дочку ихъ на божой службѣ поминаю, и сколки дасть богъ вѣку прожить, що дня буду ихъ поминати. Черезъ ихъ молитвы богъ мене спасъ и вырвавъ зъ рукъ дявола; якъ вмерла Маруся, то я, грѣшный, боля неи заклявъ ся, самому собѣ смерть заподѣвать, и якъ поховали Марусю, я тихенько ўдъ нихъ, щобъ мене не спинили, пôшовъ свѣтъ за очима, узявши тôлки у жменю землѣ зъ Марусиного гроба, щобъ хочь зъ одною землею, що ѣй покрыва, у купѣ лежати. Якъ я ійшовъ и куды ійшовъ черезъ цѣлѣсѣнькій день и нôчь, и впять день, я нîчого не тямлю. Схаменувсь вже надъ рѣчкою, стою на кручи, а якісь два ченця мене охрещують и святою водою

— 69 —

обкроплюють, та говорють минѣ премудрыи речй. Довго того
було, ноки я у розумѣ, каже Василь, прiйшовъ, а за тымъ тi
ченцѣ привезли мене въ Кiѣвъ, у печерськiй манастырь. Отъ
мене тутъ приняли и довго розважали, а далѣ, якъ прiйшло
ônдъ общества мое увольненiе, то i постригли у ченцѣ, а за
голосъ и дакономъ настановили. Кланяй сяжь, каже, моимъ
родителямъ; отъ имъ проскура свята, и нехай до мене прибу-
дуть, коли ще проживу на свѣтѣ, бо тōлки моеи думки, тōлки
и помышленiя, щобъ швыдче бути у купѣ зъ Марусею.“

Узавъ Наумъ проскуру, поцѣловавъ, тай задумавсь, а
далѣ й каже до Василя, ниначе онъ тутечка передъ нимъ
стоить: „Адже ты вже теперь отецъ Венедихтъ..... ты служишь
службу божу..... чогожь ты спотыкаешь съ? Ей молись, щиро
молись! памятуй, що у Отченашй читаешь: Да будетъ воля
твоя, избави насъ одъ лукавого!“

На тômже мѣстѣ и у тойже часъ обѣщавсь Наумъ исъ
старою у Кiѣвъ ёхати. Богъ ихъ туды й принѣсъ. Пôшли по
манастырямъ; заразъ у печерському спытали съ про дякона
съ такихъ и такихъ мѣстъ, про отця Венедихта. Отъ имъ чер-
нецъ и каже: „И вже помянѣте iого за виокôn! Онъ и прiйшовъ
немошный, та таки себе не поберѣгавъ; не елухавъ нiкого,
ськавъ усякой болѣсти и заморивъ себе зовѣмъ. Далѣ чахъ,
чахъ, та отъ недѣль зо двѣ якъ и номеръ. Та ще таки ônдъ
суеты не збавивсь: вмираючи просивъ якъ мога, щобъ iому у
труну положили якоись землѣ, що у нього у платку була за-
вязана, а платокъ шовковый, красный, хорошiй платокъ, про-
сивъ положити iому пôдъ головы. То якъ законъ запреща мо-
наховi такiи примхи, то iого и не послухали.“

Тяжко здохнувъ Наумъ, далѣ доськавъ ся чого треба и
пришедши зъ Настею, наняли тутъ по нѣмъ панахиду и у
граматку свою записали. Довго, довго стоявъ Наумъ надъ гро-
бомъ iого! далѣ здыхнувъ, перехрестивсь и каже: „Дай Го-
споди милосердный, щобъ ты тамъ знайшовъ свою Марусю!....“

САЛДАЦЬКІЙ ПАТРЕТЪ.

(ЛАТИНСЬКА ПОБРЕХЕНЬКА ПО НАШОМУ РОСКАЗАНА.)

Бувъ собѣ колись-то якійсь маляръ... ось на умѣ мотаетъ ся, якъ юго звали, та не згадаю... Ну дарма, маляръ тай мал'ръ. І й що то бувъ за скушеный! Тамъ морока юго зна, якъ то гарно мальовавъ. Чи вы, братіки, що читаете або слухаете сюю книжку, думаете, що онъ такъ мальовавъ собѣ просто, абы якъ: що толки розмѣша краску: чи червону, чи бурякову, чи жовту, та такъ просто й маже чи столъ, чи скриню? Е, нѣ; тривайте лишень! — таки що вздрить, такъ зъ нього патретъ и вчеше, хочы тобѣ вѣдро, або свиня, таки живѣсѣнько воно й е; толки посвистишь та й годѣ! А ще було якъ намалюе що небудь, та поздіше — бо й письменный бувъ собѣ — що се не кавунъ, а слива, такъ таки точнѣсѣнька слива. Разъ... о, смѣху було! хлоцѣ ажъ кишки порвали ёдъ реготу; — змальовавъ онъ таки нашого отцѣ Микиты кобылу, та якъ же живо вчистивъ, такъ на вдивовижу! Ну, намальовавши тай каже намъ: „теперь, хлоцѣ, дивѣте ет, що за кумедіч буде.“ А мы кажемо: „а ну, ну, що тамъ буде?“ А онъ каже: „А йдѣть лишень за мною, тай несѣтъ патретъ поповои кобылы.“ Отъ мы узвши, тай пōшли, та по юго наущенію, и постановили бболя панъ-отцевого двора; пōдперли ђи гарненько, таки точнѣсѣнько якъ кобыла стоить, и на одно око слѣпа, и хвōстъ вырваный и ребра ђи повылазили, та щей голову понурила, мовь пасетъ ся. Отъ якъ постановили ђи, а самы взяви, тай поприсѣдали по пōдъ плотомъ у бурянахъ тай ждемо батюшку, а самы тулимо ся якъ мога, щобъ не реготати ся. Ажъ ось, зиркъ! иде нашъ отецъ Микита, та ще мабуте було и у головцъ: иде, та собѣ пōдъ нōсъ всемирну мугиче; а далѣ и вздрѣвъ кобылу тай каже: „що за ледащо, мōй Охрймъ! (а юго батрака та звали Охрймомъ.) Кобыла, каже, зойшла протѣвъ ночй зъ двора, а онъ и байдуже; колибъ то минъ ђи поймати!“ А далѣ знявъ зъ себе поясъ, завязавъ петлю, тай ставъ до неи пōдкрадатись, та знай цмока та приговорюе: „тпрусьо, ряба, тпрусьо!“ а далѣ якъ пōдойшовъ близенько, якъ закине ђи на шюю поясъ, якъ крикне: „тпрру,“ якъ потятне до себе, а ко-

— 71 —

была якъ впаде, а мы такъ и зареготались, та на втѣкача!
А отецъ Микита и зоставсь; стоить, якъ укопаный, и руки и
ноги одубѣли, и нî зъ мѣсця; а кобыла передъ нимъ лежитъ
до горы ногами, и пôдпôрки не вдержали, якъ потягнувъ ѣи
до себе, щобъ не втекла. Та вже опôсла росказовавъ, що й
довгобъ стоявъ, та поцада побачила, тай не знала, що зъ нимъ
и робити: и ôддувала, и водою брызкала, та на превелику
силу зъ мѣсцъ звела, и увела въ хату; такъ, каже, цѣлѣсѣньку
нôчь трасця юго била, а кобыла усе въ ôчй лѣзла, ажъ поки
шалхвеи напивъ ся.

Такъ ось такій то бувъ экусный малыръ. Те, те, те! те-
перь згадавъ: юго звали Кузьмою, а по батюсцѣ Трохимовичъ.
Якъ теперь юго бачу: у синѣй ющѣ, тажиновыхъ, широкихъ
штанахъ, каламайковымъ поясомъ пузе пôдперезане, а зверхъ
китаева черкеска; на шии поверхъ бѣлого комиря, бумажный,
красный платокъ повязаный, шкановй чоботы добрй, съ пôдко-
вами, волосы ся чорне, пôдъ чубъ пôдетрижене, а усы собѣ ры-
женьки, та густй, та довгй; не часто голивсь, такъ борода
усегда якъ щѣтка. Горѣлки не вживавъ такъ щобъ черезъ край,
а якъ съ пріятелями у кунпаніи, такъ не проливавъ; добре
було на крилає сівва и гласы знавъ, часто объ нього споты-
кавсь и панъ Ахвтанасій, оть таки нашъ дѣль; тôлки вже ту
проклату кабаку такъ вживавъ, що не то що! хлѣба святого
не ћести-ме, а безъ той поганй и дыхати не може. Бувъ собѣ
пузатый добре, а родомъ, коли чували, съ Борисѣвки, Курськои
губерніи; а у той слободѣ що нанлуччй богомазы, иконописцѣ
и усакіи малырѣ; такъ и онъ то оттôлъ родомъ бувъ, а въ насъ
у селѣ зеленивъ нову дзвоницю. ИІ таки нîгде правды дѣти;
що вже нîхто лучче не малое, нî розмалюе якъ богомазъ зъ
Борисѣвки; вже не жалко и грошей! Якъ же москаль озьметъ
ся за сее дѣло, ну, тôлки почухай ся, тай ôдоїди. Торгуетъ ся
и требуе багацко: тай юму и кошту, и грошей скôлки забажа,
а якъ умереть, тай, тай! Ему кажешь: блакитна, а онъ товче:
синя-ета. Ему кажешь: не годить ся; а онъ чухаетъ ся та
каже: „нîчаво-ета; для хахловъ и такой богъ брядье.“ Тфу, на
ихъ голову!

Такъ про сього то Кузьму Трохимовича прочувъ якійсь-то
панъ, що дуже кохавсь у вогородахъ; такъ бачь бѣда: горобцѣ,
що лѣто, повыкльовуютъ усе, що онъ понасѣва. Такъ онъ то
позвавъ Кузьму Трохимовича, тай поеднавъ юго, щобъ списавъ
юму салдата, та щобъ такій, якъ живый бувъ, щобъ и горобцѣ
богли ся. „А буде яка хвалшь, прикину,“ каже, тобѣ. “Отъ и
сторжились за дестѣ рубѣвъ грошей и восьмуху горѣлки.
Оджежь то и змальовавъ онъ салдата, та ще якъ? Що яжь
кажу, що и живый не буде такій бридкій, якъ то бувъ нама-

— 72 —

льованый: пикатый, мордатый, та ще зъ здоровенными усами,
що не тônки городцевî тай чоловѣковî страшный. Мундьеръ
на ньому лепській, гудзиками позащѣпованый, що ажь ссяе.
А оружко! такъ погибель юго зна, якъ то живо списавъ! Отъ
такъ бачитъ ся и стрелне, що и приступитись страшно! А якъ
задивись ся на нього, такъ бачитъ ся, вже и ворушитъ ся, и
усомъ морга, и очйма поводить и руками дьорга и ногами
дрыга, таки такъ и думаешь: отъ побѣжить! отъ бити-метъ!
Такъ-то искусно бувъ намальованый!

Ну, змальовавши, Кузьма Трохимовичъ и дума: „Може
не вгожу пановî; тогда пропали и грошъ и робота. Новезу
куды на ярмарокъ, тай поставлю на базарѣ и буду слухати,
що будуть люде казати? Коли будутъ юго жахатись и ляка-
тись, тогда певно бери, Кузьмо, грошѣ; колижь огудютъ, то ще
пнделять му, ажь поки до кônця доведу.“

Зôбравсь нальь Кузьма Трохимовичъ, тай повѣзь свого
салдата, коли хто зна, ажь въ Линцѣ. Отъ у саму глуху нôв-
нôчь, якъ ще усъ и ярмарковî бôля возôвъ, и хазяйство по
хатамъ спали, и по шинкамъ народъ поросеходивъ ся, и свѣтло
погасили, онъ и поставивъ той патретъ на самой ярмарцѣ
и попôдпйравъ, ще лучче чимъ попôвську кобылу, щобъ нй вѣ-
теръ не зваливъ, и щобъ якій пыный, якъ поточетъ ся, або
евиня, звычайно ходючи по базарю, якъ прийде чухатись до нього
то щобъ не звалили; а самъ за тымъ патретомъ нанявъ яточку
тай сѣвъ, щобъ прислухатись, що буде народъ казать про юго
салдата; та тутъ же наклавъ на палйтру красокъ, що „коли,“
каже „що не такъ, то я й пôдмалюю.“ — Упоравшись зовсѣмъ,
присѣвъ, понуривъ голову, тай задрѣмавъ собѣ трохи, поки
ще до дѣла.

Ажь ось стало и на свѣтъ займать съ. Щще не поприту-
хали усъ зôрочки, а вже нашъ Кузьма Трохимовичъ и скочивъ;
понюхавъ кабаки, прочхавсь, протеръ очй полою, бо вже тутъ
пакъ нйколи було по воду юйти, щобъ вмытись, нôдперезавсь
звову и попсь притягнувъ лепсько, насунувъ шапку на самый
нôсъ, тай рукавички доставъ, бо, знаете, було объ першихъ пя-
тйнкахъ, такъ вже зорѣ холоднй були, — и сѣвъ у своѣй ятцѣ,
щобъ прислухатись.

Першь усього блыснуло свѣтло у кабацѣ.... Гай, гай! вже
и въ Линцяхъ завели ся кабаки, ниначе — нехай богъ милуе!
у Рассьеи. — Ôткôляжь то се узялось! Общество насъ такъ
прикрутило, щобъ, бачь, ôткупщикъ за насъ, хто не здужа,
зносивъ грошъ у подушне; такъ узявсь не съ спражнйхъ ôткуп-
щикôвъ, а таки — нйчого грѣха таити — знайшовсь изъ на-
шихъ хрещеныхъ людей, що уступивъ у ихъ вѣру, та якъ
той Юда, узявсь держать и .Линцѣ, и другіи слободы на москов-

— 73 —

ській ладъ, и вже въ них' не шинокъ зоветъ ся, а кабакъ, и тамъ вже уся московська натура, и тамъ усе москаль на голо, якъ у туретчинѣ турки; та усе народъ проворный: нй доѣсть, нй доспить, усе объ томъ толкки и идума, щобъ заробить кошѣку. Така вже ихъ московська поведенція! А якъ толкки нашого брачика, хочбы и у кабацѣ, обдурюють, такъ ну, ну, ну! Отсе коли црійшовъ съ посудиною, щобъ купити до хазяйства на сколкки треба горѣлки, та хочь трохи заслухай ся, або задивесь, то й не долье повнои мѣры, та мерещій и всыша у твою посудину, и вже хочь спорь, хочь лай ся, а онъ тебе выпроводить геть. Колижь тутъ хочешь выпити, то буцѣмъ то й добрый: за гривню зачеркне изъ дѣжки таки новѣсѣньку; тутъ станешь усы розглажовати, та втираесь ся, та поцмокаешь хорошенько и збйраесь ся якъ то гарненько, на тоцака выпьешь, та толкки що руку позднявъ, ище и до рота не донѣсъ, якъ урагова іого мати зна, де те москалча въ гаспида озьметъ ся, таки ниначе якъ той що... Духъ святъ при нашой хатѣ!... поздѣжить, поздовкне, — плюсь! бѣлѣшь половина чарки назадъ у дѣжку! Лихо тай годѣ! Пьешь мерещій, бо розливальщикъ ще стане и чарку онймати.— Выпивъ, такъ щожь бо? Якъ тамъ кажутъ: по бородѣ потекло, а въ ротъ не попало, а вже й не кажи, що по животу пѣшло; нічого було гараздъ и проковтнуть. Отъ така то ихъ московська вѣра щобъ зо всякого збѣрати! такъ куды имъ и спати довго? Та таки тутъ спить, а тутъ дума, якъ бы то, и дебъ то поживитись!

Такъ отъ, якъ засвѣтили у кабацѣ, тай выслали на двѣръ поздовкачку, чи не вздрить кого на вулицй, щобъ заманити у кабакъ. Выбѣгло чертя и озираетъ ся... Подивѣтесь на нього: на що то воно похожо? Щобъ то іому голову гарненько поздъ чубчикъ поздстрігти, якъ и въ людей? а то патлатый, патлатый! Съ передй ажь у онй іому волосье лѣзе, уха закрывае, по потылицй шльоопаетъ ся; ажь сердека усе знай головою потрахуе, щобъ тыи патлы не мотались. ІІ сорочка на ньому, не якъ у людей: замѣсць бѣлои, якъ законъ повелѣва, вона въ нього або червона або синя, та безъ комиря, а зъ гапликомъ, та на плечй и застебне: такъ що хто зъ роду уперше москаля побаче, то й не вгада, що то воно й е.

Отъ такій то ставъ бѣля кабацькихъ дверей, поглядавъ, поглядавъ, и вздрѣвъ, що стоить салдатъ на калавурѣ зъ оружкомъ, тай ставъ гукати на нього: „Служба!“ каже: „пайди-ка сюда! Стань тутечка здеся, штобъ падъ часъ буде драка. такъ недай насъ увъ абеду; а порція адъ насъ буде. „Стоить салдатъ не ворушитъ ся! Москалча крикнуло у друге, кричить и у третье, салдатъ нй зъ мѣеця! Далѣ москалча зля-

— 74 —

калось, щобъ онъ не розсердивсь та не давъ бы їому щипки,
покинувъ їого та мерщій у кабакъ, тай зачинивсь.

Кузьма Трохимовичъ чувъ сее все, усѣхнувшись, моргнувъ
усомъ, тай подумавъ собѣ: „Побачимо, що то далішь буде:
ще невелика штука москаля одурить!“

Затымъ выткнулось и сонечко. Тутъ стали рушати й
нашй, що зь борошномъ понафзжали то зь Деркачовъ, то зь
Ольшанои, та були ажь и съ Коломака. Що то, батечку, изъ
якихъ то мѣсць на той ярмарокъ не понавозили усѣкого хлѣба!
Таки видимо-невидимо ихъ тутъ етолло! Коли сказать, що
підвѣдъ двадцять ихъ тутъ було, то ей же то богу моему,
бѣлшь! Хмара, хмарою! Тутъ и жито, и овесь, и ячмѣнь, и
пшениці, и гречка, и усе, усе було. Знаете, прийшло урема по-
душне зносить, такъ усѣкому грошѣ треба. Нашъ брачикъ не
бабакъ; онъ жде поры. Слава тобѣ Господи! онъ, нехай богъ
боронить, не москаль, щобъ їому, покинувши жѣнку, дѣточокъ
и худобоньку, та за тобею бѣдною копѣйчиною шлатись по
усѣмъ усюдамъ, швандати ажь на край свѣта та кровавымъ
потомъ ѣи заробляти. Та чого туть и вередовать? коли вро-
дивъ богъ хлѣба та давъ его зобрати, то й дожидай, поки прийде
нужда, що якъ десцельй у волость потілнуть за подушне и
за общественне, а тутъ жѣнка забажа льону, щобъ на сорочки
прасти, та нового очѣнка. та дочкамъ плахотъ, або свить, та и
услка напасть постигне, що притьмомъ треба грошей; тогда
вже нійде дѣтсь: вези хочь веретовъ за двадцать, та чи етала
цѣна, чи не стала, а ты первого торгу не кидай ед; за що про-
давъ, абѣдь довго не естояти, тай урывай до дому, тай ро-
щитуй собѣ. щобъ й седы й туды стало; а якъ удоволивъ
усѣхъ, отъ тогда вже сиравный козакъ! Лежи собѣ на печй,
у проєь, поки до нової нужды. Тогда вже будемо й думати, де
що узяти. —

Такъ оттакй то тамъ були, и ихъ вже и сонъ не бравь.
Сонечко зойшло, вони и поспоплювались, щобъ, знаете, купчи
не втерять. Отто гарненько повітавали, помолились до церковъ
богу, тай послали одного съ табору по воду, бо вже пора була
и кашѣ варити. Потягъ Охримъ зь двома боклагами до кри-
ницѣ, ажь геть підъ гору, тай інде вулицею... Тунь очима!
Стоить салдатъ. Охримъ бувъ собѣ парень звычайненький, знавъ
шапку, поклонивсь, та й каже: „Добры-день, господа служа-
вый!“ А салдатъ мовчить. — Отъ Охримъ и пішовъ своею
дорогою.

А Кузьма Трохимовичъ и усѣхнулась; тай подумавъ:
„Одуривъ и своихъ! що то далішь буде?

Ну набравши Охримъ воды, та вертаючись до табора,
дума: „Оджежь тутъ е постой! А що якъ спытаю, чи не

— 75 —

треба имъ, бува, конямъ овса, або якого борошна?" Та якъ поровнявесь противъ салдацького патрета, тай каже: "Господа москаль! а скажешь, будьте ласковй, вашому командьерству, коли треба овса, або якого борошна, то нехай пройдуть ось до табора, та спытають Охрима Супоню; а въ мене овесець важненький, дешево оддамь и мѣра людьска: обѣмъ зтъ верхомъ и тричи по боку вдарити. Нужалустажь, не забудьте; а моргарѣчъ нашъ буде. А на починъ, нате лишень понюхаймо кабаки."

Сее кажучи, доставъ съ халавы рōжокъ, постукавъ объ
каблукъ, и вытрусивъ на долоню; самъ понюхавъ, покректавъ,
пōднѣсъ салдату, та ще и приговорюе: „Кабака гарна, терла
жѣнка Ганна; стара мати вчила ѣи мняти; дочки ростирали, у
рōжки насыпали. Ось подозвольте лишьень!" Салдатъ нй чичиркъ!
и усомъ не моргне. — Неборакъ Охримъ узвѣ собѣ на ро-
зумъ: „Цуръ юму!" каже собѣ на думцѣ, „щобъ ще по нацѣ
не давъ, бо онъ на те салдатъ...." Пōднѣшни боклаги, та мер-
щйй до табору не оглядаючись.

А Кузьма Трохимовичъ сее чувши, та: кихъ, кихъ, кихъ,
квхъ! та ажъ за боки бравъ е т регочучи.

Покижь сее двѣлоесь, подняли сі на мѣсто юти бубленницѣ,
палянишницѣ и тй, що кухликами пшено а ложками отѣю про-
дають. За ними подтупцемъ поспѣшали съ пароѣками съ не-
ченымъ мнясомъ, зтъ вареными хляками, горохвяниками и усѣ-
кими ласоцами, чого толки душа забажа на снѣданьна. А
танокъ вела Явдоха Колупайчиха, молодицт гарна, не узвѣ
ѣи катъ, чорнява, мордата, трошки кирпатенька, тай румтна
якъ рожа, та таки й одягна; очѣнокъ, хочь онъ собѣ и зовѣсмѣ
вытертый, самй нитки, а бувѣ колись парчевый; кожухъ бѣ-
лыхъ смушкѣвъ подъ тяжиною и бабакомъ обложенный, толки
що скрбѣь на ньому дѣрки, и по подъ руками, и на бокахъ, такъ,
що видно була и усѣ одежа и таки не проста, а мѣщанська,
бо вона узята була въ Липцѣ ажъ изъ самѣевнького Харкова
и не простого, а мѣщанського роду; шушунъ набойчатый,
спoдницт каламайкова, толки що не можна було угадати, якого
воно е цвѣту, бо дуже замазано отѣю; вона бо пекла и бу-
блики, и сластьоне, а коло сього дѣла не можно чисто ходити:
заразъ вышачкаесъ ся якъ той чортъ, що до вѣдьмы черезъ
трубу лазить. Отъ молодицѣ и кричать Явдоѣ: „А ну пань-
матко! выбрай мѣсеце на щасливу продажу; ты въ насъ го-
лова: де ты сладешь, то и мы болѣ тебе."

Явдоха и узяла съ чужои коробки паляницю, стала на
сходъ сонця, тричи перехрестилась, тай покотила паляницю
навпаки сонця. Котилась тая паляниця, котилась, тай не зо-
пинилась нѣгде, а прямѣсьнько плюснула коло салдацького

— 76 —

патрета. „Охъ минѣ лихо!“ сказала Явдоха, пòднявши тую
паляницю, та мерщѣй пхнула ѣи межь свой товаръ, „якъ
таки бòля москаля сѣдати? Ойъ намъ такого лиха наробить,
що ие то що! у водной щине, у другой хватне, та тутъ таке
буде, що й коробокъ не позбйраемо.“

„Выбйрай же друге мѣцее.“ гукнули молодицѣ, „може й
нестакъ щасливе буде, та усе таки лучче, чимъ дати москалю
орудовати надъ нашимъ крамомъ.“

Перевела Явдоха свой цехъ черезъ дорогу; поворожила
внять другою, тежь чужою булкою, и межъ свои положила,
а де паляниця впала, тамъ сама съ своимъ товаромъ сѣла, а
молодиць розсадила, де якой, якъ по черзѣ припало, а чергу
зробила самажь таки Явдоха: якй були побагачшй, такъ до себе
ближче, а обѣдну на товаръ, гакъ на самый хвостъ, у кутокъ,
де й школяръ, що зъ малыми грōшми купуе самый дешевый
товаръ, ѣи не знайде, та за чергу кожень базарь, и лупить зъ
нихъ що зможе! О, та бабажь козырѣ була! Одно вже те, що
Харкōвська родомъ, а цокотуха, тай цокотуха! Узяла ся надъ
усѣми перекупками отамановати и ônъ десяцькихъ, ônъ головы,
тай ônъ самого писаря оборонять; тōлки щобъ усѣ перекупки
ѣи слухали и що скаже, щобъ сполняли и чого потребуе, щобъ
поставляли. Та нехай бы и не послухавъ ѣи хто! Такъ заразъ
и нашлеть: або свиня бублики похвата, або собака олѣю вы-
 prze, або пяный поточитъ ся, та коробку переверне, а вже да-
ромъ не пройде.

Тōлки що молодицѣ любенько посѣдали и кожна съ сво-
имъ крамомъ разташовалась, ажъ... тю! москаля нечистый и
вродивъ съ стовпцями бòля нихъ. Якъ же напустютъ ся на нього
перекупки! „За чимъ тутъ ставъ? Пôди собѣ тегъ, стань де инше,
не мѣшай православный товаръ продавати, а самъ иди хочь до
чортôвъ, опрōчь хлѣба святого!“ Отъ якъ затуркали, затур-
кали — бо звѣено, якъ нашй молодицѣ, скѣлки ихъ нй буде, та
якъ заговорятъ разомъ усѣ у водинъ голосъ, такъ нйчого и не
второпаешь, мовь на лотокахъ вода шумить, ажъ у вухахъ
лящить! а москаль и бандуже, а знай собѣ крить: гречиш-
ники гартичія!“ Що тутъ на свѣтѣ робити! Отъ бачуть моло-
дицѣ, що не переливки, пристали до Явдохи: „Роби, що знаешь
роби, а москаля збудь!“ Нйчого Явдосѣ робити, узяла — та
усе таки не съ своеи коробки, — три вязки бубликôвъ и нô-
шла до патрета, тай... далебô що правда! поклонилась юму
мовь живому, тай просить: „Ваше благородіе, господа салдат-
ство! будьте ласковй, зведѣть зъ нашего мѣцея оттого навѣ-
женого, католицького, бусурменського москаля, що ставъ бòля
бублейниць съ стовпцями!“ (’ее кажучи, бачить, що салдатъ
и не дивить ся на неи, тай стала юму совати бублики у руку:

— 77 —

тай приговорюе: „Кете, озмѣтъ, ваше благородіе! пожалуйте, дома здасться!“ Салдать нî пары зъ устъ! Якъ же роздивить ся наша Авдоха, що се мана, що се не спражній салдатъ а тôtлки іого парсуна, засоромилась, почервонѣла якъ ракъ, та швыдче не оглядаючись ўдъ нього, та бублики у свою коробку, и сѣла. Що вже нî пытали молодицѣ, що йй тамъ було ўдъ москаля, такъ мовчить тай мовчить и каже: „Адже збула москаля? чогожь вамъ болшь?“ Бо москаль справдѣ, ще якъ побачивъ, що Авдоха пōшла жалѣтись на нього, злякавсь, тай счезъ исъ стовицями своими. А Кузьма Трохимович, дивившись на сее, посмѣявсь собѣ нищечкомъ, тай каже: „Отъ такъ наші знай! вже до насъ, мовь до живого, съ поклонами ходють, наче до засѣдателя!“

А тымъ часомъ позоходило ся народу вже чимало! Таки куды окомъ нî глянешь, то усе люди, усе люди, якъ сарана у полî. И чого то туды не понаносили, або не понавозили? Таки такій ерманокъ, що ниначе у Харковѣ объ Пречистой: усякого товару, якого тôtлки подумаешь, усе е. Чи грушъ? такъ и на возахъ грушъ и въ мѣшках грушѣ, и купами грушѣ: прîйди торгуй скônко тобѣ треба, та зъ якои хочь купы и скônки хочь куштуй, нîхто тобѣ и не поборонить. А тамъ москва зъ лаптями, та зъ лыками; були въ нихъ и миски, ложки, а тарѣлки розмальованнî; були й решета. и ночовки, дѣжѣ, лопаты, сѣвцѣ, черевики, чоботы съ пôдковами и нѣмецкî, тôtлки гвоздочками попôдбивуваннî. Тутъ Суздальцѣ зъ богами та съ книжками заваляющими; а побôля ихъ сластьоницъ зъ грубою: тôtлки спытай, на скônки тобѣ треба сластьоныхъ, такъ живо пôднîме пелену, тай знîме естару онучу, що нею горщикъ съ тѣстомъ накрытый, щобъ, знаете, тѣсто на холодѣ не простывало и затымъ пôдъ пеленою у себе держить; отъ пальцѣ пожелине, щобъ тѣсто не приставало тай вщинне тѣста, та на сковороду у волѣю, ажь шкварчить! Та заразъ и пряжеть, и пождае, а вже олѣю не скупить ся, бо такъ съ пальцѣвъ и тече, тôtлки знай обсемоктуе. Тутъ же бôля неи продавала ся терта кабака и тютюнъ у папушахъ; а тамъ залѣзный товаръ: пôдковы, гвоздочки, сокиры, пôддôски, ухналъ и усе чого треба. А тутъ вже лавки съ краснымъ товаромъ для панôвъ: струковатый перець на ниткахъ, родзинки, хвиги, цыбуля, усякіи сливы, горѣхи; мыло, медянички, свѣчки, тараня, ще по веснѣ зъ Дону навезенная, и суха и солона; кавяръ, оселедцѣ, яловичина, нôжки, шпильки, голки, гаплики и, для нашегоъ брата, свинина. Дьоготь и въ ширîтвасахъ, и въ мазницяхъ, продавались и самî квачѣ; а побôля ихъ стояли бублики, буханцѣ, горохвяники, гречаники, носили у ночовочкахъ печеню шматками покраяну, — на скônки тобѣ треба, на стôtлки й бери. А тамъ купами капуста, буряки,

— 78 —

морква огородник, а хатшило нашî жîнки не продаютъ, держуть
про пужду на нашу голову... цуръ йî! Тутъ же бувъ хрѣнъ.
рѣпа, гартохлѣ, що вже швыдко хлѣбъ святый съ евѣта бо-
жого зженуть. А тутъ зъ Водолаги горшки, кахлѣ, миски, по-
крышки, гласики, кухлики... Та якъ калку: нема того на евѣтѣ,
чого не було на тому ярмарку, и якбы грошей до сыта, то на-
купивы усѣого, тайѣ вьбы цѣлѣеѣнькій годъ! А що ще ободъ,
колѣе, вйй, двойла, люшнѣ! Були й свиты простого уразов-
ського и мильного сукна; були кожухи, усякій полены, шапки
и козацькй и канлоухи. Бувъ и двѣвчачій товаръ: стрѣчки, скин-
дачки, серги, баіовй юшки, плахты, шитй рукава и хустки.
Жѣноцькй отѣнки, сершанки, запаски, караблики, рушники и
шитй и зъ мережками, цѣтки, гребнѣ, динца, веретена; соль
товчена, глина жовта, запанис голованй, перетнѣ, черевики...
Ажъ утомись ся росказуючи. Чого то тамъ не було!

А промежъ таких пропасти товару, що то народу було!
крый Мати божа! ІІе троха чи не бѣльш, нѣкъ на Воскре-
сеніе у вутренй, якъ Христа дочитують ся, або на Іорданй;
такъ що й протовпитись не можно. Той купуе, той торгуе, той
божить ся, той прицѣнеть ся, той спорить, той товариство
склика, той на жѣнку гука, тй лаютъ ся, тй идутъ могорычѣ
занивати: жѣноцѣство щебече, усѣ разомъ росказують и нй одна
не слуха; старцѣ спѣвають. Лазаря, кобылы ржуть, колеса
скрипѣть, той возомъ ѣде, та кричитъ: по глину, по глину!
а на зустрѣчъ юму выкрикуе: по горшки, по горшки! дѣти по-
губивши матеровѣ, пищать, тамъ скавучить собака, тамъ при-
душили порося. вищить на весь базаръ, а свинъ хрукаючи
пробейраетъ сѣ промежь народомъ; тамъ перекупки хватають
за полы нарубковъ та школяровѣ. „Ходи сюды, дядюшка!"
кричать: „возьми въ мене, паниченьку! отъ бублики гаряченькй,
зъ мачкомъ! отъ паляниця легесенька, тѣлки що сѣ печй!...
„та, та, та, та, — тай... не розберешь, що вони тамъ и кричать,
бо усюды гомонять, стукотять, кричать... точнѣеѣнько якъ
у млынѣ, якъ на всѣ меле и товче! А тамъ чуте, скрипка гра
съ цимбалами: Матвѣй Шпонь та продавъ сѣль, рощитавсь и
грошки вчистивъ, тай нанявъ троисту и водить сѣ зъ нею по
ярманцѣ. Вже й шапки катъ ма, десь кинувъ ѣи на когось,
тай ўдѣгъ. Иде и спѣвае, а де калюжа, тутъ и вдарить тро-
пака. Забрызкавъ ся, захлюставъ ся... Еге! та не мѣшай юму!
Ёнъ гуля. У водной руцѣ пляшка, а у другой чарка; кого
нй зострѣне: „пій, сучій сыне, дядюшка любезный, пій! Матвѣй
Шпонь гуля; пій у юго голову, щобъ ты подавивсь! будь здо-
ровъ на многіи лѣта!" Выпье и поштуе юго; коли той не схоче,
такъ до долу горѣлку вылье. а юго лае, лае, тай стане дру-
гого поштувати; отсежь ще не зовѣмъ допивъ съ пляшки,

— 79 —

заразъ пляшку объ землю и гука: „Пинкарю! Подавай Пинюю знова. Музика, грай!“ тай пôшовъ далшь. Иде, побачивъ дôгтярôвъ; — шубоветь у шерйтвасъ съ чоботами зовѣмъ и кричить: „Дôгтярю! не журись; Пинонь ôдвѣча грошамî.“ Тай выкине юму съ кишенъ повѣсѣньку жменю грошей, а самъ знову кричить: „Не абедно? Не мѣшайже! Музика грай!“ Тай стане хлюпать ся у дьогтевî, якъ мала дитина у каложî. Ішо то якъ чоловѣкъ у щастî, та у радости! чого то ôнъ не выдума! Нîчого не жалуе и нî объ чѣмъ не жалкус.

А тамъ чуть ведмѣдь реве и танцюе, а циганъ выкрикуе: „А ну, Гаврилку, якъ етарii бабы пянй паляютъ ся...“ Циганка ворожить, та приговорюе: „И щаселивый, уродливый; чорнява молодиця за тобою вбиваетъ ся; положижь пѣтачка на рученьку, усю правду екажу...“

Циганчата танцюють халяндры, та кричать не своимъ го-
лосомъ, мовъ зъ нихъ чортъ лыка дере. Старый циганъ тудыжь
съ своею шкапою. Знай божитъ ея и жѣнкою, и дѣтми, та
проклина свою душу, и батька, и матѣрь, а усе затымъ, щой
етару, слѣну, сапату, и зъ выбитою ногою кобылу продати за-
мѣецъ молодои, здоровои. Та якъ обступятъ нашегоъ брата ци-
ганське навожденіе, такъ не знаешь, що й робить; якъ напу-
сятъ мару, такъ и самъ бачишь, що шкапа трьохъ денежокъ
не стоить, та тôлки дивись ся та лупаешь очима и не знаешь.
куды ôдъ нихъ дѣтись. Той божитъ ся, другій суне тобъ у
руку обрать съ шканою, третій тягне съ твоеи кишенъ хустку,
де гаманецъ зъ грошами завязаный, а сей вже и здачъ дае, та
ує гуртомъ волочуть тебе пôдъ ятку могорычѣ запивати. Такъ
що яжь кажу: поки схаменесъ ся, дивись — хотѣвъ свое ле
дащо продати, а проклаті цигане усунули тобъ у руку таку
патыку, що й скипками гидко узяти; та за таку цѣну ôддали,
що можнобъ, бува, и вола купити; та щежь за мои грошъ и
горѣлку куповали и пили; а далѣ, замѣецъ дяки. у ôчй наемѣ-
ялие: „Пкапа твоя.“ кажуть, „трохи, чоловѣче, не добача;
такъ купи й окуляры, тай почепи на ôчй якъ паничѣ у го-
родъ носють, то ще потягне...“

Отъ таке-то тамъ було, що й росказати усього невозможно.
И усякій народъ, хто тамъ нî бувъ, що йде бôля того салдацького
натрета, усякъ шапку знîме, тай скаже або добрыдень, або
здрастуйте. господа служба! А елужба нî чичиркъ, стоить собъ
гарненько, и пальцемъ не кивне, и очима не поведе, и усомъ не
моргне. Такî нîхто, нîхто не вгадавъ, що то намальованый.

А Кузьма Трохимович, сидючи у своемй ятцѣ, бачивъ сее
вее, тай дума: „Добре наше дѣло; побачимо, що далшь буде.

Ажъ ось, де узлавъ ся салдатъ, та вже спражній салдатъ
и жîвѣсѣнькій, отъ якъ мы зъ вами. Ходить ôнъ по базарю,

— 80 —

вызира, вызира — и вже один рушничок у молодички сь
купы и вчистивъ и у кишеню запаковавъ; статгнувъ у Чугу-
ѣвськои перекупки бумажну хустку, таку, що гривень шѣсть
стоить; өдрѣзавъ зъ воза и вѣнокъ цыбулѣ и заразъ за пөвѣ
цѣны й продавъ, та усе такъ хитро та мудро зробивъ, що нй
жоденъ хазынъ и не счувсь. Далѣ прийшовъ де груш прода-
ютъ, бачить що при возахъ самй хлопцѣ, тай тй роты поро-
зѣвлѣли и дивлютъ ся на ведмедѣвъ. Өнъ таки й положивъ
руку на мѣшокъ — нйхто не баче; положивъ гарненько на
плече — нйхто не баче... та не озираючись и чкурнувъ куды
юму треба! Ажь ось кинулось хазяйство, бачуть, що москаль
безъ спросу узявъ повнѣсьнькій мѣшокъ грушъ, тай преть юго
мовь свое, разомъ гукнули на нього, тай побѣгли за нимъ у до-
гоню. Не хитрый же й москаль! Чимъ бы на втѣкача, а онъ
иде собѣ любенько, мѣшокъ зъ грушами несе тай мугиче собѣ
пōдъ носъ пѣсеньку; а тутъ юго за мѣшокъ сѣпъ! „На що ты
груш узявъ, сякій, такій сыну?" пытають ся юго у водинъ
голосъ. — Стоить сердека, очй вываливъ, мовь баранъ, далѣ
озирнувшись тай каже: „Нѣшта то вашй грушіста ?“ — „Аджежь
не чьи, якъ нашъ?“ — А онъ якъ крикне на нихъ: „Ахъ, вы
хахлы безмозглыи!...“ (а заразъ лаятись! щобъ то перше рос-
пытати, та тогда вже и лаявсь, скобли хотѣвъ). „А зачимъ
вы“ каже, „минъ тагда не сказали, какъ я зъ воза мѣшокъ
узявъ? та до нихъ съ пенею: „Вы,“ каже, „зѣваете по стара-
намъ, а я вотъ нѣсъ, нѣсъ, да вота какъ умарилъ са, да
амуницю патьоръ. Вотъ вишь мундьеръ запачкалъ; давай сюда
деньги на вычистку.“ — Наше хазяйство щобъ то сюды, туды,
такъ дежь! нй приступу, та ще й лае. А далѣ ухвативъ за
комиръ и тягне и кричить: „Давай на вычистку, та за праходку;
я казьонный мундьеръ патьоръ и сапаги тапталъ, давай, та и
только!“ Наш нй өдхристютъ ся нй өдмолютъ ся: „Цур тобѣ,"
кажутъ „батечку! Сдѣлай милость, господа служба! озьми собъ
и груш зъ мѣшкомъ, төлки — цур тобѣ! өтчепись и пусти!"
Такъ де! Такъ репяхомъ и узявсь и каже: Минье чужово не
нада; не хачу вашихъ грушъ, а подай маю!“ Що тутъ на свѣтѣ
робити? Ище таки подумали сякъ, такъ, щобъ вывернутись:
хотѣли ййти до волосного правленія, такъ москаль не той спѣва:
„Вонъ мая каманда!“ тай показуе на салдацькій патретъ: „Пай-
дьомъ икъ ньому.“ Наш бачуть, що не переливки, страшно!
кинули ему пятиалтынного — такъ нй; веди до ятки, поставъ
за проходку кварту водки. Нйчого робити, поставили, абыбъ өт-
чепивсь та не вѣвъ до салдата, що зъ оружжомъ стоить. Якъ
же опōсля розелухали, та роздивились и өдгадали, що то сал-
датъ мальованый, такъ ажь объ полы вдарили руками, та
фѣть, фѣть! посвистали, тай пōшли до возōвъ. А Кузьма Тро-

— 81 —

химовичъ у своїй ятцѣ, смѣявсь, смѣявсь, що ажь качаетъ ся,
а далѣ каже: „Охъ!“ тай сѣвъ зложивши руки, приглядатись,
що ще буде за кумедія.

Уже було геть-геть. Ось и дѣвчата зôбрали ся ійти на яр-
марокъ бо усе пôджидали, щобъ порѣдшало народу на мѣсцѣ
а то якъ у тѣснотѣ, такъ думали, що ихъ не такъ и розгля-
дють. Ось и тягнетъ ся низка ихъ, та усе на пôдборъ: одна
ôдъ другои чорнявѣша, одна ôдъ другои краща. Порозряжуванй
такъ, що Господи! Середудня сонечко пригрѣло, такъ воно й
тепленько: отъ вони и повыхоплювались безъ свитокъ въ са-
мыхъ баевыхъ червоныхъ юпкахъ, що такъ якъ макъ цвѣте.
Скиндячки на головахъ усе по Харкôвськи положенй, косы
у дрôбушки позаплѣтованй, и жовтыми гвоздиками та барвѣн-
комъ позаквѣчуванй; у сорочокъ и рукава, и ляхôвки повыши-
ванй та повымережуванй; на шіяхъ намиста у кожнои разкôвъ
по десять коли ще не болнѣ, ажь голову гне; золотй дукаты,
та срѣбнй хресты такъ и ссяютъ; плахты картацькй, запаски
и шовковй и колѣсчастй, поясы каламайковй; та усѣ якъ одна
у червоныхъ черевичкахъ, и у бѣлыхъ, та у синйхъ панчôш-
кахъ. А за дѣломъ же вони й вышли? А якже? Выгрѣшкôвъ
куповати, та щобъ чи не пожартуютъ парубки зъ ними. Вже
звѣсна дѣвчача натура, хочь у панствѣ, хочь у мужицѣствѣ.
— Отъ ходіть по ярманку, де що собѣ выпадують, и регочутъ ся,
якъ одна — зиркъ! тай каже нищечкомъ: „Дѣвчатка! дйвѣтесь
у насъ постой, салдаты!“ — „Брешишь! Де ты ихъ уздрѣла?“
пытаютъ ся и розглядають усюды. — „Та онде, онде бôля
дôгтярнои лавки стоитъ зъ оружжомъ калавурный!“ — „Такъ
и с!“ гукнули усѣ, тай почали щебетати, та смѣятись; зъ мѣсця
на мѣсце переходютъ, та одна одну и пха, то буцьмъ споты-
каютъ ся, а самы знай, озираютъ ся, та якъ тіи павы выхи-
ляютъ ся, щобъ салдатъ до нихъ озирнувсь, та зачепивъ бы
котру. Оттутъ бы имъ и лахва: тутъ бы вони й стали іого
роспытовати, чи тутъ проходомъ, чи постоемъ? оттутъ и ска-
залибъ іому, щобъ съ товариствомъ приходили до нихъ на ве-
черницѣ, бо вже вони дуже давно бачили що путнье, а свои
парубки остыли и обридли.

Отъ и вызвала ся зъ нихъ Домаха, тай каже: „А три-
вайте лишень, я пôду побôля іого; та вжежь не я буду, щобъ
ôнъ мене не занявъ! ось дйвѣтесь лишень. Та глядѣтъ, коли
треба буде, то ôткликайтесь до мене.“ Отъ и пôшла, буцьмъ
то и не вона. То сюды, то туды озирнетъ ся, то пѣсеньки пôдъ
нôсъ собѣ мугиче, то хусточкою помахуе, то нахилитъ ся пôд-
вязку пôдвязовати... отъ вже и до салдата доходить, та ниначе
съ кимъ небудь и розмовля: „Де-то тутъ шпальеры, то шу-
миха продаетъ ся?... Колибъ минѣ хто показавъ?...“ тай заспѣ-

6

— 82 —

ва собѣ нишкомъ. О, що то вже за дѣвка! Вона не знала, якъ пódъ кого пódвернуться? вона не вмѣла, якъ кому пришвы пришити! ну ну! И проворна и жартовлива була, та таки и свѣта выдала: ажь два годы у Харковѣ по мойкамъ заробляла, такъ ёви вже не вчити; усе знала.

Якъ побачили подруги, що вона вже близенько бōля сал-
дата, а онъ ёви ще й не зачѣпа, мабуть, не бачить, тай гукнули
до неи разомъ: „А куды ты, Домахо, пōшла?“ А вона бōля
салдата стоить и хусточною махае, та голосно и кричить: „Ось
куплю шумихи на квѣтки, коли якій чортъ не перепине.“ —
А нашъ салдатъ стоить! Нй зачѣпляе нй перепинане и нй чимъ
ѣи не займае! — „Що за недобра мати!“ думае Домаха, „такй,
бōля самѣсѣнького юго йшла, а онъ мене и не займа! хиба
не смѣе, чи що? Та вжежь вернусь ще!

Отъ и вернула ся, и таки бōля самѣсѣнькихъ юго нōгъ
йде... и впустила хустку, буцѣмъ загубила, думаючи, що салдатъ
гукне на неи, щобъ вернулась и пódняла хустку.

Отъ вона тутъ зъ нимъ и заговорилабъ и пожартовала,
а тамбы и пōшли лады.Не съ чортажъ хитра и Домаха!

Такъ щожь бо! хустка лежить, а салдатъ и волосомъ не
двига. Стала наша Домаха, тай оглядаетъ ся и каже голосно:
„Охъ минѣ лихо!... загубила хустку! колибъ хто пódнявъ та
бōдавъ, то я вже знаю, якы юму подяковала!“ Озираетъ ся
сердешна и погляда изъ пódлобя, та ба! Стоить салдатъ и на
хустку не дивить ся. Нйгде Домасѣ дѣтись, треба вертатись...
Отъ бы то и пódбѣга, и выжида и каже и говорить: „Отъ
бѣда! лежить моя хусточка бōля самѣсѣнького салдата... якъ
тутъ узяти?.. я боюсь, щобъ онъ мене не вхопивъ, або щобъ
зъ оружжа не застреливъ.“ Пódбѣшла, и нахираетъ ся и беребъ
то й не бере... а усе выжида салдата... Такъ щожь бо; не
на таковського наскочила! Даль, нахилилась и простяга руку,
ниначе не ёвпи, а сама усе дивить ся на ньога а далѣ, якъ
придавилась... якъ зарегочетъ ся на усю вулицю.. А дѣвчата
и бōдозвали ся до неи: „А що онъ тобѣ тамъ говорить, Домахо?
Домахо! кажи бо, що онъ говорить?“

Але говорить! кричить Домаха, та скбōлки зря ôтōль, та
за смѣхомъ и слова не вымовить.

„Що... що таке?... що онъ тобѣ сказавъ?“ обступивши
дѣвчата Домаху, у водголосъ выпытують.

„Еге! що казавъ?“ каже Домаха, „то не живый салдатъ
а то юго парсуна!“

„Ю!“ гукнули дѣвчата и пódбѣгли розглядати: ажь
справды намальованый. Реготались, реготались, вы выгадовали
де-що, тай пōшли геть, по ярмарку. А сее чувши, и богато де-

— 83 —

хто пódходили вже не боячись; розглядятъ ся, роздивлять ся, тай скажуть: „Такъ и е, що намальованый!“ тай пódуть собѣ.

Посемъявшись съ сього добре Кузьма Трохимовичъ, далѣ подумавъ, що вже пора знімати свого салдата та укладатись на вōзъ и чурхати до дому. Ажь ось почувъ крикъ, галасъ, тупотню, регōтъ; пѣсенъ, сопѣлку, — та мерщѣй и присѣвъ у ятцѣ.

То наступало парубоцьство: шевчики, кравчики, ковалѣ, свитники, ганчарѣ и зо услѣкого ремества бурлацьство; наньмиты ōдъ хазятѣва, батьковы сыны, зōбрали ся на ярмарокъ погулять. Ище зъ ранку хто попродавъ свōй товаръ, а хто покупивши чого кому треба и попивши могорычѣ, теперь попōдголювавшись любенько понадѣвали, хто нову свиту, хто китаеву юнку, хто ще батькōвській, хочь и старый, та жупанѣ, попōдперѣзовавшись шпетненько, хто каламайковымъ, а хто й суконнымъ поясами, у тяжиновыхъ штаняхъ, понадѣвали на пōдголены головы шапки козацькй, зъ Решетылōвськихъ смушкōвъ, то съ червоными, то зъ зелеными, то съ синйми вершками, у юхтовыхъ чоботахъ съ пōдборами, а хто й у шкаповыхъ, та такъ повымазованыхъ, що дьоготь такъ зъ нихъ и тече, а пōдковы троха не на пядь. Отъ позакручувавши усы індуть лавою, зъ боку на бōкъ перевалюютъ ся, руками розмахуютъ, люльки тягнуть; та що е голосу, ажь кривлять ся, та жмуратъ ся спѣваючи московськои пѣсенъ: При данй лусьцѣ стояла; и де йдуть, то такъ ōдъ нихъ люде и розступаютъ ся, бо вже не попадайсь имъ на дорозѣ нйхто: чи перекупки съ коробками, чи москаль съ квасомъ, чи слѣщцѣ зъ поводатаремъ, чи баба стара, чи дѣвка молода имъ на зустрѣчь, нйкому нема розбору, не вважають нйкого, такъ усякого прямо лавою и пруть, и мнуть, и зъ нōгъ валяють; а самы й байдуже, ниначе и не бачуть нйчого, и буцѣмъ то й (не) вони.

Отее то вони, заздрѣвши дѣвчатъ, потягнули за ними, щобъ такъ стѣною на нихъ и наперти; а якъ вони розбѣжатъ ся, такъ тутъ и ловити и пожартовать, и поженихатись.. Звěсно молодецьке парубоцьке дѣло! А щобъ ихъ хто мōгъ зопинити! ну, ну! кусала така! вони усею громадою, не разъ и самому писарю давали такои пинхвы, що на силу прочхавсь; а десяцькй такъ, такъ ōдъ нихъ и ховаютъ ся по бурянамъ та за плотами. Такъ тутъ вже нйчого! Усякъ имъ поважа: „Нехай,“ каже, „хлопцѣ нагуляютъ ся: бōлшь копы лиха не нароблять.“

Отъ идутъ и якъ накинули вокомъ на дѣвчатъ, и пōшли побōля мальованого салдата, а ихъ ватажокъ, Терешко швець, знявъ передъ нимъ шапку, тай каже: „Здраствуйте, господа служба!“ Тутъ якъ зарегочетъ ся народъ, и перекупки, и купцѣ, и тй що при возахъ, та якъ крикнуть на нього: „Тю-тю,

*

— 84 —

дурный! та то не живый, то намальованый! Хиба тобѣ повы-
лазило? Отто, оглашенный, не розбере!"

Напѣкъ же панъ Терешко раковъ, якъ и самъ розгля-
дѣвъ, що справды салдатъ намальованый и що увесь базарь зѣ
нього глузуе! „Теперь,“ думае сердека, „не буде минѣ про-
свѣтку: будуть минѣ смѣятись, и черезъ сес не знать що бу-
дуть прикладати. Ю не ю! що тутъ минѣ на свѣтѣ робити?“
Стоить зажурившись, тай дума. А далѣ схаменувъ ся, заре-
готавсь, тай каже: „Буцѣмъ я й не бачивъ, що се не живый, а
що се тѣлки патретъ. А поклонивсь юму затымъ, щобъ подра-
товать зѣ маляра. Чи такъ же то й малюють?“ О бодай юго
мара мальовала! Се й слѣпый розглядить, що се патретъ, а не
живый чоловѣкъ! Хиба тутъ були такій дурнѣ, що пріймали
юго за живого? Не знаю!... Тфу! чортъ зна, що й надряпано!
Дивѣтесь, люде добрі; хиба такъ шьетъ ся чобѣтъ? Я швець
на все село; такъ я вже знаю, що халява ось якъ бува (тай
ставъ пальцемъ по патрету надряповати); отъ и въ пódборахъ
брехня; тай пódъюмѣ не такъ... та таки и усе не такъ. Цуръ
юму, пайдьомъ, хлопцѣ, далші! намальовавъ же якійсь то
дурень!“

Отъ и пódшли собѣ своею дорогою и Терешко дуже радый
бувъ, що спокутовавъ изъ себе бѣду.

Тай закрутивъ же носомъ нашъ Кузьма Трохимовичъ,
ниначе тертого хрѣну понюхавъ! зъ бѣса бо юму досадно
стало, що увесь ярмарокъ, и що-то на мѣстѣ народу було, таки
мабуть душѣ сѣ пядесять. коли ище не бѣлші. та усѣжь-то до
единого, усѣ не познали, що салдатъ намальованый, а думали,
що живый; а тутъ чортъ юго зна бѣтколя узявъ ся швець тай
закепковавъ юго роботу нij на що. „Се вже“ каже собѣ „ку-
рамъ буде на смѣхѣ! Я таки правда, объ чоботахъ недуже и
доглядавсь, може воно що-небудь и не такъ. Я тѣлки й ста-
равсь. щобъ юму тварь и щобъ онъ увесь, и мундьеръ, и
оружжо, щобъ такъ було ниначе живе, а объ чоботахъ и бай-
дуже; бо не думавъ, щобъ хто вже туды ставъ пилно догля-
датись, де и нужды мало, и куды не усякъ и дивитъ ся. Не-
хайже такъ буде, якъ швець каже: перемалюю, щобъ и юго
уконтентовати и щобъ ніякого хвалшу не було у моѣй роботѣ.

Вылѣзъ изъ своеи ятки, доставъ палйтру съ красками и
пензйль, пódмальовавъ, якъ тамъ швець надряпавъ тай опять
полѣзъ тай каже: „Нехай, пódожду поки краска пódсохне, а
тамъ и вбйрате-му ся до дому. Теперь швець не скаже, що не
такъ чобѣтъ намальованый.“ — Ажь, гулькъ! Терешко съ па-
рубками не догнавши дѣвчатъ вернулись на впереймы, и йдутъ
впять поббля салдацького патрета. Отъ одинъ парубокъ роз-
глядѣвъ юго, тай каже: „Дивись, Терешку! маляръ тебе послу-

— 85 —

хавъ: бачь, перемальовавъ чоботъ, якъ ты сказавъ.» — „Еге! ищебъ то и не послухавъ!“ сказавъ Терешко, пôдсунувши шапку на саме тѣмя и узявши ся у боки „Я вже силу знаю и заразъ побачу, що не до шмигі!“ А якъ іому и досе досадно було на маляра и на патретъ, що черезъ нихъ іому люде смѣяли ся, отъ и думавъ, ще таки занехаять, щобъ маляра зовѣмъ збити съ пантелику и щобъ народъ думавъ, що онъ велику силу у малярствѣ зна, посевиставши й каже: „Отъ и сього не втерплю, скажу; бо вже бачу, що не такъ. Чоботы теперь якъ чоботы, якъ я навчивъ, такъ мундьеръ не туды дивитъ ся. Треба щобъ рукава ось такъ!...

„А зась не знаешь?“ обозвавъ ся Кузьма Трохимовичъ съ своеи ятки: Швець знай свое шевство, а у кравецство не мѣшай ся!"

Якъ же зарегочетъ ся увесь базарь, слухаючи сюю кумедію и що Кузьма Трохимовичъ такъ ôдрѣзавъ Терешку шевцю! якъ пôдняли Терешка на смѣхъ!... Реготались зъ нього, реготались, та такъ же то далёбô, що не то що, що ажь за рѣчкою чуте було! А Терешко зôставъ ся мовь облизаный, та якъ потягне не оглядаючись, та ажь забѣгъ не знать куды. — Кузьма-жь Трохимовичъ, тихенько собѣ посмѣявшись, та зô бравшись съ патретомъ и зъ усѣмъ своимъ крамомъ, поѣхавъ до евого пана, та по уговору грошики и горѣлочку зъ нього счистивъ, тай правъ.

Ярмарокъ розôйшовесь; тôлки вже Терешковî вôрвалась нитка верховодити хочь на вулицѣ, або на вѣчерницяхъ, або и у шинку. Тôлки що за балянтрасить, а тутъ іому хтонебудь и ôдрѣже: „Швець знай свое шевство, а у кравецство не мѣшай ся!“ то такъ языкъ и прикусить и вже нî чичиркъ.

Отъ и вся.

СЕРДЕШНА ОКСАНА

посвящаетъ ся

Любой моїй жінць Аннє Григорієвінє Квěтка.

Нема на свѣтѣ нейчого луччого и богу милѣйшого, якъ серце матери до своихъ дѣточокъ! Скѣлькобъ ихъ у неи ней було, чи десяткомъ богъ благословивъ, чи тѣлки однымъ одно, для неи ровнй, жодного любить. усѣхъ ровно пестуе, за всякимъ ровно вбиваетъ ся. Девять здоровенькй край неи, потѣшають ѣи, а одно морщить ся, кисне, недуже, — вже вона за нимъ убиваетъ ся, тужить вже й боить ся, щобъ ще дужче не занедужало, або щобъ — некай богъ боронить — щобъ ще й не вмерло! Вона ихъ обмывае, обпатрюе, обшивае, зодягае, и нейколижь то не втомить ся, нейкели не поскучае зъ ними и всяка робота на дѣточокъ ѣй не важка. Коли зъ дѣтей яке шаловливе, неслухняне, то батько, якъ батько, грѣмне на такого, скубне, щипки дасть, понобье, а мати — якъ мати! Вона почне ѳого уговорювати, нестовати: „Не роби такъ, сыночку! не ходи туды, голубчику! такъ не гараздъ: ты минѣ досаждаешь. Я, глядючи на тебе, частѣевнько плачу, та думаю: „Колибъ то онѣ схаменувѣ ся та покинувѣ таке робити, та слухавы батькового вчення, та пожалковавѣ бы моихъ слѣзочокъ: то ще зъ їого бувбы чоловѣкъ, щебъ я дождала на старості радоватись глядючи на їого!“

Нехайже теперь усѣкъ про себе згадае — бо хто не бувъ зъ молоду шаловливый? — одъ чого бѣльшь жаль вбѣзме: чи одъ материного голублення? Аще, якъ яка часомъ заплаче? такъ, Господи милостивый! усѣ пакостей покинешь, и на вечорницъ зъ мѣсяць не навѣдаесъ ся, и зробишь за трохъ. Що-то мати! святе дѣло! Господь милосердный, якъ е онъ на небесахъ такъ замѣть себе, давъ намъ на земли родителѣвъ: батько, щобъ навчавъ та до розуму доводивъ; а щобъ чоловѣкъ молодый зъ дуру не затуживъ та не збивъ ся зъ пантелику, такъ тутъ мати съ такою любовію, якъ самъ Господь милосердный до насъ грѣшныхъ.

Ось противъ чого я трошки закинувъ про материнське серце и душу.

— 87 —

Була вдова, Векла Ведмедиха, и що то жѣнка, — на все село! розумна, розсудлива, богобоязна и чесного роду. Було й самъ голова частѣсѣнько до неи за порадою, и вона такій совѣтъ добрый дасть, що не тѣлько голова, тай усѣ старики такъ не придумають, якъ вона скаже, и все гараздъ буде по ѣи. Самажь було не ходить до волости и ніколи не роспытуе: чого и зачимъ зôбралась громада? ѣй и нужды до того мало. Прійдіжь до неи за порадою объ якому хочешь дѣлѣ, такъ уже добре навчить. Тяжко розумна була!

Була собѣ й заможненька. Була въ неи земелька, скотинка, бувъ и вѣтрячокъ, та якъ зосталась удовою, то й попроздавала все: землю на скопщину, вѣтрякъ зъ мѣрки, та все чеснымъ, богобоязнымъ людямъ, щобъ не обйажали ѣи и щобъ у срокъ зносили, що треба. Скотинку попродала и стала собѣ съ копѣйки жити.

Вже ѣи Охрîмъ умеръ, а тутъ стала ревизія. Отъ, послѣ Семена, пойшла вона до волости, почувши, що громада зôбралась. Отъ, увйшовши, вона помолилась богу, поклонилась головѣ и всѣмъ, якъ довгъ велить, и стала казати: „А що, пане голово и вы, панове громада! отъ уже й Семена пройшло, Покровы святои швыдко дôждемъ ся, а десятникъ до мене, нî разу не заходивъ и не загадовавъ объ подушному.“

„Тадже твой Охрîмъ уже вмеръ?“ казавъ голова.

„И состоить исключеннымъ изъ ревизьскихъ сказокъ изъ общественныхъ вѣдомостей,“ пôдхопивъ писаръ, мотнувши патлами, и покинувъ писати.

„Та знаю, що вмеръ,“ казала Векла, „и стоить заключеннымъ у вѣдомостей, якъ панъ писаръ по письменному каже. Та я таки хочу за мого Охрîма платити, ажь поки жива буду. Спасибô богу, минѣ е съ чого зносити, и буде веселѣйшь, що я за душу Охрîмову — нехай царствуе — буду платити, тай сама буду бодритись, що й я, мовь чоловѣкъ на свѣтѣ, тудыжь за добрыми людьми, зношу свою копѣйчину до гурту. Тай зъ общественного не выписуйте: нехай и я буду зносити, по чому тамъ зъ душѣ.“

„Та якъ можна,“ казавъ голова, „щобъ женська душа та платила податй?“

„Казуснее дѣло!“ обозвавсь таки писаръ, штрикаючи себе пальцемъ у лобъ. „Не имѣетъ ся примѣру. Треба, надобно испросить у господина исправника розрѣшенія.“

„Та нîчогѣсѣнько сього не треба,“ сказала удова. „Ты таки, пане писарю, и не розрѣшай ся и не кази ся, а ось що, панове громадо, зробѣть; выпишѣть лишень якого калѣку, або сироту, а зъ мене справляйте. Нехай таки я не даромъ жити-му на свѣтѣ.“

— 88 —

„Хиба такъ! хиба такъ!“ загула громада, изробили по Веклиному, и пойшла по селу слава, що Векла етоть у ревизії і подушне платить.

„Такъ и треба,“ Векла було у отвѣтъ каже, „луччежь минѣ зъ достатку платити, нѣжь зъ сироты та зъ обѣдности требовати. Адже й я въ громадѣ чоловѣкъ; зможу за людьми зносити! Дочку оддамь, пріймить буде, — за двохъ буду платити.“

Вже тужь, тужь Векла дожидала зяті. Отъ, отъ хоть по-
слѣ Зачатія, у Пилиповку, почнуть старосты швендяти до неи,
бо вже ѣи дочка, Оксана, якъ дождемо роздвяныхъ мясниць,
то буде ѣй шѣвенадцятый годъ. А що то за дѣвка була! Бѣля-
венька, моторненька, швыдка, прудка, на рѣчахъ бойка, противъ
уського звычайненька. Де вона, тамъ зъ неи и реготъ, и смѣхъ,
и играшки й выгадки. Якъ то въ матери не було ніякого хазяй-
ства, а все жила съ копѣйки, то Оксанѣ нейчого й робити було.
Чи вчинила хлѣбця, чи спекла, мерщѣй до подругъ: тамъ ѣи
ждуть дожидають якъ объ веснѣ ластовки; бо якъ защебече,
якъ за балянтрасить, — таки усѣмъ весело, хоть цѣлый день
слухавы ѣи; а вже розсмѣшити, такъ ѣй подавай! колибъ
мертвый чувъ, якъ вона балясы точить, то и тойбы розреготавъ
ся, не то вже живый, що такъ и лягають отъ смѣху, де вона
у беседѣ. На улицѣ, на вечорницяхъ, у колядцѣ наша Оксана
передъ веде; безъ неи не зналибъ, що й робити.

Мати було почне ѣи зупиняти: „Сиди, доню, дома; чого таки бѣгаешь? чомъ не робишь? Возьми лишень або пряди, або ши: нейчого не вмѣшешь.“

Кинетъ ся було до матери на шію, обнімае ѣи, цѣлуе,
примовляти стане: „Матусенько рѣднесенька, рыбочко, голу-
бочко, перепѣлочко! не зупинай же мене! Яжь собѣ ще молода,
нехайже я погуляю, якъ тая пташка на волй пѣдъ небесами
лѣтае. Буду згадовати свое дѣвованнье, що я въ тебе якъ ры-
бонька у рѣчечцѣ гуляла; куды хотѣла, туды плавала та тебе
дяковала, що ты въ мене матусенька, жалостлива, добра, пе-
стовала мене. Отъ уже якъ пойду замônѣжь, надѣну очѣпокъ,
тогдѣ вже нейкуды гуляти, тогдѣ вже зупиню ся, тогдѣ вже
пріймусь робити; рукъ не покладати му, и мужика и дѣточокъ
буду обшивати, и тебе, мамочко, що ты въ мене була така
добра, жаловала мене, пускала всюды гуляти.“

„Коли то ще буде!“ стане стара казати. „Звыкла бѣгати та гуляти, такъ хто тебе присадить за роботу? Та чи вмѣшь ты що робити? нитки не выведешь....“

„И вже сього, мамо не кажи! Я дивлячись, якъ ты робишь
усього навчилась. Ке лишень гребѣнь сюды.“ Заразъ выхопила
въ матери гребѣнь и почала прясти, — ажь хурчить веретено,

— 89 —

а вона нитку выводить тонку та довгу, а тутъ пѣсеньки весня-
ночки спѣвае. Стара дивитъ ся та дивуетъ ся.

„А що, мамо, не вмѣю, скажешь, прясти?“ та покине гре-
бѣнь, та за рушникъ, що мати вышивае ѣй вже на придане, и
почне такйѣь цвѣтки ставити, якъ и мати, и заведе весѣльныхъ
пѣсеньокъ То мати ажь силесне руками, и радабъ то, що таке
добро росте, и веселобъ то ѣй зъ нею, жалкуе ѣи оставити
коло себе, щобъ не сумовала, и боитъ ся ѣи пустити, щобъ
часомъ... дѣвча молоде, щобъ не згубила славы... Даль, скрой
зубы, ще тѣлько намѣритъ ся казати: „Та йдижь, иди,“ вже
та й ехопилась, вже й на шіи у матери, вже й выцѣловала,
вже й побѣгла... и дверей не зачинила. вже тѣлько чути —
по улицѣ йде и выспѣвуе.

Нехайже коли мати хоть трохи зморщитъ ся, що або трохи
недужа, або що таке, — вже Оксаны съ хаты й не выженешь,
вже все забула, и вже хоть у дружки сама перша пріятелька
кликати-ме, не пойде нѣ за що. Вже одъ матери нѣ на падь:
усе ѣй у ҫчи дивити-метъ ся, усе чытати-ме: „Що въ васъ,
мамо, болить? Чого вы бажасте? Чи не покликати знахурки?
Чи не розсердила я васъ чимъ, та се вы не кажете, та стог-
нете, та жалкуете на мене.“ Отъ такъ якъ пристане, тай од-
веле одъ матери всѣку тугу, та хотьбы й справѣд недужа була,
то Оксана ѣи розвадить, розговорить, и лихо мати забуде.

А хотьбы яка весела була, та побачить старця, калѣку,
або погорѣлого, вже вона все покине, заразъ до іого, роспытуе,
розепрошуе, вōзьме за руку, поведе до себе, нагодуе, обдѣлить
чимъ богъ пославъ, на дорогу дасть и выпроводить за село.
Тѣлько й видно ѣи, якъ вона коло бѣдности вьетъ ся та знай
слѣзоньки втирае. Обдѣлила, выпроводила, слѣзоньки втерла,
бѣжить... вже зновъ у беседѣ, вже й верховодить, изновъ якъ
була.

Отсежь тѣлько що весна настае, сонечко позлизуе снѣгъ
де зъ якихъ горбиковъ на пѣску, вже Оксана й зōбрала свою
команду: шатнулась, мотнула ся съ кônця въ кōнець, веде низку
дѣвчатъ и приговорюе: „Та чого вы будете сидѣти по хатамъ?
Богъ дае весну, сонечко пригрѣвае, вѣтерець тепленькій; годѣ
вамъ по запѣчкамъ тулитись! Не обридла вамъ зйма? не до-
кучило киснути у хатѣ? Будете старй, тогдѣ ще належитесь
по печамъ, нагрѣмаетесь зъ мужиками, налаетесь зъ дѣтвою.
А чимъ будете згадувать свои молодй лѣта? А бодай вамъ ве-
село було! (се вже въ неи всѣмъ и завсегда така лайка була).
А нуте лишень побѣжимо!... а берѣте ся; у хрещика, у ворона,
поведемъ кривого танця, коровода, кострубонька, у жоны.
Заразъ и попаровала всѣхъ. Вже всѣ дѣвчата гарнй, усѣ при-
бранй, усѣ повыряжованй... та ба: ѣи знати одъ усѣхъ. Така

— 90 —

баева юпка зъ рукавами, така й плахотка, и запасочка, и косы
такъ убранй, и бачитъ ся й рушникомъ также пôдперезана,
и усе, усе такъ и въ неи, якъ на всѣхъ дѣвчатахъ.... Еге, та
щось усе не такъ. Усе на Ђй такъ штепненько, чепурненько,
общипано, усѣмъ дѣвкамъ краса; тôлькобъ на неи одну й ди-
вивъ ся.

Тôлько почують дѣвчачій гомônъ на улицй, то й повзуть
изъ хаты и дѣды, й бабы, и жѣнки, и молодицѣ повыбѣгають,
та що то! и дѣтвора всѣ высыпле съ хать, и всѣ кажуть:
„А ходѣмъ лишень на вдворье: вже Оксана розгулялась.“ И
посѣдають удовьж по улицй на приспахъ, на колодкахъ и де
можна попôдъ тынами. А паробоцствожь, вырядившись по
своіому, шаики на бакиръ, люльки позатыгають та купами хо-
дять кругомъ дѣвчать, та ажь облизують сѣ, дивлѣчись на
Оксану. И вони, и ввесь народъ, що по улицй дивитъ ся, одну
ѣи бачять, на одну дивлѣть ся, про одну Оксану говорять.

Отъ и попаровались дѣвчата у хрещика; отъ и гробы стали
... да й чкурнули.... фѣть, фѣть! Не родивсь той чоловѣкъ,
хтобъ Оксану поймавъ! Хтобъ гробами нй ставъ, хотьбы съ
паробкѣвъ, хто прудко бѣгае, и не кажи, щобъ Ђй вловити!
Хто Ђй знае! усѣ бѣгають — то пôдъ ними ажь земля сту-
гонить, засапаютъ ся, задыхають сѣ, спотыкаютъ сѣ, инша
сторчака дасть такого, що... тôлько друга бѣжить швыдче за-
крывати ўи.... Побѣжить же Оксана — такъ на вдивовижу!
Бѣжить, неначе муха летить, до землѣ не дотеркаетъ ся, тôлько
знай нôжками дрôбненько перебйрае; а рученьками не мотае, а
тôлько — буцѣмъ и протягне, щобъ то пôддатись, та тôлько що
пôдпустить до себе близенько.... дрибъ, дрибъ, дрибъ.... вже
тôлько й бачивъ. Самажь то нй зогнетъ ся, нй згорбитъ ся, якъ
струночка!

Набѣгались у хрещика, выморила всѣхъ, давай короводы
водити. Повела кривого танця, такъ що другій дѣвчата! Ихъ и
не видно за нею. Якъ зôрочка вечнѣрні, мѣжь усѣми зôрками;
якъ утѣнка по водѣ плыве та выхиляетъ ся, та головкою пово-
дить, та веселенько на всѣхъ поглядае.... а якъ заведе пвсе-
ньокъ, знаете, що при короводахъ треба спѣвати, такъ якъ та
сопѣлочка, або тихесеньхій дзвоникъ.... Усѣ прочй спѣвають на
ввесь ротъ, а вона й губоньокъ не роззѣвае, та ўи голосочокъ
чути одъ усѣхъ, що такъ за серце й бере.... усебъ Ђй й слу-
хавъ.

Яковожь то було Веклѣ, матерѣ Ђй давитись на свою
доненьку, що, хоть вона була й ўи дитѣ, и що кожнобій матерѣ
своя дитина мила, а тутъ сама бачить що Ђй Оксана краса
всьому селу и що всѣ люде зôбрались за тымъ, щобъ подиви-
тись на Оксану и що всѣ, у одинъ голосъ, не перестаючи по-

— 91 —

хваляють ъи милу Оксану. Якъ прійде вже до дому зовѣмъ у вечерѣ, тутъ уже мати цѣлуе, цѣлуе свою доню, выцѣлуе ъи всю, приговорючи: „Ты моя донечко... ты моя ластов็око... ты моя краса, ты моя слава... черезъ тебе я й весела, й здова, и одъ людей у почотѣ!... Ты мою старость веселишь, ты мене на свѣтѣ держишь....“ и вѣткими такими приговорками довго, довго пестуе свою дитину.

А Оксанажь то й мовчить? Ну, ну! Та собѣ цѣлуе матерѣ й руки, и щоки, й голову, и собѣ у одвѣтъ: „Мамочко, голубоко моя рѣднѣсѣнька! та яжь уст въ тебе... у мене твоя натура... Абыбъ ты була здорова, весела та не переставала любити мене, такъ я землѣ пôдъ собою не чую, минѣ такъ легко, полетѣлабъ, мовь тая птичка. Що ты любишь мене та жалуешь, отъ того й я така веселенька и нй объ чѣмъ не думаю, тѣлькобъ тобѣ вводити, розвеселити тебе. Тыжь у мене сама матусенька! Нема въ мене нй батенька, нй братіка, нй сестрицѣ, ты минѣ й сонечко, й мѣсяць, и здоровѣчко и ща ствечко... Яжь знаю, що й я въ тебе одна, якъ тая порошинка въ оцѣ, то я себе такъ и держу, щобъ ты веселилась черезъ мене до кônця вѣку свого, щобъ радовалась, глядючи на мене, и чуючи добру объ минѣ славу. Матѣночко рôднѣсѣнька! не ôддавай мене замôжь. Мужика треба любити, а я не хочу нй-кого любити, тѣлько тебе, матусеньку мою, зôрочку мою!...“

Векла й слухае ъй, и не наслухаетъ ся; дивитъ ся ъй у тыи оченьки, що якъ небо синье блищать, дивитъ ся, любуетъ ся, поцѣлѣе ихъ, перекрестить дитя свое, здыхне, пôдведе свои очи до бога милосердного, подумае: „Кому таке добро достанетъ ся?“ сплакне, тай стане богу молитись.

Така дѣвка, яхъ наша Оксана, не въежь то не вподобалась паробкамъ? Не знаю! Чи бувъ же то хоть одинъ зъ нихъ, щобъ не гостривъ зубовъ на неи? Жоденъ бы заславъ людей до неи попередъ усѣхъ; такъ боялись бо гарбузовъ. Не одинъ запытовавъ ся займати ъи, такъ, знаете, на жениховське дѣло... такъ кудыль! — нй приступу! У беседѣ зо всѣма и говорить, и регчетъ ся, нй пôдсмѣюе, и що хочь кажи, буде слухати, запытай слажъ заняти ъи, або пхнути, або ногу пôдставити щобъ спôtкнулась, якъ водитъ ся у паробковъ, що зали戊аетъ ся до дѣвки... не знаю! вона такъ ôдрѣже, такъ обсоромить усъя-кого, що не знати-ме на яку ступити.

Денкû смѣлѣйшî, такъ тî такъ, напростець стануть було казати: „Оксано! я тебе полюбивъ, щиро, върно полюбивъ; оттака й така у мене худоба, отъ те й те е: пôйдешь за мене?... Присылати людей?“ Вона заразъ у отвѣтъ: „Спасибô тобѣ, чоловѣче добрый, що ты мене полюбивъ: минѣ весело, якъ

— 92 —

мене люблять: а людей не турбуй. Не те, що за тебе именно не хочу; я й нî за кого не хочу."

Такъ було й матерѣ скаже, що не хоче замônь, якъ до неи, до старои, прійдуть самі батьки, або матѣрки, щобь сватати Оксану за сына. Стара Векла було людей розвадить, почастуе, та съ тымъ и отпустить, а сама прийметъ ся за дѣвку: „Скажи ты минѣ на милость, Оксано, де твôn розумъ, де голова? чомъ таки ты не пônдешь ось за сього? Такъ ôдрѣзала й тому, и тому (тутъ усѣхъ згадае, що сватали ѣи). Отъ и тутъ тежь. Ко- либъ сказати, люде якй небудь, атожь люде на все село. Що ты съ собою думаешь, моя дитино?“

„А те я съ собою думаю, мамочко, що не хочу замônь за мужика."

„Що се ты здумала, доно?" скрикне Векла, силеснувши руками. „Чи не здурѣла ты? За когожь ты думашь пойти?"

„Охъ, мамочко рôднѣсьнька! я й сама часто про себе думаю, що троха, чи не збожеволѣла я! А вже що хочь роби: хоть лай мене, хоть бій, а якъ здумаю йти за мужика, такъ минѣ и свѣтѣ немилый! Ось, бачь, що. Якъ и стала я на ноги схвачувать ся и росла, и выросла, то все, и ôтъ тебе, и ôдъ людей чую й сама бачу, що я хороша та красна, що й у селѣ въ насъ такои нема. Та якъ ще й натура придалась у мене така весела, що мене всѣ люблять, такъ у мене и зароилось у головѣ: не хочу за мужика, та й не хочу! Пônшовши за мужика, треба покинути объ собѣ думати, що якбы нарядитесь, якбы убратись, а пойди лишень на городъ, у поле, и дома воззись, и зъ дѣтворою товчись, и тônко й знай, що дома порай ся, мужиковî годи и слухай юго, и поважай, а коли ще й попобье, такъ ты й терпі. Не хочу за мужика!“

„Когожь тобѣ треба! За кого ты думаешь пойти?“

„А ось, мамо, що. Колибъ мы жили у городѣ, то ябъ съ своемо красою, швыдкобъ знайшла собѣ якого панича. А якъ мы живемо тутъ, у селѣ, то ябъ пойшла за кущя, або за пововича. Охъ, матусенько моя!" Та сее кажучи и кинулась до матери на шію. „Якбы минѣ таке щастье!... що то люблю, щобь у роскомѣ жити! Не поратись нîчого, а тónко хороше жити, щобь пити й ѣсти и хороше ходити було що. Та якъ згадаю, що якъ я тебе тогдѣ шановати·му на старостî, такъ и себе не тямлю ôдъ радости! Буду тобѣ годити, буду тебе нѣжити, чого забажаешь, усе поставляти-му. Сама не ззѣмъ нî зôшю, а все объ тобѣ убивати·мусь....“

Довго и пильно на неи дивившись, стара Векла далѣ якъ заплаче: „Господи милостивый!" каже. „Та справдѣ, Оксано, чи объ своему ты умѣ? Ôткôля такй думки тобѣ прийшли!... Се я винна, що натолковала тобѣ объ твоїй красѣ: матерѣ

— 93 —

всяка дитина хороша здаетъ ся. Та хотѣбы й такъ: хибажь усѣ хорошій йдуть за паничѣвъ, або за купцѣвъ? Потурай! буде хороша, якъ тая квѣтка, а таки йде за хлѣбороба; и краса ђи не пропала; вона породила дѣточокъ и дякуе богу, а дѣвчата ђи тежь красивій якъ и вона була. Та отъ и я; и я була на все село дѣвка; не то що по селу славилась, тай проѣзжающі паны. якъ уздрать мене, та ажь сѣ колясы отъ поти вылѣзе та дивить ся, та хвалить, а иншій ажь шапку знйме, та скаже: „Здрастуй, красавиця!“ Та яжь не дуже що подумала и не загордилась, а таки ялъ лучивъ ся чоловѣкъ зь нашихъ, пойшла за твого батьк, за Охрйма, хотѣ и вдовець бувъ, та чесна душа була; и жила за нимъ дякуючи бога милосердного. Ей, доню! кинь такі гордій думки. Се тобѣ емущеннье ђдъ нечистого — Господи насъ борони ђдъ іого! Гляди только, щобъ тебе сй думки не завели у погибель... нехай тебе сохранить Мати божа!“ Тай обняла дочку, стала ђи цѣловати и крестити.

Оксана й каже: „Якъ хочь мамо, а поки така думка е въ мене. Буду слухати що минѣ казати-мешь, буду й сама розбйрати.“

Отъ такъ часто вони собѣ мѣрковали; и стара, то просячи, то плачучи, довела таки дочку до того, що сказала: „Щожь мамо! пойду и за мужика. абыбъ чесный та добрый бувъ противъ тебе.“

Ажъ ось и лучивъ ся швыдко парень важный. Одинъ собѣ, нй батька, нй матери, нйкому буде орудовати. Самъ собѣ хазинъ, а добра весякого, хотѣ скотины, хотѣ поля, чимало; парень молодый, друзья, роботящій, емирный, не щоцій и вже нй съ кимъ нй заластъ ся, нй заведетъ ся, та чорнявый, та вродливый. Стара Векла обома руками ухонилась за сього (Нетромъ его звали) и сама Оксана и сюды й туды, и вже не дрожачись сказала: „Пойду, только нехай объ осенй.“

„Дарма й пойдемо.“ сказала Векла зрадовавшись.

Якъ ось..., и росказовати не хочетъ ся!... Отъ то у ту селободу, де жила Векла зъ Оксаною, та прийшли салдаты на постой. Щожь тогда стало ся зь дѣвчатами! Самы себе не тямлять зь радощѣвъ! Он згадаймо лишень, братцѣ, свои молодыи лѣта, якъ ще мы наробковали; чи втямки вамъ, якъ було прийдемо на чужіи вечорницѣ, то дѣвчата якъ ясочки коло насъ, и вже на своихъ не хочуть и дивитись. Звѣсна ихъ дѣвоча натура! сьогоднѣ вподобала червону скиндячку, завтра зелену, а червону пойдь ногами топче, й байдуже. Сьогоднѣ бажае молошнои каши, а завтра вже й не треба, давай ђи коржа съ саломъ. Сьогоднѣ милый ђи Стецько, зь нимъ жартуе, зь нимъ женихаетъ ся; колижь побачила завтра Федька, та ще съ чужого села, то вже Стецьковъ и цуръ и пекъ, и не займай ђи, и не рушь ђи; вона тебе и знать не знае, и

— 94 —

вѣдати не вѣдае. Ій милѣйшій одъ усѣхъ Федько... тай то на
сьогоднѣ тѣлько, а завтра зновъ кого виподобае. А вже найпаче
якъ уздрать служивыхъ!... У. до сього торгу вони пѣшки. Якъ
ймѣ мундьеръ, а ще бѣлѣть усы, и тѣлько побачить доведеть
ся, то вже все забула и нейчого не чуе, и нейчого не бачить
опрочь усѣвъ... Отъ така натура у сихъ дѣвчатъ! Усѣ вони
однымъ миромъ мазанй...

Такъ було й теперечки. На тутешніхъ паробкônвъ нейхто
зъ дѣвчатъ и не дивить ся; усѣсъ имѣ салдаты та салдаты;
подавай ихъ и на улицю и на вечорницѣ и всюды. Такъ бо
царські служиві не те думають: іому треба муницю справити,
муньдеръ налагодити, спочити; нейколи имѣ за дѣвчатами. Чи
мало вони свѣту пройшли и всюдыжь то дѣвчата имѣ на шію
вѣшались, и вже етали ней по чому. Дѣвчата, бачали, що ихъ
постоянѣ не займають, пріймутъ ся за свои хитрощѣ: пороз-
ряжуютъ ся, повбираютъ ся такъ що ну! и саме у таку пору,
якъ салдаты на муштру збираютъ ся, отъ Мелашка ухопить
вѣдра и йде по воду — якъ разъ противъ салдатônвъ. Зострѣ-
лась зъ Наталкою, що йде за чймесь до дядька. Отъ якъ зо-
стрѣлись, тай давай базикати, то объ скиндячкахъ, то объ че-
ревичкахъ, то не знать объ чѣмѣ; якъ тутъ, гулькъ! бѣттоля
Домаха, ôтефля Ъвга, а тамъ Феська, та Педора, та ся, та та,
тай назбiraетъ ся ихъ до сына. Балакають, балакають про-
мѣжь собою, тай посѣдають на колодкахъ, усе балакаючи, а
на салдатônвъ, буцѣмѣ то й не дивлять ся а въ самихъ ажь
жижки трусять ся. думаючи: „Колибъ отъ той высокій та
чорнявый занявъ мене!“ Та такъ усяка сидить и дожидае ажь
до познього вечора. А матѣрки самы; ждуть дочокъ — нема;
нейчого робити, — сама воды наносить, сама пѣть затопить, ве-
черяти варить. „Нехай,“ каже, „дѣвка погуляе.“

„Де ты, доню, такъ довго була? Але вже й нерано. Де
се такъ запознилась?“ пытала мати нашу Оксану, що прійшла
до дому притьмомъ у вечері.“

„Де була?“ одвѣтъ дала Оксана, знімаючи свою бѣлу,
нову свиту, скидаючи баеву, червону юпку, а зъ головы ленты
та скиндячки и покладаючи все гарненько що на пōлъ, пōдъ
головы собѣ, а ленты заворочуючи у бумашку и ховаючи съ
крестами и намистомъ у свою скриню. „Де була? Дивилась зъ
дѣвчатами на москалѣвъ. Що то якъ гарно муштру выкидають!
якъ одинъ! То все ихъ учить ихъ старшій. Кажуть, нема й у
всьому селѣ старше ოдъ іого. Та якійже то, мамо, розумный!
Та якъ іого всѣ слухають! Що скаже, такъ усѣ мершѣй и
роблять. Коли крикне на нихъ, щобъ пōдняли рушницѣ, такъ
якъ разъ и пōднймуть, ажь забрязкотить усюды... Такъ весело,
що не можна!... И куды имѣ скаже йти, чи на право, чи на лѣво,

— 95 —

тôлько крикне, такъ нîхто й не спорить, усъ стêною такъ и
йдуть. Що то, десь, розумный! А що вже хорошій, такъ и
мѣры нема.... Чи ты... мамо, солила дрова?"

„Що ты, що ты, що ты? Богъ съ тобою?" крикнула
Векла на дочку. що вхопила ппона у жменю, тай почала по
припѣчку посыпати, мовь солить страву. „Чи ты одурѣла, чи
обожеволѣла? Що се ты робишь!"

„Бачь!... тьфу!" схаменулась Оксапа и покинула ппоно,
та вхопила вѣникъ та давай хату мести.

Тутъ мати изновъ гукнула на неи, попрѣкаючи, що не
знать що робить: „Чи о своему ты умѣ? Чи то вже надиви-
лась на салдатовъ, такъ вони у тебе въ головѣ?"

„Та нѣ, мамо; цуръ имъ! Будто все на нихъ и дивитись,
якъ ихъ той старшій учитъ... А якъ дуже кричить! Юго да-
леко чути... вже такъ, що голосъ! Якъ стане передъ ними то
якъ орелъ. Высоченькій та изменькій якъ стрѣлочка. и усы
е невеличкі; чорнявый собѣ на виду...."

„Хто тамъ такій чорнявый?" пытала мати, засмачуючи
борць, у Оксаны, що поскладавши ручки сидить на полу та
все свое думае и про те тôлько й росказуе.

„Та то я, мамо, такъ собѣ; то я про старшого..." тай за-
думаетъ ся. А далѣ зновъ прийметъ ся росказовати: почне про
Явдоху, а зведе на старшого; росказуе про Хвірю, а зведе на
старшого... А мати, знавши про свою бѣлоручку, що вже не
прийметъ ся нî за вîшо, и байдуже; усе сама пораетъ ст и
не прислухаетъ ся, що тамъ дочка росказуе.

И за вечерю Оксана закидала про старшого, а мати й
не слухае, та десь и всю нôчь нашôй Оксанъ снились салдаты,
а не такъ салдаты, якъ ихъ старшій.

У ранцѣ, чи зробила що чи нѣ, по своїй натурѣ, побѣгла
до подругъ, щобъ изновъ зôбратись имъ дивитись на муштру.
Пôдмовила и веселенька. Не гараздъ зъ матѣрью пообѣдала,
вже й чкурнула, вже й на колодкахъ, вже й дивить ся....

Ажъ смеркомъ убѣгла наша Оксана у хату до матери.
Раденька, веселенька, смѣетъ ся, щебече, бѣгае; сюде, зновъ
скочить, кидаетъ ся матерѣ на шію, росказуе, и де була, и що
бачила, и зъ якою дѣвкою говорила, и якъ салдаты муштро-
вались, а про старшого нî чичиркъ. Кругомъ коло іого що
було, усе росказуе и тôлькобъ про іого що сказати, то й за-
мовчить, задумаетъ ся, и такъ якъ поломье спыхне, зачерво-
нѣvetъ ся, засоромить ся, рученьками закрыетъ ся, перемовчить,
та зновъ за свое; поратись кинетъ ся то й гляди, те розбѣлье,
те переверне, те розбѣье. Мати стане на неи грймати, а вона
жартуе, регочетъ ся, тай розвадить матѣрь.

— 96 —

Сежь така була сьогоднѣ. Завтражь то якъ увōйшла вѣ
хату, такъ неначе й не вона. Смутна, невесела, очи понурить,
сидить — нй зъ мѣця, и мовчить якъ стѣна. Чого мати нй спы-
тае, — „не знаю, не бачила, не чула, не доглядалась,“ — отъ
и вся розмова. Мати коло неи убиваетъ ся: „Може, хочешь
сього, того?“ розважае всѣмъ, а Оксана й не слухае ѣи. Ве-
черяти не ехотѣла, и лежучи все тяжко здыхала.

Щожь се стало ся зъ нашою Оксаною? Мабуть, що не
дурно? Еге такъ таки й е., не дурно. Отъ бачите: прійшли у
ту слободу, де вона жила, салдати на постой, а надъ ними бувъ
капитанъ, и збйравъ ихъ на муштру надъ вечръ, а дѣвчата
сходились дивитись на салдатовъ та розглядатибъ то, зъ акимъ
бы то опōсля пожартовати. Отъ мѣжь ними й наша Оксана.
Вона на салдатовъ не дуже й доглядалась, а все дивилась на
капитана; якій то онъ бравый, якій молодый, якій проворный
и все іого розглядовала, такъ, що опрōчь іого, нікого і нічого
не бачила. Отъ то у перший вечръ, такъ и кортить ѣй, усе
про іого матерѣ й щебетала.

На другій день выйшла заранѣ, а тутъ и офицеры вый-
шли и капитанъ зъ ними та якъ ще не всѣ салдаты позбй-
рались, такъ и офицеры й давай зъ дѣчатами розговорювати,
та смѣятись, та дещо выгадовати. А капитанъ накинувъ окомъ
Оксану та й почавъ ѣй хвалити: „Яка то вона,“ каже, „кра-
савицт! Скōлько,“ каже, „нй походивъ по свѣту, скōлько чого
не видавъ, та не видавъ такои красавицѣ и мѣжь панянками.
Се“ каже, „чудо!“ Се все Оксана чула и якъ на огнй горѣла.
Далѣ, якъ подойшовъ до самои ѣи, такъ вонабъ скрōзь землю
провалилась, счезлабъ, забѣгла на край свѣта. Онъ почавъ ѣи
роспытовати; такъ щожь бо! Пытае: „Де ты живешь?“ А вона
каже: „Оксана.“ — „Е въ тебе мати?“ А вона каже: „Позав-
чора.“ И сама не тямить, що каже. Далѣ погладивъ ѣи по
щоцѣ, та й каже: „Не стыдись, душинька! Мы познакомимось
съ тобою.“ Тутъ вона трохи, трохи не сказала: „Та я вже й такъ
васъ люблю!“ такъ бо языкъ у неи не повернувъ ся, засоро-
милась и свѣта не побачила. А дѣвчатажь то, подруги ѣи, ажь
регочутъ ся зъ своими офицерами, не такъ якъ Оксана, що й
слова не подбере, що іому й сказати: Поки салдаты муштро-
вались, то капитанъ частѣсѣнько поглядавъ на Оксану, а та
зъ іого й очей не зводила, такъ и пильновала на іого, и вже
въ неи серденько такъ и бьетъ ся, якъ тая рыбонька на
удочцѣ; а на душѣжь то то такъ весело, превесело, що й рос-
казати не можна! Опōсля всѣхъ дѣвчатъ пōйшла до дому
Оксана; якъ розойшлись салдаты и якъ капитанъ, и дучи коло
неи, знявъ шапочку, та сказавъ: „Прощай, красавиця!“ такъ
вона й не стамилась, и отъ то така весела прибѣгла до матери.

— 97 —

На другій день поб'гла Оксана попередъ усѣхъ на му-
штру дивитись. Щожь? дивитъ ся, ажь ѣи капитанъ вже зъ дру-
гою дѣвчиною стоить, жартуе, займае ѣи, а вонажь то и при-
людяхъ, и посередъ улицѣ, и ще куды ще до вечора, а вона
смѣетъ ся та регочетъ ся, що вже радѣсѣнька, що ѣи капитанъ
занявъ. Такъ-то думала Оксана, дивлячись на се; та ѣй чи
досадно стало на капитана, що онъ, де вздрѣвъ дѣвку, тай
почавъ ѣи займати — и стыда іому нема; чи стыдно за дѣвку,
що не втѣкае одъ іого, тай сама стоить зъ нимъ и розговорюе,
— та отъ сього ажь поблѣдла, затрусилась, та мершѣй и вер-
нулась до дому. А коли правду сказати, Оксана й сама себе не
тямила, вона думала такъ, а се ѣй було досадно, що капитанъ
занявъ другу, а не ѣи. Знаете, серденько въ неи молоденьке,
сама себе не розбере; полюбила капитана, защемила серденько,
та якъ зъ роду въ перше, такъ вона й сама не знае, що зъ нею
дѣветъ ся....

Отъ у такомъ горѣ вернулась до дому, ледве, ледве дойшла, —
и все въ ѣи на думцѣ отъ та дѣвка, що не постыдилась съ
капитаномъ розговорювати; тай той капитанъ... бачь якій! нехайбы
возивъ ся съ своими салдатами, — яке іому дѣло до дѣвчатъ?
Хиба мы іому ровня? Жартуй собѣ съ панянками!... Такъ бо
нічогобъ и не було, якбы вона втекла, а той стоить и регочетъ
ся... у, безстыдниця! Побачилабъ ѣи мати, щобъ тогда ѣй було?
Отъ такъ то все сердилась и на неи и на капитана увесь вечѣръ,
и якъ спати лягла, то все у неи одні такій думки та гадки...
ажь сплакне сердешна, якъ ѣй допече до серця, що дѣвка
себе не поберегла, и що капитанъ опôсля посмѣетъ ся зъ неи.

Чи спала, чи не спала, а вранцѣ ухопила вѣдра и пойшла
по воду — и троха чи не вперше зъ роду! Бо й правда: де
криниця, а вона потягнула ажь геть улицею до базарю, дума-
ючи; „Тамъ близько кватера капитанова, то, мабуть, вже учо-
рашня дѣвка снеу коло неи, щобъ тôлько зъ нимъ побачитись...
Та вже не я буду,“ ажь крикнула Оксана, „коли тôлько вздрю
ѣи зъ нимъ, то далебô, що матерѣ ѣи скажу! Нехай зупинить
ѣи: нехай вона не робить славы на насъ усѣхъ!“

Ажь-гулькъ! капитанъ изъ за хаты... и познавъ Оксану,
та до неи: „Здрастуй, Оксано!“

А въ Оксаны и руки й ноги затрусились, стала якъ уко-
пана, якъ приросла до землѣ нî зъ мѣсця, нî пары зъ устъ....

Капитанъ и ставъ до неи казати по нашому (бо хочь и
зъ москалѣвъ бувъ, та, мабуть, розумный бувъ, що й по на-
шому вмѣвъ): „Чому ты не выходила вчора на салдацьке учен-
нье дивитись?“

Оксана мовчить.

„Минѣ безъ тебе скушно було.“

7

— 98 —

Оксана тутъ бы юму й сказала, що юму и безъ нея було весело зъ другою дѣвкою, такъ позабувала усе те, що думала зъ вечора и въ ночі; а якъ позабувала, такъ и мовить, — оченьки понурила въ землю, неначе лѣчить стеблинки, що підъ ногами.

„Скушно було безъ тебе. Я кращои дѣвки й не бачивъ нѣгде... и полюбивъ тебе... дуже полюбивъ...“ та взявъ ѣи за руку и каже тихенько; „только полюби мене, я тебе щаселивою здѣлаю!“

Оксана якъ у раю! Вона, що не хотѣла нѣ за якого му-
жика їти, та все думала объ панствѣ, объ роскошій, чуе теперь,
що ѣи любить панъ, молодый, хорошій, багатый (бо по мундьеру
усе въ юго золото) и, мабуть, спражній панъ, що всѣжь то
салдаты юго слухають и боять ся, и такій панъ каже, що онъ
ѣи любить и щаселивою зробить: видно, онъ думае ѣи взяти за
себе... отъ, отъ вона панею стане... щожь ѣи тутъ казати? Вона
отъ щирого серця тутъ и каже: „Яжке васъ ще полюбити?“

„Полюби отъ щирого серця... объ минѣ думай... выходь до
мене... полюби, якъ я тебе люблю!“

„Та якъ такъ и... люблю... та ще и дужче!“

Оксано, Оксано! якбы ты бѣльше пановъ знала, тыбъ сього
нѣколи не сказала; тыбъ съ першого слова одбѣглабъ одъ юго,
якъ одъ лихои годины! ты не знала пановъ, чи ще лучче — па-
ничѣвъ! Не диво имъ одурити еслянку, що зъ роду ихъ не ба-
чила, не чула, якъ вони брешуть, якъ заприсягаютъ ся, якъ
опôселя гублять тѣхъ, що имъ поддасться ся! Паничѣ звыкли ся
на тѣхъ бѣдныхъ, що вбѣзумуть одъ батька, одъ матери у дворъ
за панночками ходити, и пôднймуть имъ косы на грѣбѣшокъ,
що такъ и стырчить на головѣ. мовь на пѣвневй, съ православ-
нои плахты та нарядять ѣи у той проклятый компотъ, зъ Яв-
дохи перевернуть на Дуняшку, изъ Євги на Евгенію, зъ Прйськи
на Афроську. Отъ вона й подумае, що й вона стала панночкою
и чѣпляетъ ся до паничѣвъ; и якъ тѣлько побачить цѣлкового,
то й бѣжить и вѣшаетъ ся имъ на шію... Такъ на такихъ па-
ничѣ звыкши, кидаютъ ся и по селянкамъ и обдурюють ихъ
дуже, а опôселя хоть плачь, хоть пропадай, онъ и байдуже,
смѣветъ ся. та другу пôдмовляе...

Не знала сього наша Оксана! Вона бо зъ малу начулась,
що вона хороша, мѣры нема! Вона все бажала выйти за пана,
а теперь панъ ѣи полюбивъ... Вона и въ головахъ не покла-
дала, щобъ панъ мусивъ збрехати. Отъ и призналась капитановî,
що любить юго. Тѣлько не вымовила, на лихо сѣобѣ, тутъ уже
капитанъ, самъ не сьой, кинувъ ся до нея, обнавъ, поцѣловавъ...
Юмужь не въ дивовижу дѣвчатъ цѣловати, мовь орѣхи лускати;
яковожь то було нашой бѣдной Оксань?... Земля пôдъ нею за-

— 99 —

палала, небо надъ нею загорѣлось, сончко, якъ макъ, почер-
вонѣло, вона, мовь итапечка, поднялась одъ землѣ, щобъ поле-
тѣти... швыденько вхонилась за свого капитана, обвилась коло
юго рученьками щобъ не розлучитись зл' нимъ, щобъ онъ не
зоставсь самъ безъ неи... обняла юго и щобъ ще й такъ гарно
було, вона вже юго поцѣловала... та тутъ и зомлѣла и не одбр-
ветъ ся одъ юго....

Згадайте лишень, братцѣ, якъ вамъ тогда було, якъ вы
зъ роду въ перше поцѣловали ту дѣвчину, котору вы щиро
любили! Чи можнажь то росказати, або списати, яково вамъ
тогда було? Не роспытуйтежь и мене, яково було нашой Океанѣ:
хибабъ жаромъ на поломьи нисати, та искрами засынати,
такъ тогда бъ потрапивъ, якъ списати... А капитанові що? Ник-
чогѣевѣнько. Згадайможъ таки зновъ, якъ мы, хоть и въ перше,
цѣловали ту дѣвчину, котору, не люблячи, только піддурювали.
Только ще смачно, мовь, послѣ трохъ день безъ люльки, ро-
менського тютюну смоктнешь.

И того таки не буду росказовати, що вони опѣлі про-
мѣжь собою розговорювали, бо се вамъ и самымъ у тамки.
Якъ вона обнімаючи юго пестовала: „И капитанику мой, и
соколику, и голубчику, и лебедику.“ и веякими словами приго-
ворюvalа юму; и якъ онъ — по нашому, якъ колись бувало,
— казавъ, що онъ мae й дечого багацько росказати, такъ
теперь нiколи, а просивъ яй яко мога, що коли, каже, вѣрно
любить, такъ щобъ выйшла вечѣркомъ до вербы, що противъ
ихъ двора: тамъ то онъ уже въе добре мавтѣ росказати.
Звѣено, що Океана объщалась выйти, бо ще не наговорилась
ись своимъ милымъ.

Нацѣловавшись, наговорившись, побожившись ище, що будуть широ любити ся до смерти, пойшли по своимъ мѣсцямъ: капитанъ до салдатовъ, а Океана по воду. Иде и землѣ пойдъ собою не чуе. Згадуе всеке слово, яке то й пісіть капитанъ казавъ, якъ я любить, якъ цѣловавъ, пригортавъ до себе... та у сіхъ думкахъ, зайшла ажъ геть, геть, зовѣмъ на край села ... „Охъ минѣ лихо!“ ажъ крикнула Океана оглядѣвшись; „Кудынь я отсе йду? Та, бачитъ ся, яжъ по воду пойшла... дежь мои вѣдра?... Що се зо мною сталоє? Де криниця, а де я зопинилась? Чи я зъ ума зойшла чи що?... Охъ, моя лиха годинонько!“ Ажъ закрылась рученьками, якъ згадала, що вона середу дня сѣ капитаномъ стояла и розговорюvalа и обнімалась... тай стояла якъ уконана. „Ще то добре,“ думае сѣ, що не середъ улицѣ, а въ куточку, пойдъ тыномъ, на ройку. що нiхто тамъ не побачить.... Тамже я й вѣдра покидала.... Буде минѣ, якъ хто знайде!... Бачь корила Катрю, що вчора сѣ капитаномъ гралась, а теперь сама чого наробила?... Отъ такъ бакъ! Такъ

*

— 100 —

ônъ бо росказовавъ, що ôнъ Катрѣ зовсѣмъ не любить, що онъ
ѣи занявъ такъ, шутки ради, и що вже бѣльшь не буде ѣи
займати, бо любить мене одну... та якже дуже любить! якъ то
боживъ ся, що, каже, усю нôчь не спить, усе про мене думае...
Щожь то въ вечерî скаже? Може, домовитъ ся, коли за руш-
никами присылати. Пожалуй, хоть сьогоднѣ... То то якъ стану
панею!... ажъ духъ захвачуе ôдъ радости!... II матѣрь одягну
якъ панію, и буду ѣи нѣжити й пестовати... покличу до себе
своихъ подругъ, покажу имъ, яке въ мене добро буде: якî
юпки, шовковî спôдницѣ: плахотъ уже не носити-му; сорочечки
будуть усе зъ иванôвського полотна, скрônзь повымережованî
шовками....“

„Чи се не твои вѣдра Оксано! Я ажъ генъ тамъ знайшовъ:
лежали порожнй и коромѣсло край нихъ.“ Се обозвавсь до неи
паробокъ Петро, идучи на зустрѣчь еи.

Стоить Оксана противъ iого, якъ деревяна и не второпае,
що онъ ѣй каже. Тай якже второпати? Вона тѣлько що була
у своихъ панськихъ будынкахъ, отчиняла свои скринѣ, пока-
зовала подругамъ свое добрo, примѣряла ивановськй сорочечки,
шовками повымережованй... а тутъ де взявсь Петро, де взялись
вѣдра, що треба, покинувши панство, та йти по воду!

Стоить, мовчить... а далѣ схаменулась, та таки и одбре-
халась, кажучи: „Ось, бачь, де вони! Спасибѣ тобѣ, що знай-
шовъ. Я се пойшла по воду, такъ якъ напалижь на мене Тро-
химовы собаки, такъ я якъ побѣгла ôдъ нихъ, тай сама не
тямила зъ ляку, куды забѣгла. А далѣ вже й собакъ нема, я
схаменула ся. тай шукаю вѣдерець. Ажъ ось вони де!“

Проведужь я тебе, Оксано! Однаковожь минѣ поузь кри-
ницю йти.“

„Проведѣть, спасибѣ вамъ.“ Отъ и пойшли.

„А що Оксано!“ ставъ казати Петро, поспѣшаючи за нею,
що мовь ластовка летить и до землѣ одъ радощѣвъ не дотор-
каетъ ся. „Чи вже ты хоть трохи надумалась? Казала, що
пойдешь за мене: нехай я пришлю людей, поберѣмось уже
собѣ.“

Яковожь то було Оксанѣ се зновъ слухати? Вона тѣлько
що слухала капитана, що онъ боживъ ся, заприсягавъ ся, що
дуже, дуже любить и безъ неи вмре, такъ уже певно вбѣзме
ѣи за себе; отъ якъ не видно — людей отъ себе пришле; а
тутъ Петро съ своими старостами. Чи можнажь сьому статись?
Ще вона не одурѣла! Вонабъ усе росказала Петровî, щобъ
уже покинувъ про неи думати, що вона вже пойде за капитана;
усебъ юму росказала, такъ бо капитанъ не велѣвъ и самой
матерѣ нй слова казати. „Я“ каже, „самъ опôсля все роскажу.“

— 101 —

Отъ Оксана мовчала, мовчала, далѣ й каже: „Выбъ уже покинули объ сьому й думати.“

„Нѣ. Оксано, не такъ я тебе полюбивъ, щобъ выкинувъ сюю думку. Подумай ще, Оксано!“ Сказавъ се Петро, тай пойшовъ своею дорогою.

Тѣлько що Оксана зъ водою у двери, мати на неи й напалась; и де вона була, и чого такъ довго ходила, що вже у друге у пѣчь дровець наклала, а ѣи нема, що вже й дѣжа зойшла, и усе все ѣї вычитовала. Такъ не такоўську бо напала! Попереду поставила потихеньку вѣдра зъ водою, далѣ якъ кинетъ ся до матери, якъ стане ѣи приголублювати, приговарювати: „Не сердѣ сяжь, моя мамочко, рыбочко, перепѣлочко, зозулечко! Простижь мене! Якъ пойшла по воду, а тамъ подруженьки зострѣли сл, тай почали минѣ смѣятись, що я й бѣлоручка, якъ вы мене, мамо, зовете, тай я пойшла по воду, та не вмѣю вѣдеръ нести, коромисло не такъ держу; зовѣсмѣ обсмѣяли, а тутъ Трохимовы собаки якъ нападуть на мене, а я якъ побѣжу, якъ злякаюсь! Та вже, спасибо, Петро оборонивъ, и вѣдра позбіправъ, що я зъ ляку покидала, та провѣвъ мене зновъ до криницѣ.“

Мати вже й забула, що й сердилась на неи. Вже й сама злякалась, почувши про собакъ и стала кругомъ оглядати, чи не покусали де, чи не порвали де. „Выпій,“ каже, „доню, воды трошки... або ляжь на печі... або чи не хочь, онде молошна каша учорашня, зѣѣжь трошки, то й минетъ ся... або пойду я до Куцайки, нехай прійде та тобѣ переполохъ выллье.... Та якже и тебе саму покинути?...“ Бѣгае, мотаетъ ся стара Векла по хатѣ и не знае, за що ухопитись: труситъ ся, боитъ ся, думаючи, отъ щобъ дитина до вечора не вмерла отъ переляку!.. А дитина якъ тая ясочка: „Та нѣ, мамочко, нѣ, рѣднѣсѣнька! минѣ й нічого. Я й не пералякалась; минѣ ніколи такъ весело на душі не було, якъ теперечки. Я въ тебе, мамо, щаслива дочка, що ты мене такъ жалуешь и нѣжила мене зъ малу. Благолови мене, щобъ я була щаслива, щобъ... усе те збуло ся, чого ты минѣ хочешь, то я тебе не покину до вѣку, буду тебе покоити, нѣжити, чого душа забажае, усе тобѣ поставлятиму....“

Та такъ одна другу неестуючи, одна объ другой жалкуючи, забули були й объ объѣдѣ. И пѣчь погасла, и дѣжа перейшла. На силу опôсля сякъ — такъ справились.

Не бѣжить наша Оксана нікуды зъ дому. Немилі ѣи и подруги, и пѣсеньки на умъ не йдуть и щебетати перестала. Ухопила рукавъ отъ сорочки, узяла голку, протягла нитку, тай забула узлика завязати, та сѣла край оконця и давайбы то шити. Знай выводить, та выводить и спѣху не ма; не схватитъ

— 102 —

ся, моя голубочка, що узлика нема, тай не догадається сть
баючи, бо знай у оконце поглядає, чи высоко сонечко? „Чого
воно такь тихенько котитъ ся?” думае собѣ. „Колибъ я зду-
жала, ябъ їго швыдче приволокла ажь геть туды до лѣску!...
Що сьогодня такій довгій день!... И кінца їому не видно!...
Вербочко густенька! рознусти свое листьевко ще густійшь;
покрый нась, якъ зъ милымъ зойдемось підъ тобою розмовляти,
щобъ не побачивъ насъ ніхто!... Вже я у вечері спытаюсь,
якъ мой миленькій капитаникъ думае, коли мae по мене ста-
ростовъ присылати?" Тай почала думати, якъ вона выйде за
юго, якъ стане панею, якъ у добрѣ та роскоши жити-ме... то
се, то те, то се, то те,... отъ дѣждала й вечора... „Не жди
мене. мамо! И нійду до Домахи, та и посижу тамъ довгенько.“
Та сь еймъ словомъ шасть пєє хаты! двѣйчи, третічи стрибо-
нула, вже и підъ вербою!

Капитана не було. Вона розглѣдала вседы... нема нікого;
ночь темна. — ніхто не побачить... Незабаромъ бѣжить и ка
питанъ. „Чи ты тутъ, Океано?”

„Тутъ країв твого сердечка!” и припала до їого... Зб-
бралиєсь, щобъ поговорити, та нічого й не кажуть, знай цѣлу-
ютъ ся. Даль вже й не играшки!... Океана ажь злякалаєсь...
Нічого й робити, треба вырыватись та выпручоватись... Не
бере ні цѣлковыхъ, ні бумажокъ, плачучи каже: „Зарѣжь мене
попереду, тай роби зо мною, що хочь.“

Не вырослась, а выпручалась наша Океана и якъ муха
одъ їго полетѣла и вскочила въ хату... Господи! блѣдна,
труситъ ся; мовь лихоманка ёи бье... „Чого ты, чого ты?"
Векла пытаетъ ся, а Океана й слова не промовить... Даль вже
якъ то збобралиєсь изъ силою, тай давай матерѣ брехати, бу-
цѣмъ то Домахи не застала. та й дучи назадъ, побачила вѣдьму,
що клубомъ котилась, „такъ я,“ каже, „такъ злякалась що й
не можна!" Мати й повѣрила. А чи довго матѣрь, та ще й
добру, довести до того, що повѣрить усьому. що й стань ро-
сказовати?.. Стара вже ні объ чѣмъ и не думае, а боитъ ся,
щобъ дитина съ переляку не занедужала. и стала ёи на пѣчь
поклађати, и кожухомъ, укрывати, и водою наповати... Океанъ
й добре, що ёи на печѣ мати положила, щобъ не дивитись й
у бчи, бо соромъ, бо стыдъ. що тихенько одъ матери почала
съ капитаномъ любитись, и зъ нимъ тихенько збходитись...
Якы мати тогда до неи пристала, вонабъ усю правду, отъ
щарого серця, усебъ й росказала.

Сумуючи чи вечеряла, чи не вечеряла. троха чи й брала
локку въ руки, звалилась на подушки, тай стала тихенько
плакати... тай думае собѣ: „Такъ, такъ то онъ мене любить!...
Такъ то онъ объ минѣ жалкуе, що хотѣвъ посмѣяться надо

— 103 —

мною! Хибажь я тобѣ не казала, що я тебе дуже, дуже люблю! Не треба минѣ нй панства, нй багатства, будь хоть простый мужикъ, личманъ, я тебе все ровно любити-му!... Не треба минѣ нй золота, нй перестнѣвъ, нй намиста; нехай сонечко на мене не свѣтить, нехай мѣсяць для мене потускне, нехай зôрочки ôдъ мене поховаютъ ся, квѣточки передо мною зовянуть, пташечки не щебечуть, рѣчечка высохне, свѣтъ змѣнитъ ся.... минѣ до сього всего нужды мало, абывъ я бачила тебе по всякъ часъ, дивилась у твои карй очицѣ, слухала якъ ты мене зовешь душкою Оксаною, якъ ты росказуешь, що якъ мене любишь.... Отъ мое й щастье, мое панство, мое царство у тому одному! Яжь думала, що й ты такъ любишь свою Оксану.... Ажь, бачу, ты радѣсьнькій згубити ѣи, свѣтъ завязати.... Богъ же съ тобою! Сказалабъ я, що пôселя сього не буду я тебе любити, — нѣ: щиро, върно тебе любити-му до смерти моен; бо разъ чоловѣкъ родить ся й душу прiйме, такъ разъ и любить. Казалабъ я, що не хочу тебе любити, — нѣ: чи скаже чоловѣкъ, що не хоче на свѣтѣ жити, не хоче собѣ здоровья, щастъ? такъ и я: ты моя радость, утѣха, щастье, увесь свѣтъ.... яжь минѣ тебе перестати любити? А що правда, що нехочу до тебе выходити, не хочу говорити съ тобою... и таки не пôйду не пôйду й не пôйду, и не выйду до тебе, хоть ты минѣ богъ зна що роби, давай; слова тобѣ не скажу; поки не поберешь за мене рушниковъ по закону.... Та съ сiмъ словомъ устала, вдарила три поклоны, та зновъ и лягла вже зъ думкою спокойнѣшшою.

У ранцѣ пораетъ ся зъ матѣрую, ажъ ось изъ волости десятникъ рышъ у хату. Помолившиє богу, сказавши: „дай боже вамъ день добрый! нехай вамъ богъ помагае,“ датѣ й каже: „Звольте ся, тьотушко, до себе постой приняти.“

„Якій тамъ постой?“ ажъ скрикнула Векла; „черезъ вōшо се? Сказалажь громада, якъ я просила, щобъ у самйхъ жѣнокъ, де чоловѣка нема, щобъ тамъ нiкого не ставити? Яжь ище плачу i постoялне у помōчь обѣднымъ! Хтожь се зъ васъ выдумавъ? Якій тамъ постой?“

„Я, Уласōвно, не знаю, тōлько поелавъ голова. „Нехай,“ каже, „приймае до себе капитана. Бачь, твоя хата,“ каже, „крашча, нѣжь та, де ôнъ стоить.“

Подумала Векла, подумала, и каже: „Щожь минѣ съ тобою говорити? ты поеланый. Я сама пôйду до головы и роскажу все.“

„Добре, тьотушко, ходѣть: голова у волости.“

Швыденько зôбралась Векла, узяла паляничку, звычайно, якъ передъ голову йти, и каже Оксанѣ: „Сидижь, дочко, не

— 104 —

ходи съ хаты, та запри съни, поки я прийду. Я заразъ верну ся.“ И пойшла зъ десятникомъ.

Оксана покивала, покивала головою, здыхнула. утерла слѣзку... позасововала всюды двери.

Векла прийшовши до головы, поклонилась, и стала роспытовати, съ чого се взяло ся, що до неи постой становлять, та ще й капитана?

„Еге!“ казавъ голова повагомъ, „мыбъ тебе, Уласовно Векло, и не зачѣпли, такъ бо сьогоднѣ приходивъ самъ капитанъ и требовавъ щобъ юму дали квартиру въ тебе. Мы таки, правда, и казали юму, що не можна по такой и такой причинѣ, та якъ грѣмне на насъ, якъ затупотить ногами... „Давай!“ кричить не своимъ голосомъ, „давай минѣ сей часъ! Справникъ васъ усѣхъ минѣ у команду оддавъ! Той часъ пошли очищать кватирю! Я заразъ самъ туды переберусь!“ Мы, Уласовно, такъ съ писаремъ перелякались, що не знали, на яку й ступити, та отъ то й постали до тебе.“

„Гай, тай!“ стала казати Векла, „выжь у насъ голова, выжь намъ, безпомощнымъ, защита! Якже се можно? У мене однымъ одна дочка, якъ та! порошина въ оцѣ! У неи однымъ одна честь, наше багатество, наше здоровье, наше все! Погубимо юго, — куды мы на свѣтѣ годити-мемось? Чи можнажь сѣно зъ огнемъ до куны складати? Хоть я дуже добре свою дочку знаю и не сподѣваюсь ђдъ неи нічого недоброго, такъ людежь! такъ языкижь! Такого набрешуть, такого наплетуть, що хоть съ свѣта вѣткай! Лучче минѣ руку утять, лучче минѣ очей рѣшитись, нѣжь ђддати славу моеи дочечки, на поругательство! Брехати муть люде, звѣсно, брехати-муть, бо не буде тамъ правды нічогѣсѣнько, та всежь недобре и ђдъ однои славы. Не давайте, пане голово, насъ у обиду!“

„Потурай, Уласовно! мы отсе все казали юму, такъ нічого й не слухае.“

„Добрежь,“ подумавши сказала Векла, „пойдѣтежь до юго и скажѣть юму, нехай трошки згодить, поки я зъ дочкою выберемось до сусѣдъ.“

„Отъ такбы й давно!“ сказавъ голова, и дучи съ хаты. „Вже звѣсно, що противъ капитана не можна спорить.“

Отъ вернувшись голова и каже, що ажь засумовавъ капитанъ, якъ почувъ, що ты, Уласовно, хочешь выбѣратись у сусѣды, и каже: „Чи не можна ѣи какъ небудь запинить?“ А я кажу: „Нѣ, жодною мѣрою не можна: баба дуже завзята.“ „Такъ чортъ зъ нею! (Не прогнозвайтесь, Уласовно, що онъ такъ сказавъ) не нада-ть и ѣи, и кватирй ѣи.“ Такъ я взявъ, тай пойшовъ.“

— 105 —

Усмѣхнулась Векла и пônйшла радѣсѣнька до дому, що одвоювалась отъ капитана, а далѣ йдучи й засумовала, що чи не пôдбйраетъ ся капитанъ до ѣи дочки? И стала примѣчати.— Щожь вона примѣтить? За капитаномъ бы й такъ: звѣсно, молодецьке дѣло. „Такъ бо моя Оксана,“ такъ думае собѣ, „дарма що и шутлива, и жартлива, та вона не загубить себе, вона знае, що е грѣхъ и погибель; вона не напустить на себе славы.“

Тай правдажь бо, Перестала Оксана жартовати и до понергъ бѣгати: усе сидить дома, то шіе, то пряде. Попереду сидѣла зѣ роботою пôдъ ôконцемъ, та якъ зобачила, що капитанъ почавъ, що въ бога день, мимо ôкна ходити, та шапочку знявши, покланятись, коли вона гляне на іого, — вона се бачучи не разъ и не два, стала казати, матерѣ: „Сидѣть, мамо, вы коло ôкна. Вы старенькій, не дуже бачите, а минѣ всюды видко.“

„Отъ такъ бакъ!“ каже мати: „чи годитъ сяжь минѣ на старості сидѣти у ôкна, та всѣмъ показовати свою старôсть? Ты молодъ чоловѣкъ, ты дѣвка, тобѣ подобае у ôконця сидѣти; ити-ме добрый чоловѣкъ, побачить, полюбить, буде залицятись за тебе.“ — „И вже, мамо, сього не кажѣть!“ сказала Оксана, тай пересѣла до полу. Мати втѣшаетъ ся, що дочка не пôддаетъ ся нй на яке дурачество, и знай коцірсае, слѣпуючи, то очѣники, то рушники на придане дочѣ, а того й не бачить, якъ та, роблючи, знай слѣзоньками вмываетъ ся. Вона добре розôбрала, зъ якою думкою капитанъ збйравъ ся до нихъ на кватирю... „Сежь ôнъ мене любить?“ приговорювала собѣ лежучи на подушѣ, що хоть выирути отъ слѣзочокъ ѣи.

Не поживавъ ся нашъ капитанъ кватирою. Незабаромъ — рыпъ у хату до Веклы старосты; одинъ — таки сусѣдъ ѣи, а другій, пôдтакачка, салдатъ. Почали говорити законнй речи: Векла слухае, а Оксана съ кônматы и не показуетъ ся, при слухаетъ ся, що съ того буде. Якъ договорили до кônця, такъ за когожь се вони прійшли сватати? Еге за капитанового денщика!... „Ôддай,“ кажуть старосты, „панѣматко! Дочѣв твоїй добре буде и у хорошй походить и у добрѣ поживе,“ и се й те ђи представляли. Сердешна Оксана такъ вдарилась у груди, та впала въ подушки, щобъ мати не почула ѣи голосѣння, що такъ и рыдае! А стара Векла, выслухавши ихъ, та ще пôдъ веселый часъ, не стала имъ выговорювати, бо дуже добре розôбрала, до чого воно е, та дивитъ ся на нйхъ веселенько й каже: „А що? чи не зъ Брехунôвки вы, люде добрй?“ „Щобъ то якъ?“ спытавъ ся першій староста. — „Та такъ,“ каже мати. „Я бачу, що воно е. Нема у вашому дѣлѣ нй словечка правды. Бачу, для чого воно робить ся. Такъ слухайте, люде добрй! Е на небѣ богъ милосердный! ôнъ не повелѣвае гну-

— 106 —

шатись надъ сирѣтствомъ! Тяжкій грѣхъ обйждати и всякого чоловѣка, не то що сироту. Якъ сонце на небѣ, такъ у всякого чоловѣка слава. Лихо тому, хто загубить ъи; лучче тогда на свѣтѣ не жити. Щожь за чоловѣкъ, що подкопуетъ ся подъ чужу славу, та ще подъ дѣвочу, подъ сирѣську? Не хочу я нй золота, нй срѣбра, коли за юго погубити славу моей дочечки, моей утробы, моего нарожденія!... Лучче я маю своими руками навязати йй камѣнь на шю та утонити у рѣчцѣ, нѣжь оддати на сорѣшеніе, на порутательство! Господи милостивый! чймъ я тебе прогнѣвила, що чую таке минѣ посмѣяніе?" Тутъ ажъ сплакнула; далъ йі каже: „Идѣть, люде добрй, туды, отколя прийшли, и до того, отъ кого присланй. Грѣхъ, этыдъ, соромъ тому капитановй! Онъ благородный, онъ письменный, онъ знае, за що грѣхъ и чого не можна робити... Другихъ бы навчавъ; а не такъ робити..."

Отъ у такй сливки ускочили напі етаросты! Поймали облизня, — не знаю! Поточились исъ хаты не озираючись. Кажуть, якъ росказали капитановй, що имъ було у Веклы, такъ кажуть, ажъ зубами засреготавъ.

Оксано, Оксано! де твои шутки та жарты? де твои танцѣ та скоки? де твои игры та щебетання?... Усе минулось!... Гайн, гайн, тажь дѣвка, та вже не та! Нйгде ъи у бесседь не видно, у розговорахъ не чути. (Сидить усе дома та дома, нй словечка не промовить, нй пары зъ устъ не пустить! Держить у рукахъ або рукавъ отъ сорочки, а голочка застромлена спочивае; або хоть за гребнемъ, то веретено доль лежить и мычка на гребнй цѣлѣсѣнька. Руки спустить, голову похилить, дивить ся — и нйчого не бачить; а часомъ слѣзочки тѣлько капъ, капъ! Була червона якъ макъ; теперь що день усе блѣднѣйша, усе блѣднѣйша. Щоки були повненьки, теперь позападали. Очицѣ, що йграли якъ зѣрочки, теперь притухли и мовь чимъ заволоченй, що. мовь, и не бачять нйчого. Хоть цѣлый день зъ матѣрью сидѣти-ме, то коли та до дочки не заговорить, то не почуешь одъ неи нй повъ словечка. Коли що мати спытае, „не знаю, мамо!“ одинъ у неи одвѣтъ. А часомъ и такъ бувае, що мати пытае про ложки, а вона йй каже про теля.

„Що съ тобою, моя доненько, сталось? Чи въ тебе що болить?" пытае мати. — „Не знаю, мамо! Бачить ся, нйчого.— „Чи журись ся объ чѣмъ?" — „Нѣ, мамо!" — „Такъ бо я знаю, що ты журись ся, и знаю, объ чѣмъ. Ты объ томъ сокрушаетесь ся, що капитанъ думавъ про насъ, що мы пустимось на грѣхъ и що я продамь твою славу, а черезъ неи и мою душу... Бодай онъ сього не дождавъ! и бодай юму такъ тяжко и важко було, якъ моему серцю, бачучи, що мое милее дитя, моя поро-

— 107 —

шина въ оцѣ, моя квѣточка завядае, сохне якъ былиночка!"
Тай пригорне ѣи до серця... и плачуть у купч.

Послѣ такого пестовання, та бачучи материны сельозы,
тужь, тужь Оксана не признає ся, що се вона плаче, сумуе
и вбиваетъ ся, объ томъ, що любивши дуже капитана, чула
одъ їого и онъ ѣи заприєтавъ ся, що любить и ѣи отъ щирого
серця и що не покине ѣи до вѣку, и що вона їому и краще
й милѣнше всѣхъ... тай мало чого онъ ѣи не наговоривъ!... та
поселя сього, що задумавъ!... якъ вона одъ їого пойдъ вербою на
силу вырвалась; якъ онъ хотѣвъ у нихъ на кватирѣ стати,
щобъ швыдче згубити ѣи славу; якъ хотѣвъ узяти за свого
денщика, щобъ поселя орудовати сю, якбы захотѣвъ... та збйра-
ючись объ сѣмъ пожалѣтись, стыда ради, не зможе вымовити
й словечка та только що слакне, та зновъ за свою думку,
що якъ то капитанъ звѣвъ ѣи.

Якъ не видно було на улиці и нійде Оксаны, то подруги
ѣи часомъ було приходять до неи або шити, або пряести, щобъ
розважити ѣи то пѣсеньками, то всякими росказами, такъ усе
нічого! П дивитъ ся и слухае, тай не всемѣхнетъ ся, якъ тыи
регочутъ ся. Бѣдна Векла, глядачи на неи, журить ся. Наку-
пить ѣи и орѣшковъ, и меднічковъ, и таранѣ, и гороху ѣи
спряже. Покоштуе, бачить, що другі дѣвчата ўдять, а вона й
байдуже! „Не хочу, мамо: у душу минѣ ні що не іде.“ Та
худа собѣ на лихо, що зовѣмъ только що не звалить ся. Безъ
знахурокъ, та безъ ворожокъ не обойшлося: выливали перепо-
лохъ, вмывали одъ уроковъ, шептали одъ очей и чого не ро-
били, усе нічого тай нічого...

Ойрочь дѣвчатъ, приходили провѣдовати Оксану и жѣнки
й молодицѣ, бо Оксану, усѣ селомъ любили. Промѣжь ними
була Мелашка, молодиця проворна. Не було того весѣлля, дебъ
вона не була свашкою; на масницѣ волочити колодку, вона пер-
ша приводниця; отколядующіе дѣвчата, — вона зобрала свой
ватажокъ молодицѣ, пойшла попередъ усѣхъ; спаровати паробка
зъ дѣвчиною ѣи подавай: вона зведе. Отъ якъ стала вона хо-
дити до Оксаны, якъ стала зъ нею шупу, шупу, ажъ — гулькъ!
наша Оксана стала потрошку одѣхати. Вже й борщику поѣть,
канустки еъ свининою забажае, и вже часомъ и всемѣхнетъ ся,
якъ чому. Далѣ та далѣ, вже й каже: „Пойду я, мамо прохо-
жу ся, або на вздѣрьи посижу, або до Мелашки ехожу.“

Мати радѣшнька, ще сама ѣи выпроважае. И що пойде
Оксана до Мелашки, то вернетъ ся усе веселенька, усе нѣбы
здоровѣйша; далѣ минулось усе лихо, стала наша Оксана й
здорова, и повновида, и румяна, якъ була: и нарляжаетъ ся, и
чепурить ся що дня, и зновъ узяла свою натуру, и щебече,

— 108 —

и смѣетъ ся, и выпадуе, и регочетъ ся, и до матери ластитъ ся; ще троха не веселѣйшь стала, нѣжь попереду була.

Щожь то й такъ Мелашка починила? Мабуть, ворожила
надъ нею або що небудь таке зробила, що якъ зѣ воды вытягла
нашу Оксану? Еге! вона добре поворожила; вона поздѣзла до Ок-
саны, тай стала й росказовати, якъ то капитанъ ёи любить,
якъ убиваетъ ся за нею, чуючи, що вона недужа, и що й самъ
— хоть умپрати, що не бачить ёи.

„Такъ же то й люблять, якъ онъ!“ стала скрозь сельозы
казати Оксана, а самой ажь повеселѣйшало трохи, що е кому
свое горе росказати и про капитана поговорити. „Якбы любивъ
справѣдь, такъ онъ бы не хотѣвъ мене погубита, онъ бы не то-
пивъ моей славы!“ Тутъ и росказала все, до чого капитанъ
мавъ ёи пódвести; а сама такъ и заливаетъ ся елѣзми.

Мелашка тутъ и пустилась исъ своими лясами! Тѣлько
йн того й треба було, щобъ Оксана стала жалѣть ся на каши-
тана. Тутъ уже вона й почала, и почала.... Вже така щебетуха
не выбреше, якъ кого захоче! И почала шепчучи казати, якъ
и самъ капитанъ теперь жалкуе, що такъ робивъ, що вже
теперь не буде и що вже въ юго вже й думки такои не ма:
що колибъ тѣлько юму побачитись изъ Оксаною, то онъ й
роскаже, що думае робити....

„Що юму зо мною робити?“ Сказала Оксана. „Покинути
мене бѣдну; нехай пропадаю!... Не слухати було юго попереду,
не признаватись, що й я полюбила юго.... А теперь що? Онъ
мене не возвѣме, а на безчестье я не пойду, хоть нехай мене й
пече й рѣже.“

„Та тѣлько послухай юго, що онъ скаже!“ усе свое тов-
кла Мелашка и що день усе объ сьому толковала. Першь
Оксана и руками й ногами: „Не хочу и не хочу. Я бачу, що
я швыдко вмру; за длячогожь онъ минѣ? Нехай здоровъ живе,
та другихъ пódдурюе.“ Далѣ слухаючи Мелашки, стала вже
казати: „Не хочу юго бачити, бо й минѣ жалко.“ Далѣ каже:
„Ябъ и пойшла, а якъ же онъ изновъ прийметъ ся за свое?“
Тутъ же, якъ забожилась и заприсяглась Мелашка, що онъ и
не думае нй чймъ досаждати, а тѣлько хотьбы побачитись хоть
на часинку, то Оксана й сказала: „Нойду, коли мати пустить.“
Отъ и пойшла.

Не зъ бѣсажь лукавый и капитанъ! Ажъ заплакавъ, якъ
уздрѣвъ Оксану, и тѣлько що голубивъ ёи та нильно просивъ,
щобъ вона нй объ чѣмъ не журилась, одужовалабъ швыдче и
що онъ мае таке гарне щось сказати, що ихъ щастье всѣхъ
буде. Оксана, якъ дуже любила капитана, то й повѣрила юму
и бачучись зъ нимъ частѣсѣнько, не думала про юго, щобъ онъ
ишовъ на погибель ёи. Знай приходить до Мелашки, що въ

— 109 —

бога день, бачитъ ся съ капитаномъ; а далѣ йнъ ѣи довѣвъ до того, що чймъ до Малашки ходити далеко, стали вони жоденъ вечѣръ збѣодитись пѣдъ вербою, коло Веклинои хаты.

Мабуть, що пѣдглядѣвъ Петро про сй ихъ еходьбища, а вже не чувъ нй отъ кого, бо нйхто ѣи нйколи не бачивъ пѣдъ вербою, якъ вони збѣходились. Хиба, може, тѣлько Петро, якъ небудь пѣдуздрѣвъ ихъ, бо пильно слѣдивъ за Оксаною и коли й бачивъ, то вже нйкому нй словечка не сказавъ, бо бувъ парень чесный, душу добру мавъ и берѣгъ ся, щобъ кого за- няти, або словомъ осудити. Якъ то тамъ було, мы не знаемо, а тѣлько разъ надъ вечѣръ, прйшовъ онъ до Веклы, зновъ за тымже словомъ. „Якъ дочка хоче,“ одвѣтъ дала Векла, „такъ нехай и буде. Якбы по минѣ, такъ ябъ ѣи сьогоднѣ ўддала. Та я не така мати, силовати не буду. Кажи, доню, якъ зна- ешь.“ — Думала Оксана, думала: щипала той рукавъ у со- рочки довгенько, ажь нитки повыдгоровала и черезъ силу на- мѣрилась сказати: „Семеновичу! бачу я, що вы мене дуже любите... Дякую вамъ за те, що вы маете мене щасливою зро- бити... нй съ кимъ не буде минѣ такого щастя, якъ зъ вами... та пѣдождѣть ще.“ Далѣ зглянула на бога, перекрестилась и каже: „Отъ вамъ крестъ святый! Коли до Покровы... не вмру, або що небудь... тогда, мамо, якъ знаете, такъ и робѣть.“

Здвигнувъ Петро плечима, покивавъ головою, та сказавши: „Гладѣть, щобъ тогда вже не позно було!“ махнувъ рукою, тай пойшовъ съ хаты. — „Що се за рѣчъ така?“ думавши довго Векла и дивлялись на дочку, спытала ѣи. — „А хто іого знае, мамо, що се онъ сказавъ! Може що небудь до себе: або въ дорогу пойде, або другу дѣвку знайде, такъ мы щобъ не жалковали.“ — „Оксано, Оксано! гляди!...“

Вже Оксана й на шіи у матери, вже й обняла и выщѣло- вуе ѣи. „Чи можна, щобъ твоя Оксана та довела тебе хотъ сльозинку объ своїй долі спустити! Я тебе радовати-му, я щастье й тобѣ принесу... Нйколи не заплачешь черезъ мене, не здыхнешь объ минѣ... бо й минѣ лучче отъ тутъ заразъ передъ тобою на сѣмъ столѣ лягти, нѣжь погубити себе, та не тѣлько погубити, и славу пустити на себе!“ Та ее сказавши, стрибъ, стрибъ съ хаты до капитана, що вже дожидавъ ѣи пѣдъ вербою.

„Щожь, мой орлику! що съ сього нашого женихання буде?“ До мене Петро пристае, мати швыдко присилуе а дѣв- чата чули ђтъ салдатовъ, що вы швыдко йдете ёдъ насъ у походъ....“ Такъ казала Оксана сидючи у капитана на колѣн- кахъ, обнявши іого одною рукою, а другу онъ державъ. „Коли ты пойдешь, а мене тутъ покинешь... почуешь... про мене....“ — „А отъ що буде,“ сказавъ капитанъ. „Мы збираемся у походъ,

— 110 —

я съ тобою звѣнчалюсь и тебе възьму съ собою." — И стали вони любитись, и сколько разъ нî зôходились, у перше ще капитанъ сказавъ, що възьме ъи за себе. Щожь Оксана? Руками сплеснула, затрусила ся усв... и ледве промовила: „И сьомужъ правда?... Скажики минѣ, якъ передъ богомъ!“ — „Якъ передъ богомъ, кажу тобѣ, моя Оксаночко, що такъ воно е. Я давно взявы тебе, та бумага на наше вѣнчаннєе не прийшла ще съ полку. Я думавъ, якъ вона прийде, не кажучи нîчого, взяти тебе за руку, тай повеети до церкви....“ — „Такъ якъ матерѣ объ сѣмъ сказку!“ — „Нѣ, моя Оксаночко, ще не часъ й объ сѣмъ казати. Я думаю осъ якъ. Нî словечка ъй не кажучи, мы звѣнчаемо ся и прийдемо до матери, и принесемо й и шовковыхъ плахтовъ, и платковъ, и хуетокъ, и золотыхъ очѣпковъ, и всего що звычайно для панеи, бо й вона стане панею, якъ буде капитанська теща. А що тебе вже выряжу, такъ....“ — „Минѣ нîчого не треба," кинувшись юму на шю, егала юго выцѣлововати, та приговоровати: „толькобъ минѣ у сіи чорнî оченьки дивитись та ихъ цѣловати, и сіи щôчечки и сй губоньки....“

Такъ довго женихавшись и порадившись зовѣмъ, щобъ у недѣлю имъ вѣнчатись, и тогда вже матерѣ объявити, розôn-шлись собѣ. Оксана бѣжить до дому и землѣ пôдъ собою не чуе... Капитанъ, которого вона такъ любить, възьме ъи, вона буде панею, мати буде у роскошî, у багаствѣ жити... „Чи е така щаслива якъ я?" думае Оксана, убѣшіи въ хату, — и досадно ъй, що мати вже лягла спати, якъ се й частенько бу-вало, що не дождетъ ся дочки, тай ляже; а теперь Оксанѣ досадно, що нîчого ъй пестовати та нѣжити; бо сама себе не тямить зъ радости.

Недѣленька не далеко, требабъ Оксанѣ збіратись замôжь, та чого ъй збіратись? Хоть одежа, хоты сорочки, вже ъй сього не треба, вже въ неи все панське буде.... „И рушникижь, и подарки, въ нихъ усе не по нашому....“ Такъ думае наша сердешна Оксана и нî объ чѣмъ не думае, колибъ только швыдче недѣленька прийшла.

У суботоньку въ вечерѣ, только збійшлись пôдъ вербою, капитанъ и каже Оксанѣ: „Знаешь що, душко? Завтра у ранцѣ мы йдемо у походъ....“—„А якъе се?“ ажь скрикнула Оксана злякавшись.

„Але! не бой ся нîчого Моя бумага у полковника. Я завтра одведу салдатовъ до юго, възьму бумагу, тай явлюсь тутъ икъ вечору. Гляди, дожидай мене, не заходя де далеко. И матерѣ нî повъ словечка не кажи.... Що за гарну спôдницю я ъй справивъ! люстринову; и юнку парчеву.... Що вже на всю губу панѣ буде!...“

— 111 —

Вже коли Оксана чула, що матерѣ її буде гараздъ, тутъ уже вона нй объ чѣмъ бѣльшь не думала и хоть що їй скажи, усе зробить и у всьому послухае. Тутъ стала споминати, якъ мати здивуетъ ся, якъ зрадуетъ ся.... „Колибъ у нашей церквѣ вѣнчатись, щобъ и дѣвчата подивились, якъ я панею наряжу ся!...“

Чого то вже тутъ капитанъ не брехавъ? чого не выгадовазъ, щобъ тѣлько одурити нашу Оксану! А вона, сердешна, якъ рыбонька на удочку, такъ сама й кидаетъ ся и чѣпляетъ ся.

Хоть тѣлько и до завтѣрого росходились вони, та Оксанѣ щось дуже на серцѣ жалко було!... Усѣбъ вона плакала и сама не знае, чого!... „Та се, мабуть, ђтъ того, що я замѣжь иду? що маю покинути и свое село и свою хату. и скриню?... Нехай хто хоче забірае: я вже панею буду, пойду у походъ.... Яково то ще минѣ на панствѣ буде?“ Тай сплакнула.

Ранкомъ у недѣлю провели салдатовъ съ села якъ довгъ велить. Капитанъ верхи, кланявъ ся и прощавъ ся съ стариками и туды поклонивъ ся, де жѣнки й дѣвчата стояли и Оксана зъ ними; поклонивъ ся, тай покрывъ ся конемъ, ажь скѣлько видно! Тутъ чогось пойдішьовъ Петро до той купы, де Оксана стояла, та розговорюючи съ подругами, реготалась... Петро подививсь на неи, здвигнувъ плечима, тай пойшовъ собѣ.

„Отъ такъ ты, мамо, зроби, якъ наша Авдоха Горшковозѣвна!“ сказала веселенько Оксана, вернувшись до матери. — „А що тамъ таке вона зробила!“ пытала мати, крышачи локшину. — „Помандровала за салдатами.“ — „О?“ — „Далебо. Та ще середу дня. Усѣ бачили, а вона у обозѣ ховаетъ ся. Демко їй смѣявъ ся, такъ ще й языкъ їому высолопила.“ — „Щожь мати?“ — „Голосить не що.“ — „И не вмерла ђтъ туги, та ђтъ сорому людського?“ — „Ажь жалко на неи дивитись, якъ то плаче. Зосталась на етарості якъ перестъ! У, якбы я поймала отъ ту бузувѣрку, ябъ їй голову оттяла, щобъ не кидала матери та не робила стыда на все село!“

Такъ имъ сее чудно було, що увед旬чики усе говорили объ Авдосѣ и объ їи бѣдной матери. Оксана нйкуды съ хаты не выходить, хоть мати и посылае їи до подругъ. „Не хочу, мамо; минѣ и съ тобою весело.“ Тѣлько сонечко повернуло, вже вона й выглядае капитана, а їого нема. Вже й надъ вечѣръ, — нема. Сонечко зайшло, — капитана нема; Оксана въ сльозы... „Щожь?“ каже, „хоть и обманивъ, та не посмѣявъ ся.... Коли не вмру зъ журбы, то зможу забути їого. На собѣ все лихо перетерплю, а вже нйкому не скажу.“

Такъ сидить на приспѣ и свѣтомъ нудить, а вже й смеркло. Якъ ось капитанъ хапѣ їи за руку!... „Ходѣмъ, Оксано вѣнчатись!“ — У Оксаны такъ серце й захолонуло.... „Пойдужь я...

— 112 —

до матери, " каже. — „Не можна, Оксано, опôсля прийдемо. " — „А благословитись? " — „Вона опôсля насъ поблагословить. Ходъмъ, душко, швыдче: пôпъ дожидае. " — Не пôншла Оксана, а òнъ ђи повѣвъ... — „Кудыжь вы йдете? Адже онде церква, а се вже съ села... " — „Неможна, душко: я полковый, такъ треба, щобъ насъ вѣнчавъ полковый пôпъ. " — „Такъ де се? " — „Генъ у тому селѣ, де полкъ ночуе, пятнадцять верстовъ ôт- сѣля. " — „Такъ щожь отсе? .... " Уже не йде, а капитанъ тягне ђи: и въ неи и руки й ноги одубѣли! — „Отъ то, що треба швыдче поспѣшати. Н пôпъ дожидае, и гостѣ на весѣллье зô- брались... Скорѣйшь иди. Осьде й брычка моя. Поѣдемо. " — „А мати?... Охъ, верну ся я, та скажу.... " — „Та куды ты будешь вертатись? Вона вже далеко, а осьде й брычка. Швы- денько сѣдай, мы заразъ до неи вернемось. " — „А не обманю- ешь ты мене? —

Тутъ капитанъ и почавъ божитись и заприсягатись, що всьому правда, и що тóлько полковый пôпъ ихъ звѣнчае, такъ и вернутъ ся до матери и возьмуть ђи съ собою.... Та сее ка- жучи, зовѣмъ нечуственну Оксану упхнувъ у брычку, (ѣвъ самъ, крикнувъ: „Пашолъ!“ и помчались конъ якъ стрѣла.

Оксана навзрыдъ плаче, а капитанъ ђи уговорюе и все ђй представляе, якъ отъ, отъ приѣдуть, звѣнчаютъ ся и вернутъ ся до матери. Незабаромъ и добѣгли. Капитанъ увѣвъ Оксану у свою квартиру, нй живу, нй мертву... такъ и впала на постѣль, та слѣзми обливаетъ ся!... Капитанъ заразъ и крикнувъ: „Гарбуновъ! бѣжи, скажи батюшцѣ, щобъ ишовъ вѣнчать скорѣйше. " — „Слушаю, ваше благородіе! " крикнувъ салдатъ, и побѣгъ. " — „Дайте намъ чаю! " гукнувъ капитанъ. „Напійсь, душко, чаю; ты зовѣмъ зомлѣла, впадешь пódъ вѣнцемъ. " — „Я іого зъ роду не пила и не хочу. Одвезѣть мене до матери. " — „Треба выпити хоть трошки, привыкай. Теперь будешь панею, треба всякій день пити. На, хоть ложечку, коли любишь мене. " — Нічого Оксанѣ робити, узяла ложечку, — солодке, горло промочила, що дуже запеклось у неи. „На, ще ложечку! " — Ще ложечку приняла. „Хлысни съ чашки хоть трошки. " — Хлыснула, и у друге и у трейтье, и у пяте... и выпила всю чашку. —

Трошки полежавши, пódнялась, вже й веселенька; не õдмагаетъ ся õдъ другои... очицѣ посоловѣли... защебетала наша Оксана! Знай росказуе, якъ вона нарядитъ ся пódъ вѣнець, якъ приѣде до матери, якъ та здивуетъ ся, зрадуетъ ся... а тутъ сама третю чашку взяла и выпивши, вже сидить у капитана на колѣнкахъ и сама собѣ весѣльныхъ пѣсеньокъ приспѣвуе... далѣ щось забормотала и голову похилила....

["— 113 —", "Напилась Оксана панського чаю! Будешь, сердешна, тя-\nмити и по вѣкъ оскомы не збудешь! . . . . . . . . . . . . . . . .

— 114 —

дняли въ мене, що було въ мене дорогшого, святѣшішого...
дорѣжте мене; се вже вамъ буде замѣть играшки!... Я по-
гибшая на свому свѣтѣ! Якъ згадаю про матѣночку мою,
живабъ у землю пойшла... Матѣнко моя рѣдненькая!... Що
я тобѣ наробила!... Чи сежь твоя Оксана?... Чи сежь радѣть
твоя?..."

Тяжко, жалошно приговорювалася Оксана, а сама першь
плакала, плакала, ажъ слѣзми пѣдплыла... волоссье на собѣ
рве, у груди бьетъ ся, а далѣ зновъ зомлѣла я покотилась...

Салдатъ убѣгъ до капитана и крикнувъ: „Пожалуйте
ваше благородіе; усе готово, васъ ждуть.“ — Капитанъ об-
терши сльозы, бо й самъ, хоть и запекла душа, а сплакнувъ
таки трохи, ухвативъ безчуственну Оксану, завернувъ у салдаць-
ку шинелю и вынѣсъ ѣи на рукахъ и уложивъ у брычку. Поѣ-
хали далѣшь.

Нй жива, нй мертва лежить наша Оксана у брычцѣ;
очуствуетъ ся трохи, бачить — везуть ѣи, денщикъ коло неи...
згляне до бога: „Господи милосердный! чи се я? И отсе зо-
мною зробилось? Матѣночко моя! не проклінайже тѣеи, що
була твоєю доненькою!...“

Стали на кватирю на другу нѣть. Оксана злягла зовѣмь.
Нй ѣсти, нй пити нѣчого не хоче, — и не згэдуй ѣй. „Чи не
хочь, душко, чая?“ спытавъ капитанъ хлепчучи юго зѣ люль-
кою. „— Будь проклять нѣтъ юдъ мене!“ ажъ крикнула, за-
трусившись Оксана, „то не напитокъ, то пекельный огонь!“ и
якъ замовкла, и вже що капитанъ нй говоривъ до неи, якъ то
вже не розважавъ ѣи, такъ ніякого одвѣту не дала, а все
здыхала тяжко, а часомъ и перекреститъ ся. Ма буть, що небудь
замышляла.

Якъ ось у ночй, причуваетъ ся Оксана — усѣ добре сплять.
Вона тихесенько встала, чи обулась, чи нй, чи вдягла що, чи
не вдягла, та тихою ступою йде... йде... ажъ духъ притаила...
йде... та до дверей... рыпъ! и выйшла. Тутъ ѣй уже легше
стало дыхати и вже смѣлѣйшь пойшла до дверей надвѣрніхъ...
Налапала поночй засовъ и що то вже довго юго двигала, по-
тихесеньку та помалесеньку, щобъ не стукнути, та не розбу-
дити денщиковъ, що въ хатѣ сплять. И двигае засовъ и боитъ
ся и вся труситъ ся, и думае собѣ, якъ то, якъ выскочить на
двёръ, якъ побѣжить куды очи, сховаетъ ся де небудь поки
свѣтъ стане, а тамъ пойде прямѣсьнько до матери... Отсунула
и двери тихенько отчиняють ся, спасибо. й не рыплять... отъ и
зовѣмь отчинила... „Хто йде?“ крикнувъ часовый, що тутъ
коло дверей стоявъ... Оксана такъ и змертвѣла! Престрашен-
ный салдатъ, съ предовтимъ ружжемъ, якъ схопить Оксану
за руку, якъ потаскае въ хату, та отчинивши двери, такъ и

— 115 —

впхнувъ ѣи, крикнувши: „Вы спите, а дѣвка ваша уйшла було!“
Тутъ денщики прокинулись, пôn дняли Оксану, що впала була,
якъ ѣи салдатъ пхнувъ. А тутъ и капитанъ прокинувъ ся и
ставъ выговорювати Оксанѣ, зачимъ вона думае втѣкати? Сього
вже не можна й подумати.

У ранцѣ не поѣхали нейкуды: треба було салдатамъ пе-
рестояти. Отъ и прійшовъ офицеръ до капитана; розглядавъ
Оксану, и ставъ іому завидовати, що таку красиву дѣвку до-
бувъ собѣ. Далѣ, буцѣмъ то й добрый, и каже, що ходивъ,
каже, онъ до попа, щобъ Оксану съ капитаномъ вѣнчать, такъ
зовсѣмъ бы дѣло, заразъ бы повѣнчали, такъ нема одъ ѣи ма-
тери бумаги, а безъ того не можна вѣнчати. „Послали,“ каже,
„яко мога швыдче, щобъ поспѣла бумага, коли не сьогоднѣ,
такъ завтра чуть свѣтъ.“

Оксана сидить, похиливши голову, и нічого имъ не каже.

Далѣ той офицеръ и ставъ казати, що капитанові не мо-
жна у походѣ дѣвки съ собою возити, такъ треба ѣи нарядити
мовь денщикъ. „Треба,“ каже, „ѣй сіи косы  MONTHS OF THE YEAR .“
встрѣти.

Капитанъ гукнувъ на денцика, щобъ обстригъ Оксану.
Только, що той приступивъ, та намѣривъ ся, вона якъ выходить ножниц, якъ зскочила и каже: „Не дамь нейкому орудовати надъ моею косою! Не вмѣла я зберегти своеи славы, недостойна носити и дѣвчой красы!“ Та сѣ симъ словомъ — чиркъ! якъ не було славнои русои, густои та пышнои косы! Оксана схопила ѣи у руку, пригорнула до серця, поцѣловала... та горко, горко заплакала... Далѣ и по головѣ себе ножницами чиркъ, чиркъ! постригла мѣсцями усю голову... зобрала волосье и тежь оплакала ихъ и каже: „Такъ тобѣ, Оксано, й треба! Згубила свою славу, — ходижь обстрижена!... Я й забула, що мене треба було ще вчора обстригти! Чесна дѣвка красуетъ ся косою, а така, якъ я, завсегда обстрижена бувае.“ Зобрала свою косу и волосесьчко все, завернула у хусточку и пригорнула до серця.

Офицеры думали, що имъ велика морока буде одягаючи
ěи по хлопячи, і стали заговорювати. Вона имъ каже: „Робѣть
що хочете съ стриженою Оксаною... вона усе погубила: и славу
свою, и косу, и розумъ; ѣй уже не можна нічого дѣвчого
носити.“

Якъ ѣи одягали, якъ постригали по хлопячи, вона не пру-
чалась. нічого не казала, тѣлько що плакала.

Серце болить росказуючи, якъ то страждала наша сер-
дешна Оксана и що терпѣла отъ капитана, злого чоловѣка!...
Усього й переказати не можна, якъ онъ ѣи по походамъ во-
зивъ сѣ собою, якъ ѣи стерегли й ночь и день, щобъ не втекла.

— 116 —

А зберут ся до іого офицеры, то вона щобъ стояла передъ ними, люльки имъ подавала, и хоть усѣ знали, що вона дѣвка, та переряжена по хлопачи, та взвывали ѣи Пванькою и жар-тотовали зъ нею и выгадовали дещо. Вонажь якъ стѣна мовчить передъ ними и ней пары зъ усъ не пустить, тѣлько здыхне и подумае: „Слухай, Оксано, якъ заробила!“

Ще таки безсовѣетный капитанъ не перестававъ ѣи обду-рювати; ще таки, якъ часомъ Оксана дуже росплачетъ ся, та стане іого попрѣкати, та стане іому приставляти, якій то онъ грѣхъ надъ нею зробивъ, то буцѣмъ то й жалкуе, и почне зновъ божитись и клятись, що онъ зъ нею звѣнчаетъ ся, тѣлько стъ не прийшла бумага одъ матери и почне йй усякій теревенѣй правити, розгажаючи ѣи; то, сердешна, хоть и не зовѣмъ, а час-сомъ було трошки стане вѣрити. Може, думае собѣ... и справдѣ коли небудь онъ схаменетъ ся и покрые свой грѣхъ! Пѣдожду до слушного часу!“

Вже й хлопчикъ у неи явивъ ся... Тутъ то капитанъ, куды ще заздалегдь завѣзъ ѣи для такого случаю, тутъ то вже боживъ ся, и образъ изъ стѣны знімавъ и заприсягнувъ, що тѣлько Оксана не зробить надъ собою нічого и благоно-лучно рѣшить ся, такъ заразъ и звѣнчаетъ ся зъ нею, щобъ и грѣхъ покрыти и ребьонка у законъ увести. Ще не дуже постѣ родинъ выходилаъ, а онъ уже й привѣзъ ѣи зновъ до себе, боячись, щобъ вона не втекла, бо все въ неи на думцѣ се було, и часомъ, якъ допече ѣи курба, то вона й прого-воритъ ся.

Послѣ родинъ, не вѣнчаетъ ся капитанъ. Стане Оксана плачати, стане капитана выпытовати, що онъ думае зъ нею? (Супостатъ засемьетъ ся, та й тѣлько. Треба Оксанѣ на хитрощи пѣднѣматись.

Стала веселенька, перестала тужити, стала говорлива хоть съ капитаномъ, хоть зъ офицерами якъ зойдутъ ся. Про матѣрь не згадуе, и про вѣнчаннье не споминае. Агу, йй стало бѣльше волѣ. Стала примѣчати — вже за нею не такъ доглядають, а далѣ вже й не карауліть. Далѣ, далѣ вже йй можна, попереду съ салдатомъ, а далѣ й самой, свою дитину, свого Митрика, одвѣдати, що годовавсь у другому селѣ, не далечко. Вже йй можна коли захотѣла, и по базарю самой походити, хоть до пѣвдня. Ходить вона по базарю, и коли лучатъ ся якій люде що знають, отъ вона и роспытуе, на якій и на якій мѣста, дорога у такой губерніи до такого села? Хто знае, то й росказують йй. Вже вона сама не разъ чула, якъ зойдутъ ся офицеры до ка-питана та стануть той проклятенный чай пити, зъ якоюсь пѣд-ливкою, одъ чого й вона на вѣкъ пропала, и капитанъ имъ роска-зуе, що онъ и не думавъ нейколи вѣнчати ся зъ нею, а тѣлько об-

— 117 —

дурювавъ; „а теперь, щобъ усе покрыти, думаю,” каже, „звѣнчати ѣи съ своимъ денщикомъ, або вамъ кому, панове, програти въ карты, бо вже вона минѣ надокучае.”

Чула се Оксана и не одинъ разъ, и свою думку усе гадала. Разъ у вечерѣ, зойшлись офицеры, и багатенко ихъ, до капитана. У карты играють, люльки смокчуть, пуншь пьють, и що чарцѣ не забувають; гомонять собѣ, одинъ одного не слухаючи; а денщики, одинъ кушаннєї готовить, а другій побѣгъ у трахтиръ за напитками. Оксана знаючи, що за нею не буде ніякого дѣла, и що вона було собѣ, при такому бенкетѣ, що до свѣту будуть гуляти, завсегда ляговилась спати, вона, узявши шинелю свою, звернула и положила на свою постѣль, мовь чоловѣкъ лежить, и якъ уложила, та съ хаты, та зъ двора и улицями усе бѣгла, ажь поки выбѣгла съ того города, та въ село, де годовавъ ся ѣи Митрикъ.

Убѣгши въ хату, такъ и бризнулась жѣнцѣ въ ноги, що доглядала ѣи Митрика, и росказала, що вона задумала. Ся молодиця знала все, що зъ Оксаною поводилось, и не разъ вона плакала зъ нею объ такої ѣи годинѣ, подумала, що „вже,” думае собѣ, „минѣ заплачено упередъ гараздъ, а якъ Оксана зробить такъ якъ думае, такъ на мене й пенѣ не буде.” Узявши, нарядила Оксану у свое жѣноче, и голову ѣй покрыла; дала ѣй и кожушокъ старенькій, дитины ради, закутала Митрика, що вже трохи не году бувъ, и положила ѣй на руки. А тамъ, збѣравши всю хлопячу одежду, що Оксана скинула, та старенькихъ пелюшокъ дѣтекихъ и пойшла зъ нею... та до ставка... Ночь; нѣхто ихъ не бачивъ; положили на березѣ усю тую хлопячу одежду, дѣтській пелюшки, буцѣмъ то Оксана зъ дитиною втопилась, дала Оксанѣ гривню на дорогу и выпроводила ѣи ажь геть по улицѣ.

Осталась Оксана сама собѣ у саму темну, глуху ночь. якъ палецъ! И йтибъ и боитъ ся; и куды йти, и не знае добре: знае тѣлько города роспытовати, на які ѣй ити. Подумала, подумала собѣ Оксана, далѣ й каже: „Умѣла ты. Оксано, матѣръ покинути, умѣй же й знайти ѣи. Не боялась мандровати, не бой сяжь и вертатись! Мала у роскоши жити, терпіжъ теперь и голодъ и холодъ, и всяку бѣду!... Щожь робити? Що ступлю, то дальше ўдъ грѣха, а ближче до матери.... Господи благослови!” Перекрестилась и пойшла.

Хоть и темна ночь, а приглядаючись, дорогу видно. И отъ страху, щобъ ѣи тамъ не зупинивъ хто и одъ радощѣвъ, що вырвалась исъ пекла, Оксана якъ съ холоду, такъ дрыхала, а тутъ и пустилась ити швыдче, щобъ зогрѣтись. Чи одойшла сколько, чи ще й не дуже, а вже й зогрѣлась. А тутъ ще й кожушокъ, и въ узлѣ пелюшки для дитины, и паляниця и

— 118 —

повъ хлѣба дала хазяйка, спасибѣ й! такъ уже Оксана такъ
зогрѣлась, що не можна! уже йде, йде, тай спочине, и думае
собѣ: „Отсе иду я до матѣночки моеи рōдненькои!... Чи жива
то она ще? Може, зъ журбы та съ туги и номерла, щобъ не
бачити сорому, якій я нанесла на ѣи стареньку голову!... Коли
не застану ѣи живои, то вже звѣсно, що вона и вмйраючи
прокляла!... У страшно!... Я проклята ǒдъ матери!... Не встану
зъ ѣи гроба, тамъ лежати-му нй ѣвши, нй пивши, поки сама
не вмру!... Проклятōй ǒдъ матери не треба жити мѣжь людьми...
земля не здержить!... Колижь ище живенька?... о Господи!
якъ я явлюсь до неи?... Се та Оксана, що була ѣй радōсть и
втѣха, и що ею мати потѣшалась и величалась!... Се Оксана,
що смѣялась изъ Горшковозōвны, що помандровала съ салдатами;
чула якъ мати дивовалась, що Явдошина мати не вмерла ǒтъ
туги, що дочка ѣи покинула, — а сама черезъ годину тудынь
помандровала!... Явдохажь може, у вечерѣ й вернулась, а
Оксана гордая та пышная, що й за мужика не думала йти, и
що величалась надъ усѣма, ся повѣсилась на шію капитановй,
захотѣла разомъ панею бути: та калась изъ нимъ по всему
свѣту, и дитину добула!... Отъ тобѣ, мамо, Митрикѣ! Няньчись
изъ нимъ, тѣшь іого! се твои Оксаны заробōтокъ, що за офи-
церами бѣгала. Придбала тобѣ и чести и радости и поваження.
Бери іого, мамо, на руки! выходь на улицю, похваляй ся до-
брймъ людямъ: „Отъ моя Оксана якъ наробила! Нй сама по-
слѣдня дѣвка въ нашому селѣ такъ бы не зробила, якъ моя
дочка, що поважала ся за саму першу!...“ Розетуни ся, сыра
земле, прйими мене, щобъ я не бачила материныхъ слѣзочокъ,
тяжкого стыда ѣи, що я ѣй наробила!"

Такъ приговорювала и, дуже гбрко плачучи, лежала на
землй Оксана край свого Митрика, що спавъ закутаный у пе-
люшки, та въ кожухъ. Плакала, плакала, дивлячись на сына,
и каже собѣ: „На що ǒнъ родивъ ся на свѣтъ? На стыдъ, на
лихо, на горе! Проевѣтку юму не буде ǒтъ посмѣшища; зъ
байстрюка не выходити-ме. Моя мати іого бачити не захоче,
прокляне у купѣ зо мною; я буду ховать ся зъ нимъ ǒдъ лю-
дей!... Прибери іого, Господи, поки ще я не дойшла до матери!
Колибъ звѣръ, або що... А я що? хиба я чловѣкъ?“ ажъ за-
кричала Оксана, зскочивши зъ землѣ и стала, выпрямившись и
озирачись быстро по всему полю. У очахъ у неи искры за-
грали, волоссье дыбомъ стало, руки якъ протягла тай не зведе
ихъ. „Я лютѣйша всякого звѣря!... я вбила свою матѣрь рōдну...
я выпила кровь ѣи по капельцѣ!... такъ пожалкую свого ди-
тяти? Воно не дитя минѣ, воно врагъ мой!... Якъ я зъ нимъ
покажусь до матери, у свое село? Воно минѣ стыдъ, страмъ,
посмѣшище!... Не треба іого!... Пропадай воно нечестивого роду,

— 119 —

врага мого, губителя мого!... О, но, но! якбы минѣ попалась
каменюка! Тутъ бы ѳюму й аминъ! По головцѣ гарненькобъ...
и не писнулобъ!... Нѣ, не такъ! Оттутъ у канавѣ выкопаю ѳюму
гарненьку ямку, положу ѳого любенько... та разомъ землею и
засыплю, и гробикъ выведу... воно и не счуєть ся, мовь засне...
Нехай капитанъ шукае свого сына!" Та сее кажучи, и приня-
лась обома руками у канавѣ, на рушеной землѣ копати ямку,
а сама ажъ регочетъ ся, що якъ то гарно выдумала: и прійде
у село, и безчестя не принесе съ собою, и нѣхто объ ѣи стыдѣ
й не знати-ме. Звѣсно, що тогда сердешна Оксана одъ великои
журбы не объ своємъ умѣ була.

Отъ выкопала ямку и якъ уже добре розсвѣло, вычерп-
рила ѣи гарненько — зовсѣмъ готово. Уставши на ноги, гля-
нула на ямку, здрыгнула дуже всѣмъ тѣломъ... далѣ скрепи-
лась на серцѣ... и худко пойшла за дитиною, приговорючи:
„Ходи, Митрику, годѣ тобѣ спати на голой землѣй, капитанській
сыну! Отъ тобѣ вѣчна кватеря готова!..." Повдѣгцемъ пойдала
до дитины, протягнула руки, щобъ узяти ѳого... А воно сер-
дешненьке! выспавшись, прокинулось и собѣ протягнуло руче-
няточка, та смѣетъ ся такъ веселенько, звѣсно, якъ годовичокъ,
тай крикнуло: „Мамо!... мамо!...“ та такъ жалѣбно, словнѣ-
сѣнько неначе проситъ ся, щобъ мама ѳого не губила. Здрыгнула
Оксана дуже,... далѣ перемоглась, якъ кинетъ ся, якъ ухопить
дитину... а дитина рученятами и обняло ѣи и цѣлуе и белькоче:
„Мамо!... бозя!...“ Оксана такъ и зомлѣла и не счулась, якъ
и впала на землю!...

Рання роса та вѣтерець дмухнувъ на неи, отъ вона отя-
милась... дивитъ ся и не знае, де вона. А дитенятко лазить по
ѣй та все що вмѣе, те й белькоче: „Мамо..., бозя....“ Тутъ
Оксана згадала, що вона мала зробити; згадала — и морозъ
по ѣй такъ и пройшовъ! уздрѣла ямку, що була для своеи ди-
тины выкопала, разомъ зскочила, ухопила дитину на руки и
якъ стрѣла побѣгла отъ того мѣсця, и одѣгши, кинулась на
вколѣшки, положила дитину и стала богу молитись щиро, и по-
клоны бити, и объщоватись, що нѣ за що вже не зробить нія-
кого худа дитинѣ, донесе ѳого до дому и коли й мати ѳого не
благословить и откине отъ себе, и хоть усе село гнушати-метъ
ся ѳого и байстрюкомъ дражнити-муть, хоть щобъ то нѣ було
ѣй за дитину, вона ѳого не покине, выгодуе ѳого й до розуму
доведе; а далѣ й каже: „Коли я не вмѣла бути дочкою, такъ
буду вже матѣрью!“ и стала зновъ молитись и бога прохати,
щобъ простивъ ѣй сей тяжкій, смертельный грѣхъ, що вона
хотѣла зробити надъ дитиною. Тѣлько що помолившись стала
вставати, тутъ якъ разъ сонечко зойшло, та такъ ясно и такъ
пречисто!... Оксанѣ стало на душі трошки веселѣйше; утерла

— 120 —

сльозы, посѣдала трошки, дала й дитинѣ папки, завернула іого,
пригорнула іого до серця, де у неи лежала у платочку дѣвоча
ѣи коса, и пойшла съ своею думкою, часто здыхаючи, и все
зъ дитиною розмавляла: „Бозя!... мамо!“ А Митрикъ щебетавъ
за нею, смѣявсь, ловлячи ѣи сльозы, що такъ на іого капали,
тай заснувъ собѣ.

Довго того росказовати, якъ наша сердешна Оксана, съ
своимъ Митрикомъ, пробиралась черезъ усѣ мѣста до свого
села. Часомъ добрый чоловѣкъ лучавъ ся и поздвозивъ ѣи, а
бѣльшь того, що йшла. Рукъ не чула несучи дитину, ноги дуже
болѣли одъ ходьбы; де выпросить чого звѣсти, а де й нічого
не дадуть, то й голодовала часто, оставляючи дитинѣ и цо-
слѣдню крыхту. Отъ уже доходить, уже все ближче, усе ближче,
до свого села.. а серце тѣлько тьохъ, тьохъ! а на серцѣ такъ
богъ знае які думки! Якъ вона явить ся метерѣ?... що мати
скажи ѣй?... Ще то чи жива мати?... Горѣчко ѣй тяжке!

Скѣлько вона тамъ ишла и якъ уже йшла, а таки дой-
шла. Ось верстовъ зъ десятокъ осталось до свого села. Думае
собѣ: „Хоть и нерано вже, а якъ поспѣшу у останнье, то хоть
смеркомъ, а таки добриду до дому...“ Якъ же въ неи одна
думка, що якъ то вона побачить ся зъ матерью... або знайде
вже ѣи на кладвищѣ, такъ иде и ноги не йдуть, и спотыкаетъ
ся, и становитъ ся, зновъ пойде, дрыжить усѣмь тѣломъ, у
горлѣ засыхае; де найде водицю, промочить смажнѣ уста, зновъ
пойде.... Духъ ѣй захвачуе, не здужае, сяде, чи оддыше хоть
трохи, чи нѣ, зновъ зскочить, зновъ пойде и зновъ не на довго...
та такъ и опознилаъ. Полуношна зорка зойшла, а вона ще да-
леко отъ села. Дыбала, дыбала, знемоглась зовѣмъ, стало сѣ-
рѣти, забачила, що маячить ихъ церква, — вона такъ и впала
на вколѣшки. „Церква свята! я увōходила въ тебе чиста й не-
порочна. Чи достойнажь буду стати въ тобѣ съ своими грѣ-
хами!“ И що то вже плакала, стоячи тамь та молячись!... Гля-
нула, що землю змочила слѣзми, отъ и каже: „Отъ якій ра-
лець принесла я на родиму землю!... Не довго буду я тебе
сквернити, ступаючи по тобѣ!... Не зступляй ся передо мною,
прійми грōшнее тѣло въ себе по смерти, хоть за те, що буду
тебе рано й вечѣръ слѣзми поливати!...“

Посилковалась, щобъ устати, не змогла, тутъ на дорозѣ и
припала, стогнучи й плачучи.

Обвиднѣло. Ёде чоловѣкъ дорогою въ село. Бачить —
щось лежить на дорозѣ... поздойшовъ ближче — жёнка зъ ди-
тиною, мабуть недужа; лежить. плаче, стогне и руки ламле.
„Чого ты тутъ, молодице, на шляху лягла?“ пытаетъ ся чоло-
вѣкъ. — Зирнула Оксана на голосъ, придивилась пильно...
„Охъ, Господи! крикнула, обернулась икъ землй, заплакала

— 121 —

навзры дъ и каже: „Покрый мене, сыра земле, нехай я не ба-
чу!...“ — „Та що ты таке? чи недужа чи що?“ — Оксана не
каже нйчого, тôлько гôрко плаче. — „Та ну бо! коли недужа,
то я тебе пôдвезу“ сказавъ чоловѣкъ и ставъ ѣи поворочовати,
щобъ знати, що се таке е. — „Убій мене Петре, крикнула
Оксана, убій на сьому мѣсцй: я за тебе буду бога молити!“ —
„Та хто се такій? щось я тебе не пôзнаю.“ — „Убій Оксану!
роздави ѣи пятою...“ — „Оксано! се ты ?“ крикнувъ Петро и от-
ступивъ одъ неи, счепивъ руки, и дивуючись, дивитъ ся на неи...

И якъ їому було пôзнати Оксану? Ôнъ знавъ ѣи дѣвкою
здоровою, повновидою, румяною, веселою, жартовливою; сього-
днѣ розрядитъ ся, а завтра ще краще. А теперь бачить — ле-
жить передъ нимъ щось худе та прехуде, сухе, блѣде, замлѣле,
ажь почорнѣла на виду! Не одежа на ѣй, а старече рамье,
и голова покрыта чорнымъ, пречорнымъ, дѣрявымъ очѣпочкомъ;
лежить, не здужае встати, и гôрко плаче.

Добра Петрова душа! Кинувсь до неи, пôднявъ ѣи, по-
садивъ и самъ сѣвъ коло неи, поплакавъ зъ нею, и якъ вона
дуже выпытовала про матѣрь, чи жива и якъ живе, то онъ
и росказавъ:

„Мати твоя, Оксано, жива, та що съ того? Луччебъ ѣй
богъ смерть пославъ! Ось що я тобѣ роскажу. У той вечѣръ,
якъ ты, .. тее то... якъ уже тебе не було, вона и не вхопилась,
лягла спати, думаючи, що ты не рано прийдешь. Якже вздрѣла
у ранцѣ, що тебе нема и що ты не ночовала дома, отъ тутъ
вона вже не знала що й робити! Побѣгла до сусѣды на по-
раду, на провѣдки... черезъ годину все село загуло що Оксаны
нема! Бѣдна твоя мати, и сказати не можна, якъ журилась,
та все нйхто не догадуетъ ся, де ты дѣвалась. Нйхто не знавъ,
щобъ ты съ кимъ изъ служавыхъ любилась, а объ капитановй
й байдуже, нйхто й не думавъ. „Колижь вона не за москалями
побѣгла“ казали люде, „такъ або втопилась або що.“ Шукали
и въ ставку. Ажь ось и вернувсь нашъ Кônдратъ таки; їого
пôдводу брали пôдъ салдатовъ, а онъ ночовавъ у тому дворѣ
у дядька, де й капитанъ на кватерѣ стоявъ. Чуе Кônдратъ,
що люди росказують, що капитанъ привѣзъ изъ нашого села
якусь дѣвку. Ôнъ, щобы подивитись, хто тамъ така, чи не зъ
дочокъ їого хто — зиркъ у ôкно!... ажь Оксана сидить у ка-
питана на колѣнкахъ, и обнймае їого, и цѣлуе и веселенька, и
весѣльний пѣсеньки собѣжь приспѣвуе.... Правдажь сьому,
Оксано? було се ?“

Оксана похилила голову и втерла слѣзочки.

Петро ѣй каже: „Ну, дарма, се онъ такъ росказавъ.
Ôнъ здивовавъ ся, та якъ не їого дѣло то й одойшовъ. На
другій, каже, день, капитанъ поставивъ водки щось багато и

— 122 —

для своихъ людей и хазяинамъ. И Кônдратъ, каже, пивъ... Не плачь. Оксано, и не соромь ся: я росказую, якъ онъ казавъ. Отъ то Кônдратъ, вернувшись до Веклы, та прямо ѣи и каже: „Не шукайте Оксаны своеи: вона отъ такъ и такъ, тамъ и тамъ...“ Тутъ уже не знали, що съ твоєю матѣрью й робити. Вона не заплакала, а тѣлько вся подеревянѣла... Стали ѣи розважати; вона мовчить, та все у кутокъ пильно дивитъ ся. Я тамъ бувъ и не ônходивъ ônдъ неи.“

Оксана хотѣла щось сказати, дякуючи юму, та за слѣзми й не змогла. „Отъ мовчала, мовчала и все дивитъ ся такъ страшно на всѣхъ, далѣ и заговорила таке, що й сказати не можна! То кричала, щобъ ловили салдатônвъ, що вкрали въ неи душу, що вже въ неи нема душѣ, що вже вона не чоловѣкъ, що вона колода, нî на що не потрѣбна. То помовчить, тай стане людей прохати до себе на весѣлле, що вона йде за капитана, и почне повязовати собѣ на голову що небудь, заботься скиндячокъ, тай заведе весѣльныхъ пѣсеньокъ... „А якъ,“ каже, „приведу собѣ доцю Оксаночку, гарну та прегарну“... та разомъ съ серцемъ и крикне: „то я ѣи за нôжки, та объ лавку! Убью гадюку, убью змію!... Вона зъ мене кровь выссала, вона...“ та тутъ уже таке понесе, що не хочу тобѣ й росказовати, бо й такъ дуже плачешь. „Годѣжь, годѣ, перестань,“ казавъ Петро! „Слухай, що далѣ тобѣ буду росказовати. Страждала твоя мати такъ довго. Мы думали, що вона тронулась зъ ума; отъ же сякъ, такъ, то молодицѣ, то знахурѣ ônволодали ѣи, прійшла вона до памяти... такъ щожь? Тутъ то, яке ѣи лихо постигло! тутъ и напали на неи нашî пявки! Заразъ начальство зъ громадою присудили, якъ Векла е бездушная и сына и пріймита нема и не буде, то землю ѣи взяли у общественну, и подѣлили начальники мѣжь собою. Тутъ писарь по книгамъ знайшовъ, щобъ то твônй дѣдусь та іого дѣдовî та виненъ бувъ пятдесятъ рублѣвъ, и объ тому й бумагу читавъ передъ громадою... а що громада знае? Отъ и присудили вашь дворъ ônддати писаревî... Отъ твоя мати и пôшла у сусѣды...“

„Моя мати у сусѣдахъ? крикнула Оксана, руки ламаючи. „Се я ѣи такъ наробила!“ та ажь припала до землѣ плачучи.

„Та якъ выйшла? Обôбрана зовѣмъ! То на лѣки пôйшло, то брали добрî люде, за якусь, колись то, позичку, а то й пôдкрадали. такъ що Векла, зъ багатои на все село, у чому стояла. у тому й перейшла до Миколы Штирѣ. Я ходивъ у дорогу, се безъ мене вони такъ упорались! Вернусь, дивлюсь, — зовѣмъ занапастили и звели ѣи нî на що! Хотѣвъ уступиться за неи... „Не рушь!“ сказала минѣ Векла: „Богъ зъ ними! Се минѣ нîчогисьнько! Коли Оксана такъ зробила, а вже люде!... И на що воно минѣ безъ неи? Помру и безъ худобы.

— 123 —

Вона поѣздить съ капитаномъ, заробить багато грошей, у роскоши поживе. а я на смѣттыи помру!..."

Що вже плакала, та билась сердешна Оксана, такъ и мѣры не ма! Якбы що, самабъ на себе руки пôдняла, слухаючи, до якои бѣды довела вона матѣрь! Петро сякъ, такъ розважавъ ѣи и ставъ совѣтоватись, якъ ѣй до матери явитись. Оксана нîчого того не слухала. „Пбйду,“ каже, „просто до неи, якъ и помандровала просто. Умру коло нôгъ ѣи! Нехай, що хоче, те й робить зо мною!“

Петро довго сидѣвъ та все думавъ, далѣ й каже: „Якъ тобѣ, Оксано, и въ наше село явитись? Тебе засмѣють, закиркають, просвѣтку тобѣ не буде. Послухай мене. Сѣдай на мої вônзъ, я тебе провезу до мого двора, такъ, що нîхто й не побачить. Тамъ знайду материну плахту и свитину и очѣпокъ, тай прîдемо по за улицями до панъ отця, нехай насъ звѣнічае, та тогда вже явимось и до матери. Вона побачивши, що ты вже у законъ уведена, не такъ буде на тебе жалковати; та и въ селѣ, нîхто не посмѣе съ тебе смѣятись, бо ты вже будешь мужняя жона.“

Ще Петро гараздъ и не договоривъ, а вже Оксана и коле нôгъ iого; хватае ихъ, цѣлуе, слѣзми обмывае, ажъ задыхаетъ ся и не зможе слова сказати: „Петре!... Петре!... ты не чоловѣкъ, ты ангелъ божій!... Братîкъ рôдный сьогобъ не придумавъ, щобъ такъ мене утѣшити!... Що се ты здумавъ?... Чи достойнажъ я того, щобъ ты й думавъ такъ? Якъ у твôй чесный домъ, що була богобоязлива семья зъ батька, зъ дѣда, та ввести мене, потаскуху, що соромъ на неи дивитись, що земля не держить?“

Ты знаешь, Оксано, що я тебе любивъ щиро и теперь ще тебе люблю. Я знаю твою душу: ты спôткнулась трошки. Хоть що хочь про капитана росказуй, а й ты винна.... Ну, та дарма, усе забуваю, и нî объ чѣмъ згадовати не буду, мовь дѣвкою тебе беру.“

„Нѣ, Семеновичу, не остыжу нîколи твоеи славы, не запакощу твоеи семьи й роду!... Я пропаща на вѣки!... Хиба не бачишь, онде й заробôtокъ мої....“

„Ôнъ буде моимъ сыномъ рôднымъ. Черезъ тебе я й iого любити-му. Послухай мене: покрый свою славу, дай iому батька, а матерѣ сына!“ „Осьде моя слава!“ сказала Оксана и выняла платочокъ исъ своею косою и показала Петровî: „осьде вона! Нîхто не може ѣи приставити до мене! Нîхто ѣи не взявъ у мене; я сама своими руками ôдрѣзала, якъ сама себе и погубила. Приставити ѣи и вернути мою славу, нîякъ уже не можна. Хлощця выгодую, якъ здужаю; матерѣ, коли ще допустить до себе, буду ѣй и сыномъ и дочкою, и робôtницею, и крепачкою. Буду нôчь и день робити, щобъ ѣи пропитовати, за те добро,

— 124 —

що черезъ мене рѣшилась вона. А чужого вѣку не хочу заѣ-
дати, не хочу, щобъ ты за свою добрость терпѣвъ черезъ
мене ...

Що то вже довго уговорювавъ ѣи Петро, такъ вона нî
за що не захотѣла зробити по іого думцѣ, хоть зовсѣмъ бачила,
що онъ дуже велике добро для неи и для матери робивъ. Не
захотѣла, щобъ онъ ѣи проводивъ черезъ село и отъ смѣху
оборонивъ, нî за що не захотѣла. „Якъ заробила, такъ буду й
чути. Я ще й не сього достойна!“

Пожалковавши, поѣхавъ Петро своею дорогою, а Оксана,
подумавши, погадавши, узяла сына, перекрестилась, пойшла
селомъ...

Першь усього зострѣлась зъ Оксаною молодиця, прежня
ѣи подруга. Придивилась — и крикнула: „Такъ и е! се Оксана.
Мотре! дивись, Оксана йде!“ — Мотря собѣ: „Та Оксанажь!
и зъ заробôtкомъ!“ — Одна по одной, и пойшли по всему
селу... Тôлько доходить сердешна Оксана до якого двора, ди-
витъ ся — вже всѣ сѣ хаты выйшли, и дивуютъ ся на неи, и
смѣютъ ся зъ неи, и кричять: „А що? погуляла за салдатами?
Добула славы? Неси салдаченка матерѣ на втѣху. Чи бай-
стрюкомъ матерѣ хвалить ся йдешь? Не дивись на мене, па-
плюго!“ Отъ така ѣи честь була зо всѣхъ дворовъ. А коли
дѣвчата выйдуть дивитись на неи, то матѣрки заганяють и
лають, щобъ и не дивились на неи. „Вона,“ кажуть, „недо-
стойна того за свое мандрьованьне за салдатами. Остыдила усе
село!“ А що горше, дѣтвора! такъ тî чувши усе отъ старшихъ,
такъ ажъ на улицю выбѣгли, и за полы ѣи сѣпають, и кричать,
и вже й приложили: „Салдатка йде, байстря несе... кирѣ, кирѣ,
кирѣ, кирѣ!“

Оксано, Оксано, чи ты се все чуешь у томужь селѣ, де
колись тôлько выйдешь на улицю, то всѣ выбѣгають противъ
тебе, щобъ хоть подивитись на тебе, та позавидовати на твою
красу; а коли було заговоришь исъ кимъ, такъ и той радѣсьнькій,
и всѣ збêраютъ ся кругъ тебе, щобъ послухати твоихъ рѣчей,
шутокъ та выгадокъ. И що то: и самый престарезный дѣдъ и
немошный, що вывели іого на вдвоřье, та посадили на присьпѣ,
и той, якъ було проходишь мимо іого, такъ пильно дивить ся
на тебе, та ажъ не втерпить и скаже: „Отъ дѣвка, такъ, такъ!“
А теперь яка тобѣ честь!... Що то ще буде одъ матери?...

Середъ такого величання, иде сердешна Оксана, и куды
йде, не знае, бо отъ стыда й свѣту не бачить! Плакалабъ, такъ
уже й слѣзъ нема: такъ уже серце запеклось, що й сльозинки
очи не пустять....

Сякъ такъ добрѣла черезъ силу до Миколинои хаты, де
чула, що мати ѣи живе. Скрѣпила серце, отчинила сѣни, посадила

— 125 —

хлоцця долъ, подумала, перекрестилась, отчинила хату, глядъ! Господи! хто то лежить?... На полу, на раднѣ лежить старенька, худа, худа, якъ шкелетъ, жовта, блѣда, очи запали, съ пѣдъ старенького очѣпка свѣтитъ бѣле, сѣде волоссье, вкрыта старенькимъ кожушкомъ и выставила руку, а рука суха, и пресуха якъ скипка, и хоть спить, а стогне... „Хто се?“ думае Оксана: „чи не мати?... Та яжь не таку покинула ѣи! Хоть уже й старенька була, та була повновида и ще не сѣда.... Та хто се?“ Стоить якъ укопана... труситъ ся... зовѣмъ зомлѣти.... Тутъ сльозы ажь до серця пѣдступили... якъ побѣжать рѣчкою зъ очей... не здержалась, проговорила хлыпаючи: „Матѣночко рѣдиенька!... чи сежь ты?“

Стара лупнула очѣма, быстро подивилась на Оксану, а та ажь за пѣлъ ухватилась, не встоить на ногахъ. Стара заплющилась, изновъ пѣдняла очи и дуже пильно приглядалась, далѣ струснулась, стало ѣи дьоргати по лицю, глянула до бога, пѣдняла руки... и только крикнула: „Охъ...“ уже Оксана кинулась до нѣгъ, достае ихъ, хватае, щобъ поцѣловати, а сама такъ и заливаетъ ся слѣзми.... Векла, (се вона й була) выпручала ноги, пѣднялась, и сѣла на полу; труситъ ся, до бога руки пѣдводить, силкуетъ ся щось сказати и не промовить... Оксана лежить долѣ, ажь пѣдплыла слѣзми, потѣмъ стала на вколѣшки, ноймала руку материну, и хоть та однймала, а вона таки держить, та выцѣловуе ѣи... и собѣ не зможе слова промовити. „Довго сього було; стара черезъ силу и сказала: „Що се ты наробила съ собою?“ та сказала такъ тихенько та любязно, — звѣсно, якъ мати! Хлыпае Оксана стоячи на вколѣшкахъ, и слова не скаже. Духъ ѣй захвачуе. „Ты бачу, й сама знаешь, якъ себе звела!“ стала казати Векла и словъ не збере. Далѣ силкуючись промовила: „иди собѣ туды, куды ёдъ менс пойшла. На що я тобѣ!“ — „Охъ мамочко!...“ Только, й чуть одъ Оксань. — „Минѣ безъ тебе легше було!...“ Я не можу на тебе дивитись!... иди собѣ... коли здукаю... кликну тебе.“ — Оксана не встае.... — „Мамо!... Бозя!...“ Се Митрикъ, що покинула юго мати у сѣняхъ, бачучи, що двери въ хату ўтчиненй, полѣзъ, полѣзъ, перелѣзъ черезъ порогъ, долѣзъ до середъ хаты, сѣвъ, розгладавъ, глянувъ на образы, та показуе ручкою и белькоче: „Мамо... Бозя!...“ — Векла глянула на юго пильно, здрогнулась и пытае въ дочки: „Се воно?“ — „Воно мамочко!“ — „Подай минѣ юго.“ — Оксана, сама себе не тямлючи, ухопила дитину, положила на руки матерѣ, и припала до нѣгъ материныхъ. — Векла узявши дитину, дивилась на неи довго, перекрестила юго: „Во имя Отца, и Сына, и святого Духа. Слава тобѣ, Господи. що ты не звела юго, не взяла ного грѣха на душу!“ — Митрикъ, сидячи на рукахъ у Веклы,

— 126 —

байдуже, що тутъ робитъ ся, усе ручкою показуе на образы,
та все знай: „Мамо!... Бозя!... бачь?...“ — „Такъ, мої ангеле
божій!“ сказала Векла, пригорнувши дитину до себе: „такъ,
бозя! Богъ и самъ прощае грѣшниковъ, и намъ грѣшнымъ
велить прощати ворогамъ нашимъ.... Устань, Оксано, иди до
серця материного, будь моею дитиною зновъ....“

Господи! и сказати не можна, що тутъ уже було мѣжь
ними. Сколько вони плакали, обнімались!... Оксана все выпы-
туе матѣрь, чи отъ щирого серця вона ѣи прощае, бо сама
собѣ не вѣрить одъ радости.... И ввесь день на тому пройшовъ,
що все вони пестовали ся.... Стара Векла ажь неначе здоро-
вѣйша стала, и все до бога, усе до бога, щобъ и онъ такъ про-
стивъ, якъ вона простила дочку свою. Надъ вечѣръ, бачила
Оксана, що Петро приходивъ до хазяина. и роспытовавъ що
тутъ у нихъ було, а до Веклы й не заходивъ.

У вечерѣ, Оксана росказала матерѣ все, якъ спозналась
съ капитаномъ и якъ усе було ажь до послѣднього часу. Векла
все пильно слухала, не разъ сплакнула, слухаючи стражданнье
Оксанине, а далѣ сказала: Не булобъ сього нейчого, якбы ты
минѣ попереду сказала, що полюбила капитана и зъ якою дум-
кою. Ябъ тебе двѣла ўдъ юго. Де таки сьому статись, щобъ
панѣ, та взявъ мужичку? Коли й явить ся такій спостатъ и
стане таке казати, то се на смѣхѣ, на погибель. А якбы ты не
гордилась та не думала, щобъ бути за паномѣ, а выйшлабъ за
мужика, отъ хоть и за Петра, що дуже минѣ у великой при-
годѣ ставъ безъ тебе, то булобъ усе не те... Охъ моя годинонька
лихая!... Ну, та вже сказано, богъ простить!... Будемо жити,
неначе нейчого й не було; и не спомянемо ней чимѣ. А за капи-
тана... нехай я буду молитись. Спасибо Господу милосердному,
що тобѣ на розумѣ пославъ уклонитись одъ зла, що покинула
еси свого врага, не подумала за нимъ таскатись, кинула все
зло, прійшла до мене, и дитину сохранила. Черезъ се ты знай-
шла зновъ мое серце. Годѣжь, годѣ, не плачь уже. Спочинь по-
слѣ такого турбовання. Завтра пріймемось за дѣло, якъ и по-
переду бувало.“

Отъ и справѣ почили жити собѣ любенько. Векла чула,
якъ селомъ осмѣяли ѣи Оксану; чула и одъ Миколы, хазя-
ина, де жила, що не буде держати мандрьохи, якъ усѣ узывали
Оксану; такъ отъ вона и призвала и своихъ хазяиновъ и ще
де кого зъ розумнѣншихъ людей, тай росказала имъ про Ок-
санине стражданнье. Отъ усѣ тутъ и розсудили, що се бѣльшь
насильство було, нѣжь своя охота.

Далѣ та далѣ, хоть де й побачять люде Оксану, то все меншь,
усе меншь смѣютъ ся Оксанѣ, и все меншь прикладають при-
кладокъ; бо насмѣялись, такъ уже й годѣ. Такъ Оксана бо

— 127 —

свое знала. Нîкуды одъ матери нî на пядь, и нî съ кимъ уже
нîгде не водилась и не зналась. Одна собѣ у хатѣ сидить та
робить: и матѣрь зодягае и пропитуе ѣи, нôчь и день рукъ не
покладае. Тôлько ѣй и проходки, що до церкви божои, та по
воду, та куды роботу однести.

Якъ обжили ся трошки, тогда ставъ Петро ходити до
нихъ, помагавъ имъ де въ чому, и знай усе свое толковавъ,
щобъ Оксана пôйшла за іого. Разъ слухавши іого довго, що
ônъ ѣй объ сѣмъ казавъ, вона просила іого, щобъ ишовъ зъ
нею. Отъ и пôйшли и прiйшли на кладбище. Отъ Оксана й
каже: „Петре! я завсегда знала твою добру душу; знала, що
ты чесный и розумный чоловѣкъ. Минѣ тебе жалко було, що
ты за мною убиваесъ ся, и я скорѣйшь усѣхъ пôйшлабъ за
тебе, якбы не явивсь... онъ, погубщикъ мої! Пôсля сього, що
я съ собою зробила, я недостойна нî тôлько тебе, тай послѣд-
нього личмана. Тутъ на батьковому гробовî, де й сама колись
лежати-му, закопала я свою славу, що показовала тобѣ, якъ
ще йшла у село, свою дѣвочую косу, свою волю до суду, до
вѣку. Закопавши покляла ся: якъ не можна приставити зновъ
моеи косы, такъ не можна минѣ стати достойною чесного чо-
ловѣка; не принесу нîкому безчестя, не завяжу чужого вѣку,
не остыжу нiякои семьи, не пôйду нî за кого! Петре! ты вби-
вавсь за мою матѣнку; якъ я згубила була ѣи, ты не покинувъ
ѣи! Ты мене, якъ я у самой великой бѣдѣ була, скрêзь землю
пôйшлабъ, ты не покинувъ мене на шляху, розважавъ мене,
и якъ усъ на мене напали, смѣялись изъ мене, попрѣкали минѣ,
пльовали на мене й цурались мене, ты саме тогда хотѣвъ мене
узяти, покрыти мôtстыдъ и соромъ, увести мене мѣжь чесныхъ
людей.... Хтожь такъ зробивы, якъ не сынъ моеи матери, братъ
мôtрой рôдный? Петре! будь минѣ братîкомъ рôдненькимъ! не
покинь мене, коли мене всѣ люде покинули! Прiйми тутъ, де
моя слава, де моя воля лежить, де й я колись лежати-му, прiйми
мою присягу, що не пôйду нî за тебе и нî за кого! Буду матерѣ
дочкою, якою колись була; буду сыну матѣрью, поки іого
батько.... коли то ще не ôтцураетъ ся!... " — „Оксано! жалко
минѣ тебе рѣшатись, бо бачить богъ, и теперь тебе такъ лю-
блю, якъ спершу полюбивъ. Хотѣвъ покрыти твою славу; хо-
тѣвъ показати людямъ, що вони неправедно осуждають; хо-
тѣвъ бути батькомъ твоему сиротѣ, бо на... на іого нîчого спо-
дѣватись. Коли, кажешь, хочешь бути дочкою, якою й була,
такъ у сьому дѣлѣ, послухаймо матери: якъ вона скаже, такъ
нехай и буде." — Подумавши Оксана сказала: „Нехай буде,
якъ мати скаже." Отъ и пôйшли до дому.

Мати выслухала Петра, потônъ выслухала и Оксану и ска-
зала: „Петре, велика твоя душа! Богъ нехай тобѣ ôтплатить

— 128 —

за все, що робивъ для насъ и що теперь хочешь робити. Дяки нашои тобѣ мало! Дужебъ я сього хотѣла, щобъ ще на своему вѣку побачити моені Оксаночки славу покрытою, та щожь робити? Оксана правду каже. Ты молодъ чоловѣкъ, ти ще не знаешь, що можуть зробити людській речи. Хоть по канельцѣ дощикъ крапае на камѣнь, а такіи проѣсть іого; такъ и тутъ. Стануть говорити, толковати, судити, ты сее все чуешь; попереду тобѣ нічого: а далѣ станешь прислухатись, думати, передумовати; далѣ й повѣришь, и станешь жалковати, що взявъ таку... зненавидишь ёи.... А яка ёи доля тогда вже буде? Теперь, якъ есть вона однымъ одна душею, усе перестраждае, усе перетерпить. Такъ, Петре! Правда, бачу. Оксанина. Будь яй братійкомъ, не покинь ёи зь сироткою, якъ я вмру. а минѣ будь такимъ. якъ я и до сього часу тебе бачу, и благословляю тебе за се.“ — „Матѣнко рōдная!“ поклонився ажъ у ноги Петро и каже: „прийміжь мене, сироту, у свою семью! Благослови мене якъ сына! Не цурайте ся мене и не боронѣть минѣ содержати васъ! Сестро! Оксано! уручіжь минѣ твого хлопця. Я приймаю іого замѣть сына. Якъ ты присягалась своєю славою, такъ и я, отъ передъ матѣрью, зацрисягатесь, що не оженюєй ніколи. Послѣ мене, онѣ наслѣдуе и мою худобу. Благослови мамо!“

Векла поблагословила ихъ усѣхъ и оддала Митрика Петровй руками. и сказала: „Нехай же онъ буде Митро Завяжисѣть, бо онъ намъ усѣмъ завязавъ свѣть.“ — Такъ и почали хлопця звати и у сѣльскій списки такъ іого записали. Векла зь дочкою не мали нѣ въ чому нужды: Петро имъ помагавъ, и усѣмъ подѣлявъ ся. Сякъ такъ зōбрались, купили двōръ и жили сѣбѣ. хвалючи бога милосердного.

Разъ такъ уже годōвъ черезъ пять, послѣ того, якъ се дѣяло, убѣгъ у хату Митрикъ и кричить до Оксаны: „Мамо, мамо! а въ мене е обѣленькій шажокъ! Осъ бачь!“ и показуе гривенника. — „А хто се тобѣ, сыну, давъ? пытае Оксана. — „Панъ давъ!“ каже. — „Якій же тамъ панъ?“ — „А ось якій,“ каже вже Петро, що увōйшовъ за нимъ у хату: „капитанъ.“ — Оксана такъ и поблѣдла и затрусилась.

„Та не лякайтесь, а слухайте, що було,“ казавъ Петро. „Дивлюсь, на станціонному дворѣ, що коло мене, стоить брычка и ходить по двору таке, мовь нашъ капитанъ. Я пōдойшовъ ближче... дивлюсь... онъ и е. Я подумавъ, що зь іого буде? Покликавъ Митрика та и йду въ хату, буцѣмъ до смотрителя, а онъ мене й зупининъ: „Се твой мальчикъ?“ пытае. — „Нѣ, пане,“ кажу я: „се капитанській.“ Такъ прямо й ódрѣзавъ. — „Какъ капитанській?“ ажъ скрикнувъ, и пōдойшовъ до хлопця. „Такъ, пане,“ кажу: „команда стояла тутъ, такъ капитанъ

— 129 —

зманивъ у насъ дѣвку Оксану. Такъ вона утекла ôдъ iого и
принесла сього хлопчика. " — „Такъ это её сынъ? Да мошен-
никъ, какой бойкій!" та узявъ iого за чубчикъ, и поскубъ ле-
генько, тай каже: „Такъ она таки дойшла назадъ? А минѣ
сказали, што она изъ сыномъ утопилась."

„Нѣ, пане,” сказавъ я: „прийшла сюды и живеть тутъ у
великой бѣдности.” — „Вишь какъ мене обманули!” каже. „О,
да плутъ будетъ мальчикъ! увесь у меня!”

Тутъ ще подъоргавъ iого за ухо, то за чубчикъ, а далѣ
вынявъ гривенничка, тай давъ хлопцевй и каже: „На, отдай
матерѣ, штобъ тобѣ орѣшковъ купила.” А самъ сѣвъ у брычку
й поѣхавъ.”

Такъ росказовавъ Петро. Оксана узяла гривенникъ, звела
очи до бога, и кинула той гривенникъ у ôкно, ажь геть на
улицю, де дѣти грались; обняла Митрика и гôрко, гôрко за-
плакала!...

.. —..

МЕРТВЕЦЬКІЙ ВЕЛИКДЕЛЬ.

(Посвящается ся козаку Владимиру Пуганскому).

Бувъ собѣ чоловѣкъ та жѣнка. Чоловѣка звали Нечипо-
ромъ, а жѣнку Прйською; вона була хорошого роду и однымъ
одна дочка у батька дуже багатого: була й скотинка, и усяка
худоба, а сына не було, тоблько дочка. Такъ батько ѣчи поду
мавши, та узявъ сироту, сього Нечипра, замѣць дитины, тай
выгодавъ юго и доглядѣвъ и до розуму доводивъ. А Нечи-
пōрōвъ батько та бувъ собѣ велика ледащичка: спивъ ся и звѣвъ
ся нй на що, та колись подъ тыномъ пяный и одубѣвъ; жѣнка,
одно те, що не мала нйчого, а друге, не вмѣла робити, нōшла
по подъ ђконьню; а хлопя, за Христа ради узявъ, яжь кажу,
Прйсчинъ батько. Такъ щожь бо? Не дурно кажуть: не далеко
откотитъ ся яблучко ђдъ яблуньки: у Нечипра була уся
батькова натура. Злодьяка такій, що нй съ чимъ не розми-
нетъ ся; и цигана обдурить, и старця обōкраде; а пити —
такъ не перепье юго и Данилка, отъ що у того пана, що боля
насъ живе, та що за юго рыдваномъ зъ заду труситъ ся у цвя-
хованому каптанѣ, та у мережованōмъ брилѣ, якъ той варе-
никъ зверченōмъ; той здорово пье, а Нечипōръ ище горшь юго.
Ищежь таки поки парубковавъ, то й сюды й туды: було пье,
нѣть гуляе, съ парубками бурлакуе, а у день якъ скло передъ
хазяиномъ, и робить що треба, и послуха у всякōмъ дѣлѣ и
поважа старого. Колижь було юго на волной, або на вечнōри-
цахъ потасують добре, бо таке задьорне собѣ було, що до уся-
кого такъ у ђчй и лѣзе, якъ тая оса, хочы тобѣ десяцкій
або й соцькій, та таки и самому отаману не дуже поважавъ,
такъ и счепитъ ся; ну, то й звѣсно, що юму, що найгōрше и
доставалось. Та ще на лихо собѣ бувъ такій невеличкій, ще-
душный, тай силы не болнѣе було, якъ у елѣпои поповои ко-
былы, що було не здужае у пилиповку попōвськихъ халтурокъ
по селу возити. Такъ съ кимъ нй счепитъ ся, то усякъ юго
попбье, тай правъ. А иногѣѣ протйвѣ лавы одинъ пōде, такъ
тутъ вже достанетъ ся юму на горѣхи: пику юму порозбива-
ють, волосься пообрывають, одежу — а одежа багатого хазяина,
такъ добра була — порозрывають, та такихъ юму тусановъ

— 131 —

надають, та такъ юму бельбахи поодбивають, що на силу у досвѣта рачки до дому долѣзе.

Такъ щожь бо? Передъ хазяиномъ ódбрешетъ ся; то ночью роя ловивъ, такъ бджолы юму пику покусали; то вѣдьма приходила ночью хазяйськахъ коровъ доити, а онъ почавъ ódгонити, а вона перекинулась собакою, та кинулась на нього, и одежу юму порвала и усього подряпала. То було старый и вѣрить и гоить юго, та ще ђтъ переляку, щобъ не напавъ переполохъ, и горѣлочкою юго подпоюе. Отъ нашому Нечипору и на руку ковінька! „Лежить на печі, та оха та горѣлочку потягуе, мовь и добрый, а усѣ коло нього панькаютъ ся. Отъ такъ точнѣеѣнько якъ бува, що нѣжна собѣ жѣнка, та забажа новои запаски, та нападетъ ся на мужика: „Купи тай купи, хочь пропади, та купи, а то вмру.“ Тай ляже на пѣчь и почне нй знать що провадити, буцѣмъ то у вогнй. Онъ, сердешный, тутъ изъ знахурками и зъ ворожками коло неи заходитъ ся, а тй, звѣсно, грошики беруть, а юму кажуть: „Купи й чого бажа, а то вмреть.“ Отъ до неи; „Чого тобѣ бажаетъ ся? кажи.“ Тутъ вона й почне выгадовати: и медяничкѣвъ, и рōжкѣвъ, и моченныхъ киеличокъ, а далѣ якъ уже бачить, що мужикъ противатъ чи малу суму грошей, та вже тогда и закричить пробо: „Купи нову запаску.“ Чухае небога потылицю и хочь то грошѣ требабъ нести у волѣсть, ódдавати за подушне и за общественне, та вже нйгде дѣтсь! Купуе запаску, щобъ справды ще не вмерла, тогда похоронъ такою сумою и не ódбудешь.

Отъ такъ то вередовавъ нашъ и Нечипоръ. И що то! що нйхто й не знавъ, що онъ таке ледащо и таки зовѣмъ бездѣлникъ, а не знавши, тай оддали за нього Прйську. А якъ пōсля сього незабарьомъ вмеръ и у неи батько, а тамъ и мати, то й оставъ ся нашъ Нечипоръ самъ собѣ господаремъ.

Не довгожь нагосподарьовавъ. У три годы рѣшивсь зовѣсѣмъ. Що була скотинка, позбувавъ, а грошики попропивавъ; земельку позакладувавъ, а грошики попропивавъ; а що було опрōчь того, те ódъ недогляду попропадало само. Іье та краде, та ловитъ ся; бьетъ ся та позываетъ ся; а звѣсно, що тōлки пōдешь зъ жалобами, та съ позывками, то вже й треба пriedите поклонѣмо ся. Бо сказано: безъ пōджоги и дрова не горять. А якъ десяцькому дай, соцькому дай, писарю дай, отаману дай, а все таки до волости ódопруть; не имъ же однимъ хлѣбъ ђести; а якъ не дай боже! та у ту пору набѣжить засѣдатель, та борони боже лихого часу, съ письмоводителемъ, такъ тогда вже й зовѣсѣмъ пропавъ! Пишуть, пишуть, беруть, беруть; та тōлки тогда пустять, якъ вже нйчого й взяти, а то коли зостались якй вышкварки, такъ ище у судъ запровадють, ну! тамъ уже и амйнь! Такъ чи на довгожь то Нечипōровй,

*

— 132 —

при іого дурной головѣ, стало усеи тестевои худобы? Фѣть,
фѣть! пôшла по добрымъ людямъ, та по шиночкамъ; а онъ
звѣвсь нî на що.

Сердешна Приська выкупала іого не десять разовъ и исъ
пôдъ калавуру и исъ колоды, а разъ пришло ся изъ острога
выкупати. Вже якій бы нî бувъ, а усе онъ й мужь; нîгде
було дѣтись. А черезъ таке лихо попереводила и въ себе, що
було у скринѣ исъ хорошои одежѣ, и намисто и дукаты, и
хресты, и усякую худобу.

Журилась вона, журилась, далѣ треба за розумъ узятись,
щобъ съ плечей усього не попропивавѣ ѣи пяниця. Нîчого не
кажучи, стала іого у хатѣ запірати, а сама пôде або бакшу
полоти, або коноплѣ брати, щобъ було чимъ пропитатись.
Щожь? вернеть ся до дому, хата пустѣсѣнька! Проклятый
Нечипоръ вылѣзъ у окно, тай шукай іого. Треба йшатнутись
по шинкамъ: де поясъ заставленый, де шапка заложена; вы-
купа, сердешна, на останьнî грошѣ! Далѣ, знайде іого де не-
будь у шинку пôдъ лавою, або пôдъ плотомъ; розбудить, роз-
товка, тащить до дому и выговорюе, и лае, а сама, черезъ
таку лиху годину, тôлки що плаче.

Далѣ бачивши що іого й лайка не бере, и онъ, знай, свое
товче: пити тай пити! Нîчого робить; дума: „хочь грѣха на
душу озму, а вже не дамь юму волѣ.“ Привѣшли іого разъ зъ
вольнои, увела у хату, защепнула дверй, тай каже: „А що,
Нечипоре? а до чого отсе ты мене довѣвъ? Лайки не слуха-
ешь. горя мого не поважаешь, пьешь у свою голову; попро-
пивавъ усю батьковщину, а черезъ тебе и я свою материзну
потратила, то платячи за тебе, то выкупаючи тебе съ мин-
ковъ; а теперь довѣвъ, що я межь людьми була таки якъ
треба, а теперь тôлки за старцями ійти; була и хорошого,
чесного роду, а якъ утопила свою голову за тебе, прирожден-
ного пяницю, та по тобѣ и я стала послѣднѣша усѣхъ на селѣ.
Хиба хочешь такъ пропасти, якъ и батько твой? Такъ про-
падай же собѣ, якъ знаешь, а я знаю, що поки я жива, такъ
не дамь тобѣ волѣ шляти ся, та пянствовати. Доки минѣ въ тер-
пѣти? Черезъ законъ переступлю, а по своему зроблю.“ Та
позасучовавши рукава у сорочки каже: „Хочь грѣхъ, хочь два,
жѣнцѣ мужа бити, а нехай богъ простить!“ Та съ симъ сло-
вомъ — черкъ іого у пику, а далѣ у друге, у третье, у десяте,
та за волосься, та тусанами — бо баба собѣ здорова була, а
ônъ такій, що нî на що и дивитись було; та ще перепивсь,
такъ не здужавъ и скипки пôдняти, не то щобъ оборонити ся
ôдъ жѣнки. А вона іого бье, а вона іого тасуе, та знай при-
говорюе: „Не пій, не пянствуй, не пропивай худобы! сиди дома,
заробляй чимъ нйбудь, та годуй и себе, и бѣдну жѣнку; ось

— 133 —

такъ тобѣ... ось такъ тобѣ, бусурмену, католицькому, гаспид-
ському мужиковî!" Била, била, та ажь утомилась и сѣла
на лавку, и каже: „А бодай тебе сей та той, що ты мене
и до грѣха довѣвъ и втомивъ мене нî на що. Устань кажу
тобѣ! (бо вже сердешный Нечипоръ ажь не змônгъ и стояти, та
присвѣ долѣ). Устань, та кланяй ся жонѣ, щобъ я тебе про-
стила, що ты такъ мене втомивѣ.“

Нîгде Нечипоровî дѣтесь! Кланяетъ ся, сердека, просить
жѣнки, щобъ вона іого простила за те, що втомилась бивши
іого, и общавсь вже не пити и не втѣкати зъ дому, хиба вона
іого куды пôшле.

Отпочивши Прйська, помиловала мужика и каже: „Не
журись, сякій такій сыну! За битого двохъ небитыхъ дають,
та ще й не беруть. А коли не будешь слухати, то отъ тобѣ
кажу, що ще буду бити, та опѣсля и панъ отцевî высповѣда-
юсь, що протîвъ закону пôшла.“ Еге! та наша Прйська на-
правила мужика! Вже не то, щобъ онъ не пивъ, не проливавъ
козакъ, якъ де лучала ся чарка; та тôлки у кунпаніи, чи на
весѣльги, чи на хрестинахъ; та вже не те щобъ юму шлатись
по шинкамъ, та за чарку горѣлки чортакамъ душу ôддавати.
Сидить дома, и зъ двора нî чичиркъ. Узявсь — нîчого робити!
— латати старî кожухи, стала й копѣйчина перепадати. Прйська
усе збîра, та радуетъ ся, тай дума: зъ ледачого мабуть буде
що небудь и путнье.

Отъ такъ прийшли рôздвянеськî мяснацѣ, прийшла й ма-
сеница. Що то вже кортѣло нашему Нечипоровî, щобъ якъ бы
то драла дати, та погуляти на останьнийъ дняхъ; такъ зовѣмъ
не можно! Прйська такъ репяхомъ за нього и держитъ ся и
не можно юму безъ прося выйти сь хаты; а свита и чоботы и
шапка у неи у скринî.

На саме пущаньня що на пôетъ, вона юму и каже: „Пôди
лишень, Нечипоре, до службы; на сѣмъ тыжнî будешь говѣти.
Та глядижь ты минѣ, щобъ ты заразъ съ церквы и бувъ тутъ!
Коли прийдешь заразъ, то дамь тобѣ объѣдати, бо въ насъ е й
вареники: я придбала и масличка и смитанки; а коли добра
буду, то й чарку горѣлки дамь, тай заговѣемо якъ довгъ ве-
лить. Колижь заразъ не вернесь ся, та пôдешь куды пити, то
отъ побожусь тобѣ, що такими товчениками тебе нагодую, що
будешь мене довго тямити!" Дала юму й свиту, и шапку и
проводила усе одно товкуючи.

Пôшовъ нашъ Нечипоръ, та тôлкôкъ мы юго й бачили!
Налагодила Прйська и объѣдати, а юго нема. Пообѣдавши пôшла
до сукѣды ськатись, далѣ вернулась до дому, а юго нема.
Пополудновала сама, а юго нема. Выйшла на вдвôря, кажного
хто ііде, пытаетъ ся: чи не бачили мужика? Нîхто не бачивъ.

— 134 —

Уже й вечѣръ, а іого нема! На силу вже, гулькъ! лѣзе до
дому у позній вечѣръ нѣ живый, нѣ мертвый, и слова не про-
мовить: языкъ одубѣвъ, и самъ себе не тямить и де онъ, и
що онъ е таке на свѣтѣ. Сопе та мовчить, й очей, що заплыли
іому горѣлкою, не розведе. „Побила мене лиха година, та не-
щастлива!" заразъ гукнула на нього Прійська, „отъ и съ симъ
дурнемъ, пяницею, волоцюгою! Де ты тамъ у гасшида таскавѣе?
Ище на вдивовижу, якъ то добрѣвъ и знайшовъ свою хату.
Бачь якъ нарѣзавъ ся, що й слова не промовить. Богъ давъ
людямъ пущаньня, щобъ заговѣли любенько зъ жѣнками та зъ
дѣточками; а я за сельзоньками свѣта не бачила, сидячи сама
собъ у хатѣ, якъ у темницѣ. Одже далебо тобѣ кажу, що впять
пріймусь за тебе; та такъ тебе повчу, що й до вѣку не озь-
месъ ся за чарку. Такъ щожь бо: хочь іому кажи, хочь не
кажи, онъ нічого и не тямить!"

И правдажь бо була. Сидить Нечипёръ, та төлки здыха,
бо горѣлка зъ нього духъ пре; мусить щось то и сказати, такъ
и рота не роззявить и языка не поверне, ниначе онъ юму пов-
стяный; төлки, якъ той сычъ, лупа бровами, бо вже очей овсѣ
не видно, позападали и злѣпили ся.

Лаяла юго жѣнка, лаяла — якъ тамъ кажуть — на всѣ
заставки, далѣ таки сякъ не такъ, жалко юго стало, бо усе
онъ таки бувъ й мужь; а тутъ и пущаньня, якъ таки не за-
говѣвши? „Чи не хочешь вечеряти?" пыта Прйська: „Чи ты
тямишь якій сьогодня день? Чи такъ якъ собака и ляжешь?"
А Нечипёръ мавъ щось сказати, тай не здужавъ, и төлки
дужче згсопъ. А Прйська усе юму таки зъ вечерю. Постано-
вила, тай каже: „Нажь, отъ тобѣ макортетъ зъ варениками;
ѣжь, та лягай спати, та уставай до вутренѣ, щобъ ты минѣ
говѣвъ на свѣтѣ тыжнй. На, пянице, отъ тобѣ й свѣтло: пове-
черяй, погаси, тай лягай, вже не рано." Сее кажучи, постано-
вила юму макортетъ зъ варениками и каганець, а сама ляга-
ючи спати, ще таки юму приказуе: „Глядижь, якъ повечерлень,
то онде у водянчику вода, пополощи гарненько ротъ, щобъ не
зостало ся у ротѣ сыру, щобъ часомъ завтра не хотячи не оско-
ромивъ ся. А далѣ разовъ съ пять тяжко здыхнувши, повер-
нулась и заснула.

Хочь Нечипёръ и крѣпко цяный бувъ, а таки якъ запахли
юму вареники, то й очунявъ трохи, та за ложку, та у ма-
кортетъ — и ставъ глытати. Що юму тамъ жѣнка нѣ наказо-
вала, онъ собѣ и байдуже: бѣть собѣ, небога, та сопе на усю
хату. Вже й жѣнка заснула, а онъ, знай, мота вареники... далѣ
ставъ куняти, а самъ, знай, пхае у горло... далѣ уложивъ руку
у макортетъ... похиливсь... тутъ и каганецъ погась... захропъ
нашь неборакъ на усю хату!

— 135 —

Скôлки ôнъ тамъ спавъ, хто іого зна; ажъ ось поворожнувшись, чуе — дзвонить до церквы. Що тутъ робити? Ôнъ бы и не пôшовъ, такъ жънка загадала іому говѣти и щобъ немотвѣнно ййшовъ до вутренѣ. Не послухати ѣи, дума собѣ, такъ бите-ме за се, та бите-ме й за те, що я учора пяный бувъ; а якъ пôду, то може за учорашню гульню, якъ стану проситись, то и змилосердить ся. Пôду!

Отъ схонивесь швыденько, помацки знайшовъ (самъ опôсля росказовавъ) шапку, тай выйшовъ мершѣй съ хаты; а про те, що жънка наказовала, щобъ ротъ выполоскавъ, іому и не втямки було, та троха таки чи й чувъ ôнъ се учора.

Нôчь була темна, а церква не съ такъ далеко. Дивить ся Нечипôръ, у церквѣ свѣтитъ ся и на дзвôницй дзвонють у скликанчикъ, що на коромыслѣ, звычайно якъ у пôстъ. Ôнъ и ставъ поспѣшати до церквы.

Увôйшовъ у цвинтаръ, ажъ дѣторы, дѣторы... видимо невидимо! Манюсѣнькî, та усе у бѣлыхъ сорочкахъ, та бѣгають кругъ церквы, та просютъ ся у дверй, та щебечуть якъ тіи циганчата, та лащать, кричать, порощать: „Пусти, мамо! пусти мамо и мене на празникъ! За чимъ мене породила, нехрещену схоронила, пôдъ порогомъ положила, тай до себе не приньмаешь!“

„Тю! на вашу голову: показились дѣти,“ сказавъ Нечипôръ, та не розглядаючи швыдшь до дверей. Постукавъ, іому и ôтчинили; ôнъ и вôйшовъ... Повнѣсѣнька церква людей! Ôнъ не розглядаючи нîчого, помоливсь, поклонивсь, якъ довіть велить, на усѣ стороны, положивъ шапку у кутокъ, де завсегда клавъ, тай ставъ бôля криласа и прислухаетъ ся, що дякъ чита. Понуривши голову стоить и слуха, тай дума: Що за не добра мати стала ся зъ нашимъ дякомъ, паномъ Степаномъ? у нього бувъ цапиный голосокъ, а се вже звѣвѣ ся, мовь собака мурниче, та ще й гутнявѣе.“ Зирнувъ на нього зъ боку... носа нема, тôtки сама ямка. Ставъ пилнѣшь придивлятись... „Господи, Твоя воля! Та се не панъ Степанъ... Се ще панъ Олексй, що ще вмеръ тогда, якъ я ще пôдпарубочимъ бувъ, та яжъ и на похоронахъ юго бувъ и труну нѣсъ!“

На вдивовіжу юму, що людей у церквѣ багацько, а нîхто не догадаетъ ся, що чита мертвець: тай самому поповî, мабуте, нужды мало, бо чуте, ôнъ у ôвтарî щось собѣ мурниче съ паламаремъ.

Отъ Нечипôръ тому, що бôля юго стоить, хотѣвъ про се сказати, ажъ зиркъ! що за не добра мати! — То стоить бôля нього Охрîмъ Супоня, що ще торôкъ вмеръ... Озирнувсь на другого... Юхимъ Кандзюбенко; зъ нимъ у купѣ парубковали и ôнъ пôсля побоѣвъ на вечерницяхъ при ньому и вмеръ, тай

— 136 —

судъ выїзжавъ, и Нѣмець іого потрошивъ. Оглянетъ ся туды,
и тамъ мертвець; озирнетъ ся сюды и туды мертвець; куды
нй гляне, усе мертвецѣ, усе мертвецѣ! такй що й не давно
повмйрали, и такй що ще онъ толки ихъ зазнавъ; були й такй,
що й не можно ихъ и познати, хто онъ такій и е, бо не було
нй носа, нй очей, нй уховь, нй губовъ: толки самі ямки у
головѣ.

То трохи було Нечипёръ проснавъ свой хмель, а теперь,
якъ розглядѣвъ, у якой онъ кунпаніи опинивъ ся, такъ и
увесь хмель пропавъ и стало іого труенти, мовь на лихорадку,
и циганській піотъ такъ и проньма... А тожь и не страшно,
скажете, щобъ живому чоловѣкові та попастись межь мерт-
цѣвъ? Чого тутъ доброго ждати! Зовѣмъ видюща смерть.

Погляда нашъ Нечипёръ сюды, туды: дякъ собѣ чита, а
парахвяне, якъ звычайно, тымъ часомъ куняють... Отъ Нечи-
пёръ и здумавъ утекти ёдъ нихъ; тай ставъ ђтетупатись крадь-
кома, та усе до дверей ближче, усе ближче; вже катъ бери и
шапку, абыбъ голову цѣлу до дому донести; бо, якъ тамъ ка-
жуть: не до поросатъ, коли свиню смалють — и толки ще ђтету-
пивсь геть, геть, ажъ панъ отецъ гулькъ изъ ђвтаря.... А хтожь
то й панъ-отецъ? — отецъ Микита, що годовъ зъ десятокъ,
або троха ще й не бойсь, якъ вже вмерь!

Отъ выйшовши онъ и каже: „А нуте, панове миряне,
годѣ дрѣмати: отъ дякъ уже дочитує до кіонца, скоро выпущу.“
Прочхались мертцѣ. Хто протира, у кого е, вочй, а хто толки
костлявымъ нальцемъ проштрикуе у носъ ямки, замѣць ка-
баки, та й чхне. Нечипёръ дума: „Теперь не можно и втекти,
щобъ халепы ёдъ нихъ не було. Не довго достояти, побачу
що вони тутъ робите-муть.“

Ажъ ось панъ Олексей покинувъ читати, та якъ загуг-
нить съ своими школярами, та у е таки зъ мертвецями, та ни-
наче зъ бочки якъ загули: Христосъ воскресе! а отець
Микита, щобъ ихъ зонинити, собѣ тудыжь піодтягуе, тай пô-
шовъ по церквѣ кадиломъ кадити, а народъ якъ ставъ ёдъ
нього ђтетупатись, такъ, такъ и чуте якъ костки хрустять.

Слуха Нечипёръ сю ихъ церемонію, тай дума: „Отъ
такъ ты на пущання погуляй, якъ наші мертвецѣ, що съ не-
репою забули якій сьогодня й день. Я добре пяный бувъ, а
вони, мабуть, ще и горшь мене. Я таки тямлю, що теперь пósъ
тoлки ще починаетъ ся. а имъ здаетъ ся, що теперь великдень.
Отъ не пянй учора були? Замѣсць говѣньня великдень спра-
вляють. Справды що зъ глузду поспивались, лежучи собѣ безъ
усякои роботы.“

Співа дякъ, ажъ за боки беручись, а отець Микита пós-
дойшовъ до нього, тай каже: „Не все лишень высівуй; поки-

— 137 —

дай дробину на той свѣтѣ ченцямъ на манастырѣ, бо вже не рано. " Отъ панъ Олексѣй сюды, туды махъ и во утріе избавахъ — якъ разъ поспѣло, тай закônчавъ. А отецъ Микита выйшовъ, тай каже: "Слухайте, панове миряне! теперь христосуйтесь та бережненько, щобъ кōстка объ кōстку остань-нйхъ не порозбивали. Тан не розходьтесь, бо теперь намъ не якъ торōкъ, що на сердце полягали по домовинамъ и нйчимь було розговѣтись. Отъ сѣ того свѣта чоловѣкъ до насѣ на пра-зникъ прйшовъ и вареникōвъ принѣсъ, такъ онъ роздѣлить на усю братію. Амйнь!"

Нечипōръ, се слухавши, бачить що вже не переливки и до нього черга дойшла, осемѣливсь, та сѣпь попа за ризы, тай каже: "А що паньоче, чесньоче! не во гнѣвъ вамъ буде, що я вамъ скажу: чи вы, мабуте, учора для пущаньня... тее то... чи не пōдгуляли трохи, та може не зовѣсмъ проспались? Або може лежучи собѣ по домовинамъ, якъ бува у проєв на печй, та позабували и днѣ? Якій теперь великдень? ще тōлки чистый понедѣлокъ, що й ложки гуляють?"

„Еге! Вамъ пōстъ, вамъ чистый понедѣлокъ,“ каже юму отецъ Микита, „а нашъ великѣень; бо за вами до церквы не дотовпіє ся, такъ мы у таке уремя справляемо великдень, якъ вы на тōмъ свѣтѣ лежите смертельно пянй, що васъ нія-кими дзвонами до церковъ и не збудишь. Тыжь намъ, гляды, що принѣсъ вареника, то усѣмъ роздѣли, щобъ намъ не на тощака лятати по ямамъ.“

„А дежь я вамъ ихъ озьму,“ сказавъ Нечипōръ, „не знать чого вы забажали, ниначе вередлива жѣнка: дай того, чого нема. У якого сына е хочь пōвъ вареника?“

„А онъ у тебе межь зубами стерчить якъ разъ пōвъ вареника,“ сказавъ отецъ Микита, та кōсткою, що зостала ся юму замѣець пальця, якъ штрикне юму у ротъ, ажь зубы забрязчали и трохи зъ десятокъ и не розсыпалось. „Глядижь, недѣвай нйде, доки потребую.“ Сказавъ, тай ōдвернувшись порядокъ давати, бо усе громада, якъ тал хвили, насунула сѣ попомъ цѣловатись.

Повернувъ Нечипōръ языкомъ у ротѣ, ажь такъ и е. Намацявъ пōвъ вареника, що застряло у кутнйхъ зубахъ. „Що тутъ минѣ на свѣтѣ робити?“ дума собѣ, „се бѣда! Отъ то я бувъ крѣпко пяный, та ѣвъ вареники, та надъ ними й заснувъ, не проковтнувши останьнього. А морока, тай годѣ! Се минѣ такого лиха наробила, не хто, якъ мот? Прѣська. На якого трясеця вона минѣ ихъ давала? А бодай васѣ зъ жѣнками! На якого гаснила вони выгадали вареники? Хто ихъ выдумавъ лѣ-пити? Якій нечистый звелѣвъ ихъ по пущаньнямъ ѣbeti. Якій бе-сурменѣ выгадавъ ихъ пяному давати! Охъ се усе нашй жѣночки!

— 138 —

Одъ нихъ намъ усе лихо! Черезъ свою и я теперь пропадаю...
якъ таки пônъ вареникомъ усъхъ обдѣлити? Та лучче усього
утечу. Теперь имъ не до мене. Пролѣзу промежь нихъ, то
нйхто мене и не кинетъ ся, хочбы й самъ отецъ Микита, що
тônъки й зна цѣлустъ ся съ своими парахвянами."

Отъ такъ собѣ подумавши и стазъ собѣ назадъ протовоплю-
вати ся. Такъ щожь, сердека! Куды нî пôtкнетъ ся, такъ
усюде народъ такъ лавою и валить до попа, що нî прохати
ся юму межь ними, нî просунутись нî жодною мѣрою не
можно. Онъ бы й посылковавсь, такъ боить ся, що якъ якого
дуже ихне, такъ щобъ, бувае, кōстки не порозěшались, и щобъ
юму внять такои пенѣ не було, якъ у шинку, якъ то разъ на-
пившись дуже, та счепивъ ся съ шинкаремъ, та потовкъ юму
уѣ пляшки, й усѣ чарки, а онъ селя й приплативсь, троха чи
не на сорокъ алтынъ. А якъ дума, собѣ, россыплю якого мертця,
такъ може, и карбованцемъ не ҫдбудешь. " Сѣкавъ ся, сѣкавъ
ся, щобъ просунутись, далѣ бачить, що не переливки, ставъ
собѣ, опустивъ руки, понуривъ голову, тай дума: „Ну, катъ
васъ бери! що буде, то й буде! Буду дивити ся на вашу ку-
медію. Отъ и дивитъ ся, що тônъки вони роблють: той лѣзе и
втираетъ ся, а вже и губовъ нема, тѣлки сами зубы стерчать;
а у иншого и зубовъ нема, сама пасть, що инша голова юму у
ротъ улѣзе; та всежь то до попа, та все замѣсць того, щобъ
цмокнутись, якъ поцѣлуєсъ ся, а туть тônъки кōстка объ кōст-
ку: стукъ, стукъ! А якъ пошли молодицѣ та дѣвчата, такъ
нашь Ничипōръ добре посмѣявсь: инша ійде и дума що на нй
и досе очѣпокъ парчевый; а онъ вже не то що полинявъ и зо-
весьмъ розěшавъ ся, що й нитокъ вже не дуже густо зостало
ся, а ще таки выхилѣть ся, та озирасть ся, и щобъ дивили ся
на неи людě, що якако вона хороша у парчевому очѣиковй, знай
поводить головою, що яжь рыпить на кōсткахъ, ниначе хвōртка
на поржавѣлыхъ завѣсахъ. А ось дѣвка дума, що вона й те-
перь ще хороша, и чорнява, повновида, и румяна якъ була на
сѣмъ свѣтѣ; тônъки вже въ неи носа нема, однои губы не пытай,
очй позападали, бровы повылазили, замѣсць гладесенькихъ та
повнесенькихъ щокъ, стали жовтй, сухй, позморшуванй якъ тая
губка, що у Грековъ у бакалейной лавцѣ межь хвигами та ро-
дзинками продаетъ ся. На головѣ волосься повылазило, и за-
мѣсць кōсъ, шматочки отъ скйндячокъ позоставались. Отъ така
пōдойде до попа, та щобъ поцѣловатись зъ нимъ, протягне губу
тай засоромитъ ся, — бачь бы то стыдно дѣвцѣ цѣловатись,
— та и втретъ ся кōстелявою рукою, бо вже нй одежѣ, нй
сорочки не зосталось, усе поōдлежувала. То гляди, попхнуть ѣ
зъ заду, щобъ мершъй кōнчала, то вона внять до попа, та мер-
шъй стукъ! кōстка объ кōстку, тай засоромитъ ся ище гōрше,

— 139 —

и тî ямки, де колись були вочî, закрые рукою, та похиливши голову, — бачь Ђи стыдно, що поцѣловалась — и бѣжить назадъ; та якъ ще пробйраетъ ся побоя того парубка, съ которымъ вона на свѣтѣ женихала ся, а онъ ђи, цюбѣ згадала старовину, за тую плахтину — смыкъ! то вона ще й дужче засоромитъ ся и ховастъ ся промежь людей. А Ничипоръ на ее усе дививсь, та покивавъ головою, тай дума: „Горбатого и могила не справить. Якъ були на свѣтѣ, такъ е й тамъ. Дѣвчача натура усюды однаковѣсьнька: промежь людей такъ и соромитъ ся, нехапѣе на самотѣ, такъ ну!“

Далѣ ставъ и объ собѣ онъ думати та гадати: „Що ми
нѣ,“ каже, „на свѣтѣ робити? Пришлось у лиха грати сѣ симъ
таснидьскимъ, — кромѣ хлѣба святого, — вареникомъ! Про-
ковтнувъ бы іого тай кōнець дѣлу, такъ грѣхъ, пōстъ зайшовъ.
Выкинути? такъ отець Микита казавъ, щобъ я іого нйде не
дѣвавъ; а не послухати іого, то ще опрōчь бѣды, заставить
сєбе у решетѣ возити, тай покуту накине, що й нашь живый
отець Навло не oтчита...“ Ажь ось дивить ся — прiятель іого,
Радько Похиленко, стоить окроме усѣхъ у куточку, та дрѣма.
Нечипоръ собѣ й дума: „Пoдoйду лишень до нього, та поро-
спытаюсь, чи не можно якъ небудь oдъ нихъ и навтѣкача; бо
oнъ ще тoлки годoвъ съ пять якъ вмеръ, то ще може не дуже
зъ ними зъякшавъ ся, и може за живымъ швыдче руку по-
тягне.“

Отъ и подōйшовъ, тай каже: „Здоровъ, Радько! чи ще
мене не забувъ?“ — „Здоровъ, Нечипоре!“ каже Радько, „якъ
тебе й забути. Я й теперь часто згадую, якъ то мы съ тобою
на тoмъ свѣтѣ гуляли.“ — „А якъ собѣ поживаешь?“ — „Та
зо веячиною. Якъ тамъ кажуть: часомъ съ квасомъ, порою зъ
водою. Добре вы, жaйвй людe, робете, що не дуже сѣкаетесь
на нашъ свѣтѣ.“ — „А що? хиба у ва ї не такъ, якъ у насъ?“
спытавъ Нечипоръ. — „Нѣ, братйку!“ казавъ Радько, „тутъ
вже увoрвалась нитка. Вонобъ то для кого й добре: лежи скoлки
хочь, панщины не загадують, за подушне не тягнуть, отамана
катъ ма, жѣнка не грые головы и морквы не скромадить, рo-
боты нiякои, нй объ ђжъ, нй объ одежй не вбивай ся.... усе,
усе таки, добре, та ба! Нй съ кимъ беседы водити, нй съ кимъ
слова промовити. Гробаки та жабы, та усяка погань — отъ
бoлшь и нема нйкого.“

„Адже вы часто навѣуетесь и на нашъ свѣтѣ?“

„Та то вже, братйку, зъ нудьги. Лежишь собѣ тай спо-
минаешь: якъ у кого (ула жѣнка, тай думаешь: якъ то вона
сердешна, собѣ поживае? Отъ и вынырнешь на вашъ свѣтѣ —
ажь гулькъ! У твоїи хатѣ та вже иншй хазяинъ, и все не
такъ, якъ при тобѣ було: и господарство не туды ййде, и объ

— 140 —

тобѣ вже ніякои памяти нема; тѣлки що у граматцѣ записан-
ный, і дѣточки твоі якъ сіррѣточки: і голенькій, і босій, і го-
лодній, і зовѣсмѣ обйжденній ѣдѣ ѣтчима, та ѣдѣ новыхъ дѣтей.
Отъ і озьме сердце, заразъ соннѣй жѣнцѣ і надаешь тусанѣвъ.
Нехай возить ся зѣ знахурками та зѣ ворожками; а ты свое
узявъ, тай правъ. Отъ такъ і парубоцько кинетъ ся підгля-
дати за своими дѣвчатами, що божили ся, що поки жива буду,
любите-му тебе, а ты вмрешь, і я за тобою, щобъ і лежати
у купцѣ. Ты якъ дурень вмерь, тай ждешь ѣнѣ, ждешь зѣ мо-
сковскій мѣсяць — нема!... Гулькъ на ваше свѣтѣ! А вона
вже й замѣжь пошла, і у колысцѣ колѣше дитину, або дѣву-
ючи зѣ другими перекидаетъ ся, та рѣгочетъ ся, а часомъ і
тебе недобрымъ словомъ спомина.... Нічогъ робить; почухаєсѣ
ся, тай засядешь пѣдъ плотомъ, поки ійти-ме зѣ вѣчерниць, та
тутъ ѣнѣ пустишь яку небудь мару, щобъ зѣ ляку трясьця
схопило.... Колиць иншій бувъ гуляка, що безъ чарки юго і
за живоѣтъ брало, отъ і здума: пішу хочь подивлюсь, якъ до-
брій людѣ на тѣмѣ свѣтѣ ють. Прійде, такъ щожь? Усе не те
що при юму було: замѣець шинкаря, сидить цѣловальникъ, не
у церквѣ юго згадуючи; замѣець осьмухи, вже ійде кварта, тай
горѣлка розведена бѣлѣш чимъ на половину і цѣна нелюдська.
Отъ изъ сердца, що ему робити? — католицкого бузувѣра,
цѣловальника, учистить по лысінѣ, або патлы обрѣве, що онъ
і не зна ѣткѣль юму і бѣда стала ся; каторѣжного пѣдтовкачку
головою у дѣжку, до горы ногами поставить; нацихристову по-
судину усю перебье, народъ исѣ кабака розжене; і таку славу
наведе, що й самій невсыпущій пяниця три дня не посемѣ
ногою у кабакъ ступить:“

„Отсе ты, Радько, добре нагадавъ про горѣлку," казавъ юму Нечипоръ: „чи не хочь по чарцѣ, ради вашего празника? Ходѣмъ до мене; у мене е добра горѣлка, ажъ изъ вольнои, крадькома ѣдѣ объѣзчиковъ пронѣсъ на масницей." — Сежь Нечипоръ кажучи брехавъ; якій сынъ у нього и крашия була у господѣ; одно те, що нй за що було сього добра й купити, а друге, що й Прійська не таковська була, щобъ держати горѣлку дома, бо Нечипоръ добравсь бы до неи, дебъ вона нй була захована; а се Радька онъ пѣдмовлявъ, абыбъ тѣлки съ церквы выйти, а тамъ бы онъ і вдравъ куды здя, нехай бы юго Радько опѣсля позвывавъ за брехню. Такъ щожь бо! і тутъ сердешному Нечипоровій невдаха! Радько юму крѣпко здыхнувши каже: „Нѣ, братіку, нѣ! сього вже і не згадуй. Радабъ мама за пана, такъ панъ не бере. Пѣшовъ бы за тою чаркою, не то що до тебе, та хочы і за десять верстовъ; такъ щожь! куды я ѣнѣ пите му? Бачь, живота катъ ма! У горло вылью"

— 141 —

а вона й выбѣжить и минѣ смаку не дасть. төлки добро занапашу; нехай зостаетъ ся вона добрымъ людямъ.“

„Такъ ке лишь, понюхаймо кабаки; ось выйдѣмъ лишень съ церквы,“ казавъ Нечипōръ, усе таки пōднймаючись на хитрощѣ. — „И сього добра не вживаю. Оддячують тутъ добре за сюю поваду.“ — „Якъ такъ?“ пытавъ Нечипōръ. — „А отъ якъ,“ казавъ Радько, „отъ бачь, я здорово нюхавъ кабаку на тōмъ свѣтѣ, такъ ось минѣ новнѣсѣнькій нōсъ гробакōвъ, та такъ, братйку. лыскочуть и въ день и въ ночь, що, не то що! по усѣй домовии мѣсьця не знайдешь. Свербить у носъ та свербить, а не чхнешь.“ — „Бачь, якъ у васъ поводить ся!“ казавъ дивуючись Нечипōръ. „Такъ хиба е кара у васъ за грѣхи?“ — „Де то вже нема!“ каже Радько, „за кабаку нōсъ ōдвѣча; отъ яжь таки любивъ тягнути горѣлочку, такъ усѣ кашки разомъ и пропали, такъ що хочь вѣдерко улій, то не зостанетъ ся нй краплѣ. Хто охочій бувъ битись, тому заразъ кулаки поōтнадають и руки скандзюбить у три погибели. А жѣнкамъ, братйку, жѣнкамъ, такъ що то достаетъ ся! Овва! Яка була цокотуха та щебетуха, такъ тōлки що пōткнетъ ся на нашъ свѣтѣ, тай думабъ то по старовинѣ, щобъ и тутъ пащиковати, та приньметъ ся за зводы, та за переводы, а тутъ ђй заразъ у ротъ и свѣла жаба, тай квака; та такъ учепитъ ся за языкъ, та за пōднебеньня, що ніякою силою ђи и не ōдōрвень. А которая не тōлки молодиця, тай дѣвчина, коли була моргуха. та очицями поводила чи на парубкōвъ, чи хочь и на нашего брачика, та жодному нипцечкомъ признавала ся, що тōлки іого одного любить. а зо усѣкимъ женихала ся; а коли жѣнка та ǒдъ мужика другимъ сорочки мыла... та стьожки у комѣрѣ давала, тай друге що небудь... такъ такимъ вже заразъ очй й пропали; а замѣсьцъ ихъ, у ямкахъ гробаки ажь кишать, бровы повылазять. тай друге прочее, такъ що соромъ и у люде показатись. Е тутъ усѣмъ халепа! Або котра жѣнка противъ закону пōде та стане мужика вчити...“

„Такъ що такой?“ мершѣй перехопивъ Нечипōръ.

„Такъ що?“ каже Радько, „звѣено: котузѣ по заслузѣ; языку, щобъ на мужика не гримала, достаетъ ся свое: жаба у нього вōпьетъ ся, а руки поскорчуе, та позводить, такъ що й коваль молотомъ не поросправляе.“

„Знаешь же що Прокōповичъ?“, ставъ прохати Нечипōръ Радька: „будь ласковъ; згадай, що колись и я тобѣ на нашому свѣтѣ бувъ у пригодѣ, ходѣмъ, здѣлай милость на часинку до мене до дому, та отсе усе, яка у васъ наука е усѣкимъ жѣнкамъ, роскажи моїй Прйесцѣ, чи не схаменулась бы вона хочь трохи, та чи не пересталабъ вона мною орудовати,

— 142 —

та минѣ волѣ не давати, та мене вчити? Толки на часинку
ходѣмъ, я тобѣ велике спасибѣ скажу и дуже буду дяковати."

„Нѣ. Нечипоре куслала така.“ каже юму Радько. „себѣ
то ты мене мусишь подъ манастырь подвести? Я вже бачу
твою думку, та радку. Ты толки хочешь мене одурити абѣбъ
я тебе вывѣвъ искъ церквы, а тамъ ты и згинешь зъ очей, тай
шукай вѣтра у полѣ. Нѣ братіку не поду и тебе не пушку;
бо й я радѣеѣнькій твого варелика хочу покуштовати. Отъ
сколки годовъ, якъ я вже вмеръ, а еякій такій сынъ, хто іого и
въ очѣ бачивъ. Пожалуй, на проводы наносіть сюды на гробы чи
мало чого: чи кутѣ, чи буханцѣвъ, чи крашанокъ, чи пироговъ,
такъ нѣчого съ того нашому брачиковѣ и не достаетъ ся за
вашими попами та дяками. Тогда и нашъ отецъ Микита вы-
глядаючи на те, що дѣветъ ся на кладвищи, толки поемоктуе
та поплямкусе, та ажъ объ полы бьетъ ся руками, щобъ то
робивъ? По бородѣ тече, а у ротъ не попаде. А нашъ братъ
такъ и мовчи; такъ бачь якъ минѣ тебе пустити, коли я ўдъ
тебе маю розговѣтись вареникомъ! Нѣ, козаче! выкинь изъ го-
ловы, щобъ отѣщля втеки. Мовчи та дышь; а то щобъ и тебе
на локшину не покрышили.“

„Ну щежь я тебе хочу пытати.“ подумавши каже Нечипоръ,
„покажи минѣ будь ласковъ, де тутъ е мой тесть, або
теща; я ще въ нихъ хочу прохатись, чи не заступились бы
вони за мене хочу трохи, щобъ я тутъ не пропавъ ўдъ васъ,
такъ що й сердешна жѣнка не знате-ме, де я и дѣнусь.“

„Тесть або теща?“ сказавъ Радько, „поминай ихъ якъ
звали. Вони бачь выйшли зъ нашои парахвіи, хочу и тутечка
лежать. Вони, знаешь, усе вередовали на томъ свѣтѣ: усе
старцямъ подавали, та бѣдныхъ зодягали, та зъ неймущимъ
послѣднімъ кускомъ хлѣба роздѣлялись, такъ ихъ усе старцѣ
й облягли, та ихъ що день що ночь, усе й забавляють: то Ла-
зоря, то Сковородины пеальмы имъ спѣвають, а вони, лежачи
потѣшаютъ ся и ўдъ насть зовѣсмѣ ўтцурали ся, а про вашь
свѣтѣ не хочуть и споминати. Старому таки, толки що очѣ
сюды показавъ, дали спершу добру прочуханку, що втопивъ
свою дочку, ўддавши ёи за таке ледащо, якъ ты, не во гнѣвѣ
тобѣ сее слово, — съ пѣснѣ слово не выкидаетъ ся, — та
опѣсля и помиловали. Такъ ты ихъ не побачишь зъ нами; тожъ
и батько твой не сього приходу, а жидовського, бо пяный подъ
тыномъ дуба давъ, такъ іого зъ нашои ревизіи сключили.“

Прочухавъ ся Нечипоръ побылą таких розмовы крѣпко, тай
каже собѣ нищечкомъ: „А щобъ вы выздыхали зъ вашою вы-
гадкою ёсти вареники!“ та понуривши голову ставъ думати,
якъ бы то ўдъ нихъ ўткрутитись. Отъ думавъ, думавъ, тай на-

— 143 —

думавъ; та зъ радощѣвъ ажъ усы собѣ розгладивъ, тай каже собѣ: „Добрежь; ѣсте-мете трясьця, а не вареникъ.“

Отъ якъ перецѣловались уєв, тай не росходятъ ся,: ждуть розговѣнъ. Отецъ Микита звелѣвъ дяковй гасити евѣчки, а книжки, и усе поскладати якъ було, а самъ узявъ Нечипора за руку, тай повѣвъ съ церквы и каже: А нуте панове, ми- ряне! ходѣть за нами, будемо розговѣвлятись. — Отъ, якъ повыходили уєв и позамыкали и церкву, и цвинтаръ и збѣшли на кладвище, отецъ Микита й каже: „Ану, чоловѣче съ того евѣта! выньмай гостинець, та гляди щобъ ты подѣливъ юго на части, щобъ кожному, сколки тутъ насъ е, щобъ усякому до- стало: минъ, поповй, звѣено у четверо противъ простого, дяковй у двое, паламаревй у пôвторы противъ простого; а за тымъ и етарому, й малому, уємь по ровну; и щобъ нй одному нй бѣлѣь нй меншь; колижь гараздъ не подѣлишь, що кому не- естане, або кому бѣлѣь, а иншому меншъ буде, то тутъ тобѣ и амйнь! Таки тутъ тебе и розёрвемо на манюєнькй кусочки. Отъ що!“

„Та що се за напасть така?“ гукнувъ вже на нихъ Нечипоръ, якъ розглядѣвъ, що тутъ, до чого прийдетъ ся, можно й драла дати. „Якъ таки можно такимъ манесенькимъ кусочкомъ вареника та всю вашу громаду обдѣлити? Се. бачу, толки вашй выгадки; пеня московська, щобъ мене занапастити. Хо- дѣмъ лишень до ратушй, та збудѣмъ писаря, та хочь и онъ зо- мною учора цупко пяный бувъ, та вже мабуть и проспавесь, такъ онъ намъ на щетахъ розпита, що не можно такимъ ку- еочкомъ уєхъ васъ обдѣлити.“

„Але! намъ нічого до писаря,“ зашипотѣла уся громада, „онъ вже намъ не сеуть начальникъ, мы тутъ етаршй!“

„Колижь вы тутъ етаршй, то цуръ же вамъ!“ крикнувъ на нихъ Нечипоръ; та якъ позасучуе рукава, якъ етулить ку- лаки, якъ кинетъ ся у кучу, щобъ пробитись межь ними, та удрати до дому... такъ щожь! Бачитъ ся й бье, ще й дуже бье: кого по лицѣ беха, кого у груди тасуе и ногами товче... такъ, сердека, толки собѣ кулаки позбивавъ, и трохи ногъ сво- ихъ объ ихъ ноги не порозломлювавъ, а ихъ нічого и не дош- куливъ, бо звѣено кōетка! що кōстьцѣ зробишь? Таки нічоги- сѣнько! толки пуще ихъ розсердивъ.. бо якъ кинулись уєв на нього, якъ заревуть: „Такъ, утѣкать? Ось мы тобѣ дамо! Дѣ- лижь, сякій такій сыну! а не то, ось мы тутъ тебе розёрвемо на шматочки.“

Прийшлося Нечипоровй зовѣмъ пропадати! Вже не выду- мае, що іому и дѣяти, та съ переляку ставъ проситись: „Пу- стѣте, батечки, голубчики, пустѣте!.. Ой не давѣть же мене вашими холодными кōетками!. О, тай змерзъ же я, але такъ

— 144 —

и трушусь. Будьте ласковî: вынесъть минѣ шапку, забувъ у
церквѣ; уха такъ номерзли, що не то що!"

„Яка тобѣ шапка?“ озвались до нього внять мертцѣ. „Ро
би свое дѣло; бачь вже нерано!“

„Те-те те-те! теперь догадавесь! „шепнувъ собѣ Нечипōръ
тай глянувъ на зорѣ, ажъ вōзъ уже докочуетъ ся геть, геть;
отъ розглядивши усы тай каже имъ: „Бачу теперь, люде до-
брй, що зтѣ вами нйчого робити; я було хотѣвъ пожартовать,
ажъ бачу, вы сього не любите. Коли дѣлити, такъ дѣлити. А
кажѣть: хто надъ вами тутъ е отаманъ, чи якій етаршій?“

„Нема нйкого етаршого, мы тутъ усѣ рōвнй; минулось
панство!“ загули мертцѣ.

„Такъ хтожь васъ зна, сколки е тутъ васъ щотомъ?“
пытавъ Нечипōръ.

„Дѣли безъ щоту. Тогда побачемо, якъ кому нестане.“

„Цуръ дурня, та масла грудка!“ гукнувъ вже на нихъ
Нечипōръ усе поглядаючи на зорѣ. „Якъ васъ катъ розбере:
иншій може по двѣ долй хватате метъ на мою голову. Безъ
щоту не хочу: лйчитъ, тогда й дѣлите-му.“ Та ōдвернувъ ся
ōдъ нихъ, узявсь у боки якъ комисаръ тай ходить межь нймй
и не вважа, якъ и той, громады.

„Та доки сього буде?“ загули впять мертцѣ. „Не буде
тобѣ щоту, лйчи самъ.“

„Лиха матерѣ вамъ!“ каже Нечипōръ: „Лйчи, колижь я
лйкōвъ не знаю. Двадцятеро десятеро налйчу, а далѣ й тиppy!
Ну, покличтєль зтъ ратушѣ писаря, такъ той васъ перелйчить.“
Та усѣмъхнувшись и каже нищечкомъ: „Нагайкою, якъ у етепу
косарōвъ.“

„Е! та ты бо ще й торгуесъ ся,“ зашипѣла громада. „Дѣли мерщй, а то мы тебе подѣлимо!“

„А щобъ вы выздыхали!“ розсердившись налаявъ ихъ Не-
чипōръ. „Якъ же васъ тутъ у громадѣ усѣхъ минѣ подѣлити?
Сѣдайте лишень усѣ по купамъ: етарй до етарыхъ, молодй до
молодыхъ: дѣды особе и бабы особе; тожь и парубки и дѣв-
чата....“

„А парубкамъ зъ дѣвчатами сѣдати?“ пытавъ одинъ па-
рубокъ выскаливши зубы.

„Ось я вамъ до дѣвчатъ! Але й тутъ у васъ жениханьня
на думцѣ! Геть!“ прикрикнувъ на парубоцѣство грōзно: „Сѣдай
окроме, и дѣвчата окроме.“

„О бодай тебе розсудило!“ зашипѣли усѣ дѣвчата.

Ажъ толкіи забряжчали кōстки, якъ почали мертцѣ уса-
жуватись; та усе купа бōля купы. Старй дѣды й бабы ще таки
звычайнѣшь були, тй на рōзно посѣдали; а що молодицѣ, дѣв-
чата, та таки й чоловѣки, якй ще не дуже етарй були, а що

— 145 —

набо̧лшь парубо̇цство, такъ вже такъ помежь собою помѣша-
лись, що й розо̇брати ихъ не можно було. Та пȯдняли промежь
себе играшки, та смѣхотню, радй що до купки зȯбрались, та
выгадуваньня, ниначе колись имъ було на вѣчерницяхъ; та
такъ що скoлки старй тай самъ отець Микита ихъ нй зупиняли,
такъ нйчого и не зроблять; а нашъ Нечипoръ ихъ и не боро-
нить: „Нехай, нехай!“ дума собѣ, та ще й радъ, що вони гу-
дуть якъ tiu бджолы.

Тoлки що ти усажувались, ажь та дѣтвора, що бѣгала
кругъ церквы, сюдыжь присыпала и сѣкаютъ ся до Нечипoра
и знай свое товчуть: „Насъ мати породила, нехрещеныхъ ехо-
ронила, пoдъ порогомъ положила.... давай и намъ, дядьку, ва-
реника; а якъ не даси, залыскoчемо у смерть....“

„А зась, циганчата!“ крикнувъ на нихъ Нечипoръ, та ажь
тупнувъ ногою. „Чѣпъ oтсѣля! вы не сього приходу. Пожалуй,
е васъ багацько такихъ, що й по пoдъ плотами покиданй, и у
глечикахъ потопленй: та якъ минѣ усѣхъ обдѣляти: та се въ
мене не тoлки вареника, тай волосья не стане....“

„Зовсѣмъ! обдѣляй мершѣй!“ заклекотѣла мертцвська
громада посѣдавши и утихомирившись.

„Добре, коли зовсѣмъ!“ oдозвавсь до нихъ и Нечипoръ,
ще таки поглядѣвши на зорй. „Вы зовсѣмъ, отъ и я скоро зо-
всѣмъ.“ Отъ и ставъ по пoдъ ногами на снѣту ськати, тай
знайшовъ скипочку; выковирявъ нею того пoвъ вареника, по-
казуе имъ и каже: „Натежь людe дoбрй, та знайте мою до-
брoсть. Глядѣтежь: ѣжте не спѣшачи, щoбъ котрый ще не по-
давивсь, то ще минѣ бѣда будe: приѣдe судъ зp лѣкаремъ
васъ свѣдѣтельствовати, та ще скажуть, що я васъ отруивъ та
прикинуть пеню, що й копою не oдбудешь. Натежь.“ Тай
ставъ розшp пувати вареникъ и каже: „Отсе одному, отсе дру-
гому, отсе трeтьюмy....“ К у к у р ѣ к у ! заспѣвавъ пpвeнн... Ш а-
р aсть! розсыпались нашй мертвецѣ и кoстки забряжчали, ни-
начe хто мpшокъ пятaкoвъ высыпавъ!....

Дивитъ ся Нечипoръ: нема нй отця Микиты, нй пана
дяка, нй старыхъ, нй молодыхъ, нй дѣвчатъ, нй парубкoвъ...
зостались самй гробы на кладвищй якъ и учора були. „Цуръ
палѣтча!“ закричавъ Нечипoръ сее бачучи. Сежь oнъ знаро-
шне ихъ до трeтйхъ пpвнѣвъ и манивъ, бо чувъ oдъ старыхъ
людей, що тoлки самй чортяки oтъ пeршого пpвня счезають;
а що вѣдымы мертвецѣ, упирѣ, вовкулаки и усяка нечисть
шляютъ ся до другихъ, а иншй и до трeтйхъ пpвнѣвъ. Отъ oнъ
тoлки ихъ и дожидавъ.

„Фѣть, фѣтe!“ подивившись по усѣмъ усюдамъ, чи не зо-
ставсь котрый на сѣмъ свѣтѣ Нечипoръ посвиставъ тай каже:
„А що? наťлись вареникoвъ? не здивуйте. Мусили мене зана-

10

— 146 —

пастить, теперь на ще сердце спочивайте; та вже більш мене не заманите. Щоже минѣ теперь робити? Пôти до дому, жънка не повѣрить, що й буду росказовати, та ще й попôбье думаючи, що може я де по шинкамъ ходивъ. До церковъ, поки живî попы задзвонять, ще нешвыдко; ляжу тутъ спати, тай спате-му; задзвонять, я тутъ и е." Отъ собѣ прильгъ на горбику якъ разъ бôля хвôртки, куды народъ у цвинтаръ ійде, згорнувсь — тай захрôпъ собѣ гарненько.

Спавъ, спавъ, ажь ось чуе, що іого сѣпають и таскають то сюды, то туды. Отъ юму и здаетъ ся, що се іого мертцѣ рвуть на шматки, та съ просоньня давай яко мога кричати: кукурѣку та кукурѣку, щобъ мертцѣ щезли ônдъ нього, та порозыпались думаючи що то пѣвень кричить. Даль чуе, що кругъ нього люди возвятъ ся та регочутъ ся, и хочь іого й дьоргають, та не рвуть на шматки, а ще й говорють: „Нечипоре!... устань... устань!“ Отъ онъ очима лупъ! — ажь зиркъ! передъ нимъ пônъ, та вже не отець Микита, а отець Павло, живый пônъ, и дякъ, панъ Степанъ, и усѣ люде, скônѣки ихъ тутъ нî бачить, усе живî люде и сусѣды и прîятельі іого; а тутъ и писарь зъ ратушѣ, съ которымъ онъ учора добре заговлявъ.

Уставъ нашь сердека и очî протира и чухаетъ ся, и не зна, що юму казати, що іого и пônъ и уся громада лають и пяницею узывають и що цѣлу нôчь шлявъ ся, та такъ де припало, тамъ и валяетъ ся.

„Але, пяниця!“ далѣ, надумавшись каже имъ Нечипôръ: „тутъ не пяниця, а ось минѣ яке приведеніе було. Ось слухайте лишень и вы паньотче и вы люди добрî.“ Отъ и почавъ имъ усе росказовати, якъ бувъ учора пяный, якъ до дому прîйповъ, якъ заснувъ и якъ пônповъ до вутренѣ, и що тутъ зъ нимъ було, и якъ мертцѣ хотѣли іого розôрвати за вареникъ, и якъ пѣвень заспѣвавъ, и якъ вони пронали, и якъ онъ тутъ заснувъ...

„Та не слухайте іого пяницѣ!“ загомонѣвъ на нього панъ отецъ, бачачи що увесь народъ около нього обступивъ и пороззѣвлявши роты слухають его; та ище каже: „Не слухайте, се онъ перепивсь та въ пяну химеры погнавъ.“

„Та якî тутъ, паньоче честньоче, химеры? именно такъ було, якъ я кажу. Ось ônдômкнѣте лишень церкву, то й знайдете тамъ мою шапку. Вона тамъ; мертвецѣ не дали минѣ ёи и узяти; яжь кажу, що вона тамъ. Я не лазивъ пакъ у ônкно, щобѣ ёи знарошне тамъ положити. Тай лучче роздивитесь по церквѣ, чи не ма якои шкоды.“

Отъ и ônдômкнули церкву, вôйшли, — ажь справды, де казавъ Нечипôръ, що положивъ шапку, тамъ вона й е; а по

— 147 —

церквѣ усе було справно и не можно було примѣтити, щобъ
мертвецѣ у ночй тутъ були.

Що то дивовали ся усѣ люде про те, що росказувавъ Нечипоръ; а найбѣльш отся шапка хочь кому такъ на вдивовижу була. Якъ пакъ таки вонабъ зайшла у церкву, якбы не онъ ѣи занѣсъ; а якбы онъ ѣй занѣсъ, якбы церква не ѣдчинена була; а хтожь ѣи у ночй ѣтчинивъ и хто дзвонивъ? Отъ и стало буть, що се мертвецѣ такъ порались. Такъ и старй люде говорють, що було колись, у якомьсь то селѣ, якомусь то чоловѣковй такеежь приведеніе, що думавъ на вутреню прийти, ажь прийшовъ: мертвецѣ служать собѣ по своему, та у пōстъ справляють великдень. Та воножь такъ и е: у насъ пōстъ, а въ нихъ великдень. Та одже и Нечипоровй казали що, кажуть, колижь имъ юго и справляти, якъ не тогда, якъ церква и дзвоны гуляють, а люде пōсля пущанья смертельно пянй. „Такъ, такъ и е, такъ и е!“ закōнчала у въ одинъ голосъ уся громада.

Отъ якъ такъ промежь собою люди толковали ся, а вже
нйхто, якъ старй бабы та таки й молодицѣ, ажь ось и обōзвавсь
одинъ чоловѣкъ и каже: „Та Нечипоръ учора увесденички пя-
ный ходивъ безъ шапки; и я юго пытавъ де онъ пропивъ шапку,
такъ каже, ище якъ бувъ ранкомъ у службѣ, такъ у церквѣ
забувъ, спѣшачи съ приятелемъ до пана дяка на розрѣшеніе.“

„Та и я бачивъ,“ казавъ ще одинъ чоловѣкъ, „якъ онъ
ѣи учора у службѣ клавъ и якъ пōшовъ безъ шапки и смѣ-
явсь зъ нього. Се юму пяному приснила ся така нйсенйтниця....“

„А се юму приснило ся!.. Се онъ съ пяну химеры по-
гнавъ!“ загула внять громада, що якъ якій чоловѣкъ скаже
слово, то вона не розчухаючи що и для чого, заразъ и кричить:
„Такъ таки, такъ, такъ!“ і у всякōмъ дѣлѣ такъ.

„Еге! мабуть, що химеры? мабуть, що приснило ся! Нй,
сьому таки правда!“ Такъ казала минѣ стара Куцайка, роска-
зуючи свою повѣсть, тай божила ся що: „сьому,“ каже, „именно
правда була. А минѣ,“ каже, „росказувала про се покōйна ко-
валиха Оксана, а вона чула өдъ Явдохи, дядины старои Пота-
пихи, що була опōсля за Денисомъ Буцемъ. Такъ тутъ,“ каже,
„нйгде дѣтись: правда, тай правда, що було прийшовъ Нечи-
пōръ на Мертвецкій великдень.“

Отъ такъ то! отъ до чого ся горѣлочка доводить, що
юму такее приведеніе було, що, крыль боже! і усякого хри-
стіянина. Цуръ же ѣй, той горѣлцѣ. Пити ѣи можно, та не на-
пиватись: чарку, другу у кунпаніи, а не такъ вже якъ Нечи-
пōръ, що й худобу попропивавъ і звѣвъ ся нй на що, та ще й
душѣ троха було не занапативъ. Ей, бережѣте ся хлонцѣ! не
удавайте ся у тее пянство.

ДОБРЕ РОБИ, ДОБРЕ И БУДЕ.

*(Посвящается ся Тимотею Романовичу Подольскому.)*

Нейто не забуде голодного году, що богъ пославъ намъ
за грѣхи нашій. И якъ забути бѣду таку, що й дѣды нашій не
терпѣли, та не дай боже и унукамъ, та и усъому роду и чути
про таку лиху годину! А розсудимо ще й такъ: за грѣхи нашій
постигла насъ кара божа? Еге! Такъ и тутже бачимо, що нашь
отець, царь небесный, не до кônця прогнѣвляетъ ся на насъ,
а усе жде, щобъ мы схаменули ся, покаяли ся и вернули ся
до закону его святого и робили его волю. Яку? Може дуже
важку? може трудну? Може повелѣва самотужки горы зѣ
мѣсьця на мѣсьце перетятати? Може велить жменями море
выливати? Не знаю. Толки и с его повелѣніе: люби его якъ
создателя свого, що ўдъ нього усе маешь: и свѣтъ, и хлѣбъ, и
худобу, и сѣмью, и усе, усе, и що добрѣсти и милосердію его
и мѣры нема, та люби усякого чоловѣка, якъ щирого свого
брата и сына божого, бо онъ, Господь нашъ, повелѣвъ себе у
молитвѣ звати отцемъ, якъ що дня читаете: Отче нашъ,
иже еси на небеси! такъ мы вже усѣ ему такі любятнй
якъ дѣти батькові; а затымъ то треба, щобъ и мы любили
одинъ одного якъ брата, у нуждѣ помагали, одинъ ўдъ одного
бѣду ўдводили и коли до чого приходитъ ся, одинъ за одного
страждали и бѣду терпѣли. Отъ тогда то мы богу угодимо и
царство ўдъ нього получимо. Такъ чи не длятого лишень бѣды
онъ намъ посыла, щобъ на дѣлѣ вчили ся добро робити? По-
жалуй! на словахъ мы усѣ бойкі, усе робимо гараздъ: „Я ся-
кій,“ каже иншій: „я такій, я милостивый, я старцямъ подаю,
я бѣдныхъ обдѣляю....“ Прійдижь до нього у нуждѣ, проси
голодный сухаря, неимущій свитины, — ей! и сухаря не дасть
и за руку выведе съ хаты, коли ще и у потылицю не стукне!
Отъ тымъ то бѣда вчить познавати людей и ўдъ доброго добро
переньмати. Черезъ бѣду знаемо, якій хто е, и по іого дѣлові
такъ іого и шануемо. Чи бачивъ хто зъ роду, щобъ на доброй
яблоні та родили репяхи? Такъ и тутъ: щобъ коли чоловѣкъ,
що добре робить, такъ щобъ объ нѣмъ недобра слава ійшла?
Спершубъ то й такъ: першь зашипотять мовь гадюки, далѣ

— 149 —

загудуть мовь злыи шершенѣ, а тамъ загавкають мовь собаки и кинутъ ся, щобъ зовсѣмъ чоловѣка зѣсти.... Такъ же Господь милосердный не доведе до того: не доведе, оборонить и передъ усѣми явить такого, що не боячи ся пересудовъ, не дививъ ся нй на кого, робивъ добро для свого брата, бо любивъ и слухавъ закону отця нашого небесного! Тогда такому и станетъ ся: добре роби, добре и буде! и хочь и не на сѣмъ свѣтѣ — бо що тутъ е вѣшнье? — такъ вже певно тамъ, тамъ у царствѣ святомъ, де буде такъ гараздъ, такъ хороше, що й святй не вмѣли росказати, а тѣлки написали намъ: що нй око не бачило, нй ухо не чуло и здумати такъ не можно, якъ хороше и гарно буде тымъ, що любили бога милосердного; сполняли юго святый законъ люблячи кожного чоловѣка и помагали бѣднымъ у нуждѣ.

А послухаймо, якъ у лиху годину справлявъ ся Тихонъ Брусъ, и що онъ робивъ, и що заробивъ туть. Може дуже тяжко та важко іому було, що може иншій и не стерпить? Або щонебудь робивъ таке трудне, що другій и не зумѣе? Послухаймо!

Пороставали снѣги, зойшла повѣдь, позбѣгала скрѣзь вода, а ще земля зовсѣмъ же то и не ѣдмерзла. Люде, хто знавъ, мовчать та примѣчають; инші кажуть: „байдуже! земля ѣдъ сонця разомъ ѣдмерзне, тогда пойдуть дощѣ, и усе гараздъ буде.“ А Тихонъ Брусъ послуха, що люде кажуть, кивне головою, та ѣдойде и скаже: не знаю якъ буде, а буде такъ, якъ Господь милосердный пошле!

Тихонъ Брусъ бувъ старъ чоловѣкъ, розумный на усе те село, де живъ, та розумъ мавъ про себе, не дуже зъ нимъ выхвачовавъ ся. Треба сильно було юго просити, щобъ давъ яку пораду; колижь що було скаже, то вже воно такъ и е, и такъ и буде. Коли бачить, що у иншого батька сыны, чи пѣдняли ся на ноги чи нѣ, а мерщѣй женити ся; поженившись, чи оглядѣли ся чи нѣ, а вже мерщѣй ѣдъ батька зъ двора, на свое господарство; то Брусъ и каже: „Не буде, дѣти, съ такихъ хазяиновъ добра; переведутъ ся нй на се, нй на те: однымъ воломъ не багато вробишь; и цѣлину хиба орють парою? ну, ну! Такъ и у господарствѣ: чимъ бѣлшь рукъ, то и швыдче дѣло поспѣе; а одными руками не багато вробишь.“ То гляди, такъ якъ разъ и е: бувъ у нового хазяина свой плугъ, а то вже у супруги ійде, а далшь, далшь, вже й шѣшій; була своя хата, а то вже пônшовъ у сосѣды и звѣвъ ся нй на що. Коли було Тихонъ дивитъ ся, що зъ якои сѣмьи жѣнка якъ на вдвѣрьи, та на вдвѣрьи знай зъ жѣночками та съ проходящими щебече, а дочки покидавши неполоті огороды и немазанй хаты, та бѣгають то на вулицю, то на вечѣрницѣ: то

— 150 —

бнъ махне рукою тай скаже: „позаростають же и вони недоброю славою, пообсыпаетъ ся и усе ихъ господарство, якъ и шпаруны около хаты.“ Гляди, такъ якъ разъ и е: и худоба, и добра слава, усе пôшло за вѣтромъ. Коли було побачить, що чоловѣкъ безъ посудины ійде у шинокъ, (бо се вже звѣсно, що не дома съ кунпаніею, та зѣ добрыми людьми, а у шинку самъ собѣ пите-ме!) то Тихонъ и скаже: „Туды ледачому и дорога! Ось побачите, що отсе самъ ходить, а далѣ и усю худобу переносить.“ То такъ и буде: розônпьетъ ся, попропиваетъ ся, по пôдъ плотамъ валяетъ ся, а жѣнка зъ дѣточками пôшли по пôдъ ôконью миркати.

Отъ такій то бувъ Тихонъ Брусъ. И теперички ôнъ усе
сумуе, усе сидить та дума; то пôде оглядати свôn хлѣбець на
току и у коморѣ, по закрамахъ та по дѣжкахъ. Обглядить у
себе, пôде и по вулицй, розгляда на токи, де е заможненький
люде, та ійдучи до дому, усе щось по пальцямъ лічить.

Ажъ ось — зараньнье стало сонечко припѣкати, нѣначе
о правôn середѣ, а ще тônлки середохрестья. Яка була мерзла
земля, заразъ усе пороставала, та усежь то у ранцѣ туман-
цемъ, у день сонечкомъ, а у вечерѣ морозцемъ, повытяговало
зъ неи усю сырость, усю влагу; отъ, высохла заразъ земля,
що ажъ пылъ ійде. Вербу побрали, святки ôдгуляли, а дощику
нйхто й крапелинки не бачивъ. Не що робити? не склавшижь
руки сидѣти?... жѣнки покопали овгороды, пообсѣвались люде
яриною, а дощу нема. Тônлки й чуте промежь людей, якъ зônй-
дутъ ся або до ратушѣ, або до шинку беседовати: „Не дае
намъ богъ дощу! Прогнѣвили Господа милосердного! Се лихо
намъ буде!“ Що у бога служба, то панъ-отець и звелить усѣмъ
на вколѣшки припасти, чита молитвы, а самъ ажъ плаче. Де
були колодязѣ, и на ставку, усюды воду посвятили. Вже и
права середа, а дощу нема тай нема.

Оповѣстивъ батюшка, щобъ отъ у недѣлю, та щобъ усѣ,
скônлки е у селѣ людей, щобъ и старе и мале, щобъ усѣ зôn-
брали ся до церквы. „Отправивши, каже, божу службу, пô-
демо, скônлки насъ е, у поле. Старого й немощного ведѣтъ,
малу дитину несѣтъ, а щобъ усѣ ійшли. Пôдемо скрônзь по полю,
будемо воду святити, будемо ланы окропляти, будемо молитви
ся, щобъ насъ помиловавъ отець нашъ милосердный, Господь
праведный!“

Такъ и зробили. Щожь то зônбрало ся народу, такъ Го-
споди твоя воля! Вже справды, що нікого по хатамъ не зо-
стало ся. Дѣтвора, которые бѣжить, котрого на рукахъ несуть,
престарыхъ и болящихъ пôдъ руки ведуть. Усѣ, усѣ пôшли зо
хресты у поле. А у полйжь що?... Господи милостивый! Ажъ
сумно... Рôльлѣ, куды нй глянь, усюды чорнѣью. Озиме у во-

— 151 —

сени черезъ засуху не сходило, колижь яке и зôйшло, такъ що
на нивѣ можно перелîчити, такъ и те покарявѣло и пôдъ но-
гами хрустить. Видно, вже дуже видно було, що коли не по-
милуе Господь милосердный, то не буде зъ нього путьтя. А
яровины и не пытай. Ôтсвятили воду, помолебствовали... и що
то! увесь народъ припавъ навколѣшки. Батюшка за слѣзьми и
молитву черезъ велику силу може читати... Хто припаде до
землѣ, та ажь хлыпа... а малî дѣти, звѣсно, тî ще нîчого не
знають, дивлячись на старыхъ, давай собѣ плакати ажь у го-
лосъ!

Пообкроплювавши скрзь по полю, вернулись до дому,
ажь ось стали хмарки збîрати ся... усе бôльшь, густѣшь... далѣ
й чорнй хмары появили ся, такъ зовсѣмъ якъ на дощь и на
грômъ... Народъ зрадовавъ ся, усякъ каже: „Отъ богъ мило-
сердный змолуетъ ся надъ нами, пошлеть дощикъ то й не про-
падемо.“ Отъ хмары усе находють, усе находють... ажь тутъ
звонъ иôднявъ ся бурей ôтъ схôдъ сонця, самый сухій вѣтеръ,
що нîколи не навѣе дощу, и якій и зберетъ ся, то ôнъ юго
розжене. Сей то вѣтеръ вѣявъ и въ осены, вѣе и съ самои
весны, и теперь якъ дмухнувъ, такъ де и хмары подѣвали ся,
и вяять влязнило ся и сонечко стало жарити передъ ушестямъ,
якъ посередъ лѣта объ Прокônьи.

Тихонъ же ще за здалегодь, те й дѣло, що съ своими
сынами молотить хлѣбъ, якій бувъ у нього на току; а онъ бувъ
собѣ крѣпко заможненькій. Далѣ, якъ далшь, далшь видимо,
що зовсѣмъ бѣда, онъ якъ зôбрала ся громада радитись, що
мають робити, якъ не дай боже, що и овсѣ хлѣба не буде, такъ
ônъ тутъ и обозвавсь: „А що, пане голова, и вы, панове гро-
мада! Не знаю якъ вы, а ябъ то собѣ такъ думавъ: отъ той
хлѣбъ, що зъ гамазѣвѣ добрî люде розôбрали, чи не требабъ
іого поповнити?“ — „Отсе такъ!“ загула громада: „коли чоло-
вѣковî бѣда, такъ тутъ зъ нього останьню шкуру дери. Хочь
не у кого хлѣбця, такъ и останьній ôддати? Отъ такъ ты вы-
гадай! Чимъ ôддавати хлѣбъ у гамазью, такъ онъ и собѣ при-
годитъ ся.“

„Послухайте лишень, люде добрî!“ казавъ Брусъ; „я не
довжонъ у гамазью нîчого, и за себе и за своихъ хлопцѣвъ
ôтсыпаю заздалегодь; а примеромъ кажучи, якобы зъ мене слѣ-
довало добрати четверть борошна, то вже звѣсно, що тою че-
твертьтю я не довго пропитаю ся, а якъ ѣи знесу и усякъ
знесе, що довжонъ, такъ отъ и зберетъ ся іого чимало и до-
брымъ людямъ іого на довго потягне, абыбъ по порядку обдѣ-
ляти...“ — „Та не можно сьому стати ся,“ стали що надужче
гомонѣти таки, що бôльшь о протчихъ виньний були у гамазью
борошна; — „ôддамь свое, та пôду до зборщикôвъ кланятись,

— 252 —

нй батькôвъ, нй людей, нй музики, нйкому и нй подъ що було
танцьовати: звѣено, хто до сирѣтъ, та щей до бѣдныхъ пôде?
Не вспѣли одружити ся, ты по наньмамъ, а я въ батраки...
усього выпили! Теперь же, гляди, Домасю! е й хата, е й го-
сподарство, дѣточками богъ благословивъ, и усѣмъ насъ награ-
дивъ. що й самы довольны и е бѣдному за Христа ради по-
дати. Спасибô тобѣ..." та якъ скочить съ полу, якъ пригорне
до сердця свою стару, якъ заплаче гôрко и каже: "спасибô
тобѣ, моя старенька! черезъ тебе, черезъ твою добрость. че-
резъ твои труды насъ богъ благословивъ усѣмъ, усѣмъ. Ходѣ-
можь до церквы, подякуймо за его милости! Я усе одѣяніе
простою у церквѣ; чи дасть богъ дождати на тей годъ! Тай
вы, молодй, не барѣтесь, йдѣте швыдче до церквы, та не си-
дѣте на цвинтарй: тамъ тôлкй пустота та грѣховодство. Стойте
у церквѣ, та слухайте; нôчь не довга, не забарятъ ся Христа
дочитатись; выпитесь опôселя." Сказавъ тай пôшовъ тихою
ступою, подпйраючись паличкою.

Стара стала богу молитьись. поки молодй повбйраютъ ся,
а тй собѣ и мотнулись: отъ дѣвчата кинули ся у противну
хату: а тамъ на стѣнѣ край ôконця дзеркало въ нихъ було,
такъ шматочокъ, якъ съ патакъ, де то чи купили, чи выпро-
хали у паньскômъ дворѣ, тай прилѣпили тѣетомъ до стѣны.
Отъ и кинули ся до того дзеркала скônдячки на голову собѣ
покладати. косы квѣчати, намисто на шю чѣпляти; плахты,
запаски, червонй басей юпки, суконнй панчôшки, червонй чере
вички; повдягали новй бѣлй свитки, шитыми рушничками под-
перезались и пôшли собѣ мовчки, якъ тыи павочки...

Покижь вони одягали ся, невѣстки, знай, у противну хату
рыпъ та рыпъ! То буцѣмъ то вогню достати, то чаплію узяти;
а тутъ абыбъ уздрѣти, якъ выйдуть ôттôля дѣвчата, бо й имъ,
молодицямъ, треба було кинутись до дзеркала, та при дѣвча-
тахъ бо не можна; заразъ смѣяте-мутъ ся, що й замужнй, а
чепурятъ ся; хиба безъ дзеркала вже и не вберутъ ся? Якъ
же выйшли дѣвчата, то й кинулись молодицѣ до того дзеркала:
бачите, у старшои невѣстки два очѣпка, одинъ блакитный, дру-
гій вишневый, та третій карабликъ; такъ вона хотѣла примѣ-
ряти, що й буде краще до лиця, чи якій очѣпокъ, чи караб-
ликъ? Такъ якъ ты юго безъ дзеркала вгадаешь? А молодша
невѣстка дурна ще, недавно пôшла замôжь, не зна, що до чого:
хотѣла, пакъ, голову повязати платкомъ; такъ старша не зве-
лѣла, бо для такого празника звычайнѣйшь узяти на голову очѣ.
покъ. Отъ якъ вырядились пôшли и сей.

А тамъ и парубоцство съ старшими, жонатыми братами,
попôдголювавши чубы, повдягавши новй свиты зъ уразôвского
сукна, подперезавшись штепненько, повбували новй шкаповй

— 253 —

чоботы съ пôдковами, що ще съ пятницъ мокли у дъогтî: звѣ-
сно дѣти заможного батька, такъ имъ то у роскошî и жити!
побравши новî шапки козацькî, повалили лавою до церквы, та
не до церквы: вже щобъ парубокъ та такъ прямо и дôйшовъ?
Е, нѣ! ще имъ треба побôля цвинтаря засѣдати, та якъ iити-
ме купка дѣвчатъ, такъ треба кинутись на нихъ, роспудити ихъ,
ту вщинпути, ту помняти, той тасуна дати.... А тамъ ще й на
цвинтарî, и тамъ не безъ играшокъ: де побачуть, що на рун-
дукахъ полягали дѣвчата, такъ ихъ и поперекидають; або де
купка сидить, то пôдкрадутъ ся та по ведмежому и ревнуть,
— а тî схоплютъ ся, бѣжать, регочутъ ся, лають. Що то мо-
лодыи лѣта! Було се колись и за нами! Ехъ, та минуло ся!
що вже и споминати!

А батьки и матерî и усякъ старый народъ, усѣ у церквѣ;
повнѣсѣнька побралась. Стоять съ позасвѣчуваными свѣчками,
хто слуха, а хто и окунѣвъ ловить, слухаючи, якъ славно чита
одѣяніе поповичь хвильозопъ, що ôтпросивъ ся зъ бурсы на
празники до насъ у село. Та що за голосъ! чита, а самъ якъ
кармазинъ червоный ônдъ натуги, пôtъ зъ нього такъ и котитъ
ся, аônъ выкрикуе, та голосъ выводить не на точкахъ, а де
строфа кônчаетъ ся; хочь на половинѣ слова, то такъ и вы-
крикне, ажь луна по лѣсу пôде у отчиненî дверй. Такъ гарно,
такъ гарно, що усѣбъ iого и слухавъ. Ну, тай звѣсно пакъ:
вжеônъ не даромъ въ бурсѣ вчитъ ся:ônъ на те хвильозопъ!

Дежь нашъ Маслякъ? Можеônъ бôля поповича стоить,
та прислушаетъ ся, якъ той гарно чита? Або може приту-
лившись до стѣны, промежь старыхъ людей та тудыжь зъ
ними дрѣма? Або чи не у той купцѣ, що генъ у куточку зô-
брали ся кругъ пана Симейона, нашого таки дяка, та слуха-
ють, якъônъ тамъ, шенчучи росказуе, яке то лихо людямъ
буде, якъ народитъ ся анцихристъ, та буде православныхъ
людей мучити, а за жидônъ заступатись и ихъ жаловати; якъ
набѣжать Гоги та Магоги мовь крымська татарва, та у тыхъ
людей, що не шановали духовного чину, та не становили часто
обѣдônъ, та будуть усю худобу одбîрати, та нею жидônъ та
циганônъ надѣляти; такъ, кажу, чи не промежь тыми слуха-
телями и нашъ Хома? Не знаю! Якъ бы пакъ тамъ бувъ, то
може сплакнувъ бы, слухаючи пана дяка, якъ и старый Ки-
рикъ що слухавъ, слухавъ, плакавъ, плакавъ, та дивлячись на
дяка, що той ажь употѣвъ росказуючи, вынявъ съ кишенѣ га-
манець, розвязавъ, тай давъ цѣлѣсѣнького пятиалтынного на
молитвы дяку. Отъ такебъ добре дѣло и Маслякъ зробивъ бы,
якбы тамъ бувъ; такъ не буложь то iого тамъ... та и по усѣй
церквѣ iого не видно.... Та дежьônъ?

— 254 —

Але! де! Ёнъ того не забувъ, що пріятель іого Юдунъ
та наказувавъ їому добре, щобъ зъ вечера, якъ люде зберутъ
ся у церквѣ, такъ щобъ ђнъ выйшовъ на взлѣсье; отже то
ônъ туды и потягъ, ще тѣлки сонечко стало спускатись на
захôtъ. Лѣгъ, сердешный, край взлѣсье и дожидаетъ ся отъ
евого пріятеля Юдуна звѣстки.

Ажъ ось — ще не гараздъ и смеркло, а вже, далшь
у лѣсѣ запалала мовь свѣчечка, та не такъ горючи, якъ таки
свѣчка, щобъ огонь бувъ або червоный, або жовтый, а чортя-
чимъ огнемъ, якъ горѣлка горить. синймъ огнемъ. Отъ нашь
Маслякъ такъ и здрыгнувъ, та не съ перелаку (бо вже, по-
братавшись съ старшимъ чортомъ, ђнъ вже маненъкихъ зов-
вѣмъ не боявъ ся), а зъ радомѣвъ, що отъ Юдунъ не збре-
хавъ, и що отъ-отъ дасть їому скарѣ! Побачивши тую свѣ-
чечку, мершѣй до неи, а вона ђдъ нього далшь улѣсъ; ђнъ за
нею, а вона ђдъ нього, та усе далшь, усе далшь у лѣсѣ. Ажъ
засапавсь нашь Хома, бѣжучи до неи, такъ не дожене. Вже вона
іого и далеченько завела вже Хома, чѣпляючись за голяки,
то за пеньки, порвавъ и матню у штановъ и рукава у свиты,
бо такъ напростець и чеше, по колодѣямъ спотыкаетъ ся,
и вже не десять разовъ лобомъ цѣловавъ ся съ хамломъ, що
по пódъ ногами їому плутало ет, и яже й шапки катъ ма; та
іому и сапідуже: хочь усього рѣшити ся, бо отъ вже швыдко
добѣжить до свѣчечки, отъ-отъ ехонить скарѣ!...

Тривай лишень, Хомо, миколу звалишь, якъ тамъ
кажуть. Бѣжить, бѣжить, ажъ ось їому на зустрѣчь двое ма-
ненькихъ чортяточокъ: хочь на нихъ буле и платьячко дѣ-
воче, та тѣлки на скрѣзь и стѣтитъ ся; и руки голй и ши-
голй, точнѣѣнько якъ на паньняхъ, що у городѣ берлинами
розѣвзжають; а самй тѣ чортинята чорй. мовь циганчата. Отъ
заразъ и кинулись до Масляка, тай загирготали не по нашому,
а по паньськи, якъ той Хранцузъ вчить панинять, що таки
у нашому сель. Маслякъ выпунявъ на нихъ очй, дивить ся и
нйчого не второпа, що вони їому и говорють. Отъ чортенята
зареготались, та и каже одна одной: „мы думали, що ђнъ панъ
якй, тай заговорили до нього по нашому, по хранцузськи, ажъ
ônъ бачу сього не втне.“ Тай стали кивати на нього, тай ка-
жуть по своему: „Алó. мусѣе. алó; вене йсй.“ — „Отъ коли
по собычому.“ каже Хома, „то и я розберу, бо чувавъ. якъ
паньській Пванька розговорюе съ кгарсономъ.“ Та и пōшовъ
за ними. Недалеко ђдойшовъ, ажъ ось тутъ Юдунъ и е, сто-
ить и дожида іого. Жупанъ на ньому добрый, рукава зъ во-
льотами и вже хоть изъ пódъ жупана и висить предовженный
хвōстъ, та Юдунъ іого не хова. а Хома іого вже не боить ся.
Протягъ їому мохнату руку и карлючковатыми пальцями узявъ

— 255 —

Хому за руку и повѣвъ за собою до шатрова, тай каже: „Добре ты зробивъ, що прійшовъ; будешь мене до вѣку згадувати. А нуте!“ Якъ се тѣлки гукнувъ, такъ полы у шатра и впали; а пѣдъ шатромъ, чого то тамъ не було? За довгими столами, скатертями понакриваными сидять чорты сѣ чортихами, попаровавшись. Та щожь то за порозряжуванй! У якихъ то кантанахъ! У якихъ ребронтахъ! Тѣлки вже нй пѣдъ квѣтками, нй пѣдъ пѣрями и нй пѣдъ якимъ брилемъ и нй пѣдъ якими кучерями, не можно було поховати роговъ; такъ и стерчать. Такй усѣ були, якъ настояще городеське панство.

А на столахъ стравы-стравы, такъ батечку мой! Тамъ и усякого мняса и печенного и вареного и въ юшкахъ и съ пѣдлевою, тамъ и яешнѣ и тертый хрѣнъ съ сметаною до поросятины и холодцю зъ раками и съ просолною осятринкою; було тамъ и сахарне морожене, що москаль у городѣ продае, и хвиги и родзинки и чорносливъ и горѣхи мышаловки и павидла усякй... Та чого тамъ и не було! Маски и тарѣлки и ножики зъ виделками и ложки, усежь то срѣбрянй; чарочки усякои мѣры и стаканы, усе хруеталне, такъ и сеяе, мовь у той лавцѣ, що обѣ ярманцѣ у городѣ ташуетъ ся. А пляшокъ же то пляшокъ зъ напитками! Було и Ренське, було и Донське, що по четвертаку бутылка; були усякіи вина и червоне и жовте; були пляшки и засмолюванй и дротомъ позаплѣшованнй; була и вишнѣвка и терновка и дулѣвка; було и пиво кабацьке, такъ дешевенке, для усякого росходу, та бувь и грушевый квасъ вже спитый. А усякй горѣлки окроме стояли; та и до бѣсажь ихъ тамъ було! Була и пѣнна и полугарна и запѣкана и полынькова и корѣнькова и на калганъ и на сосновй шишки гната... усяка усяка була, якои якій чортъ забажа, такъ усяка юму е. Придбали добре; мабуть не боялись нй объѣздчиковъ, нй выпомки. Пожалуй, такъ далеко у лѣсъ забравшись, можно не боятись и самого главного повѣренного сѣ корчемнымъ засѣдателемъ. Нехай бы де у дистанціи такъ росаташовались, далибъ имъ заразъ перцю, хочбы и перечортъ бувъ: заразъ бы потаскали у полицю, та затасовалибъ у яму, та къ допросу; пляшкибъ и усяка посудина пороспропадалабъ и вже нй не шукай, а самъ, хочбы самый старшенный чортъ, сидѣвъ бы поти у ямѣ, ажь поки не знѣсъ бы грошей за усяку пляшку, якъ и за вѣдро. Вони и чорту не подивлють ся у зубы; знаемо ихъ!

Отъ якъ отсе усе Хома Маслякъ розглядавъ, заразъ Юдунъ юму и каже: „Моеи девятои жѣнки пасербнця, та у сьоме їйде замѣжь ще за парубка, такъ я отсе справляю весѣлья. Сѣдай, Хомо, зъ нами, повечерей, а дѣло наше буде опоселя.“ Тай посадивъ юго бболя чортихи, що сама собѣ безъ

— 256 —

пары сумовала. Сѣвъ нашь Маслякъ и росперезавъ ся, щобъ то добре и наѣстись и напитись на чортячомъ весѣльльи. Пôд-
несли юму горѣлки и выпивъ таки повну, та не ôддыхаючи
заразъ и по другой; отъ и поставили юму на талѣрочцѣ капу-
сты зъ яловичиною, онъ и принявсь за неи... Якъ хлысне, якъ
опечетъ ся!... ажь сльовы юму покотили ся, — трохи не крик-
нувъ. Зъ роду пакъ не ѣвъ срѣбною ложкою, и не знавъ, що
треба студити. Отъ чортиха и стала юго вчити, якъ тою лож-
кою треба ѣсти и якъ мнясо краяти; тôлкôжь онъ съ сею
чортихою заговоривсь, зиркъ! вже талѣрки и нема; вже ѣи и
счистивъ чортьонокъ у куртцѣ, що талѣрки перемѣня. Зъ го-
лоду мабуть; може три днѣ не ѣвъ. такъ ставъ гостей обду-
рьовати: якій задивить ся, такъ онъ заразъ талѣрку и хвата,
хочбы зовсѣмъ и не почата. Десь бачивъ, якъ у великихъ па-
новъ хлопцѣ роблѣть. Такъ Хома пустивсь на хитрощѣ: якъ
юму подадуть яку страву, то онъ одною рукою придержуе та-
лѣрку, а другою мота; якъ вычистить зовсѣмъ, тогда и ткне
ей у зубы хлопцевй. А напитки тôлки якого налють, такъ мер-
щѣй у пельку. Не дуже и до чортихи озывавъ ся, що усе юго
заньмала и дещо выгадувала и лискотала юго потроху.

Еге! та хочь нашь Маслякъ пивъ усякіи напитки, якъ самъ опôсля росказувавъ, що, каже, пивъ мадьору, шатай-мор-
гай, шатайна хвôсть, рêевêе, барбоське, шальпаньску и пор-
чене пиво, и чого то онъ ташъ не пивъ та зовсѣмъ же то
непяный уставъ изъ за объдъ. Бо тôлки що поуставали, заразъ
Юдунъ и гукнувъ: „музика грай!“ Де у чорта вона и узя-
лась! Ажь шестеро жйдкôвъ, хто на скрипку. хто на басъ,
хто на дудку. на цимбалы, на бубень, такъ и вчистили мете-
лицѣ. Якже пôднялось усе чортятетво. — батечки! II самъ
старый Юдунъ тудыжь за молодыми. ажь засапавъ ся. А Ма-
слякъ же то нашь такъ той то. щобъ удружити свому назва-
ному батьковй, такъ той то носитъ ся, отъ вже носитъ ся!
Трьохъ чортыхъ перетанцьовавъ. усѣ чоботы свои пробивъ, вы-
биваючи гоцака, и щежь буто ухопивъ двохъ свѣжихъ чортыхъ,
що повыряжувались дѣвками и косы на головы поклали и
скйндячки положили и плахты почѣпляли; отъ ухопивъ ихъ
тай гукнувъ на музику: „грай дудочка!“ Такъ Юдунъ прий-
шовъ до нього, узявъ за руку, тай каже: „Годѣжь, годѣ! уга-
муй ся! Вже бачь розсвѣло; се вже наша нôчь починаетъ ся;
треба молодыхъ спати класти. Коли схочешь: побудешь зъ
нами до вечера; то пôдутъ приданки съ перезвою гукати, коли
то ще до того дôйдетъ ся, той ты зъ ними погуляешь, а поки
я объ твоѣмъ дѣлѣ поговорю.“

— 257 —

„Батечку, голубчику! Що хочь роби зо мною, тônки дай
минѣ знайти скарбъ, хочь съ пôвъ сотнѣ дѣжокъ съ золотыми!“
такъ казавъ Маслякъ, усе низенько кланяючись Юдуну.

„Що вже пôвъ сотнѣ ихъ и прохати!“ каже Юдунъ; „се
и минѣ стыдно такъ трохи тобѣ дати. Я самъ знаю, скônки
и чого тобѣ дамь. Буде на увесь твôй вѣкъ; живи, пій, гуляй,
на що хочь трать, усе въ тебе будуть грошѣ безпереводно.
Тônки чимъ ты минѣ ônддячишь?“

„Та що потребуете!“ ажь крикнувъ Хома, думаючи, що
отъ-отъ на нього грошѣ такъ и посыплють ся: „що потребу-
ете, усе передъ вами; хочете душу узяти, — заразъ вамъ ўй
и заручу, тônки дайте довше погуляти.“

„А на чорта минѣ таке смѣтья?“ сказавъ Юдунъ. „Душу!
та вона вже давнѣсѣнько моя! Тай прислуживъ ся добромъ!
Знай, друже, такои мизернои душѣ, якъ твоя, въ мене и по-
слѣдній хлопець за нюхъ кабаки не озьме. Мы и съ кращими
вже не знаемо, куды дѣтись. Було колись, такъ давно, що и
за такою паршивою душею, якъ твоя, такъ усѣ табуромъ хо-
димъ, щобъ ўи заполонити, бо дуже въ насъ у пеклѣ було
просторно. и нікимъ було орудовати; — самі чорты усю пан-
щину ônдбували. А теперь вже не такъ; не таке вже, спасибô
людямъ, и пекло етало, якъ — коли чувавъ — панъ Котля-
ревскій списавъ. Першь було, якъ якій грѣшный попаде сюды,
такъ и то навдивовижу; тай то бували все то душегубцѣ, то
змѣнники. то харцизяки; а якъ колись разъ привели одного
скоромника, що въ середу ўвѣ, мовь той цуцикъ, скоромне,
а жвѣнку, що ônдъ живого мужка та... прала другому соро-
чечку, и усее прочее... такъ таке наведеніе було, що ну! Усѣ
чорты покидали роботу, та хто на колодки, а хто на плоты,
на хаты, скрбзь товплятъ ся, що якбы то подивитись на та-
кихъ грѣшниковѣ, що ще зъ роду ихъ и не бачили! Таки
точнѣсѣнько якъ на ведмедвѣ збѣгли ся дивити ся, такъ и
на нихъ. А далѣ. далѣ, спасибô людямъ, якъ розвередовались,
та розôбрались добре, та пустили на всѣ заставки, такъ и до-
товпу нема въ пеклѣ! Тай чортамъ полегшало: першь було чор-
ты и на дривônтнй колодьдя колють, чорты и пѣчкурами, чорты
и за смолою и за вугônльлямъ, куды нй задумай, усе вони, усе
вони, сердешнй, ônдбували, щобъ тônки тыхъ грѣшниковъ по ка-
занамъ уконтентовати; а ônдныхнути, а пожартовати межь сô-
бою — бо и межь ними е и молодй и усякой натуры — хочь
поборотись, або у скраклѣ, тай до самого жениханьня нйколи
було: и нôчь и день, и нôчь и день на панщинѣ. Чортъ ихъ
зна, якъ вони не выздыхали ôtъ такои надсады. Я й старшина
надъ ними, тай минѣ лихо було: нйкого було и у двбрѣ узяти ôtъ
панщины; не було въ мене нй кухаря, нй хлопця, нй машта-

17

— 258 —

лѣра; самъ собѣ було и объѣдати варю, и коня наповаю, и чобо-
ты латаю, и ще скрōзь объѣгаю, та назирну, де и якъ хлоцѣ
мои справляютъ ся. Тōлки така и була, що платьячко мое пе-
ремывала, та коли було головку змые, а пōселя объѣдъ поськае;
вже безъ свого минѣ не можно, бо я трошки собѣ паньской
натуры. Якъ же наддали ὄдъ васъ, не знаю пōселя чого и ὄтъ
чого, тōлки дехто росказуе, що якъ люде умнѣшій стали, та
якъ посынали до насъ, такъ батечки! я не знавъ, де ихъ у
сына и дѣвати. Таки такъ и сыплютъ, такъ и сыплютъ! Отъ
и векочили якось то жидъ и Хранцузъ. Жидъ заразъ поряд-
дивсь паровй печй строити, щобъ меншь кошту тратити, а грѣш-
никōвъ дужче пришкварювати. Тай перебравъ же, вражій сынъ,
до гаспида грошей, и пообманювавъ таки пекельного и клюш-
ника и токового и деякихъ прочихъ приказныхъ, та таки зро-
бивъ паровики славнй, що наврядъ и у Водолазськихъ вино-
курōвъ такъ добре, якъ у насъ у пеклѣ. Тōлкōжь що? Узявъ
тай вывѣвъ трубницю у ту землю, де Хранцузъ живе; та якъ
путели паровики на роботу, душники поōткрывали, то дымъ
зъ нашихъ паровикōвъ и повалить до Хранцуза. Тй заразъ по-
казютъ ся, збѣсятъ ся.... давай рѣзатись! — Имъ же тамъ и
нужды мало, а минѣ тогда найгōрше лихо. Якъ о повōдй вода,
такъ душъ посыплютъ ся пōселя того сюды, що ніякимъ побы-
томъ и не справишь ся. Той прибѣгъ наченортъ показуе, той
пыта, куды у яку кучу, до якого дѣла ійти, той свою бѣду
росказуе, що онъ на томъ свѣтѣ покинувъ, хто онъ тамъ бувъ,
що робивъ;... а вже письменнй! такъ тй минѣ найгōршь усѣхъ.
Якъ стануть минѣ вѣршами читати, а другъ мене зопиняти,
що я не противъ граматики яке слово сказавъ, то я плюну
имъ межи очй, тай утѣкаю до тому. Отъ така то минѣ халепа
була! Та спасибъ, Хранцузъ той, що зъ жидомъ до мене уско-
чивъ, той принявсь порядковать. Заразъ каже: „нада-треба
вамъ, мусье, по паньски жити, а то грѣшники васъ замучуть.“
„Щожь съ того, що буду по паньски жити, усежь таки треба
коло нихъ поратись, а коло мене и нйкому панькатись.“

„Озьмѣмъ,“ каже, „усѣхъ чортōвъ у прислугу.“ — „А на
панщинѣ хто зостанетъ ся? и пѣчки погаснуть, казаны и ско-
вороды попростывають.... „Но, но, мусье,“ каже онъ; „усе буде
форъ-бье. Таки будешь просто жити, усе робота на тобѣ ле-
жате-меть, а якъ станешь жити по паньски, то и дѣла тобѣ
ніякого не буде; будешь на подушкахъ довго спати и пити и
гуляти, а слава буде ійти, що усе ты самъ трудишь ся. Лягай
лишень, мусье, спати; завтра устанешь, подивишь ся и самъ
скажешь: форъ-бье!“

Отъ я послухавъ іого и давъ їому волю робити, що онъ
хоче. Прокинувсь ще стало на-свѣтъ заньматись, а Хранцузъ

— 259 —

и тутъ: „но, но, мусье; кушь," каже, „спи. Коли панъ, такъ
и роби по паньски; паны не устають до свѣта; я тобѣ скажу,
коли пора буде уставати.“ Отъ я и захрѣпъ впять. Та вже
середу дня увѣйшовъ онъ до мене, тай каже: „отъ теперь пора,
уставай, мусье!“ Заразъ и подавъ минѣ и чаю и кохве, гаря-
чого, та гарячого; нічого робити: хочь погане, а пю, бо паны
лють и Хранцузъ велить. Далѣ вōйшовъ я у свою свѣтлицю,
ажь побōля дверей стоять усе чорты у каптанахъ, позументами
пообшивованыхъ; стоять и не поворушутъ ся и пилненько минѣ
въ ǒчй дивлѣть ся. Я ихъ нічого не пытаю, вони минѣ нічого
не кажуть. Тōлки що хотѣвъ я у кōмнату нōйти, заразъ ажь
трое кинулись ихъ, минѣ дверй ǒтчиняти. Еге! — думаю собѣ:
се вже я паномъ ставъ, не треба трудити ся самому и дверей
ǒтчиняти. Я зазирнувъ у прихожу, ажь тамъ грѣшникōвъ най-
шло новыхъ до пропасти! А одинъ чортъ, у каптанѣ у хоро-
шому кругъ ихъ ходить, та имъ росказуе: „нашому пану нй-
коли! такого дѣла прийшло, що не то що; приходьте завтра,
а кому нилна нужда. подавайте бумаги.“ Повѣлись мои грѣш-
ники вонъ съ хаты, а я съ Хранцузомъ: кихъ, кихъ, кихъ,
кихъ! ажь лягаемо та смѣемо ся, що пообдурювали народъ;
вони думають, що минѣ дѣла багацько, що нйколи и носа втер-
ти, а мы тутъ съ Хранцузомъ выпили на калганъ гнатои, та
сокрушили печене порося, та пряжену яешню. И хтобъ то нй
приходивъ онōсля, черезъ увесь день, заразъ мои лакгеи и ка-
скуть: пану нйколи, дѣла багацько! А я у весьденички то на
подушкахъ валявъ ся, то сидючи дрѣмавъ, то съ Хранцузомъ
у дурня та въ дамки грали. А объѣдати подали вже намъ на
въ заходъ сонця. Та щожь то за объѣдъ мудрый бувъ! чого то
тамъ не було? Ажь пальцѣ пообемоктувавъ: Адже ты, Хомо,
объдавъ въ мене, ты и знаешь.

„Обѣдавъ,“ каже Хома, „спасибъ тобѣ и вмру, не забуду,
яке то усе смашне було и якй напиточки були мудрй!“

„Еге! за сее всее дякую своему Хранцузу,“ казавъ Юдунъ;
„ônъ изъ чортōвъ набравъ и кухарѣвъ и клюшникōвъ, лакге-
ѣвъ и хлопцѣвъ; до моихъ жѣнокъ, що ихъ е въ мене ажь
три-девять, поприставлявъ и дѣвокъ и прачокъ и кухарьокъ;
тай дочокъ моихъ, що ще якй е маненькй такъ и мамокъ
и няньокъ, и усього чого де треба, уссякого народу е,
якъ и у великого пана. И тежь таки, якъ и у паньскōмъ дворѣ:
вони байдаки бьють, у карты грають, горѣлку добре пьють,
по вѣчер-
ницямъ шляютъ ся, дѣвчатъ обдурюють, якй дамъ грошѣ на
закупку чого, — часомъ бува, треба — то вони половину ихъ
украдуть, пропють, а счетъ подадуть на всё, чисто пōшли у
росходъ. Бачачи, що усюдыжь то у прислузѣ чорты, усюды
чорты, подумавъ собѣ: якій же гаспидъ коло казанōвъ на за-

*

— 260 —

водѣ? и думавъ, що усѣ печѣ мабуть погасли, а грѣшники досе
поснули ради скуки. Отъ Хранцузъ, оповѣстивши напередъ, що
панъ пойде заводъ обглядати, щобъ усякъ бувъ при своему мѣ-
сцю, и щобъ робили пилно, и щобъ до пана нейхто не пойдодивъ
ней съ чимъ, отъ тогда и повѣвъ мене обглядати. Такъ батечку
мой, якъ то було усе хороше! Робота таки йде, якъ и ійшла;
төлки замѣсць того, щобъ чорты були на панщинѣ, такъ усе
грѣшники, такъ, які зъ нихъ поганенькій. Ті таки, що зароби-
ли, такъ тій по казанамъ та на сковородахъ лежать, на крюч-
чахъ висять и де кому якъ треба; и имъ добре було, що просторъ,
не тѣсно, а заваляшій грѣшники, такъ тій усѣ у роботѣ: жив-
жики. що дѣвчатъ и чужихъ жѣнокъ обдурювали, та передъ
ними, буцѣмъ то справды ихъ любили, що усе охали, щобъ бачь
которабъ то пожалѣла іого, та и кинулась бы юму на шію, такъ
такій сидѣли край устья у печей. та усе знай охали, якъ и
въ васъ, а черезъ тее ихъ оханьня вогонь роздували по печамъ
и онъ усе бѣлшь палавъ. У казанахъ кипячу смолу ополони-
ками мѣшали и котрый грѣшникъ вынырне, то онъ іого гаря-
чою смолою и обѣльье, не хто якъ тій, що по судамъ бѣлшь
нейчого не робили, төлки справки выгадували. та ихъ писали
и тыми справками мѣшали усе дѣло, якъ у казанѣ смолу и до-
пекали теперь грѣшникамъ кипячою смолою, якъ живымъ лю-
дямъ справками."

Сее слухаючи нашъ Маслякъ подумавъ собѣ: „ихъ бы
годило ся и у самый казанокъ утопити. Знаю я ихъ!" Се то
ônъ згадавъ, якъ попавсь було у ихъ руки, якъ побивъ нѣмого
старця. А Юдунъ усе росказуе: „На дривônтнй колодьдя ко-
лоли. у дрова рубали и налипину трощили, тî сынки, що ху-
добу, яку батьки позбйрали, такъ вони зъ великои попереводили
ней знать на вōщо, пючи и гуляючи и зъ недобрыми прожива-
ючи. Смолу гнали съ письменныхъ, що не зна у письмѣ нія-
кого товку. попаде книжкубъ то и добреньку, та якъ вона не
по вашому писана, такъ онъ ѣи и перепише по вашому; а не
вмѣючи не тōлки чужого языку, та гараздъ и свого, та такъ
на верняка, що зъ доброй книжки зробить, хочь ѣи покинь
овсь. Такъ такихъ то сюды до насъ корѣньня переводити,
та зъ нихъ гнати смолу на лихо людямъ. Побōля душнѣкōвъ
у печахъ. щобъ дымъ та паръ лишній выпускати, приставленнй
тiй, що були судящими, та дѣла не робили. тōлки що подписо-
вали, що писарь скаже, и що положить передъ нимъ; хочь до
горы ногами положи, то онъ и подпише. То якъ юму тамъ
писарь кумандувавъ: подписуй! — то й тутъ нема юму дру-
гои роботы, якъ слухати, якъ закричать: ódверни! — то онъ
и ôдверне; не трудне дѣло; по іого розуму и робота, а минѣ
усе лехше, що вже чорта лишнього не приставляй до такого

— 261 —

ледачого дѣла. Клюшниками пекельными настановили откуп-
щиковъ, та не съ тыхъ самыхъ великихъ, що самъ откупъ со-
держить и не главныхъ повѣренныхъ; тымъ не можно ніякого
дѣла уручити; тî у самомъ гарячѣшомъ казанѣ на самомъ
сподѣ и не вырынають нîколи на верхъ, а тôtлки бульбахи
пускають; а настановлены до роздачѣ съ пôдваловъ смолы,
таки що були подвальнî, шîнкарѣ, подтовкачки и усяка така
дрянь. Имъ се дѣло розлівати та розмѣряти, знакоме; тôtлки
вже іому тяжко та важко, що не може нîкого обмѣряти нî
подтовкнути, бо що останетъ ся за роздачою ôтъ кухвы, такъ
ростоплють та кипятокъ и выльють на нього. Такъ то вже
іому, сердешному, мученіе, якъ розлива! Обмѣривы, подтов-
кнувы, якъ робивъ зъ горѣлкою, такъ бѣда буде! та вже про-
тîвъ своей натуры налива якъ разъ повну мѣру и тяжко-
тяжко здыха. Та опрѣчь роботы на заводѣ, е поганенькимъ
грѣшникамъ и въ мене у дворѣ робота. Я вже, знаешь, якъ
вже есть панѣ, такъ повечеряю на усѣ заставки, тай не можу
швыдко заснути; такъ минѣ казки кажуть тî, що понаписо-
вали путечествія, що у якихъ земляхъ вони були и якіи дива
видали, та не справды що ўздили, а такъ понаписовали бре-
хеньокъ, що буцѣмъ були у такой землй, де люде до горы но-
гами ходють и усее такее, що книжкабъ то товста, та нема
въ нѣй нî ладу, нî переладу; такъ я іого за те казки роска-
зовать. Нехай бреше, що хоче, а я буду подъ нею спати, не
слухаючи іого деревеньѣ. И якъ я вже панѣ, то вже въ мене
и грошей и усякои худобы багацько, такъ вже страшно стало
и злодѣѣвъ. Отъ и треба собакъ; дежь ихъ узяти? Отже я и
выгадавъ: дуже-дуже багато швандяе сюды гольтѣпакъ, що
нічого не вмѣючи и нічого не знаючи, туды хочуть за добрыми
людьми. Бачь, писали люде вѣршѣ, та такъ розумно написали,
що усякъ ихъ на память повыучувавъ и ихъ именьня усякъ
зна. Такъ ке, стану и я вѣршѣ писати, та якъ завѣршуе, такъ
батечку мой! — и скиглить и хрека и пищить и скавучить
и усебъ то по іого думцѣ такъ жалобно, та жалобно!... Куды
минѣ зъ ними дѣвати ся? Думавъ, думавъ, далъ... гайда на
двёръ, брешѣтъ у ночі замѣсць шавокъ. Щожь? — Отъ по-
слухати! той дума, що вже онъ меделянъ тай силкуетъ ся
гавкати и щобъ то и товсто и страшно, такъ тôtлки смѣху собѣ
наробить. Иншій заведе, заведе такъ, що ну! та не зведе кôn-
цѣвъ, та тôtлки вже мовчки гарчить на другихъ. Та такъ усѣ
дурѣють, дурѣють, а я, знаешь, по панськи, не сплю та слу-
хаю ихъ, та кишки зо смѣху порву, а вони на усѣ заводы.
Еге! та тутъ добро роблють: скавучать, то гарчать, а народъ
и боитъ ся до нихъ и приступити; отъ минѣ и не страшно.
А ще зъ нихъ такій е, що до нихъ нî приступу! усе гарчить,

— 262 —

то и завые, та усебъ то по іого думцѣ на вѣршахъ, а воно
чортъ и іого не розбере, що воно таке, та кидається, та мо-
таетъ ся; такъ я вже ні-я чого, ихъ на цензѣ, бо на надвір-
ніхъ вѣршаникѣовъ часомъ находить, такъ ти ще нічого, не-
хай у ночі брешуть, що мало хто и чуе; а сіи вже и у нінь
и у день, толки народъ знущають та кидають ся усюды, такъ
нехай же посидять на ценку, та вѣршами гергочуть, то иншій
побоитъ ся и близько до мого двора піддойти. А минѣ и на
руку ковѣнька!"

„Е въ мене робота и молодицямъ и дѣвчатамъ и старымъ
и бабамъ зъ вашого роду. Отъ тыхъ кивухъ, моргухъ, що ма-
ючи своихъ мужиковъ, та на чужихъ або на парубковъ кивали,
та моргали, та сюды та туды заводили, такъ ти до мене яка
появитъ ся, такъ такъ заразъ зачепивши за плахту або за спод-
ницю, та на высоченный дрочокъ и піднімемо. нехай зъ горы
розгляда, та розелуха, оѣтколь вѣтеръ повѣва, та такъ и морга
и кива, згадуючи свое киваньня на людей; отъ у усьому пеклѣ
и е звѣстка, оѣтколя вѣтеръ вѣе. Цокотухи та ляскухи, що по-
кинувили и мужиковъ и господарство и дѣточокъ, зѣдуть ся
до купы, та усѣхъ осуждають, та підбрѣхуютъ другихъ. та
сварки та смутки заводить, такъ я тыхъ у мои сады до ягѣдъ,
щобъ замѣець трещотокъ терчали, та горобѣцвѣ одганяли. А
ще бувають и такі. що бѣдный мужикъ де хочь озьми. хочь
душу продай, у дѣтей останьне забери, та купінѣ ёй то плахты,
то очѣпки, то стьожки, сьогодня одне, завтра друге и усее таке,
та якъ уберетъ ся, такъ що и усеи худобы на годъ не стане,
що люде смѣютъ ся, та ажъ жахаютъ ся ёдъ неи, а вона дума
собѣ: яка я собѣ хороша! Отъ така якъ попадетъ ся до мене,
що, знаешь, спражняго пекла не заслужила, а такъ попала
сюды толки на панщину, такъ я такихъ на мои огороды до
струковъ, замѣець опудала: нехай ихъ ляка, якъ лякала лю-
дей! Та и усякимъ е у мене усеяке добро!"

„Достаетъ ся и писачкамъ. Наплодило ся до ката у васъ
такихъ, що пишуть повѣсти та романцѣ и усякій теревенѣ (— до-
брали ся и до насъ. Отъ хиба лихо буде! --). Такъ я ихъ...
бачь охочі трудити ся... у мои сады, то на конюшенный двѣръ,
то у овчарню, щобъ скрѣзь гніокъ до купокъ змѣтали, та го-
ры насыпали, бачь якъ бува по паньскимъ садамъ. Та якъ ихъ
робота и тутъ така. якъ и на вашому свѣтові, що зъ леда-
щого ледащимъ ледащо злѣплене, то воно якъ и у васъ ні куды
не годило ся, такъ и тутъ ёдъ вѣтрю розесьпаетъ ся, а имъ
знову треба лѣпити; та и лѣплють же хлопцѣ гарно! Точнѣ-
сѣнько якъ колись и книжки злѣплювали! А ти, що дума якбы
людей ободрати та и обдурити, отъ и выгада: я. каже, напишу
вамъ піовтора десятка книжокъ, дайте ке грошики сюды, а

— 263 —

книжки опёсля пришлю. Грошѣ скинули ся, дали, а книжки де? — Овва! — Въ нього не төлки нема понаписованыхъ книжокъ, та у головѣ и глузду нема на пôвъ книжки, щобъ юму объ тômъ и написати, за що узявъ ся; а юму и байдуже: Онъ одуривъ миръ, та цѣлковыми у кишенй побрязкуе, та горѣлочку похлыстуе, а макухою зъ рогозомъ заѣдае; звѣсно зъ роскошй. Такъ тй въ мене приставлены малыхъ дѣтей тѣшити, то до горы ногами ходють, то стовбула перекидаютъ ся, то бульбахъ дмуть, то у вывороченыхъ кожухахъ рачки лазять, абыбъ дѣти смѣяли ся, якъ на вашомъ свѣтѣ люде зъ нихъ смѣяли ся. А тй, що самы нйколи нйчого путнього не написали, а төлки вздрить яку книжку, такъ ѣи и закепкуе: и не туды писано, и не такъ росказано и те не такъ, и се не сякъ, та часомъ такого прибреше, що чого и у книжцѣ того нема, и чоловѣкъ зъ роду не писавъ, а онъ каже, що тамъ с ee и онее е пописано, та каже: я порядивъ ся вамъ выказовати, де що не такъ по книжкамъ е, бо я усе знаю и я вже такъ напишу, що нйхто протйвъ мене не вдере; якъ же вчистить, такъ хочь утѣкай! и прочитаючи юго роботы книжку, заразъ у хатѣ кури, а то завадить. Про другихъ же такъ на всѣ заставки лае и кепкуе. Тамъ я юго и тутъ до такогожь дѣла: охочій бувъ доглядатись, де не до шмигы, де не чисто, не гладко: такъ чисти, голубчику, пекельнй пригребицѣ, та по пôдъ тынами, по пôдъ плотами, усюды по куткахъ, по пôдъ приспами, и де помыи выливають, и по трубахъ сажу вычищай, коли такій охочій вычищати; та ще нй вѣника, нй лопаты не даю; якй руки на свѣтѣ книжки вычищали, тыми руками и тутъ вычищай, пôдбйрай, вынось, выкидай....”

„Та ну ихъ и зовѣсмѣ! Усѣхъ поганенькихъ грѣшникôвъ, такихъ що не дуже пекелну муку заробили, такихъ и не перелѣчишь; та стôлки набираетъ ся ихъ, що я вже швыдко не придумаю, яку и кару имъ накладати. Бачь, люде стали хитрѣшь чорта: таке зло сконпонуе, що не знаешь, чимъ его и карати. Такъ отъ тымъ то я вже на вашй ледащй душѣ и не кваплюсь; а съ твоєю заплѣсенявою, що минѣ робити? куды и на що вона минѣ пригодна? Орудуй ею до якого часу. А коли хочешь минѣ ôддяковати за те, що я тебе навчу, що усякій скарбъ, якій төлки де е, усякій коли схожешь, такъ и заберешь, такъ отъ чимъ минѣ ôддружи; та гляди, не полѣнуй ся и не збреши....”

„Батечку рôднесенькій, таточку, голубчику!“ ажь заска-
вучавъ нашъ Маслякъ, почувши ôдъ Юдуна про таке добро,
и пôдплыгое и присѣда и за руки юго хвата и усе объщаетъ
ся: „не збрешу! отъ тобѣ хрестъ!“ тай перехрестивъ ся....
Шарахъ! — ажь төлки загуло и мовь собака заскйглила утѣ-

— 264 —

каючи въ лѣсъ. Озирнувъ ся нашъ Маслякъ, нема нî Юдуна,
нî шатрōвъ, нî чортōвъ, нî чортыхъ, нî музики катъ ма!
Стоить онъ, сердека, на узлѣсьи у терновыхъ кущахъ! При-
глядѣвъ ся, ажъ надъ самѣсѣнькою кручею прекрутенною сто-
ить, а у низу рѣчка шумить та гуде, звѣсно, якъ пôсля по-
вōдей, на великодныхъ святахъ; тōлкибъ ще на ступѣнь сту-
пивъ, тутъ бы и чорту баранъ, попавъ сябъ Юдуну у лапы.
Побачивши такую бѣду, такъ сердешный Хома зжахнувъ ся,
що й самъ себе не стямивъ! Ухопивъ ся, хочь и руки у кровь
сколовъ, за терновî кущѣ и ставъ пробō кричати! Кричить и
розгляда, де онъ и у якōмъ есть именно мѣстѣ, ажъ ось и
розглядѣвъ, що за рѣчкою iого село Джигунōвка. и якъ разъ
на тōмъ боцѣ на пѣсаному березѣ празниковî колыски по-
становленî и парубки зъ дѣвчатами качаютъ ся, деякî такъ
ходють та христосуютъ ся, жартують межь собою, хлопцѣ на
вбитки бютъ ся червоными яйцями, дѣтвора тожь бѣга про-
межь жѣнками, що вынесли на продажь и крашанки и горѣхи
и моченî кислички и усякî празниковî ласощѣ.

Пōзнавъ Хома своихъ людей, ставъ ще дужче гукати и
на усѣ заводы кричати. Яжь ось парубоцство почуло, що чо-
ловѣкъ кричить, та не знають хто; та вжежь хто нî е, а треба
ратовати. Отъ моторнѣшій кинулись до греблѣ, ôтчепили ми-
рошникōвъ човенъ, налагодили iого, справили усе, тай поѣхали
вызволяти, хто тамъ кричить. Повылазивши съ човна, поки то
ще на ту кручу зôдрали ся, а Хома усе пробō реве Якъ вже
пôдойшли до нього, тогдѣ тōлки пôзнали, що то е Маслякъ;
а ôткôля онъ узявъ ся, такъ усѣ дивовали ся, бо чули, що
ônъ сидить у вострозѣ, та не знали певно; чи за корчемство,
чи за яку другу бѣду; и коли онъ ôттôля выслобнивъ ся, нî-
чого не чули. Стали iого роспытовати, чого онъ сюды зайшовъ,
чого кричить, чого ажъ прикîпѣвъ до кущōвъ? такъ онъ уже
нîчого и не тямить, тōлки, знай, кричить: „Юдуне, Юдуне!
батечку рôдненькій! давай грошѣ, озьми зъ мене душу!“ и усе
такее. Возили ся зъ нимъ хлопцѣ, возили ся, — морока та и
годѣ! Далѣ, нîчого робити, звязали любенько ему руки, щобъ
не пручавъ ся, тай утеребили у човенъ и приѣхали на той
бōкъ. Тутъ усѣ позбѣгали ся давити ся, кого хлопцѣ приве-
зли? Заразъ усѣ и пôзнали, що то есть именно Хома Маслякъ.
До нього зъ роспытками, такъ онъ знай, свое спѣва, усе Юдунъ
та Юдунъ, дай таточку грошей! А що воно е и до чого се
ônъ каже, нîхто iого и у товкъ не озьме!

Ажъ ось прибѣгла и жѣнка iого: стала роспытовати, и
просить и лаеть, вже и голосить надъ нимъ, а онъ усе свое
товче. Ôдвели iого до дому, положили, заразъ послали за зна-
хурками; вже вони iого и злизовали, и соняшницѣ заварьовали,

— 265 —

и якъ то вже не шептали и по зорямъ, и середу-дня, и у саму
глуху нôчь, такъ нîчого й не зробили. Та три тыхня неду-
жавъ; та що то, якъ іого узяли съ кущѣвъ, такъ и рôсочки
у ротъ не бравъ; такъ то налопавъ ся чортячой стравы! Отъ
якъ недужавъ, та недужавъ и усе іому що далшь усе було
труднѣшь, думала жѣнка, та таки и знахурки, що отъ-отъ-отъ
помре, и у ночй вже и свѣчку надъ нимъ свѣтили, и си-
дѣли надъ нимъ, и дожйдали... а онъ разомъ — лупъ!
тай заговоривъ: „а пошлѣтъ минѣ старого дядька Кирика Жа-
бокрюка, та брата у третйхъ Пилипа Шикалку, та Талемôна
Нечосу; я щось имъ скажу.“ Жѣнка зрадовала ся, що отъ
мабуть одужа, пильно послала по тыхъ людей, а сама до нього
та ажь припада, та пыта, чи не хоче чого зѣсти; може бу-
ханця, або печеного яечка, або моченыхъ кисличокъ? — „Нѣ,“
каже, „нйчого не хочу! я вже добре нађвъ ся, буде зъ мене...
нехай швыдче люде прийдуть.“

Якъ же позôходили ся люди, та прийшли деякй и лишнй,
прийшовъ и панъ Симейонъ, дякъ таки съ того села, такъ отъ
имъ сердешный Маслякъ и ставъ росказовати про свое приве-
деніе, що въ нього було съ проклятымъ Юдуномъ, и якъ онъ
у нього обѣдавъ, яку страву ѣвъ, якй напиточки пивъ, якъ
танцьовавъ, и якъ Юдунъ іому росказовавъ, що якй порядки
е у пеклѣ, — та якъ росказавъ усе, протягсь, хропнувъ тричй,
та тутъ при людяхъ и вмеръ....

Кирикъ Жабокрюка, старъ чоловѣкъ, довго стоявъ надъ
нимъ, поки юго вбйрали; думавъ, думавъ щось довго, далѣ
здыхнувъ тай сказавъ: „А що, Хомо! Отъ тобѣ и скарбъ!“

Отъ такъ то сюю повѣсть росказовавъ минѣ панъ Симей-
онъ, Джигунôвській дякъ. Вже не знаю, чи правда сьому була,
чи нôвъ правды, чи такъ то Юдунъ про пекло росказовавъ
Масляковî, чи може дечого панъ дякъ и попрôбрѣховавъ, я
не знаю; а тôлки нîгде правды дѣти, якъ почувъ, яка е пан-
щина у пеклѣ на тыхъ, хто то повѣсти, то усякî ледащî кни-
жки пише, такъ мене ажь циганьскій пôtъ пронявъ. Та вжежь
що бабѣ, то и громадѣ! Коли товариство перестане писати, не
буду и я; а то, далебô! що не втерплю.

КОЗЫРЬ-АБВКА.

Посвящаетъ ся
О.ЛЬЗЪ ЯКОВЛЕВНЪ КАШИНЦОВЪ Й.

Нейчимъ мы такъ не согрѣшаемъ на свѣтѣ, якъ языкомъ,
осуждаючи одинъ одного. Иде чоловѣкъ вулицею. — уже мы
й знаемо, куды онъ иде и чого; задумавсь чоловѣкъ, — уже
мы й знаемо, що въ нього на думцѣ. Отъ заразъ и судимо:
якъ таки за такимъ и такимъ дѣломъ ходити! якъ таки такъ
и такъ думати! чи сежь гоже? якъ таки такому чоловѣковій
се й те збіратись робити? — Та такъ осудимо, такъ переко-
ренимо іого, що юму й на думку не спадало таке робити, а мы
зовсѣмъ іого обвиноватимо.

Чи сежь наше дѣло? чи намъ велено надъ другими до-
глядати? Гай, гай! знаймо самы себе, а про другого, хочь невно
знати-мемо, чи бачити-мемо, намъ нужды мало; бо бувае й
такъ, що намъ здаетъ ся и усѣ говорють, що такій-то чоло-
вѣкъ отте й те зробивъ, оттой чувъ отъ такого, а такій-то
й самъ бачивъ.... Еге! а якъ дойдетъ ся до дѣла, такъ се онъ
робивъ не на зло кому, а усѣмъ на добре; або коли й шкоду
кому зробивъ, то зовсѣмъ не той, на кого казали, а такій ви-
новатъ. на кого й не думали й не гадали.

Оттакъ було пришлось одному чоловѣковій за другого зовсѣмъ пропасти и якбы не дѣвка іого выратовала, то досійбъ и косточокъ іого не було. Тай дѣвкажь козырь була! Батько ѣи, Трохимъ Макуха, дуже ѣи поважавъ и що було Ёвга (такъ ѣи звали) скаже, то вже й до десяти бабъ не ходи, а такъ буде, якъ Ёвга сказала.

Добре було старому Макує, що увѣривъ ся дочцѣ, та
ще й розумнѣй, такъ тымъ и не взявъ іого сынъ; бо тамъ
така була розумна, бойка, моторна, — ще ты їй толки стань
надогадъ закидати, а вона вже й розкомпоновала, що куды
ійде і до чого; а вже що выгадати і якъ яке дѣло до кônця
звести, то Макухо, спытай Ёвги, — вона тебе на розумъ на-
веде і совѣтъ добрый дасть. Тымъ то й господарство іого ій-

— 267 —

шло лучше, нѣжь у кого иншого. Онъ ще оженившись, послушавъ жѣнки, одъ мужицѣтва отставъ, а збивавъ ся трошки на купецкій ладъ: торгуе було, знаете, дѣгтемъ, сѣлью, часомъ хлѣбомъ и усячиною, чимъ задумае. Не цуравсь и шинкарства, та не для усякого, а тѣлки для проѣзжающихъ, бо державъ постоянный дворѣ, такъ тутъ вже, звѣсно, усячину треба держати, бо звозвики та хурщики требують усвого, и вже тѣлки вмѣй роспорядковати, то буде копѣйчина перепадати.

Якбы самъ Трохимъ Макуха увесь порядокъ у свойму господарствѣ дававъ, то швыдкобъ у нього и въ великой хатѣ и въ кônнатѣ, що длѣ проѣзжающихъ облагодивъ, горобцѣбъ цвѣрѣнькали, а въ коморахъ, що посередъ двора стояли насыпаній повній овсемъ и усякимъ борошномъ, такъ бы паутиньнямъ засновалось, — яжь кажу, усебъ у нього попереводилось и не зѣбравъ бы нѣчого, якбы орудовавъ самъ, бо бувѣ собѣ.... такъ.... богъ зъ нимъ! не дуже вмѣвъ якъ, що й коли придбати; якъ тамъ кажуть: коли съ топленои хаты йіде, то вже й дверей не зачиняс, бо бачь тепло, а того не розеудить, що выступити хату недовго, и въ нѣй холодно буде. Коли стоить у городѣ стѣжокъ сѣнця, а въ коморѣ е овсеця четвертей зъ десять, то рже онъ и думае, що й черезъ десять годъ юго не выпродасть, тай сяде собѣ, ручки послкладавши; такъ тутъ Ђвга й мотнетъ ся: и сюды пōшле, й туды сама збѣгае, тамъ купила, тутъ наняла, тутъ пōдрядила, и усе у неи справно, и усе у неи е. Добре. кажу, Макуєвѣ жити за такою дочкою!

Не знаю, чи звѣвѣ бъ кônцѣ, якбы господарьовавъ у купѣ съ сыномъ своимъ Тимохою. Отъ парень бувѣ такъ-такъ! За ѳого порядками, троха чи не процвиндрилибѣ швыдко и усѣи худобы. Тимоха козакъ штепный бувъ: высоко пōдголювавъ чубѣ, усѣ закручувавъ, не знавъ, що то е на свѣтѣ свита, а усе жупанѣ, то сукняный, то китаевый; поясы одинъ одъ другого краще, шапка одна буденна, друга празникова, одна одъ другои вышче; чоботы — однй на ногахъ, а другй вже въ дьогтю такъ и мокнуть, щобъ тѣлки задумавъ, надѣвъ, и щиголѣй; однй съ пōдковами добрыми, а другй на гвōздочкахъ. Хто йдучи по вулицй пѣсень выспѣвуе? хто въ шинку верховодить? хто шинкаревй посуду порозбивавъ? хто за десятьохъ выпье и непяный? — Нйхто, якъ Тимоха Макушченко. Отъ кого дѣвчата розбѣгають ся, отъ кого шинкаръ ховаетъ ся? — Нй отъ кого бōльшъ, якъ отъ Тимохи Макушченка. О, тай парень бувъ на усе зле! пье на усѣ заставки, бьетъ ся съ кимъ попавши, дѣвчатъ пōддурюе, у три-листа якъ сяде, то у всѣхъ грошики счистить, та усе по шинкамъ, та по вечорницямъ таскае. Ще й злѣтѣяка бувѣ добрый! Ђвга ѳого було стережетъ ся, якъ того Татарина: що нй вздрѣвъ у неи, то усе утягне; а

— 268 —

въ батька, що толкі захоче, усе выпросить, бо батько іого дуже любив і нѣживъ і вважавъ, чого захоче, думаючи, що онъ у нього одинъ сынъ, такъ нехай, думае, дитина нагуляетъ ся, поки молода, та згадуе, якъ добре було за батька жити. Ывга було часомъ і поспорить і не дасть і на батька стане гримати, на що таку волю іому дае, — що той буцѣмъ то й схаменетъ ся, а опёся нищечкомъ і дасть іому грошей, сколки хлопець бажае.

Добре було Тимосѣ за такимъ батькомъ і гуляти і верховодити, і хочь усікъ бачивъ, що Тимоха велике ледащо, і усякъ знавъ, що одъ нього у селѣ усе лихо встае, та еге! Найхто іому ні повѣ слова, найхто не зупинявъ іого, найхто не жаловавсь на нього і не позывавъ іого найхто, бо богатого батька сынъ бувъ. Бо й по селамъ така правда, якъ по городамъ та межь панами: коли хто багатый, то хочь що хочь роби, хочь до горы ногами середу дня по вулицій пōди, — найхто іого не посмѣе зупинити, та ще глядячи на нього й собѣ робити-муть; хочь зъ бѣдного багатый останню сорочку знйме, найхто не посмѣе заступитись, а ще знайдутъ ся, що й помагати-муть.

Хочь і бувъ на Томиху гонитель, що знавъ про усѣ іого каверза, такъ щожь бо? не було іому волѣ. Се то бувъ Левко, пріймитъ старого Макухи. Ще покойна жѣнка іого, Горпина, прочувши, що одъ батька, одъ матери, що повмірали, зосталось сѣмь сирпōточокъ манюсѣнькихъ і якъ ихъ стали люде розбйрати, то й вона хлопчика годовика, сього Левка взяла у пріймы.

Та хочь і сирота, а Левковй добре було: бувъ і обмытый і обпатраный, що недѣлѣ була й сорочечка обѣленька, і буханець мякенькій, на зйму були й чоботки і хочь старенькій, та бувъ і кожушокъ. Бо Горпина дуже добра жѣнка була, душа богобоязлива і не жаловала на бѣдность подати; було старцѣ, не то, що съ свого села, та і съ чужихъ, і зъ усюды йдуть до неи, якъ до матери: кому шажокъ подасть, кому паляницю, кому хусточку, і вже нікого такъ не отпустить. А сього сироту, Левка. узявши на свои руки, дуже жаловала; а найбѣльшь тымъ, що Тимоха іого не любивъ і якъ бувъ старшій одъ Левка годовъ два, то й подужовавъ іого, і товремачивъ іого частѣсѣнько. Хлопя прибѣжить, пожалуетъ ся, не кому, якъ Горпинѣ, а та попобье Тимоху; Тимоха нажалуетъ ся батьковй, а старый попобье внять таки Левка; за Левка заступитъ ся стара, та гримае на мужика, а якъ мужикъ бувъ собѣ плохенькій і несмѣливый противъ жѣнки слова сказати, такъ онъ хочь і змовчувавъ, а таки де попаде Левка, чи е за що, чи нй за що. а таки заразъ і дасть іому щипки, а иногдѣ таки й рѣзочкою добре повчить, тай закаже, щобъ не жаловавъ

— 269 —

ся Горпинѣ, та такого бѣдному хлопятѣ холоду нагнавъ, що тѣлки ще Трохимѣ погляне на нього грōзно, такъ онъ уже й труситъ ся, якъ одъ лихоманки. Та не тѣлки боявъ ся старого, боявъ ся не меншь и іого хлопця, Тимохи, щобъ або самъ не побивъ, або не пōдбрехавъ батьковй. Бачачижь, що старй сва-рятъ ся промежь себе за нього частѣсѣнько, такъ якъ ставъ пōдростати, такъ вже не дуже й докучавъ жалѣньнямъ Гор-пинѣ, а тѣлки було усе Ёвзѣ росказуе, що онъ страждае. А Ёвга одъ нього годōвъ пять була молодша, такъ и та іому ніякои порады не зумѣла давати, а тѣлки було у купѣ зъ нимъ поплаче.

Горпина була у всьому дому хазяйка и усьому господар-ству голова. На мужика не дуже здавалась, бо знала іого плоху натуру. Поки здужала, то привчила добре Левка, а далѣ, якъ и Ёвга пōдросла та побачила, що зъ неи великій и добрый путь буде то й ѣи стала порядку вчити по своему промыслу, щобъ усе знала, де що и ǒткōля взяти и въ яку пору що при-дбати, якъ зъ заѣзжими людьми оббходити ся и якъ имѣ усе продавати, щобъ и въ друге ихъ не цурались и до нихъ заѣз-жали. У нихъ у двохъ, у Ёвги и въ Левка и ключѣ отъ ко-моры, у нихъ и хлѣбъ и сѣно, и усякій товаръ, у нихъ и грошѣ, и увесь росчотъ, а вона було тѣлки порядкуе. Хотѣла була й сына привчити, та якъ побачила, що онъ бога не боячи ся, проѣзжихъ обмѣряе и обважуе и облѣчуе, а далѣ напьетъ ся та заведетъ ся зъ ними лаятись, а часомъ и обōкраде, та таку бувъ славу навѣвъ на свōй постоянный, що стали були люде й цуратись. и покинулибъ ихъ були й зовсѣмъ, такъ Гор-пина схаменулась, перестала ему волю давати, а вмйраючи усе господарство приказала дочцѣ и усе ѣй добре росказала, и на-казувала имѣ усѣмъ, щобъ Левка держали и не зобйждали іого. „А коли,“ каже, „захоче стати хазяиномъ самъ, то й от-пустѣтъ іого, а ты доню, надѣли іого усѣмъ на нове господар-ство; ты знаешь, у якōй онъ пригодѣ намъ бувъ и скōлки че-резъ нього мы заробляли, такъ іого й награди. А коли,“ ще таки казала, „оздумаете та не розōйдетесь, а поберетесь собѣ, то ще лучче зробите. Будете обое господарьовати добре и не дасте пропасти батьковй, а Тимосѣ не давайте волѣ: той пере-веде худобу, якъ озьме волю, и тебе продасть, и батька пропье.“

По смерти ѣи Ёвга взяла усе господарство у свои руки и не давала братовй орудовати, а тѣлки якй лучатъ ся грошѣ, то усе батьковй дае и якъ знала іого натуру, що зъ нимъ не можно ласкою нйчого зробити, отто вона було й гримне на нього, а онъ, якъ привыкъ по усякъ часъ слухати жѣнки, такъ теперь ставъ слухати й дочки, а бѣлше тымъ, що бачивъ, що вона усе до путьтя веде. Тимоха дуже було часто грошѣ

— 270 —

бере въ батька, а той не вмѣючи одговоритись и пестуючи
дурня, дае ѩому, скônки онъ забажае. Ђвга бачачи сее не зве-
лѣла батьковъ бōлшь Тимоє давати, якъ по чому тамъ у мѣ-
сяць, а бōлшь того нй за що не давати. Батько такъ и робивъ.
На довгожь Тимоє було тыхъ грошей! Заразъ ихъ у горѣлцѣ
и проковтне, або якъ небудь прогуляе, а тамъ и бѣдкаетъ ся
поки до нового мѣсяця. А на Левка гаспидомъ дыше, думаючи,
що се усе черезъ нього, и бачачи, що онъ, дарма що прiймитъ,
та мае у всєому волю, а онъ хочь и сынѣ, такъ не може нй-
чого взяти. Отъ и ставъ ще горше батьковъ на нього набрѣ-
ховати, а той ще горше почавъ по усякъ часъ на нього напа-
датись и лаяти, якъ тōлки побачить ѳого, такъ що бѣдному па-
робку и просвѣтку не було. Вже онъ бы й одойшовъ одъ нихъ,
такъ полюбились собѣ зъ Ђвгою. Такъ що не можно! И Ђвга
iому заприсягла ся, що „тōлки,“ каже, „брата оженимо, та ђд-
дѣлю ѳого й батька ѳому зоставлю, тогда собѣ поберемо ся и
будемо збиватись на свое господарство.“

Тōлки для сього Левко терпѣвъ усю напасть и хочь якъ
було старый Макуха ѳого лае и коренить, то онъ усе мовчить,
та знай таки робить свое дѣло и стараетъ ся, якъ мога, объ
господарствѣ. Якъ же дойшлось до того, що Ђвга объщала за
нього юти, то вже ставъ и на свою копѣйчину збиватись. По-
зычить у людей скōлки тамъ грошей, тай положить у товаръ
и заробить, а тамъ изновъ, а тамъ изновъ; та вже и въ нього
було собственныхъ рублѣвъ съ пятдесятъ.

Такъ онъ то бувъ гонитель на Тимоху Макушченка и чу-
ючи про усе, якъ той пье, гуляе, грошѣ процвиндрюе, бьетъ ся,
позываетъ ся, и щось велику капость изробивъ, то Левко узяв-
ши та старому Макує й росказавъ. Такъ щожь бо! Той не
понявъ вѣры и каже, що буцѣмъ то Левко изъ ненависти бре-
ше на сына. Левко привѣвъ людей, що кого той оббкравъ, або
изобидивъ, то старый усе таки не повѣривъ и каже, що се онъ
навчивъ и напрохавъ людей, и сказавъ, щобъ онъ не смѣвъ
на Тимоху говорити, бо онъ ѳому нй въ чому не повѣрить и
баки ѳому забье. Нйчого Левковъ робити, мовчавъ, хочь часомъ
и дуже погане дѣло знавъ за Тимохою. „Що,“ думае собѣ,
„я тымъ поможу? Дядько Трохимъ не вѣрить, а я тōлки бōлшь
iого сержу протiвъ себе. Мовчати-му!“

Тōлки було ѳому трошки на душй полегшае, якъ свое
лихо роскаже Ђвзѣ; а далшь-далшь, якъ вже не въ моготу
iому стало нападки терпѣти отъ старого Макухи, вони й пора-
дились, щобъ вже одружити ся й одойти одъ батька на свое
господарство. Отъ Ђвга й каже: „вже я й сама, Левку, бачу,
що тобѣ не можна зъ батькомъ жити, а усе черезъ брата. До-
бре скажу ѳому, щобъ оддававъ мене за тебе, якъ и мати при-

— 271 —

казувала. Пожалуй, ôнъ ще й радъ буде, щобъ збути насъ и щобъ тутъ юму своя воля була съ Тимохою поратись. Ôнъ и весѣльля ôдбуде, и скриню мою ôддасть, и материнй подушки, та грошей не дасть намъ на розживу нй кошѣйки; дарма що то усе мы юму поназбйрали. Тамъ такій скупый, що крый боже! Адже у свѣтлицю, де самъ живе, нйкого не пустить и ключа нйкому не дасть, хиба вже дуже-дуже дасть минѣ; а ôтъ скринѣ своеи, де въ нього грошѣ лежать нйкому, нйкому не дасть. Якъ ôддаю юму грошѣ, такъ назирцемъ бачу, що чимала таки купка е; такъ съ тыхъ не дасть намъ, кажу, нй трохи. А безъ грошей, що мы будемо робити? Съ чимъ озьмемось, чимъ пôднймемось? Воно звѣсно, що мыбъ заразъ справились. Насъ люде бôльш знають, нѣжь юго, и всѣбъ до насъ повернули, такъ нй за що зачепитись. У тебе, кажешь, е свои грошѣ: де вони въ тебе?"

„Що мои грошѣ!“ казавъ Левко, а въ самого такъ у душі й тьохнуло, бо ôнъ якъ давъ по частцѣ, щобъ ôвса, чи дьогтю, чи ще де чого покупити, та якъ давъ недоброму чоловѣковî, такъ тôлки ôнъ и бачивъ и грошѣ и чоловѣка. Тэкъ тымъ то й засумовавъ, якъ Бвга про нихъ нагадала, и каже: „Що мои грошѣ! чи багацькожь ихъ? Рублѣвъ тамъ съ пятдесятъ зъ ростомъ. Чи можнажь на нихъ пôднятись?“

„Та на першій часъ буде й сіхъ. Щожь робити, коли нема бôльшъ? Роздобудемо товару, часточку на грошѣ купимо, а то наборъ наберемо, тай почнемо держати свой постоянный. Помаленьку, богъ поможе, розживати-мемось. Ось пôйди лишень до людей, та озьми грошѣ, тай будемо приньматись за дѣло.“

Не разъ, тай не два, такъ посылала юго Бвга до людей за грошима, а ôнъ тôлки й знае, що ôдбрѣхуетъ ся: то казали черезъ тыждень, тамъ черезъ другій... Щожь ему бôльшъ було робити, якъ не брехати? Бо дуже певно знавъ, що якбы Бвга знала, якъ ôнъ ихъ поспускавъ, то лаялабъ юго дуже; а ôнъ думавъ, що тутъ передъ нею одбрешетъ ся, а тамъ може тра-питъ ся такій добрый чоловѣкъ, що й повѣрить юму таку суму.

Далѣ разъ у день Бвга юму й каже: „батька нема дома, пôшовъ ажъ до вечора. Минѣ пильно съ тобою треба поговорити объ нашому дѣлѣ. На тобѣ ключъ одъ батьковои свѣтлицѣ, пôди тай жди мене тамъ. Я на часинку збѣгаю до сусѣды и заразъ вернусь, а ты сиди тамъ и дожидай мене. Порадимось якъ лучче, щобъ пôсля завтрього й звѣнчатись. Бачь проѣзжа-ющихъ багато и въ хатѣ, и въ кôмнатѣ, нйгде съ тобою й по-говорити. Сидижь тамъ, та будь ласковъ, до батьковои скринѣ и не пôдходь: тамъ такій, що усе примѣчае, де що положить; усе боитъ ся, щобъ хто безъ нього не прійшовъ, та не обô-кравъ юго.

— 272 —

Левко такъ и зробивъ. Упоравшись изъ своимъ дѣломъ и
пōшовь у свѣтличку.

Ђвго, Ђвго! чого бо ты такъ довго засидѣлась у сусѣды?
Що тобѣ тамъ такъ нйколи припало? Поки ты тамъ базикала,
а дома що робитъ ся, ось прйди та подивьсь!

Старый Макуха та вернулась одъ людей швыдче, нѣжь іого
ждали, та ще трошки було и въ головцѣ. Тимона, якъ уздрѣвъ
такого батька, и знаючи, що онъ тутъ до нього добрѣшій, вый-
шовъ назустрѣчъ до нього и ставъ дуже пльно прохати гро-
шей; запросивъ бувъ пять цѣлковыхъ, — батько іого одопхнувъ;
ставъ просити трохъ, — батько іого вылаявъ; просить одного,
— батько ворчить, та не хоче дать и полтынника. Тимона усе
просить, та ажъ до нѣгъ припадае. Батько змилосердивсь, намѣ-
ривсь їому дать четвертака. Отъ пōшли до свѣтлицѣ. Свѣтлиця
одомкнута. Батько й каже: „бачь, Ђвга тамъ. Нехай же выйде,
то безъ неи дамъ; а то буде гримати и не звелить тобѣ нйчого
дати.“

„Та дарма, тату,“ каже паробокъ; „коли буде ворчати,
то я и въ неи попрошу. Ходѣмъ!“ Отъ и отчинили дверй, увōй-
шли... Господи милостивый! що се таке? — Скриня Макушина
отчинена, розбитый замокъ лежить коло неи на долōвцѣ, а надъ
скринею стоить... Левко! Тай не можна сказати, чи то онъ, чи то
смерть іого. Блѣдый, блѣдый; очй їому ажъ пōдъ лобъ закоти-
лись; а въ руцѣ держить капшукъ зъ грōшми, а въ другōй
повнѣсѣнька жменя усе цѣлковыхъ. Та мабуть уже не першу
жменю потягнувъ съ капшука, бо кругомъ іого долѣ все цѣл-
ковй лежать: мабуть порозсылавъ, таскаючи съ капшука. Якъ
побачивъ Макуха таку бѣду, якъ ударить объ полы руками,
якъ крикне: „а що се ты, сякій-такій сыну, робишь?“

А Левкожь то труситъ ся, якъ у лихорадцѣ, та ледве
промовивъ: „се, дядюшка, не я....“ „Не ты, розбōйнику, а тōлки
катюжнй руки твои! берѣтъ іого! хлопцѣ, сюды!“

Тутъ уже Тимона й наскочивъ зъ людьми, що покликавъ
зъ великои хаты. „Берѣтъ юго! вяжѣтъ харцизяку!“ кричать
усѣ въ одинъ голосъ. Схопили сердешного Левка. Заразъ рабу
божому руки ноясами звязали и ноги спутали, щобъ не побѣгъ
та не втѣкъ. Далѣ й повели до волосного правленія. Шѣсть
чоловѣкъ держать юго мōцно, щобъ не выкрутивсь, а чоловѣ-
кōвъ зъ десятокъ, або троха чи й не бōлшь, хто съ кіемъ, хто
съ колякою, хто зъ рогачемъ, обступили юго и препровождають
мовь рештанта. Щожь бѣдный Левко? Звѣсно, що вже їому ро-
бити? Нй пары зъ устъ, не пручаетъ ся, а йде тихою ступою,
изъ звязаными ногами, куды юго провадють. На шіи розбитый
замокъ на верьовочцѣ повѣшеный, а на предовгому дрючку,
мовь запаска у перезвѣ, причепленый капшукъ, съ которого

— 273 —

ônъ грошѣ кравъ, щобъ усѣ бачили и дивились, що се злодѣя
ведуть.

Ще не выйшли гараздъ и за ворота, якъ збѣглось народу
видимо-невидимо! А жѣночкамъ тутъ якъ разъ и припало дѣло.
Вже одна одной росказуе, якъ Левко, Макушинъ годованецъ,
та прійшовъ до старого, та до сонного, та мавъ іого зарѣзати,
ажь тутъ де взявсь Тимоха Макушченко, оборонивъ батька и
хочь Левко й іого ажь двѣчі шпырнувъ ножемъ у груди, а въ
трейть по горлу рѣзонувъ, однакъ таки Макушченко іого по-
боровъ и руки скрутивъ и гукнувъ на людей, а тутъ набѣгли,
та іого й схопили.

Оттакъ собѣ плетуть и йдуть за громадою, а людей усе
бѣльшь пôдбавляетъ ся, такъ що вже й просунутись трудно. А
дѣтворажь то, дѣтвора, такъ тî — безъ сорома казка — тî,
бѣжачи край іого, ажь у ҫй юму зазирають та знай крічать:
„Злодѣяка! харцизяка! дай цѣлкового!... Покравъ, покравъ у
батька грошѣ!“ и усе прочее вернякають; звѣсно — дѣти.

Щожь Левко? Йде и на свѣтъ божій не смѣе дивитись!
Усе зле, що про нього росказують, чуе; чуе, якъ смѣютъ ся
зъ нього; чуе, якъ докладають юму; йде, йде, та згляне до
неба, та здыхнувши тихенько й скаже: „Господи милостивый!
чи се я?... Що отсе зо мною сталось?“ Часомъ и озираетъ
ся межь народомъ, чи не побачить кого юму треба.

На той гвалтъ выбѣгла Ђвга отъ сусѣды и не знаючи
своей бѣды пытаетъ ся декого, що то за прояву ведуть? Якже
росказали Ђн жѣночки по своіому, такъ вона такъ и не стя-
милась! Поблѣдла, затрусилась, зовѣмъ була впала, такъ кума
ѣи пôддержала и хотѣла швыдче вести до якоись бабы, щобъ
злизала, думаючи, що се Ђн зъ очей сталось. Якî вже тутъ
очй, коли ђи паробокъ, на когобъ вона зовѣмъ и не думала,
та наробивъ такого лиха! „Нѣ,“ каже, „кумочко-голубочка, нѣ,
моя рôдна тѣтусю! вже минѣ не до знахурки! Ходѣмъ до волости,
послухаемо, що онъ се наробивъ, та коли сьому правда, такъ
я тутъ передъ нимъ ляжу, та и вмру!“

Отъ прійшли до волости и вже началники позбѣгались,
якъ тыи мухи до меду, бо вже звѣсно, що кому припаде бѣда,
кому лучитъ ся лихо, а судящимъ то ҫтсѣля то ҫттôля пере-
падуть хаптурки, попаде дещо и въ кишеню: вони на те су-
дящî.... Отже голова й сѣвъ на покутъ, якъ старшина; побôля
іого старики, а въ кônцî стола писаръ, съ каламаремъ и папѣ-
ромъ, та знай кахикае выводючи черниломъ: спробовати
пера. Писне тай озирае людей; коли хто въ простенькôй одежî,
то онъ на тыхъ и не дивитъ ся, а усе поглядае, якъ кôtъ на
сало, тôлки на жупанныхъ.

18

— 274 —

Отъ голова и звелѣвъ подавати злодѣяку, звелѣвъ поздојти
старому Макуєс и почавъ росыитовати, якъ було дѣло. Макуха
усе й росказавъ: якъ увѣйшовъ у свѣтлицю и якъ знайшовъ
'левка надъ скринею зъ грōшми.

„А чи е свидѣтелѣ?“ гукнувъ голова, поглядаючи на гро-
маду. Двадцятеро обозвалось, що бачили усе тее и якъ зъ
грōшми зланапали Левка.

„Ну, и кōнецъ дѣлу!“ сказавъ голова, устаючи зъ за
стола. „Писарю, перепиши,“ каже, „свидѣтелѣвъ, та поздобай
въ нихъ руки, тай пиши мерщй лепортъ до суда; а мы хо-
дѣмъ до Макухи свидѣтелствовати.

Отъ и пōшовъ, а за нимъ и судящй; а десятськимъ ставъ
приказовати: „Глядѣтъ же минѣ, збйрайте заразъ по селу ку-
рей та яець: бачите, судъ нађде сюды на елѣдствіе, такъ може
динѣвъ зо два жити-муть, — щобъ усього було доволѣ; та
щобъ и рыба була: бачь середа зайде, а справникъ мяса не
ѣсть: онъ у насъ богобоязливый. Ходѣмъ; — веди до себе Фе-
доровичу Трехиме!“ — Тутъ и перечипивъ юго писаръ и каже:
„А щожь, пане голова, зъ учинившого произшествіе треба, нада
зняти доношеніе, чи... тее то... допросъ.“ — „А на якого сына ще й
допросъ? Хиба не бачивъ на шіи розбывый замокъ и капшукъ?...“
— „Та воно такъ,“ сказавъ писаръ почухавшись, „справка чи-
стая, та ще полишне не пріобщено къ дѣлу; а вы знаете, его
благородіе заразъ созволить возтребовать....“ — „Я то про те
знаю. Ты мене, голубчику, не вчи: я тобѣ не Явдокимъ, що змѣ-
нили. Полишне въ мене — рештанта у холодну. А ты посылай
мерщй лепортъ.“ — „А на скōлки, пане голова, потягъ Левко?
Вы й не спытались.“ — „Пиши бōлшь. Напиши... на двѣстѣ ру-
блѣвъ.... по курсу. Чого намъ жаловати Левка? Та хочы й
Макуху; що намъ до нього? Не наше прошло. Ходѣможь, па-
нове судящй. Я зъ Макухою усе на мѣстѣ преступленія розпо-
ряжу: на скōлки и коли, и якъ.“

Надувшись голова и паличкою поздираючись, повѣвъ пе-
редъ, а судящй, що сидючи за столомъ, що голова съ писаремъ
скаже, то вони знай поздакують, пōшли за головою; а за ними
Макуха съ сыномъ и свидѣтелями. А громада, тōлки довели
Левка до правленія, рушила на ведмедѣвъ дивитись, що ци-
гане навели въ село.

Зоставсь писаръ у правленіи самъ и заразъ позднявъ го-
лову до горы и ставъ командовати: „А говъ, десятськй! набійте
на орештанта залѣза, та посадѣте у холодну, та щобъ кала-
вурнй були. Сьогоднѣ вже лепорта не отправимо, затымъ що
голола на слѣдствіи и вечеряти-ме; а іому треба, нада попереду
прочитати, та тогда отсылати. Не якъ було при старому го-
ловѣ, — щобъ васъ зъ новыми порядками!“ сказавъ почухавши

— 275 —

чубъ и усѣвъ, щобъ писати, що тамъ їому треба. Ажь тутъ
Бвга — беркиць їому въ ноги и стала прохати: „Братйку
Кондратовичу, соколику! що хочь озьми... отъ намисто... отъ и
дукаты... и ще тобѣ дяковати-му... дозволь минѣ зъ Левкомъ
на самотѣ переговорити... роспытати їого! Се не онъ зробивъ.
се щось не такъ... тѣлки їого роспытаю.“

Кахикавъ писаръ, кахикавъ, покручувавъ усы, покручувавъ.
далѣ уставъ, походивъ по хатѣ, узявъ ся въ боки и каже: Евгеніе
Трохимовно! чи ты, сердце мое, одурѣла, чи обожеволѣла? И
дѣвоцство свое и худобу хочешь занапастити съ такимъ розби-
шакою! Онъ уже рѣшивь: вѣчная каторга їому предпишетъ
ся. Не вбивай ся, не трать ся; не давай минѣ намиста и ду-
катовъ; оддай минѣ себе усю и съ худобою. Я чоловѣкъ зъ
дарованіемъ; посредствомъ твоеи худобы и моені способности
выскочу въ засѣдателѣ; ты господарювати-мешь, а я на слѣд-
ствіяхъ приобрѣтати-му, такъ що собѣ придбаемо! га? Буде и
намъ, буде и дѣточкамъ! Покинь сього харцизяку; я їого за-
пакую въ Сибѣрь, а самы зостанемось у спокойствіи и удовол-
ствіи усякомъ. На усю нѣть потурю їого до города, а завтра
пришло людей и поберемо знаки...“

„Щобъ ты не дождавъ и съ твоимъ родомъ поганымъ, писарськимъ!“ такъ гукнула на нього Бвга. „Чи можна, щобъ я промѣняла мого Левка, кого минѣ мати покônйна велѣла шановати, та на тебе мерзеного, пявку людську! Зошлете їого въ Сибѣрь, пойду й я за нимъ. Та не у васъ и правда: я дойду и въ городъ, и до судящихъ; усѣмъ роскажу, що Левко не таковській; се може на нього такъ наслано. А ты собѣ и въ головахъ не покладай: поточать ся съ хаты й старосты твои...“

„Та запроторюжь їого въ Сибѣрь!“ сказавъ писаръ чмы-
хаючи, та выпхнувши, трохи ажь не въ потылицю, Ёвгу съ
правленія, а самъ мерщій сѣвъ писати, ажь зубами скрегоче
та пише, та знай пѣсочкомъ присынае, та хочь у нього чубъ
и добре спотѣвъ, а таки й сконпоновавъ, що якъ Левка злапали
надъ Макушкиною скринею зъ грōшми, коихъ по обыску у
кишеняхъ и за пазухою оказало ся боліе двухъ
сотъ рублѣвъ по курсу, о похищеніи коихъ и на-
мѣреніи поoxidить еще и боліе, оный Левко учи-
нилъ сознаніе при такихъ и такихъ свидѣтеляхъ,
тай пописавъ такихъ. якихъ тогда и въ правленіи не було, та
глядѣте лишень, чи були и въ селѣ; отъ и руки за нихъ по-
пōдписувавъ, та мерцѣй до Макухи, де голова слѣдствіе про-
изводить.

Якъ же тамъ голова съ понятыми слѣдствіе производить,
Звѣсно, якъ и въ земськихъ бачили. Заразъ посѣдали за стōлъ!

*

— 276 —

а Макуха знай представляе доказателства: то полыньковои, то перчиковои; а то вже старый Макуха добравъ ся и до настоящою на калганъ, що Євга була придбала для проѣзжающихъ полупанкѣвъ (настоящій усе путь солодку и возять изъ собою, а шинкарськои не вживають); выцѣдили й ту потроху, беседуючи то объ жнивахъ, то объ косовицѣ, а объ дѣлѣ ще ніхто й не чичиркъ. А Макушинъ наймички ажь засѣились пораючись: та локшину крышить, та вареники лѣпить, та курку патрае; вытягли зъ сажка гусаковъ съ пару, що Євга була закинула: прійшло и имъ лихо! Такій бенкетъ справляють, що ну! А самой господарки, Євги, ніхто ні въ чѣмъ и не пытае: вона бо забралась у нову комору, та не то що плаче, а голосить объ своїй лихой годинѣ, що се Левко такъ народивъ, — тѣлки свѣтъ їй завязавъ! — А Тимосѣ тутъ на руку ковѣнька! Поштуе усѣхъ, а себе попередъ усѣхъ: не пронесе нікого и себе не забувае, та знай Левка костить, та прикладки їому прикладае и чого за нимъ и зъ роду не бувало, те їому такъ и пришлилое, мовь шишилькою.

Ще не поѣли гараздъ и стравы, и тѣлки що почали спичками штыркати вареники, та обмочуючи у ростоплене маслечко и сметанку, та глытати мершѣй, щобъ приньмати ся за тернѣовку, що повенъ штофъ їи унѣсъ старый Макуха, ажь вже писаръ бѣжить, ажь засопъ ся.

„Чи тутечка, здесечка голова съ понятыми? чи вже совершили слѣдствіе?“ пытавъ ихъ. А голова у одвѣтъ їому грозно: „И совершили и сокрушили. Тебѣбъ то наскuthного писаря, й дожидати? Я тобѣ скônки разônъ казавъ и приказовавъ, що я вамъ не Явдокимъ, прежній голова: въ мене щобъ дѣло кипѣло и щобъ по усѣнѣ правдѣ зроблено було! Писавъ, писавъ до повночи, а що тамъ принѣсъ? Ще може тѣлки начерно? Та ось повечерявши я роздивлюсь и заразъ тебе поймаю въ несправности. Сѣдай уже вечеряй, не мѣшай добрымъ людямъ.“
— Се ще панъ голова тѣлки казавъ, а панъ писаръ уже давно выпивъ и простои, выпивъ и калгановои, не забувъ смоктенути и перчиковои, попавъ повъ курятинѣ, такъ їи й рѣшивъ, а гусакову кобылку зъ ногою мершѣй у кишеню, бо въ школѣ вчивъ ся, такъ не кидавсь дяковськои натуры, и вже мершѣй за вареники; отъ и догнавъ и їжею и напитками тыхъ, що попередъ нього мабуть за часъ почали, та промежь такимъ скорохвацькимъ дѣломъ, ще вспѣвъ и тричй кахикнути, якъ писаревъ звычайно. А проте, що голова на нього гримавъ, онъ не дуже й прислухавъ ся, бо знавъ те, що не бой ся тѣе и собаки, що гавкае, та примѣнивсь и до головъ: якій бѣлѣь хвастае, та величаетъ ся, та порядки задае, той и не тямить нічого и зробить не спорячи по твоюму. Отъ и тутъ такъ було.

— 277 —

Поѣли, попили, повечеряли на усѣ заставки. Панъ голова
ледве языкъ ворочае, а прочіи судящій та понятыи схопили
мершѣй палички тай хитають ся надъ ними. Панъ голова ще
змōгъ таки подяковати Макусѣ, выкоренити Левка и объцятись,
що пошле лепортъ объ усъому дѣлѣ завтра до суда. А панъ
писаръ кахикаючи надъ останньою молошною кашею, що до-
ѣдавъ, та поглядаючи на кухликъ тернōвки знай усами пōд-
моргуе, думаючи: „не такъ воно буде, якъ вы кажете!“ Якъ
же рѣшивъ усе и на потуху останнью выпивъ, та заразъ до
головы: „кудыжь утѣкаете? пōдпишѣте лепортъ. Произшествіе
важное треба на усю нōчь послати...“ — „У судъ!“ казавъ го-
лова. — „Але у судъ!“ казавъ писаръ; а те й забули есте,
що панъ справникъ повелѣвавъ, щобъ обо всякōмъ важнōмъ
дѣлѣ, де е полишне, прямо до нього представляти?“ Пōдсунувъ
лепортѣдо пана головы, доставъ съ кишенѣ каламаръ и тыкнувъ
іому въ руку перо и каже: пōдписуйте жь мершѣй... Та дежь
вы пишете? Се вы сторчака пōдписуете!“ Голова схаменувесь,
выпрямивъ бумагу и ставъ складати та по слову пōдписовати
свое именьня, усе таки ворчачи на писаря: „Я не люблю не-
порядкōвъ... я вамъ не Явдокимъ... въ мене неправдою не озь-
мете...“

Писаръ пōдписаный лепортъ схопивъ та мершѣй съ хаты...
Панъ голова ще таки добривъ до своеи хаты, бо дуже близенько
була; а прочі судящій зайшли не знать куды, такъ що ранкомъ
на силу ихъ позбирали. Учинили слѣдствіе добре!

Нудить ся нашъ Левко у залѣзахъ сидячи въ холоднōй и
день и другій, вже й третій. Каравульній не пōдпускають Ёвги
й близько, що іому то ѣсточки приносить, и бōльшь усъего, щобъ
іого выпытати, на що онъ тй проклятеннй грошѣ кравѣ, и якѣ
то покрыти сее дѣло, що — чи не можна, якъ часомъ бувае,
выкрутиться отъ такои бѣды. Такъ бо каравульній такъ и же-
нуть ѣи отъ холоднои. Пōде сердешна до дому, за слѣзоньками
й свѣта не бачить.

А Тимохажь то, ажь танцюе, що звѣвъ Левка, и вже го-
сподарюе усѣмъ, мовь Ёвзѣ вже й дѣла нема. А съ писаремъ
такъ и водить ся. И — отъ штука хиба! — не Тимоха іому
могорычѣ ставить, а писаръ іому, та усе іому обывае, що пōде
Левко въ Сибѣрь, покоштовавши плѣтей, „бо вже,“ каже, „я
такъ дѣломъ заправивъ: пописавъ, якъ Левка надъ скринею
застали, якъ повны кишенѣ познаходили въ нього краденыхъ
грошей, якъ онъ при такихъ и при такихъ обивателяхъ у до-
просѣ признавъ ся, що й попередъ того неразъ до скринѣ на-
вѣдовавъ ся, и тягъ ôттōля грошѣ; усе добре зробивъ; збавлю,“
каже, „тебе одъ врага и супостата, а сестру вже за мене хочь
присилуй, а ôддай; минѣ не треба нй худобы и нйчого, тōлки

— 275 —

Ђи одну. Усе тобЂ зоставлю! " Сежь Ёнъ казавъ тай брехавъ, щобъ їому нйчого не треба було: їому нужды не було до Ђвги, абыЂ худобу згарбати; а якъ ђи було до гаспида, такъ Ёнъ и збйравъ ся Тимоху за качества оддать у салдаты, а самому усъмъ орудовати; а съ старымъ Трохимомъ Макухою тежь лагодивсь упоратись: "Подведу штуку, щобъ їого, якъ багатшого на усе село, зробили зборщикомъ и подушныхъ и обще ственныхъ, та въ щетахъ їого й заплутаю; оттутъ и поодбйраю въ нього усе, налякавши, що на поселеніе поде. Якъ пòддасться, то й оправлю їого; колижь заспорить, то не выкрутитъ ся. Туды їому й дорога. Ёвгу повчу разбъвъ зо два, очѣпокъ зъ неи зoбю, патлы йй обйрву, то й дасть минѣ волю. Тогдѣ я съ худобою, при моѣмъ дарованіи, певно буду засѣдателемъ... Хемъ, хемъ! "

Ище денькôвъ съ чотырî нйчого не чути було... Ажь ось прибѣгъ передовый козакъ, що бѣжить за нимъ панъ справникъ. Почали курей по хатамъ однймати, яйця одбйрати; одомкнули казенный ящикъ, потягнули чимало, турнули въ городъ и за ренськимъ, за хранцузькою водкою, а якъ завтра припадала пятниця, а панъ справникъ бувъ собѣ богомoльный та богобоязный, и вже нî за що душѣ не сквернити-ме скоромнымъ, такъ приказано купити и кавяру и крымського оселедцю и свѣжопросольнои осятринки и свѣженькои рыбки хорошои и раковъ и паляниць.

Ажь ось прибѣгъ и панъ справникъ зъ двома дзвониками
и съ письмоводителемъ. „А де кватиря?" Повели до Макухи,
и попереду усѣхъ людей повыгонювали, щобъ нî духа проѣз-
жающихъ не було на постоянному, а вже й такъ безъ Ёвги
та безъ Левка стали люде жахатысь того двора и вже зо всѣмъ
не становились.

Увoйшoвъ справникъ у хату, помоливсь богу, заразъ и
гукнувъ: „А есть што абедать?“ — „Е ваше благор..... ваше
высокоблагородіе“ одвѣтъ давъ писаръ, згадавши, що се вже
не прежній, капитанъ, а вже панъ маюръ. „Чи не соизволите
попереду слѣдствіе...“ — „Пашолъ вонъ, дуракъ!“ гримнувъ на
нього їого высокоблагородіе и соизволивъ слѣдствіе, що писаръ
юму подносивъ, у нôсъ юму штрикнути. „Што ты меня маршить
дьеломъ? я и такъ утамилъ са. Снійми съ вора дапросъ и пап-
кажи лжье, а мнєе абедать давай.“

Потюпавъ нашъ панъ писаръ, ходючи передъ справникомъ
на вспинячки, то въ сѣни, то за хату, и ставъ допросъ писати,
мовь роспытуючи Левка, а онъ їого въ йчй не бачивъ бoльшъ
тыжня. А панъ справникъ затымъ объёлае цупко! Тoлки таки
що пообѣдавъ, вже писаръ на вспинячки и подбѣгъ: „Чи не
соизволите допросъ подписать, ваше высокоблагородіе?“ А їого

— 279 —

высокоблагородie соизволивъ ажь ногою тупнути, та вылаявъ
таки зновъ iого, що iому не дае ляговитись спать послѣ объѣда,
тай прогнавъ iого, звелѣвши обыскъ повалный объ рештантѣ
вчинити.

Панъ справникъ послѣ доброго, мирського объѣду лѣгъ
спочивати, бо дуже втомивъ ся, трощивши куратину та яешню;
а письмоводителя Тимоха Макушченко повѣвъ купатись, а тамъ
за рѣчкою у озерахъ дѣвчата коноплѣ мочили та мняли, такъ,
молодецьке дѣло, треба було имъ и туды пробѣгатись. А тымъ
часомъ панъ писаръ збивъ людей чимало, поприводивъ ихъ до
присяги и зôбравъ до волости и ставъ пытати: А що, люде
добрî! хто знає за Левкомъ, Макушчинымъ приньмитомъ, чи е
качества?" Тай замовкъ, тôtки поводить перомъ по папѣру.
Старики здвигнули плечима, хто кахикае, хто паличкою копырсае,
а всѣ мовчать. Отъ одинъ зъ нихъ выйшовъ и каже: „Себъ то
про Левка? про Макушчиного приньмита? чи е въ нього качества?
Нехай богъ боронить! Нема за нимъ нîчого. Я присягу дававъ,
а мушу по правѣ сказати, що онъ дитина добра, хлопя смирне,
роботяще, и якбы не онъ у Макухи господарьовацъ зъ Твгою,
то досйбъ нîчого и не зосталось бы...—„Чи такъ усѣ кажете?
пытавъ писаръ, а самого iого ажь за живôtъ узяло, якъ стали
похваляти Левка, та ба! нîчого робити! — „Усѣ, усѣ! у одно
слово кажемо, якъ присягали!" загула громада — „Добрежь,
добре! давайте руки, та ійдѣте до дому." Отъ поодбйравъ отъ
нихъ руки, пороспускавъ людей и ставъ писати, що сіі люде
съ пôдъ присяги показовали, що Левко и злодѣяка, и воряжка,
що бродяжничае по селамъ, къ домостроителству неспособенъ,
въ вороствѣ, пянствѣ, дракахъ и прочихъ качествахъ упражня-
етъ ся частовременно, и що имъ доволно звѣстно, що хотѣвъ
оббкрасти хазяина свого, и затымъ вони не желають приняти
iого на жительство, а просють або у салдаты оддати, або у
Сибѣрь на поселеніе послати. Не побоявъ ся грѣха панъ писаръ
такого обыску за усью громаду пôдписати, що руки iому да-
вали на добре и що за Левкомъ не знали ніякого качества, а
ônъ бачите, куды нагнувъ! О писарська душа! Та такижь
пописавъ и свидѣтельскî показанія: хто выньмавъ у Левка съ
кишенъ грошѣ, хто ихъ перелічовавъ, якъ Левко ихъ однймавъ,
якъ признававсь, и усе, усе списавъ, и руки за тыхъ людей
попôдписовавъ, а вони сномъ и духомъ того не знають, и ставъ
тюпати коло справниковои кватирѣ. А той выспавшись любенько,
выпозѣхавшись, потягнувшись разôвъ десятокъ, уставъ, тай ве-
лѣвъ себе чаемъ поштувати. Чай пье пôдливаючи хранцузьку,
а самъ люльку смокче. Ажь ось послѣ семои чашки и гукнувъ:
„Писаръ! пайди сюда!"

— 280 —

Отъ и вōйшовъ нашъ писаръ тихесенько ступаючи, що й не чути іого, и ставъ коло дверей, пильно дивлячись у ōчй пану справнику, а думка такъ бѣгае и сюды й туды, що объ чѣмъ бы то іого панъ справникъ нй спытае, щобъ іому тутъ якъ разъ одвѣтъ и дати: чи объ недовмцѣ, чи объ дорогахъ, чи объ проходящōй командѣ, чи объ надѣленіи обивателей полемъ, — у іого усе вже пōдобрано, на усе брехня готова и хочь ты якъ хочь іого роспытуй, а ōнъ одбрешетъ ся, и не просунешь пальця межь іого речи.

„А що слѣдствіе? пытавъ панъ справникъ — „Окончено, ваше благор... чи то пакъ, ваше высокоблагородіе! И допросъ и свидѣтелськіи показанія и метрика и обыскъ...“ — „Покажи... Ето письмоводитель писавъ?“ — „Нѣту, ваше высокоблагородіе! Ихъ благородіе отлучались ради тѣлеснои чистоты у оное мѣсто, сирѣчь у рѣчку, измыти плоть свою, а я, дабы неудержанно...“ Панъ справникъ переворочувавъ, переворочувавъ листы, и каже: „Справно... харашо! Такъ и нашъ засѣдатель, Марко Побійпѣчь, не выведе кōнцѣвъ... Харашо! я дома попōдписую. Вели лошадей запрягать... Хто тамъ хниче на крильцй?...“

А то наша бѣдна Ђвга, що ждала справника, якъ ангела божого, думаючи, що онъ то защитить ђи Левка, и якъ онъ прихавъ, такъ вона усе пильновала край холоднои, що якъ поведуть ђи Левка до справника, такъ и вона за нимъ пōде и буде слухати, що тамъ онъ на допросѣ казати-ме: якій іого нечистый навчивъ одбивати батькову скриню и грошѣ брати? А нашъ панъ писаръ проковтнувъ душу и зōбравсь брехати. Пригладивъ чубъ, кахикнувъ, поясъ пōдтягуе, а очй у землю устромивъ, щобъ бачите не видно було, що въ очахъ іого чоловѣчки до горы ногами стали, якъ у всякого, хто почне брехати, тай каже: „То ваше благор... чи то пакъ, ваше высокоблагородіе, хазяйська дочерь. Есть прослышеный рекрутській наборъ, такъ ужасаетъ ся, щобъ единоутробного у нея брата не возвымѣли...“

Хиба-развѣ буваетъ поведенія не такъ?...“

„Нѣту, ваше высокоблагородіе, качествъ за нимъ ніякихъ не имѣтъ ся и суть двудушная сказка, но женськее дѣло, глупость...“

„Скажи ђи, щобъ нйчого не боялась. Вели лошадей подавати. А арештанта отправляй у городъ сейчасъ. Покуда я приѣду, штобъ тамъ бувъ. Я іого тотчасъ рѣшу. Пастроже за нимъ сматрѣть, штобъ зъ дароги не вшолъ.“

„Подозволте, ваше высокоблагородіе, минѣ самому іого препроводити и квитанцію получить. Щежь и дѣло имѣтъ ся у судѣ...“

— 281 —

„Харашо, веди самъ. Пашолъ! Пашли мнье голову.“

Панъ писаръ повернувшись на одной нозѣ, мовь та дзига,
тѣлки патлы іого мотнулись, и счезъ. Заразъ, за нимъ увѣй-
шовъ до справника голова, и дверй собѣ зачинили. Щось дов-
генько розговорювали собѣ и чути було щось брязчало: хто
каже — полишне, зъ якимъ Левка схопили, перелічовали, а
хто каже, що то чашки брязчали, а може и те, й друге, мы
тамъ не були, такъ и не знаемо; тай не наше дѣло: мы рос-
казуемо про Левка та про Ёвгу, а межь нихъ не мѣшаемо
ся, щобъ часомъ чого черезъ верхъ не перебрехати, або й не-
добрехати. Покиньмо ихъ, та ходѣмъ поки за писаремъ; будемъ
дивитись, що той мудруе.

Отъ выхопившись отъ справника и ійдучи поузъ Ёвгу,
що стоить на мостку та гORSЬО рыдае, отъ онъ Ёй и каже:
„Не плачь, голубко; проси пилнѣшь ихъ высокоблагородіе,
пана справника; онъ помилуе; може зоставить Левка дома;
абыбъ у салдаты не взявъ. Проси, яко мога!“ тай побѣгъ до
свого дѣла. Вже въ нього и каравульнй и провожатй, такъ и
вмыло ся: не дали Левковй и здыхнути, ухопили, руки звязали
и повели до города; а панъ писаръ изъ заду Ёде и наглядае,
щобъ справно було.

Ихъ высокоблагородіе, панъ справникъ, покônчавши свое
дѣло зъ головою, выйшовъ сѣдати на повозку, ажь тутъ, на
мостку, іому Ёвга беркиць у ноги: „Батечку, голубчику! не
оѣдавайте мого Левка...“ тай заголосила. А справниковй й бай-
дуже, хто Левко, а хто Марко, и думаючи, що вона объ сво-
ему братовй просить, щобъ не оддавали въ салдаты, пхнувъ ђи
ногою, тай гримнувъ на неи: „Чаво ты, дура, боишь ся? Не
озьмуть, не озьмуть!“ — „Звелѣтежь іого ђтпустити, ваше
осіятельство!“ голосила Ёвга, бѣжачи за нимъ до повозки, та
ажь за полы іого хватае. А онъ смокчучи люльку ускочивъ
у повозку икаже ђй: „Велю, велю. Его й не озьмуть. Пашолъ
адъ неи скорьеича!“

Конъ помчали, дзвоники задзвенѣли, два козаки попереду,
а третій зъ боку, рушили; а ихъ высокоблагородіе, панъ справ-
никъ, протягсь у повозцѣ, тай ставъ свое думати, а письмово-
дитель, выкупавшись гарненько и побѣгавши за рѣчкою зъ
дѣвчатами, тежь ставъ свое думати, и покрылись швыдко. Чого
не докушало ихъ высокоблагородіе, знесеного зъ миру на че-
твергъ, и що куповане на пятницю, усе зосталось головѣ. Ку-
дыхъ бакъ іого дѣти? А Ёвгажь то, почувши таку милость
отъ пана справника, зъ радощѣвъ сама себе не тямлючи мер-
щѣй до холоднои... ажь уже бачу, — такъ собѣ думае — іого
отпустили? Дверй отчиненй, сторожѣвъ нема... Вона у пра-
вленіе... якій тамъ нечистый буде, коли вже выповодили пана

— 282 —

справника? Теперь ихъ и въ три днѣ не зберешь! Хиба зновъ яка проява явитъ ся, що дожидати-муть зновъ чи пана справника, чи якого засѣдателя... Отъ нашой Ёвзѣ на душі такъ повеселѣйшало, що вона вже и нужды мало. Думае собѣ, що Левка по приказу справничому якъ выпустили, то може побѣгъ до рѣчки выкупатись, а тамъ може до своеи дядины побѣжить головоньку змыти, та бѣлу сорочечку взяти, бо у великой нуждѣ стобли день сидѣвъ у холодной... Отъ у такой думѣвѣ пōшла мерещѣй до дому и дожидаючи Левка давай приньматись зновъ за господарство. Те поѣли, те попили, те розōбрали, того не доглядѣли... розоръ тай годѣ! Сплакнула трошки, нічого робити, принялась: прибйрае. збйрае, ховае, пораетъ ся и знай Левка дожидае... Може зоставсь у дядины пополудновати? Тай добре: щобъ я юму тутъ знайшла? Неначе пōселя Татарвы, нічого й не знайдешь!"

Отъ и вечѣръ. Може онъ тамъ и заночуе, щобъ спочити добре, а завтра прийде, тай приньметъ ся за дѣло. "Отъ и ранокъ. Не ійде Левко. „Еге!" думае Ёвга: „знаю. знаю! Отеежь онъ пōшовъ до людей збйрати грошѣ, що пороздававъ; мабуть хоче, щобъ пōсля такои працѣ швыдче наше дѣло скончати, щобъ выйти ônъ батька на наше вже господарство. Колибъ же швыдче збйравъ та приходивъ! панъ-отець обещавь заразъ насъ обвѣнчати и не багато, по нашой бѣдности, взяти."

И обѣдъ и полудень минувъ ся, а Левка нема. У вечерѣ вже Ёвга стала тужити. Одно те, що батько щось дуже сердитый: ходивъ до головы, лаявъ ся зъ нимъ за якіись грошѣ, що не вертають юму; а голова каже, що то полишне, не моя, каже, воля. А тамъ Тимоха,... хто іого знае, де вже онъ и грошей бере! усе зъ людьми, усе зъ людьми наводить ся до себе; та колибъ же люде путнй, а то пробишаки. якъ и самъ. Наведе ихъ повну хату; хочь и навернетъ ся якій проѣзжаю-щій, онъ усѣхъ повыгонить, пье, гуляе, музика та спѣвы; пляшки, ônка бье; на сестру мовь на наймичку кричить и не дае й, сердешной, добре нй за вōшо взятись. Верховодить та товчетъ ся, мовь Марко по пеклу. Нема й нй въ чому й волѣ! А тутъ ще й Левко не ійде; нй съ кимъ й и порады взяти!

Такъ вона дожидала іого день и другій. Нема. не ійде, не вертаетъ ся Левко! Може отъ сорому, що усѣжь то іого теперь злодѣякою звати-муть, боитъ ся очей показати? Пōшлабъ вона до людей, що юму виннй, та роспыталабъ ихъ. чи не бувъ онъ у нихъ, такъ не знае бо, хто юму именно винный. Отъ уже на третій день здумала пōти до іого дядины: та вже певно знае, де онъ поводить ся и що думае на свѣтѣ съ собою робити. Отъ и пōшла. Якже вздрѣла й Горпина, дядина Левкова, такъ и загерготѣла на неи; Зъѣли, зъѣли много Левка! де

— 283 —

вы іого заподѣли? хиба затымъ узяли бѣдного сироту, щобъ зовсѣмъ занапастити іого? Чи взявъ тамъ скônки грошей, чи ще тônки намѣривъ ся, а тутъ вже швыдче іого й згубити? Та хочбы тамъ що и взявъ, такъ хиба онъ вамъ не заробивъ того? Приньмитъ живе, якъ сынъ у батька, а онъ бувъ у васъ якъ крепакъ; и нôчь и день усе робивъ, доглядавъ, убивавсь мовь за своимъ добромъ. Добрежь вы юму мабуть дяковали, що чоловѣкъ у нуждѣ знавъ, що нîхто юму нîчого не дасть,— онъ тихенько и взявъ... Ну й дарма! пôймали на злодѣствѣ, такъ було дома й дати прочуханку; якъ хотѣли, такбы й навчили. А то заперли у холодну на цѣлый тыждень...."

„Та вже іого, тѣточко, ôттôля выпустили; самъ справникъ приѣзжавъ, тай выпустивъ!“

„А щобъ выпускала лихая година та нещастлива и вашого справника, и старого, лысого Макуху, зъ усѣмъ вашимъ поганымъ родомъ и приплодомъ!“ такъ залящала Горпина.
„Выпустили! Оттакъ ты выпускай! Руки юму скрученî, столожѣвъ та калавурныхъ съ прездоровенными кіями неначе за якимъ душогубцемъ, настоящимъ харцизякою.... Пруть сердешного; може до городу нî разу юму и спочити не дадуть....“

„Зъ якими кіями?... до якого го... горо... да?“ ледве промовила Ёвга, а въ самой руки й ноги затрусились, и сама такъ и пополотнѣла.

„Зъ якими кіями!“ стала ъи кривити Горпина. „Ты голубоко нîчого й не знаешь? Съ такими кіями, що якбы такимъ хочь однымъ разъ ушкварити твого дурного батька, такъ онъ бы и зъ мѣсьця не пôднявъ ся; а то бѣдне хлопя за десяткомъ такихъ повели...“

„Та куды бо повели? кажѣтъ швыдче, тѣтусю!....“

„Куды? Туды, де козамъ роги правлять, кудыбъ запроторити и твого батька и твого братîка, Тимоху пробишаку, и тебе, добру панночку, що тônки вмѣла хлопця обдурьовати, що буцѣмъ то пôдешь за нього, щобъ абы робивъ на васъ; якъ же побачили, що вже й безъ нього справитесь, такъ тогда й треба ъести чоловѣка. Идижь теперь та другихъ обдурюй!“ тай стала Горпина плакати за своимъ небожемъ. На неи дивлячись, стала и Ёвга гôрко плакати та припадати до Горпины, щобъ хочь на неи не сердилась и росказала Горпинъ усе, якъ у неи було съ справникомъ, и якъ онъ обѣщавъ ся выпустити. Оттутъ вже Горпина отсердилась трошки и стала ъи росказовати, якъ повели Левка въ городъ, за якимъ каравуломъ и за якою сторожею, и що, каже, повели прямѣсѣнько у острогъ. Батечки мои! якъ то дуже засумовала Ёвга! Нîчого Горпинъ не кажучи, пôшла одъ неи до дому. Плакала, плакала, далъ що надумала? Стала збйратись; навязала у торбу, чого ъи треба було; щожь то грошей

— 284 —

треба; своихъ нема: що зароблялось на господарствѣ, оддавала батьковй, а въ нього просити не хотѣла, щобъ не ставъ выпытовати, на що ъй грошѣ? Пôшла до сусѣдъ, позастановила и намисто и дукаты и кресты и материны плахты, добулась грошей, поувязовала усе якъ треба, торбу на себе почепила, свиту пôдперезала, узяла паличку въ руку, помолилась до церквы богу, гôрко сплакнула, тай пôшла. Идеть, идеть дорогою, вже й далеченько одôйшла отъ свого села, а нй пилажь то нй ъла съ самого ранку нîчогъсѣнько. Де вже ъй и ъсти! нîчого й на думку не йде! — Ишла, ишла, ажь ось бачить — и пôзнала писаревî конѣ, що частѣсѣнько на нихъ по селу бѣгае, назустрѣчъ ъдуть. Вона й догадалась, що и онъ тутъ е; мершѣй у буряны тай прилягла, а онъ и пробѣгъ мимо, не бачачи ъи и въ увесь голосъ спѣваючи псальму: Склонѣте ся вѣки со чоловѣки! Вже якъ зовсѣмъ стало писаря невидно, вона стала вставати..., такъ щожь? зовсѣмъ не здужае! У горлѣ пересохло, не ъвши отощала, ноги потомились, а лихо й бѣда, на думцѣ усе якъ тутъ! Пôднялась, посилковалась, ледве, ледве повзе, та ще на лихо, нîкого нема ъй назустрѣчъ, щобъ хто пôдвѣзъ. Вже смеркаючи черезъ превелику силу мовь рачки доповзла до города; а въ городѣ була въ неи пріятелька, удова. Вона до неи. Тамъ ъи й приняли и нагодовали и дали спочити.

У ранцѣ, якъ вона вже росказала, за якимъ дѣломъ именно вона прійшла, порадились исъ пріятелькою и пôшли у купѣ до острога. За шагъ пôшовъ салдатъ докладати, що такому и такому рештанту прійшли подати сорочечку та паляничку. Якже дозволили, такъ ще гривню дали, поки ихъ упустили въ острогъ. Тутъ до нихъ и выйшовъ Левко..., мати божа! чи сежь онъ? Сорочка на ньому чорна та пречорна, та уся вже въ дѣркахъ, босый, бородою зарôсъ, пôвъ головы уподовьжь выголено, — зовсѣмъ якъ на каторгу уйти. Ёвга юго й не пôзналабъ, якбы онъ не обôзвавъ ся: „Евго! ще ты мене не забула?... и тутъ знайшла?“

Евга стоить, якъ деревяна, труситъ ся, а въ очахъ жовтѣе. Ледве промовила: „Що се ты наробивъ?“

„Знаю, що я наробивъ... Не боюсь бога милосердного, не боюсь и суда. Чому зъ мене допросу не знймають? Якбы мене у судѣ спытали, тогда бъ я усе сказавъ.“

„Роскажи минѣ... нехай я буду знати... на що се ты такъ зробивъ.“

„Тобѣ усю правду роскажу, та требажъ и допросъ зъ мене зняти. Ось слухай тай судящимъ такъ скажи. Якъ я зоставсь у свѣтлицй....“

— 285 —

„А чѣво рештантъ зъ бабами разговорюетъ?" закричавъ побачивши сержантъ, чи якійся командьеръ. „Вонъ ихъ желѣте! подали милостыню, ну и вонь!“

Заразъ Левка стали заганяти; на силу встигла іому Ёвга подати сорочечку, убраньня, хлѣбець и паляницю. Салдатъ ихъ заразъ за плече, тай вывѣвъ зъ острога.

Що теперь на свѣтѣ Ёвзѣ робити? Левка у судѣ ще не допрошують. Онъ щось мае росказати, тай не боить ся нічого. „Вжежь що буде, то буде; пôду у самѣсѣнькій судъ, попрошу, нехай швыдче іого допрошують тай пускають, коли онъ не вельми винный.“

Не знаю, якбы яка друга на ѣи мѣсьцй, чи вонабъ осмѣлилась ійти ажь у самый судъ? Та якъ бы друга и допыталась до нього? а ѣй и нужды мало. Вжебъ то вона не допыталась, вонабъ злякалась, щобъ не тôleки въ судъ прийти, тай допытатись, чого ѣй треба, — ну, ну! Проворна, моторна, смѣлива, на рѣчахъ бойка безъ пащикованьня, а такъ тихесенько, звычайненько; та вже ѣи нйхто нй обдурить, нй залякае, нй зопинить, нй зъ думки не зѣбье: коли що надумала, такъ вона вже не подастъ ся, доведе до кônця; тай розумненька собѣ була, — одъ матери набралась. Такъ така не дойде, куды ѣй треба и куды надумала? Заразъ озирнулась сюды, туды, перекрестилась, пôшла.

У пятого, у десятого на силу допыталась, де той судъ, що справникъ розсуждае. Увйшла. Писаровъ чимало, а народужь то народу! — такъ и не пролѣзешь. Тутъ и рештантовъ привели, тутъ салдаты объ кватиряхъ, тутъ чоловѣкъ объ гречцѣ, що чужа скотина побила, тутъ стара мати, що дѣти не хочуть годувати: тутъ объ злѣдяхъ, тутъ о пожежй, тутъ о постижно вмершому, тай объ усякой, объ усякой нуждѣ клопочутъ ся; а судящій усѣмъ тôleки порядокъ дають.

Оглядѣлась трошки наша Ёвга, прислушалась, роздивилась и стала межь народомъ пропыхатись. Отъ и долѣла до якогось писарчука у тяжиновому халатику, поклонилась и пытаетъ ся: „Колибъ вы, паниченьку, вчинили милость, та швыдче допросили мого Левка!“

„Якого тамъ Левка? Пôди собѣ къ нечистой матерѣ зъ нимъ!... Тутъ нйколи, а вона носить ся съ своимъ сякимъ та такимъ Левкомъ!“

Евга не злякалась и заразъ на хитрощѣ. „Се,“ думае собѣ, „невелика птиця, що въ халатику. Заведу ся зъ-нимъ, то старшій и пôдбѣжить.“ Отъ вона на нього: „Чогожь вы заразъ лаетесь? Я ще тôleки васъ прошу, а вы, не знавши чоловѣка, заразъ и посылаете іого сюды та туды! Самыбъ пôшли...“

— 286 —

„Що? ты ще смѣешь на мене кричати? Сторожь, вы- пхай ѣи!“

„И нѣ, не выпыхайте!“ ще голоснѣшь стала казати Ёвга. Я за дѣломъ прійшла; такъ вы, коли письменнй, такъ вы мене роспытайте, а не выганяйте...“

„Та що ты тутъ пащикуешь?“ вже й ônъ крикнувъ на Ёвгу. „Я тебе тутъ за патлы...“ тай прикусивъ языкъ, бо вōйшовъ такъ трошкибъ то й на пана похожій. Пика іому чер- вона, бородою зарōсъ, лысый, у окулярахъ, у кантанѣ зъ гу- дэнками, у рукахъ держить бумагу, а перо за ухомъ, и дуже видно було, що добре кабаку вживавъ. Якъ увōйшовъ и ставъ пытати: „Хто смѣе тутъ такъ кричати?“ Писарчукъ заразъ бы то зъ доносомъ, що оттакъ и такъ, дѣвка якась стала тутъ заводитесь. А Ёвга бачить, що добилась до свого, выкликала старшого, осмѣлила ся и каже: „И нѣ, паниченьку, не бре- шѣте!“ и росказала, якъ було дѣло, якъ вона стала про .Левка пытати и якъ вони завелись. Отъ секретарь (а се ônъ то й бувъ) покинувъ ихъ розбйрати, та мерщѣй ухопивсь и каже: „Про якого се Левка? се чи не про того, що двѣстѣ рублѣвѣ укравѣ у хазяина?“

„И нѣ, судирю, — ще іого допросѣте. Ôнъ у допросѣ усе вамъ роскаже, що й на що ônъ такъ робивъ. Ось пошлѣте за нимъ, та при минѣ допросѣте, то ще може ônъ не зовѣмъ и винный.“

„Оттакъ бакъ!“ сказавъ секретарь, „по десять разōвъ будемо черезъ тебе водитись та допрошувати. Адже ônъ пови- нивъ ся? Теперь ônъ не въ нашому вже судѣ.“

„А дежь ônъ добродѣечку?“ та сее кажучи у неи въ жи- вотѣ такъ и похолонуло, що вже буцѣмъ Левко признавъ ся, и колибъ то іому було й признаватись?

„Тамъ де треба; вже мы дѣло объ ньому одōслали далшь!“ сказавъ секретарь и одвернувсь одъ неи, и самъ пōшовъ далшь. — Що тутъ Ёвзѣ робити? зовѣмъ бѣда! Левко каже, що іого не допрошували, а въ судѣ сказали, що ônъ у всьому пови- нивъ ся, и вже ônъ не усьому судѣ. У якōмъ же? — Пōшла Ёвга съ суда нудячи свѣтомъ. „Пōду,“ думае собѣ, „до Левка, тамъ зъ нимъ посумуемо и порадимось, що минѣ теперь робити.“

За обѣдомъ у пріятельки, чи поѣла чого, чи нѣ, мерщѣй наложила усього, понесла до Левка у острогъ.

„Не ходи!“ обōзвавсь до неи салдатъ зъ ружжемъ, ходячи кругъ острога.

„Та я, господа служба, до Левка прійшла. Мене и въ ранцѣ пускали.“

„У ранцѣ пускали, а теперь не велено.“

„Та хтожь не велѣвѣ?“

— 287 —

„Зъ суда принесена записка, щобъ нйкого до нього не пускать.“

„Скажъте, будьте ласковî, господа служба, чи водили Левка сьогоднѣ въ допросъ?“

„Нѣ! Сказано, що онъ такого наробивъ, що іому и безъ допросу бѣда. Якъ привели юго сюды, такъ и запаковали.“

„О Господи милостивый!“ заплакавши сказала Ёвга; „що онъ тамъ таке наробивъ? Зовѣмъ намѣрились изъѣсти чоло- вѣка!... Та вежь!...“ И за слѣзоньками не бачила куды ійти.

Хочь и дуже Ёвга сумовала, хочь и вельми журилась, а таки допыталась, у якому судѣ судить ся Левко и хто тамъ судящî, и де вони живуть. Одинъ чоловѣчокъ нараявъ ъй ійти до кожного до дому „та тамъ,“ каже, „и проси жодного; а то якъ пôдешь у судъ, то або тебе не допустять, або не выслуха- ють гараздъ, бо не одно твое дѣло.“ Пôшла наша Ёвга ран- комъ до одного. Горницѣ хорошî. Увôйшла, — сидять паничѣ молоденькî кругъ стола, люльки смокчуть и въ карты грають, по панськи бачь. Хто дурень, той грошики й платить. Ёвга нй- чого не знаючи поклонилась усѣмъ и стала ихъ жалбно про- хати: „Паны мои милî, паны мои любезнî! кого минѣ зъ васъ прохати объ моему Левковî?“

Якже зирнули на неи тî паничѣ, якъ зарегочутъ ся, якъ стали ъи на смѣхъ пôднймати, та усякіи прикладки прикладати, такъ бѣдна Ёвга не знала, куды ъй и дивитись. Даль таки справилась трохи тай каже: „И не грѣхъ же вамъ, панове, згнущатись изъ бѣднои дѣвки, що вже видно сильно ъй при- нало, що сама пôшла до васъ прохати объ своему дѣлѣ, а вы зъ неи смѣтесь! Нехайже вамъ сей та той! Коли у васъ уся сила, то дарма; не по вашому буде, я дойду всюды. А толки вамъ скажу, що вамъ стыдъ и соромъ: вы паны, вы письменнî, вы читаете у книжкахъ, якъ бѣдному треба помагати, а вы замѣсьць того не роспытавши, чого я и за чимъ, та стали зъ мене смѣтаться! Хибажъ на те богъ васъ привѣвъ судити та- кихже людей, якъ и самы вы, и товариство васъ настановило, мовь добрыхъ, а вы усе тее позабувавши, граете въ дурнѣ а що бѣдный пропадае, такъ вамъ те й дарма? Грайте собѣ, грайте! нехай бѣднî по острогамъ страждуть, вамъ нйколи...“ Та таки й багато дечого одрѣзала имъ Ёвга отходючи, нехай здоровî слухають. А тожь бо й неправда, скажете? Коли ты судья, такъ покинь и карты и жарты и усякіи скоки. Давъ богъ день, — ійди до свого дѣла, тай розглядай пило, щобъ усе по правдѣ зробити; а послѣ вже й гуляй! Адже салдатъ усе покине, та ійде на муштру, и поти юго не пустять, поки не докônчае усеи муштры; такъ и тугъ.... Ну та не наше дѣло

— 288 —

пановъ учити: зачепи ихъ товѣрки, то й самъ не радъ будешь. Будемо про Ёвгу росказувати.

Отъ на другій день повѣла вона до другого судящого. Бачить, панокъ плохенькій, невеличкій, сухенькій, сивенькій ходить собѣ по горницѣ, та щось думае. Ёвга бачачи, що онъ дивитъ ся, якъ и добрый, поклонилась іому низенько и каже: „Дозвольте, добродѣечку, попрохати васъ объ своїй нуждѣ!“

„А объ якой нуждѣ?“ спытавсь пань, тай ставъ ѣи слухати, понуривши голову. Отъ Ёвга й каже: „У мого батька, та бувъ приньмитъ, Левко. Іого батько и братъ таки мой тяжко не любили и підвели іого, що онъ на лихо собѣ потягъ зъ батьковои скринѣ грошей; такъ іого узяли сюды, держать у острозѣ, а допросу не знаймаю. Такъ будьте ласковій, звелѣть зъ нього зняти допросъ, та тогда й робѣтъ, що знаете.“

„А батькожь твої де?“ спытавъ поважно пань.

„Та батько дома, у селѣ.“

„Якже мы зъ нього допросъ знайемо, коли онъ дома?“

„Та нѣ! не зъ батька, а зъ Левка.“

„Адже Левко батько твої?“

„Та нѣ! Левко приньмитъ, а батько — таки батько.“

„Адже Левкови грошѣ вкрадено; такъ зачимъ зъ іого допросъ знаймати?“

„Та нѣ! Левко батькови грошѣ чи вкравъ, чи що, такъ сидить у острозѣ; я іого бачила и онъ минѣ казавъ, що іого не допрошували.“

„Ну, а теперь уже вышустили тебе зъ острога, чи якъ?“

„Та нѣ! не я сидѣла у острозѣ, а Левко сидить; такъ допросьте іого, на що онъ батьковій грошѣ бравъ.

„Якже се? батька обōкравъ, та батько и у острозѣ?“

„Та нѣ! батько не въ острозѣ, а Левко тамъ.“

„Та тотожъ, тотожъ, я знаю. Сынъ замѣсьць батька повѣшовъ у острогъ, по своїй охотѣ, чи що?“

„Та нѣ! Отсе не розберете! не сынъ, а приньмитъ.“

„Та щожь ты минѣ десять разовъ росказуешь, и усе не такъ. Батько съ приньмитомъ тебе обōкравъ, чи що?“

„Та нѣ! Ось дозвольте, я усе вамъ спершу роскажу.“

И почала впять съ кônця, и усе іому такъ гладко росказала, якъ на листу списала.

А пань судящій товѣрки усе головою кивае та приговорюе: „Такъ; та знаю; знаю.“ Далѣ и вдравъ спытавши: „Ну теперь такъ, теперь, якъ росказала, такъ я й знаю. Такъ бачь, чого ты просишь: щобъ твого брата выпустити, а намѣсьць іого Левка посадити. Такъ сього, голубоко, не можно. Хто заробивъ, той нехай и одвѣчае; я на неправду не позду.“

— 289 —

„Та нѣ!“ ажь прикрикнула сердешна Ђвга, употѣвши товкуючи; „Левка допросѣте! адже Левко винный.“

„Отъ изновъ кажешь — Левко винный. Та тебе зъ десятьма головами не розберешь. Йди собѣ до дому: оттаку минѣ голову натуркала! Росказуе и усе не такъ. Йди, йди собѣ; мы й самы розберемо, що треба робити.“

„Отъ хиба лиха година съ такими судящими!“ скрōзь селзъ говорила Ђвга, вертаючись до прiятельки: „нiякъ не розбере, що iому товкуешь. Лихо та й годѣ!“

„Пōди ще до самого суддьи,“ казала прiятелька Ђвзѣ: „у нього кажуть уся сила; онъ що найстаршiй надъ усѣма. Та знаешь що, Ђвго? Нонеси iому що небудь. Усе таки звычайнѣшь.“

„Та чогожь я iому понесу, коли въ мене нiчого нема!“

„Бубличкōвъ парочку вязочокъ. Онъ у насъ не гордовливый; я колись пять пасомъ валу ōднесла, — онъ, спасибъ iому, не погордовавъ, узявъ и дѣло зробивъ.“

Треба Ђвзѣ купити дрѣ вязки бубликōвъ и пōти зъ ними до суддьи. Увōйшла, а онъ высокiй та товетый, трошки пикантенькiй, нōсъ до горы задравъ ся, а очi, мовь баньки, такъ и повытрѣщались, — и вже зōбравсь зовсѣмъ у судъ iйти. Отъ Ђвга помолилась богу, поклонилась суддевi и положила бублички на этōлъ, а сама стала про свое дѣло росказовати та прохати. А суддя, якъ уздрѣвъ бублики, такъ мерщiй за нихъ, тай ставъ у пельку пхати. Рōтъ великiй, щоки товстi, такътакъ бубликъ и втирить у рōтъ; не дуже й жуе, такъ цѣлкомъ и ковтае, ажь давитъ ся, ажь сльозы iому течуть; бачите поспѣшае въ судъ до дѣла.

Якже Ђвга росказала iому усе, а онъ затымъ поглытавъ усѣ бублики, отъ Ђвга iого й пытае: „Щожь вы минѣ, ваше благородiе, скажете?“

„А ось що я тобѣ скажу,“ казавъ, плямкаючи, суддя, „а ось що ты минѣ скажи... де се ты такихъ мудрыхъ бубличкōвъ купила?“

„Та кушайте на здоровье, ваше благородiе! Де купила? звѣсно, на мѣстѣ. Щожь вы скажете объ моему дѣлѣ?“

„Отъ бублики такъ-такъ!“ облизуючись, та обсмоктуючись казавъ суддя. „Объ твоему дѣлѣ?... та що я люблю, що маку багато... объ дѣлѣ?... тай олѣйки таки багатенько... смачнй, смачнй!... объ твоему дѣлѣ?... та пōджарюванй... Приходь завтра; я тамъ усе зроблю, та завтра тобѣ й скажу.“ Та съ симъ словомъ, потрощивши бублики, потягъ съ хаты усе прихватючи: „Отъ бублики! будь я бестiя, коли такi й дома ђвъ!“

Агу, нашōй Ђвзѣ полегшало на душi, що суддя уподобавъ ђи бублики и сьогоднi усе дѣло зробить, а завтра й вы-

19

— 290 —

пустить Левка. Та хочбы й попарила, абыбъ тутъ, щобъ тѣлки у село неводили; щобъ стыда межь своими не було; а тутъ іого ніхто не знае, то й дарма. Веселенько пообѣдала, дякуючи пріятельку; пошила Ђї дещо, напряла трохи, и побѣгла до острогу. Такъ щожь бо! „Не велено пускать!“ закричавъ салдатъ, и якъ роспыталась Ђвга, такъ іого не водили таки у допросъ. Отъ лихо тай годѣ! Ђьетъ ся, сердешна, якъ щука объ лѣдѣ и нічого не зробить! Пōшла у ранцѣ до суддьи, — кажуть, поѣхавъ на свой хутбѣръ, гразники подбѣйшли, суда не буде.

И сумуючи и плачучи, дōждала Ђвга и буднѣвъ. Приѣхавъ и суддя съ хутора; пōшла до нього Ђвга и понесла вже чотырй вязки бубликовъ, на самой олѣи печенныхъ и густо обсыпаныхъ. Суддя тѣлки вздрѣвъ ђи, заразъ за бублики, давай трощити, а ђї каже: „Виноватъ, зовѣмъ забувъ про твое дѣло! Та вжежь потерпъ, рѣшимо.“

„Не забудтежь, ваше благородіе, хочь сьогоднѣ!“

„Забуду, ей богу забуду! У мене такого дѣла, такого дѣла, що ніколи и высякатись. Отсе мершѣй поспѣшаю въ судъ.“ И ставъ збйратись, а якихъ бубликовъ не поглытавъ, такъ ставъ у кишеню ховати.

Отъ Ђвга бачачи й каже: „Отже, берете въ судъ бублички, то якъ станете ихъ кушати, то й згадаете, хто ихъ принѣсъ, тай про дѣло згадаете.“

„Пожалуй!“ каже суддя, „кушати буду, та згадати незгадаю. Бо минѣ, бачь, дѣла багато; усе треба подписовати; такъ я вже ні объ чѣмъ и не памятаю, тѣлки усе подписую. А лучше усього, отъ що: ійди, душко, и ты до суду, та тамъ дожидай и маячь, а я побачу тебе, тай згадаю.“ Сее кажучи и пōшовъ.

Пōшла за нимъ Ђвга, нічого робити! Ходить, ходить коло суда, у сѣнцѣ вōйде, не видко ђї суддьи, не згадуе онъ про нее, не посыляють за Левкомъ. „Вже досй панъ суддя усѣ бублики покушавъ, то якъ не згадавъ мене, то теперь и зовѣмъ забуде.“ Такъ думала Ђвга, сидючи на рундуку. Ажь ось рушили судящій съ судовъ. Попереду ійде суддя; уздрѣвъ Ђвгу, заразъ и згадавъ: „И нѣ,“ каже, „братця, потривайте, потривайте. Е пильне дѣло. Дѣвчино! а подбѣйди сюды та роскажи, яке твое дѣло?“

Отъ Ђвга й стала съ самого першу усе росказовати, а тутъ секретарь, зовѣмъ пяна пика, подбѣсковівъ та, нюхаючи кабаку, й сказавъ: „Та оное дѣло мы вже рѣшили.“

„Коли?“ спытавъ суддя.

„Та еще у мимошедшій пятокъ, и вы соизвольли подпитати оного вора, мошенника, плѣтьми та на поселеніе.“

— 291 —

„Бачь?“ сказавъ суддя Ђвзѣ: „я вже пôдписавъ, такъ вже не можно. Колибъ сьогоднѣ, а то ще у пятницю; скоро тыждень....“

„Се-то, паночку, у той день, якъ я вамъ смачныхъ бубликôвъ принесла!“ сказала Ђвга попрѣкаючи, а у самой сльозоньки капъ, капъ, капъ!... Сердешна! що бакъ вона почула!

А суддя й нîчогѣсѣнько, ище пôдтакуе; „Такъ, такъ, душко, такъ: у самый той день, у пятницю.“

„Добре зробили! Богъ вамъ ôддасть! Чомужь вы iого не допрошували?“

„А що, секретарю, зачимъ мы iого не допрошували?“ пытавсь суддя.

„Оттакъ бакъ, недопрошували! Адже вы на допросѣ пôдписались.“

„Та я то пôдписати пôдписавъ, та не знаю, щобъ юго допрошували, та чи й бачивъ я iого.“

„Та вы й нîколи нîчого не тямите!“ Одрѣзавъ секретарь суддевî, та насунувъ шапку и пôшовъ попередъ суддьи. А суддя тожь потягъ до дому, не дивлячись на Ђвгу.

„Щожь минѣ на свѣтѣ теперь робити!“ заголосила Ђвга. „Такъ отсе iого выпарють тай пошлють?“

„Та ще не тужи,“ сказавъ одинъ паничь, выходючи съ суда; „ще дѣло пôшло у губернію, тамъ буде зъ руській мѣсяць, та пришлють сюды, та тогда вже пошлють....“ и пôшовъ собѣ.

Черезъ превелику силу добрила Ђвга до прiятельки. Плакала, плакала, цѣлѣсѣнькій день не пила, не ўла, тай добре вычитовала судящимъ! Та щожь? станетъ сяжь имъ те? Таки нîчогѣсѣнько!... Такъ, тутъ не станетъ ся, а нехай лишень нôсъ поткнуть оттуды! Згадаютъ ся имъ и бублички и сахарець и родзиночки и усе, усе. Не минетъ ся й те, що, не знаючи дѣла, тôлки пôдписовал и за секретаремъ; нî що не минетъ ся!

У ранцѣ Ђвга розсудила, що журбою нîчого не зробишь, треба щонебудь робити. „Дѣло послали у губернію, — пôду и я до губерніи. А вжежь, що богъ дасть!“

Не довго ўй збiратись; поскладала у торбинку що було, почепила на спину, паличку въ руки, — пôшла. Де дуже втoмитъ ся, пôдъѣде, коли лучитъ ся добрый чоловѣкъ, що пôдвезе; а де вже зовсѣмъ пôдбoбетъ ся, то й пересидить день. То сякъ, то такъ, добралась таки наша Ђвга й до губерніи.

„Що се таке?... крый мати божа!“ ажь скрикнула Ђвга зъ горы, побачивши, вже не свônй, а губерській городъ; сплеснула руками и не знае, куды й розглядати. Такъ духъ и заньмаетъ ся, и въ животѣ похолонуло. „Дивлюсь,“ каже собѣ,

*

— 292 —

„дивлюсь и кônця не видно! А церковъ же то, церковъ!... А хоромъ же то, хоромъ!... Ну, тутъ коли не пропаду, то добра буду.... Та вжежь!....“ Тай задумалась собѣ, сидячи на возѣ, що чоловѣкѣ ён пôдвозивъ, бо зовѣмъ, пôдходячи до города, пôдбилась. Колижь задумалась, то й не страшно за неи, якъ вона сама собѣ, однымъ одна душею, буде повертать ся у та- кому великому городѣ и межь панами. Бо въ городѣ не якъ у селѣ, що тôлки й е мужики; нѣ, тамъ усе панъ наголо. Не бойтесь, вона придумае, якъ и до нихъ доступити и объ своему Левковî старатись.

На свое щастье попала, куды й пристати. Жѣнка, одна собѣ зъ дѣвчамъ, приняла ён за помôчь у роботѣ и за маленьку плату, поки ён тутъ треба жити. То одыхаючи, то полуднючи, вона росказала хазяйцѣ, ôткôля вона и объ якой нуждѣ прiйшла у сей городъ.

Хазяйка пôдперлась рукою и дуже покрутнула головою.
„Не знаю“ каже, „якъ ты тутъ вывернесъ ся!“ И почала
Ђвзѣ росказовати, якъ у судящихъ панôвъ поводитъ ся, бо
вона змалечку по господамъ служила, та якъ добула дѣвчинку,
такъ була мамкою у секретаря, такъ уже добре знала, якъ и
съ чимъ до нихъ приходять и у якй дверй выходять. „Ты“ ка-
зала Ђй, „не бойсь пановъ великихъ. Що бôлшій панъ, то ônъ
буде простѣшій и ласкавѣшій. Не такъ, якъ у мужиковъ: коли
ставъ отаманомъ, такъ ônъ вже на тебе й не дивитъ ся; а
головою, — такъ, батечки! не смѣй до нього й близько пôд-
ступити. А паны не такъ: говори iому усе смѣливо, не боячись,
та говори правду, вже не збреши нiчого; заразъ пôдстереже и
прожене.“

„Щожъ, тѣточко, якъ великому пановî доведетъ ся, що
iому на поклонъ понести?“

„Борони боже!... Е, правда, старосѣвѣськî паны, що бу-
лочку, абы невеличку, приньме, хлѣбъ святый поцѣлуе, а тебе
звелить попоштувати и дѣло выслухае. Та вже ся старовина
выводитъ ся. Иншій такій е, що тôлки побачить, що въ платку
несешь чи бублички, чи яблучки, то й дѣла не стане слухати
и заразъ звелить прогнати. Отъ вже меншî панки та полупанки,
такъ вже тôлки держись! И даешь и не надаси: сторжись ся,
ôддаси, ще мало, ще вытягае. Нехай тебе богъ боронить ôдъ
нихъ! Пролазь до старшихъ!“

Оттакъ увесь вечѣръ хазяйка усе росказовала, якъ пово-
дить ся въ пановъ, а Ђвга усе, якъ тамъ кажуть, на усъ мо-
тала, думаючи, якъ ёй узятись за дѣло.

Сежь було у субôtоньку въ вечерѣ, а въ недѣленьку
святу, Ђвга уставши убралась гарненько, пôшла города роз-
глядати. Росказовала опôсля, що, каже, „якъ у лѣсъ хожу;

— 293 —

ажь сумно було! Народу на базарѣ не протовписъ ся, а немажь
тобѣ нйкогѣсѣнького знакомого! Нйхто тобѣ не кланяетъ ся,
нйхто нй объ чѣмъ не пытае. Сльозы мене, " каже, "проняли!
Блукаю, якъ та сарота! Задазвонили до церковъ — тай дзвоныжь !
— ажь и досй въ ушахъ гуде! я й пōшла до самой великои,
та до хорошои церквы. Щожь? мене салдаты й не пустили.
Уже я й гривню давала, — не пустили, тай не пустили. Я
таки не пōшла ôтъ церквы, усе дожидалась, щобъ ближче на
великихъ панōвъ подивитись, бо, на бѣду собѣ, не бачила зъ
роду нйкого старшого, якъ пана справника, чи двѣчй, чи тричй
на свому вѣку; а у своему городѣ хочь и бачила судящихъ, такъ
пōсля того, що вони зробили зо мною, я й незнаю, чи й паны
вони?.. Ажь ось у обѣдню пору рушили съ церквы. Батечки!
що народу, а що й панōвъ! А тутъ одинъ ййде, такъ и попе-
редъ нього, и округъ нього, и за нимъ, усе паны, усе паны !
А самъ же то: комѣръ увесь и на рукавахъ и на спинѣ вы-
шито, а на шіи хрестōвъ, хрестōвъ! На грудяхъ звѣзда, черезъ
плече лента широка та червона, на плечахъ золотī китицѣ якъ
жарь горять, а ôтъ самого такъ и ссяе, просто й не дивись!
Передъ нимъ паны бѣжать та народъ роспыхують и позаду
усѣхъ штовхають, такъ що й пылинѣ не дадуть на ньому сѣ-
сти. Якъ сѣвъ у свою колясу, такъ конѣ ажь пōдилыгують, та
прыськають, та летять якъ муха, а ôнъ тōлки знай головою
мотае, щобъ усѣмъ бы то поклонитись. Сподобилась и я іому
поклонитись, та далеченько стояла, такъ зъ боку, може ôнъ
мене и не бачивъ. Спытала край себе молодицѣ: хто се панъ
такій? Такъ сказала: самъ губернаторъ. Десь и нема, думаю,
щастливѣшого надъ губернатора! Хороші паны й позаду іого
ійшли, та усе не такй. Були й старенькй и молодй и съ ка-
вальеріями... Уже надивилась!"

„Що-то“ казала послѣ хазяйцѣ, „якъ минѣ доведетъ ся
губернатора объ чѣмъ прохати, то я не знати-му, якъ передъ
нимъ и стояти? Впаду, та не смѣти-му и устати!"

„Потурай!“ казала хазяйка. „То ôнъ передъ народомъ
такій, щобъ іого шановали та почитовали; а прійди до нього,
такъ простѣшого іого й нема. Десять разбвъ роспытае, та усе
зъ ласкою та привѣтливо, и коли можно що зробити, заразъ
самъ кидаетъ ся усюды, щобъ швыдче кônчали дѣло; колижь
не можно, то роскаже товкомъ, зачимъ и чому не можно;
розговорить, щобъ не журивсь, совѣтъ дасть що робити; а коли
хто бѣдный, то й подасть на бѣдность іого. Такій у насъ гу-
бернаторъ!"

Поки ще до вечора, Ђвга походила по городу, выпытала
у доброго чоловѣчка, у якихъ хоромахъ суды, почула одъ
нього, що Ђь треба шукати того суда, що зоветъ ся угомонна

— 294 —

палата; обходила кругъ тыхъ хоромъ, де бачила, що ійдуть або ёдуть паны, усе на нихъ приглядувалась, щобъ не боятись изъ ними говорити. У важкихъ думахъ лягла зъ вечора спати... та не дужежь то й заснула одъ думокъ та гадокъ, що зъ нею завтра буде!

Отъ прійшло й завтра. Уставши раненько, помолилась богу отъ самого щирого сердця, ажь сплакнула, тай пōшла. Хоромы заразъ знайшла, увбйшла въ нихъ, Господи! що тутъ робити! Усе дверй, усе дверй, усе дверй! Туды поверни — тамъ дверй, схōдцѣ, та зновъ дверй; сюды пōди — схōдцѣ та дверй, схōдцѣ та дверй; бōлшь нйчого й нема! А народъ и сюды й туды усе швендяе, паничѣ перебѣгають, паны пōдъзжають та ійдуть, здоровкаютъ ся, де промежь собою розговорюють. А наша сердешна Ёвга стоить якъ у лѣсѣ. не знае, куды ійти и якъ палату взвывати, забула. Хочь кого и спытаетъ ся, де палата? „Яка?“ пытають ёи, а вона й не знае. Далѣ черезъ силу згадала, що зоветъ ся угомонна, пōшла, куды ёи направили; разбвъ съ пять помылялась; далѣ увбйшла, ажь салдатъ сидить.

„Каво табье надомно?“ спытавъ ёи.

„Чи се, дядюшка, палата угомонна?“

„Ета.“

Отъ вона й увбйшла въ горницю, а горниця довга, та усе столы, усе столы, а за столами паничѣ сидять, та усе пишуть. Отъ Ёвга увбйшовши помолилась, паничамъ низенько поклонилась и сказала: „Боже вамъ помагай! съ понедѣлкомъ будьте здоровій!“

Паничѣ ззирнулись, усмѣхнулись и мовчать Ажь ось одинъ, трошки згодомъ уставъ, нōдбйшовъ до неи и спытавъ, такъ тихенько та любязно; „Чаво табье дьевушка, тутъ треба — нада?“

„Чи въ васъ, ваше благородіе, дѣло объ Левковй?“

„Объ какому Левковй?“

„Та объ нашому, батьковому приньмиту.“

„Та ты минье скажи, съ какого уѣзда?“

„Та хто іого знае! я вамъ не скажу сього.“

„Што онъ здѣлалъ такое?“

„Бачите, кажуть, що онъ у мого батька грошѣ вкравъ.“

Отъ, той панъ и ставъ читати у бумагѣ и заразъ іого й начитавъ; роспытуе Ёвгу, — такъ и е, онъ, онъ!

„Такъ штожь табье надомно?“

„А отъ що бат..., ваше благородіе: що іого наші судящі судили, та допросу не знімали. Когобъ тутъ прохати, щобъ зъ нього допросъ зняли? Онъ щось хоче росказати...“

„Еге, дьевушка, опōзнилась! Дѣло объ нѣмъ рѣшили, и вже воно не тутъ, вже въ губернатора....“

— 295 —

„Охъ, моя годиноньяка бѣдна! Такъ отсе іого пошлють у
Сибѣрь?“ Паничь тѣлки здвигнувъ плечима.

„Вчинѣте милость, ваше благородіе, навчѣте мене, бѣдну,
що минѣ на свѣтѣ робити? Я вамъ дуже, дуже буду дяко-
вати!... іого у допросъ не приводили!

„Нічого не можу здѣлать и вже іому ніхто не поможе.
Какъ заробивъ, такъ и ôдвѣчати-меть. А ты ійди собѣ, ôtкôль
прийшла; тутъ тобѣ не можна бути.“ Казавъ, тай пôшовъ до
свого дѣла и бачачи, що Ђвга вже ажь голосити стала, мах-
нувъ рукою салдату, а салдатъ ёи за плече, тай вывѣвъ ле-
генько ажь у сѣни.

Теперь нашбй Ђвзѣ прійшло хочь скрôзь землю їйти! За
гôркими слѣзьми свѣту не вздрѣла, не бачила куды ёй и выйти!
Хто повстрѣчаетъ ся, дивитъ ся пильно на неи, а ніхтожь то
й порадоньки ёй не дасть! То спотыкаючись зъ журбы, то по-
мыляючись, сякъ, такъ, выйшла на рундукъ, та тутъ и впала.
„Що я теперь, бѣдна, робити-му?“ думае Ђвга лежучи, а
сама слѣзьми ажь пôдилыла. „Теперь іого дѣло зовсѣмъ до-
кônчали... пропавъ сердешный Левко!... Послали до губерна-
тора, а той досей пославъ, щобъ іого выпарили... охъ лишечко!
та ще й плѣтьми!... та ще й пошлють у Сибѣрь!... И зо мною
не попрощаетъ ся!... Колибъ хочь мы повѣнчались, то й я за
нимъ пôшлабъ; а то теперь осталась якъ былина!... Черезъ
Тимоху й батько мене гонити-ме... зъѣдять зовсѣмъ! Пропаде
й ôtнъ безъ мене... не дойде!... Я знаю, якъ ôtнъ мене любивъ...
занудитъ ся!.. колибъ хочь пôдождали, поки я прийду!... Охъ
лишечко! колижь и туды настигну?... не застану вже іого! И
свѣтъ минѣ немилый!... Приходитъ ся самой на себе руки
пôдняти!...“

„Што ты тутъ, дьевушка, лежишь? чого ты плачешь?“
чуе вона, що хтось пытае ёи. Пôдняла голову, зирнула, — се
панъ передъ нею стоить, и на виду видно, що добра душа.

„Плачу я, батечку, объ своїй недоли! Лихо мое тяжке!...“

Отъ ôtнъ и почавъ ёи розважати та розговорювати: а вона,
то плачучи, то оддыхаючи и росказала про свою бѣду.

Довго ôtнъ ёи пильно слухавъ, и якъ усе понявъ, то й ска-
завъ: „Жалко минѣ тебе, дьевушка: та ище можно що небудь
по направить. Стань тутъ: отъ губернаторъ буде сюда ійти, ты
іого останови и роскажи усе дѣло. Може ôtнъ за тебе засту-
питъ ся.“

„Батечку, ваше благородіе!... не знаю якъ васъ и вели-
чати! чи осмѣлюсь же я іому и слово сказати? Я й дивитись
на нього не смѣю.“ — „Не бой ся нічаво. Онъ зъ виду грозный,
а когда кого бачить у нуждѣ, тамъ самъ роспросить объ
усѣмъ, и поможеть у чѣмъ можно; только не зрябѣй.“

— 296 —

Такъ довго ѣи навчавъ, щобъ осмѣлились стать передъ губернаторомъ и пожалѣтись объ своїй нуждѣ и такъ ѣи розговоривъ, та розваживъ, що вона піднялась на ноги, пішла за нимъ и стала въ тому кутку, де онъ їй показавъ, що вже певно мимо того мѣсьця пойде губернаторъ.

Ажъ ось не забаромъ стукотня, бѣготня... ійде губернаторъ, губернаторъ! Ёвга наша й не стямилась! що й придумала була говорити, такъ усе и позабувала, тѣлки ще вздрѣла іого, и труситъ ся, и боитъ ся, и скрѣзь землю провалилась бы!

Тѣлки таки що ставъ доходити губернаторъ, вона такъ и гепнула їому въ ноги, та якъ заголосить и слова не вымовить, тѣлки рыдае у ввесь голосъ. Щожь? губернаторъ піднявъ ѣи, та зъ ласкою, та пестуючи, ставъ ѣи выпытовати, объ якой нуждѣ вона его просить? А вона їому й не вымовить нічого тѣлки знай усе просить: „Помилуйте, помилуйте!“

Довго онъ ѣи слухавъ и усе уговорювавъ, щобъ вона росказала свое дѣло и якъ бачить, що вона й себе не тямить, узявъ ѣи за руку и сказавъ: „Послушайже, любезная; ты теперь испужалась и не можешь говорить, а минье ньекогда, у меня не одно дѣло. Иди ка минье у дому, тамъ отдохни, покуда я пріеду, и роскажешь усво: Не бой ся. не бой ся меня; я тебя всвою добро едѣлаю. Жандаръ! проведи ею тихонько до меня, та не обидь ею дорогою и вели ею накармить: можетъ она кушать хочетъ.“

Отъ отецъ и начальникъ!

Ђвзѣ ніначе свѣтъ піднявъ ся! Оддыхавши трошки послѣ слѣзъ, пішла за жандармомъ до губернаторського дому; тамъ онъ посадивъ ѣи у горницѣ, щобъ дожидала самого. Принесли їй и хлѣба и паляницѣ, и якои то стравы не понаносили! Такъ нічого їй и въ ротъ не ійде! Чи пойдежь бакъ ѣжа на думку при такой бѣдѣ, якъ у Ёвги, и чого їй ще ждати?

Геть-геть, годинъ черезъ сколки, прибѣтъ и губернаторъ; и тѣлки що вскочивъ у дверй, заразъ и крикнувъ: „А де дьевушка?“ Побачивши Ёвгу, увѣвъ ѣи въ горницю. А въ горницѣ той хороше та прехороше, гарно та прегарно! Ось якъ Ёвга росказовала: „Горницѣ,“ каже, „превысоченній, онка великій, мовь дверй; а дверй якъ ворота; смѣливо возомъ, наклавши десять копиць сѣна, уѣзжай, — не зачепись ся. А стѣныхъ то усѣ и стеля, и помѣстъ, усе розмальовано усякими цвѣтами, ажь душа радуетъ ся! А дзеркала? усюды дзеркала, такъ и ссяе, якъ море! Туды глянешь, — тамъ тебе видно, сюды повидависъ ся, — и тамъ ты; куды таки окомъ ні кинешь, усюды тебе видко, усюды мовь жива; ажь сумно, зъ роду вперше таке бачачи!“

— 297 —

Губернаторъ побачивши, що вона сторопѣла, сказавъ Ђи;
„Отдохни здесь, я заразъ выйду," и пōшовъ у другу горницю.

Оглядѣлась Ђвга, и вже ђи не такъ моторошно стало,
ажь тутъ и губернаторъ увōйшовъ, и зъ ласкою та любязно
сказавъ: Ну, дьевушка, теперь росказуй минѣ усе, усе: откуда
ты, естьли отецъ и мать, и за какимъ ты дѣломъ прійшла
сюда?"

Оттутъ уже Ђвга и почала: и усе, що зъ нею и зъ Лев-
комъ було, спершу ажь до сього дня, усе чисто росказала.

Губернаторъ выслухавъ усе и говорить: „Ньетъ, дьевушка,
твōй Левко плутъ: зъ нього у двохъ судахъ допросъ знймали
и онъ руку давъ. Вотъ у мене усьо дьело.“ Заразъ пōшовъ и
вынѣсъ бумаги, перегортавъ, перегортавъ и показавъ: „Вотъ
онъ признавъ ся, що и не разъ кравъ деньги у твого отца.
Вотъ за нього подписано и суддьи слушали, при нихъ онъ при-
знававъ ся.“

„Батечку, ваше благор... не знаю, якъ васъ величати?
паночку, губернаторчику, голубчику! сьому неправда: іого не
допрошували; Я зарисягну у тōмъ. Ужебъ минѣ Левко ска
завъ, а то ажь просить, щобъ іого у допросъ узяли и онъ
мавъ щось росказати дуже пилне: такъ и іому вже лучче
повѣрю, чимъ вашому суддьи; хочь онъ нōдписавъ, що Левка
допрошувавъ такъ онъ бреше; онъ тōлки вмѣе бублики ёсти,
що приносють до нього.“

Губернаторъ ажь засмѣявсь, якъ згадавъ про бублики, а
далъ й каже: „Смотри, дьевушка, се ты не бездъелицю роска-
зуешь: се ты на суддей доказуешь, що вони допросу не знй-
мали....“

„Не знймали, не знймали, ваше губернаторство!“ ажь
скрикнула Ђвга. Дайте минѣ ихъ сюды, я имъ у очй тежь
скажу. Вже не даромъ Левко каже....“

„Вотже и люде съ подъ присяги показали, што твой
Левко воражка и неброго поведенія,“ казавъ губернаторъ, пе-
ребйраючи та перечитуючи усе бумаги.

„Брехня сьому, сйже то богу, брехня!“ Такъ роспадалась
Ђвга, вже осмѣлившись зовсѣмъ. „Нема за нимъ ніякого каче-
ства: я іого бōлшь усѣхъ знаю. Онъ зъ роду нй пылинки не
вкравъ и на волосинку не збрехавъ. Тай люде — глядѣте ли-
шень може показали такъ, якъ и Левко допросъ нōдписавъ.“

„Харашо,“ сказавъ губернаторъ, „я сее дьело розберу.
Прийди ты завтра у палату, де тое дьело, я велю тебе туда
довести.“

„Знаю я, добродѣчку, на лихо собѣ, и сама угомонну
палату и, добре, прийду завтра раненько. Глядѣтежь, не за-

— 298 —

будьте и вы, приѣдьте; тамъ у купѣ розберемо дѣло и поба-
чимо, хто зь насъ бреше, чи я, чи вашій суддьи."

Отъ губернаторъ смѣючись и отпустивъ ѣи. Пōшла Ђвга
и вже дуже веселенька, ажъ землѣ пōдъ собою не чуе; а по-
стрѣчае старця, або слѣпого, то й подасть милостыню; и вже
цѣлый вечѣръ була веселенька.

У ранцѣ, чѣмъ свѣтокъ, скочила, чи помогла въ чому ха-
зяйцѣ, чи нѣ, зōбралась, пōшла до палаты; а ійдучи поузъ
церкву, подала батюецѣ на часточку, якъ и вчора: „Помянѣтъ,"
каже, „объ Левковому дѣлѣ!"

Съогоднѣ раншь нѣжь учора, зōбрались судящій до угомон-
нои палаты; не забаривъ ся прибѣгти й самъ губернаторъ и
побачивши Ђвгу заразъ повѣвѣ ѣи за собою у ту палату и
звелѣвѣ ѣй себе дожидати, а самъ пōшовъ до судящихъ и за
нимъ якійсь панъ понѣсъ бумаги, — мабуть, Левкове дѣло.

Погомонѣвши тамъ съ судящими довгенько, выйшовъ до
Ђвги губернаторъ съ судящими; отъ онъ имъ и каже: „Вотъ,
дьевушка увѣряетъ, што орештану допросу не було. Говори
при всѣхъ."

„Не було, панове судящій!“ смѣливо казала Ђвга. „Хочь
що минѣ хочете робѣте, а не було іому допросу. Левко передо
мною зь роду не брехавъ: коли було скаже, на скōлки за
день уторговавъ, то такъ и е; у яку пору скаже выйде на
вулицю, то якъ разъ и выйде, и вже раншь и не выходь. Вже
въ брехнѣ нй въ чѣмъ не примѣтный; такъ я юму вѣрю, що
іого у допросѣ не приводили, и я готова за нього заприсягти,
цѣлѣсѣньку жменю землѣ зъѣмъ, що іого правда, а не тыхъ
суддѣвъ, що брешучи попōдписовали. Н той таки брехавъ, що
за людей пописавъ, що буцѣмъ то за Левкомъ е качества!
Люде сього не казали и не скажуть. Тутъ и спереду брехня,
и зь заду брехня, та ще брехня брехнею й покрыта. Ось що!
не во гнѣвъ сее слово вамъ, панове судящій!"

„Ну, што теперь будете дѣлать?" пытавъ губернаторъ
судящихъ. А тй ззирнулись, здвигнули плечима и кажуть:
Якъ вы знаете, а мы вже рѣшили "

„Щожь, що вы рѣшили! глядѣте лишень, щобъ не согрѣ-
шили!“ сказавъ имъ губернаторъ. „Вы сього не знали, що вона
объявляе; вы смотрѣли на бумаги, а въ бумагахъ усе гладкō.
А вона тамъ була и усе знае и заприсягаетъ ся, що іого не
допрошували. Озьмѣте дѣло и перемѣнѣтъ; потребуйте іого
сюда, допросѣтъ: по якой нуждѣ онъ кравъ...."

„Та я напередъ знаю," казала Ђвга, що онъ на те бравъ,
щобъ було намъ на що одружитись. Такъ тутъ нема ніякои
вины: я батькова, онъ батькōвъ и грошѣ батьковы. Тутъ просто
можно розсудити, що онъ не виноватъ, нй за що іого въ Си-

— 299 —

бѣрь ссылати. Призовѣтъ iого, допросѣтъ и онъ вамъ скаже,
що на те бравъ; отъ вы iого и ôтиустѣтъ."

Бодай тебе, Ёвго, съ твоею правдою! Наробила була симъ
словомъ такого, що троха уся праця не пропала, бо одинъ съ
судящихъ сказавъ, а за нимъи усѣ пристали, каже: „На щобъ
то нй бравъ, та вже усе бравъ; и хочы у рôдного батька
бравъ, та безъ спросу, та одбивши сундукъ, такъ усе воръ."

Губернаторъ, подумавъ трохи, зôмявъ собѣ чубъ, здыхнувъ
и каже: „Такъ, ваша правда. Одначе пошлѣтъ за нимъ, щобъ
iого привели, та и допросѣтъ. Може, за одно слово можна буде
вчепить ся, та iого хочь отъ Сибѣри ослобонити. Напишѣтъ
же, щобъ скорѣй iого сюда присылали. А ты, дьевушка, ступай
домой и навьедуй ся сюда черезъ недѣлю, чи не приведуть
твого жениха. " Тай приказавъ тутъ одному панку: „Напишѣть
(кудымъ, вже Ёвга не второпала), щобъ ђи не трогавъ и не
обйжавъ нйхто. Я одинъ ђи знаю. А ты, дьевушка, когда тобѣ
лучитъ ся нужда или обида отъ кого, смеливо приходь до
мене и проси, чого тобѣ нада. " И пôшовъ по своему дѣлу.

Отъ вже не зрадовалась Ёвга! И плаче й регочетъ ся,
и кидаетъ ся губернаторовî въ ноги, и руки ловить цѣловати
iому и усѣмъ судящимъ. Не дôйшла, а долетѣла до хазяйки и
ту восцѣловала, хвалячись, що ђи Левка приведуть сюды и до-
просють и що може не пошлють у Сибѣрь. Цѣлый день зъ ра-
дощѣвъ себе не тямила.

На другій день, вже нйчого — спасибô богу — по городу
сновати, принялась за дѣло: такъ-такъ у неи дѣло й горить!
Пѣсня не втихае, у выгадкахъ та прикладкахъ не зопинитъ ся,
такъ що хазяйка кинки порве зо смѣху одъ ђи балянтрасôвъ;
а робота за роботою такъ и настигае: не вепѣли одного по-
шити, вже и нова робота настигла. А грошѣ ôдъ усюды такъ
и сышлютъ ся. А що тыжня збѣгае таки Ёвга и въ угомонну
палату объ Левковî справитись, такъ усе нема тай нема. Не-
близенькій же й свѣтъ, пôвтораста верестовъ пѣшки iого до-
вестъ!

Разъ якось понесла Ёвга оддавати роботу и йідучи вули-
цею, бачить — якась проява. Багацько народу зôбралось, бйр-
жаники стоять и музика грае, такъ що ну! Вона думала, що
весѣльля, тай пôдойшла, щобъ и самой подивитись, якъ то у
городъ справляють весѣльля. Бачить — се не весѣльля: на пе-
редной збиржй троиста музика, та ще и зъ бубнами; на другой
сидить двое хорошихъ людей и держать пляшки; а на третой
збиржй сидить чолоѣкъ у хорошому жупанѣ и шапка на
ньому козацька, гарна, шалевымъ, червонымъ платкомъ пôдпе-
резаный, другій на шіи намотаный, а третій у рукахъ и усе
нимъ утираетъ ся и пресмертелно пяный и командуе, щобъ тй,

— 300 —

що на середной збиржй, та поштували горѣлкою и старого и
малого, и хто тутъ стоить, и хто на зустрѣчь йде, и таки уся-
кого, усякого; а хто не хоче пити, того лае на усю вулицю и
на музику знай покрикус, щобъ дужче грала, а дѣтей, що за
нимъ такъ якъ сарача бѣжать, заставляе танцьовати, а имъ
за те жменями медянишнй и усякъ горѣшки сыпле, що у шов-
ковому платку, повнѣсѣнькій. на красной лентѣ на шіи поче-
пленый.

Отъ Ёвга дивитъ ся на таку комедію и усе ближче про-
суваетъ ся, щобъ лучче надивитись, бо въ селѣ такои мудраціи
не побачившь; на те й городъ, щобъ дурнямъ де було вередо-
вати. Отъ, той чоловѣкъ, потѣшивши дѣтей, скомандувавъ:
„Маршъ музика далшь!“ Музика рушила, а народъ и Ёвга за
неми. Йдуть поузъ хорошу хату, — ёкно таке гарне, весе-
леньке; заразъ той пяный чоловѣкъ и кричить: „Стой! Хазя-
инъ сього ёкна, що озмешь, якъ я тобѣ юго розѣбю?“

„Та я й цѣлкового не хочу; цуръ тобѣ, поганяй далшь!“
сказавъ хазяинъ.

„Брешешь, сякій-такій сыну!“ та хряпъ по ёкну, а воно
брязь! и до однои шибки такъ и розлетѣлось. Хозяинъ у крикъ,
а чоловѣкъ вынявъ красну бумажку, тыкнувъ іому у руку и
каже: „Знай, сякій-такій сыну, що вольный чоловѣкъ гуляе.“

И що ёнъ тамъ робивъ, такъ и здумати того не можно:
Иде збытеньщикъ; ёнъ уставъ, та до нього, та за боклагу; а
збытеньщикъ и дае, бо вже знае, що буде. Отже ёнъ узявъ,
збытень выливъ, музицѣ звелѣвъ грати, а самъ пойшовъ по
тому збытневі гоцака выбивати. Порозхлюповавъ, позабрызько-
вавъ усѣхъ, давъ збытеньщикові пять цѣлковыхъ, поѣхавъ
далшь, комедія строити.

Ђвга, йдучи промежь народомъ, стала у людей росшы-
товати: що се таке воно е?

„Та се наіомщикъ,“ Ёй сказали, „нанявсь у некруты,
такъ сьогоднѣ гуляе и що задумавъ, усе робить и за усе пла-
тить, бо взявъ грошей багацько; завтражь іому лобъ забріють,
такъ поспѣшае сьогоднѣ нагулятись, щобъ було чимъ волю
спомянути.“

Отъ, наіомщикъ ставъ и звелѣвъ своему сватові поити
дѣтей горѣлкою. Малй дѣти путь, — имъ и пожалуй! Даль
звѣвъ ихъ на кулачки и самъ ихъ прицьковуе. Отъ Ёвга усе
до нього ближче, усе ближче, усе приглядаетъ ся, усе приді-
вляетъ ся; далѣ якъ крикне: „Тимохо!... се мой братъ!... що
се ты робишь?“

„Га?... хто... тамъ такій?... Та се Ёвга, сестра моя! Де
ты у гаспида взяла ся?... Якого чорта тутъ робишь?“

„Ты що се съ собою робишь? чи ты тымишь?“

— 301 —

„Сьогоднѣ тōлки й тямлю, сьогоднѣ минѣ воля на усе, а завтра — льевой, правой, льевой, правой!“ и ставъ по вулицй маршировати, а самъ хитаетъ ся.

„Чи правдажь, Тимохо, що ты нанявсь у некругы?“ пытала юго Ёвга, усе пристаючи и не отходючи одъ нього.

„Правда! Иду служить богу и государю у православне воинство... выслужусь офицеромъ... и прійду до васъ...“

„На когожь ты батька покинувъ? Чи у своему ты умѣ!“

„Батька?... теперь можно покинути; грошѣ... юго — по-минай якъ звали: пōшли по шиночкамъ та по молодичкамъ. Зъѣвъ, Левка... своя воля! Вычистивъ батькову скриню, фѣть-фѣть! ажь гуде! теперь у салдаты. Зъѣвъ бы й тебе... Ось выйди лучче за нашого писаря...“

„Якъ то ты зъѣвъ Левка? Що се ты кажешь?“

„Росказати? не можно бо. Пōдцюкнувъ... пōдвѣвъ... сполать, Макущенко, бравый козакъ Тимоха!“

„Якже ты юго пōдвѣвъ? Роскажи минѣ.“ Сердешна думала у пяного выпытати, що и якъ тамъ онъ пōдвѣвъ Левка, такъ бо сватъ юго, боячись, щобъ сестра не одмовила юго одъ наюмства и щобъ грошѣ юго не пропали, скочивъ, повѣвъ юго до дрожокъ, сѣли и закричали: „Ступай на вольну!“ Отъ музика заграла Дербеньскаго маршу, вдарили въ бубны, поѣхали, тōлки пылъ ихъ покрывъ!

Народъ посунувъ ся у друге мѣсьце, а Ёвга зосталась якъ опечена! Тяжко й та важко стало, що однымъ одинъ и якій бы то нй бувъ, та усе братъ, покинувъ старого батька и йде у салдаты! „Щось казавъ, що й батькову скриню вычистивъ... мабуть, зовѣмъ, обōкравъ, та и втѣкъ одъ нього? Та що се онъ каже, що пōдвѣвъ Левка и що зъѣвъ юго? Тутъ бы треба юго выпытати, такъ люде недали зъ нимъ и слова сказати! Якбы юго зупинити та до батька ǒдослати? Такъ щожь бо? якъ и батька обōбравъ, а безъ мене юму своя воля, и въ хазяина багато грошей за наюмъ забравъ, бо бачь, якъ гуляе! то чимъ мы будемо ǒддавати? що на свѣтѣ робити, не знаю! А що? пойду до губернатора: онъ минѣ поралу дасть;“ онъ же дозволивъ, яка буде й нужда, прямо прійти и юму сказати.

Шатнулась, мотнулась, справила свое дѣло и пōшла до губернатора и вже не боячись нйчого, смѣливо усе росказала, якъ бачила Тимоху и що онъ й казавъ. Заразъ губернаторъ пославъ жандарōвъ шукати Тимоху, а Ёвзѣ звелѣвъ тутъ дожидати. Часōвъ черезъ два везуть раба божого нарѣзаного такъ, що ледве тямить себе. Губернаторъ постановивъ Ёвгу за полотняну стѣну и каже й: „Слушай, що онъ буде говорить;“ а юго звелѣвъ увести до себе. Тимоха, якъ нй пяный

— 302 —

бувъ, а росчухавъ, що онъ передъ великимъ лицемъ, ставъ бод-
ритись, выпрямлятись. мовь и спражный салдатъ, та якъ вы-
тягнетъ ся, голову захилить, вона юму закрутитъ ся. то онъ
такъ и точитъ ся.

Губернаторъ грōзно на нього закричавъ: „Зачимъ ты та-
кой пяной?“

„Зъ волею прощавъ ся, ваше про... исходителство? Зав-
тра вже не можно буде; завтра скажуть: лобъ!“ смѣливо
такій одвѣтъ давъ Макущенко.

„За сколько ты нанявесь?“

Тимоха думавъ, думавъ, хитавсь, хитавсь, засѣпъ, далѣ
каже: „За триста пятдесятъ рублѣвъ.“

„А сколько пропивъ?“

„Ще тōлки пōвтора ета, ваше... ваше....“

„Усѣ пропивъ! Чи осталось?“

„Усѣ рѣшивъ до чиста, справной козакъ ваше происходи-
телство! Хазяинъ болшь не дае, каже — говорить: нехай на
дорогу. Прикажѣтъ, батюшка, өтдать усѣ; я завтра рѣшу и сй
двѣстѣ рублѣвъ. У службѣ минѣ ненужнй: буде и жалованья
буде и провыянтъ.“

„Зачимъ ты отъ отца ушолъ?“

„Я не ушолъ, а такъ пашолъ. Грошей, батюшка, не стало,
усѣ вычистивъ.“

„Хто вычистивъ? ты, чи Левко?“

„Нѣ, нѣ... нѣ... Левко — душа свята! Я, батюшка, ваше...
ваше... ну, нужды нема! я вытягъ у батька усью.“

„А Левко кравъ деньги?“

„Нѣ... нѣ... нйколи, нйколи....“

„Какъ же юго застали надъ одбитымъ сундукомъ?“

„Нѣ... нѣ... я увōйшовъ, свѣтлиця була одбмкнута, сун-
дукъ... а тамъ у сундуку... у, грошей багато, багато!... Я... нй-
кого не було... я й одбивъ и.... набравъ багато, багато!.... Да
якъ набравъ, та пōшовъ... и ставъ батька наводити на скриню,
що будто не я одбивъ... хотѣвъ на Левка звести... и привѣвъ
батька... ажь Левко вже бере й собѣ грошѣ.... Та вонобъ и нй-
чого: въ насъ грошей багато, ябъ мовчавъ, такъ писаръ нашъ
каже: „Зъѣмо Левка, а Ёвга за мене....“ Отъ уже Левка швыд-
ко и въ Сибѣрь....“

Губернаторъ звелѣвъ тутъ усе списати, що Тимоха пя-
ный росказовавъ, юго пōдъ каравулъ оддать, поки Левка при-
ведуть, съ хазяина зйськати останнй грошѣ двѣстѣ рублѣвъ,
що виненъ Тимосѣ, а Ёвгу отпустивъ, сказавши: „Ну, когда
ето усью такъ и на дѣлѣ буде, то молись богу, не тужи: мо-
жетъ твой Левко и не вельми виноватъ.“

— 303 —

Дякуючи іого дуже-дуже, пōшла Євга до хазяйки.

Послѣ сього незабаромъ, ще Євга тōлки разъ и була въ
угомонной палатѣ на провѣдкахъ, чи не привели Левка, а про
брата ще й не допыталась, де онъ и содержить ся, якъ разъ
прибѣгъ до неи верхи жандаръ и звелѣвѣ якъ можно швыдче
ійти до губернатора.

Тьохнуло въ Євги у животѣ... зōбралась, пōшла.

Губернаторъ тōлки вздрѣвѣ ѣи, и каже: „Ну, привелись
твого Левка, я іого буду допрошувать, а ты стань тутъ, (изновъ
таки постановивъ ѣи за полотняну стѣну) и слушай, що онъ
буде росказовать, какъ то выплутаетъ ся.“

Ёвга заступила за тую стѣну и выглядае въ дѣрочку, якъ
вести-муть Левка... Крый матерь божая!... Трохи не крикнула
вона, якъ побачила іого! Чи онъ, чи не онъ, не можно й пō-
знати! Сухій, блѣдый, бородою зарōсъ, голова у подовьжі поло-
вина выголена, вже не можно того й назвати сорочкою, що
на ньому було, та ще й руки въ залѣзахъ! Плаче, сердешна,
тихенько; тяжко ѣй на такого дивитись! Якбы ѣй воля, кину-
лась бы вона до нього, попередъ усъого выцѣловалабъ іого
усюды, дарма, що онъ увесь у пылу и може бōлшь мѣсяця
якъ умывавъ ся; рукибъ іому перецѣловала, а бōлшь де по-
шморганй залѣзомъ. Такъ отъ бо губернаторъ ставъ іого до-
прошувати и повелѣвавъ усю правду, якъ передъ богомъ ка-
зати. „Коли,“ каже, „минѣ усю правду скажешь, то хочь и
вина твоя яка буде, то я за правду збавлю тобѣ пенѣ.“

Отъ Левко перекрестившись и ставъ признаватись, а Євгажь
то, такъ и не дыхне, щобъ ѣй якого слова не втеряти.

Отъ Левко й росказавъ, якъ вони любились изъ Ёвгою,
якій у неи батько недобрый бувъ до нього, а Тимоха якъ гу-
лявъ собѣ, якій злодѣяка бувъ, якъ гонивъ іого и якъ черезъ
нього старый ще й бōлшь сердивесь на Левка, далѣ й каже:
„Якъ вже намъ стало не въ моготу терпѣти одъ ихъ напад-
кōвъ, мы зъ Ёвгою хотѣли порадитись, якбы намъ вже швыдче
звѣнчатись. А въ мене, якй були грошѣ, рублѣвъ тамъ съ пят-
десять, тай тй попропадали на людяхъ; отъ я й журивъ ся
и не признававь Ёвзѣ; та якъ вона стала приставати, щобъ
швыдче звѣнчатись и змовились зōйтись у батькову свѣтлицю
поговорити, ключь ódъ неи минѣ дала, а сама кудысь пōшла,
— я увōйшовъ у свѣтлицю и сижу собѣ та думаю... ажь ось чую,
що Тимоха гомонить у сѣняхъ и ійде до свѣтлицѣ... що минѣ
тутъ робити? Застане мене одного причепитъ ся, привяжетъ
ся, щобъ не завѣвъ ся битись. Втеки вже нйкуды; той вже
въ сѣняхъ; побачить, якъ выходити-му, — тежь привяжетъ ся,
зачимъ я тутъ бувъ, де ключь узявъ? Нйчого минѣ робити, я
й пōдлѣзъ пōдъ стōлъ... дивлюсь съ пōдъ стола, увōйшовъ Ти-

— 304 —

моха, озирнувсь, що нема нійкого, у ôкно заглянувъ — нема нійкого... заразъ узявши въ кутку сокиру, хряпъ по замковî!... замокъ розсыпавъ ся, отчинивъ скриню. недовго шаривъ, тягне мѣшокъ зъ грōшми! хотѣвъ увесь понести, роздумавсь, мерщѣй розвязавъ... и ставъ жменями тягти грошѣ, та въ кишеню, та якъ то поспѣшавъ, тай порозсыпавъ ихъ чи трохи. Тутъ загомонѣвъ старый Макуха, та щось и близенько; Тимоха, мабуть злякавъ ся, шасть мерщѣй съ хаты, а мѣшокъ розвязаный, грошѣ розсыпаний и скриню ûтчинену такъ и покинувъ. Тôлкиônъ утѣкъ, я якъ опеченный выскочивъ съ пôдъ стола... лихорадка такъ мене й бье!... Господи милостивый!... що тутъ минѣ на свѣтѣ робити? Самъ себе не тямлю! Выйти такъ, усе покинувши, — хто побачить, скажуть на мене и Ђвга подумае, бо минѣ вона ключь ôддала.... Подумавъ собѣ, пôйти заразъ старому сказати и привести сюды, — Тимоха ôдбрешетъ ся, старый минѣ не повѣрить и на мене паде велика пеня. Зовѣсмъ буду злодѣй. Лучче поприбйраю, складаю усе, свѣтлицю замкну, Ђвзѣ скажу и порадимось, якъ намъ батьковî сказати. Отъ такъ подумавши, тôлки таки що пôдôйшовъ, боячись богъ знае якъ, та розсыпаний по скринî цѣлковî позбйравъ у жменю и хотѣвъ у мѣшокъ ссыпати и опôселя зъ долбвки зôбрати, якъ тутъ и набѣгли!... и кричать и гвалтують.... „Злодѣй, Левко злодѣй!“ я такъ и змертвѣвъ! И що вже далшь зо мною було, що вони робили зо мною, я нîчогѣсѣнько не знаю и не тямлю.“

„Чи не боись сяжь ты, Левко, бога?“ ажь крикнула Ђвга, выбѣгши съ свого кутка: „чомъ ты тогда ще свого минѣ не сказавъ? ябъ не страждала такъ думаючи, що ты справѣдь злодѣй!“ та съ симъ словомъ прямо іому на шію, такъ и повисла! и плаче и выцѣловуе іого, и регочетъ ся... мовь не въ своему умѣ.

„Де се ты взялась... моя крышечко?... моя рыбочко!“ не стямившись и забувши, деônъ и передъ кимъônъ, та тôлки й знае, що приголублюе свою Ђвгу, радесенькій, що вздрѣвѣ ђи тамъ и тогда, якъ нî думавъ, нî гадавъ....

Губернаторъ, спасибб їому, нîчогожь то й не розсердивсь, а дивлячись на нихъ, що якъ голубы голубятъ ся, ажь сплакнувъ, та одвернувсь одъ нихъ н ставъ платочкомъ сльозы втирати.

Перша схаменулась Ђвга, та до губернатора: „Не положѣтъ,“ каже, „ваше происходителство (бо вже роспытала, живучи у городѣ, якъ їого величати), не положѣтъ гнѣву, що мы при вашому лицî такъ осмѣлились... Ейже то богу! я така рада, така рада! одно те, що побачила їого, а друге, щоônъ зовѣсмъ не злодѣй, — що забула и васъ, и себе не почуствовала.“

— 305 —

„Нйчево, нйчево, голубушка!“ казавъ губернаторъ; я й самъ радъ, що ўнъ не виноватъ.... Но правду ли ты говоришь?“

„Ей богу правда, ей богу правда!...“ перебила іого Ёвга, уступаючись за Левка: „Се таки такъ усе й було! Уже Левко не буде брехати....“

„Правда, судирю, добродѣю!“ сказавъ Левко низенько поклонившись; „Чи можна, щобъ я передъ вашимъ лицемъ, що вы е у насъ ўтъ самого царя постановлений, та щобъ я осмѣливъ ся и подумати яку брехню, або неправду сказати! Правда, именно правда!“

„Харашо!“ сказавъ губернаторъ. „Зачимъ же ты передъ справникомъ признавъ ся, што ты кралъ деньги, и передъ судомъ такъ сказалъ?“

„Набрехано, ваше высоко... губернаторство, усе набрехано! Я нй справника и нйкого съ судящихъ, що тоже и въ ўчй не бачивъ и якй вони е на тварь, и не знаю, зовѣмъ не знаю. И въ судѣ нога моя не була. Яжь кажу: не тямлю собѣ и не знаю, якъ я опинивсь у холодной, у нашой таки волости, и тамъ троха не пропавъ нй ўвши, нй гивши. Мене нйхто не пытавъ и я нйкого не бачивъ, такъ мене схопили и звязаного повели у городъ, та прямѣсѣнько у острогъ. Тамъ я безвыходно й сидѣвъ, и въ судѣ нй разу не буєвъ. Адже писаръ мене и препровождавъ до города; ўнъ усе знае; нехай и ўнъ скаже...“

„Ну, вже той скаже!“ перехопила Ёвга; „ўнъ наговорить на вербѣ груши! Та ўнъ, ваше прош符одителство, радъ Левка живого зѣсти, бо хоче, щобъ я замѣсьць Левка, та пошла за нього! Нехай собѣ и въ головѣ сього не покладае! дуля юму пōдъ нōсъ, отъ що!“

„Харашо мужичокъ!“ сказавъ губернаторъ, „скажешь ты такъ и въ судѣ, и въ глаза справнику и суддямъ, що вони тебе не допрошували и що ты ихъ не видавъ?“

„Скажу, у ўчй скажу, ваше... якъ бо то, Ёвго, величаешь?“

„Та прош符оделство, кажи!“

„Такъ-такъ, ваше.... отъ якъ Ёвга каже; скажу и не бо- юсь нйчого, бо именно правда моя!“

„Ну“ сказавъ послѣ губернаторъ, ступайтежь. Ты дье- вушка, домой, а іого роскуйте и одведѣтъ покуда до завтѣрого у полицію. Завтра съ тебе у палатѣ допросъ знімуть и когда ты правду говоришь, такъ ты, дьевушка, тамъ свого жениха получишь на свои руки.“

Такъ и брызнулась вона губернаторовî до нôгъ, а за нею й Левко. Хочь той ихъ пôднймавъ, хочь и грôзно приказувавъ устати, такъ таки нѣ, — лежать та ноги цѣлують, слѣзьми обливають, та усе дякують, дякують, та бога молять, що неначе ихъ на свѣтѣ зновъ породивъ.

20

— 306 —

Вже Ёвга не дала нійкому росковувати Левка, сама зняла
залѣза і отпровадила. Левка і до полиціі, та такі і напро-
силась і сама тутъ сидѣти зъ Левкомъ. І вже не кажи, щобъ
вони спали; усе одинъ одному росказовали, якъ страждали,
Левко безъ людей, а Ёвга межь людьми; онъ, що нійкому було
за нього заступитись і пораду дати, а вона, що якъ на нея
нападали, і просяку свою бѣду росказала. У ранцѣ привели
Левка въ палату; прійшла й Ёвга за нимъ, ажь тамъ вже й Ти-
моха, та вже піддѣ каравуломъ і за нимъ салдаты зъ ружжами.
Левко нэ допросѣ усе якъ учора говоривъ, (бо такъ воно й
було), такъ і тутъ сказавъ; а Тимоха вже протверезивъ ся,
хотѣвѣ бувъ повернути у Брехуновку, такъ увозвали Ёвгу,
такъ та іому заразъ баки й забила і змѣшала іого, що пови-
нивсь у всьому, якъ губернаторові казавъ. Отъ іого почали
еще бѣльш вышытовати, такъ онъ имъ усе й росказазъ, що онъ
дуже подруживъ зъ ихъ такі писаремъ, що той хоче взяти за
себе Ёвгу, такъ тымъ і топивъ усюды Левка; підвѣвѣ справ-
ника, щобъ недопрошувавъ Левка; чи звелѣли ще, чи нѣ, а писаръ
е отпровадивъ Левка у острогъ; а въ судахъ піддыспавъ добре,
щобъ пописали такі допросы, які писареві хотѣлось і хочь
судяні іого й въ очі не бачили, а попідписовали, що имъ
підложили; бо вони на те судящій, щобъ підписовати, а на те
секретарѣ, щобъ писати, якъ имъ хочешь ся. Оттакъ то Ти-
моха й позабрызьковавъ усѣхъ, хто що робивъ, хто й не ро-
бивъ чого! Посписовалиль' усе тутъ, що тѣлки Тимоха казавъ
і одослали іого у острогъ, а Левка отпустили, щобъ куды хо-
тѣвѣ, ійшовъ собѣ.

Тѣлки що Ёвга зъ Левкомъ радились, якбы то имъ до
дому дойти і якъ піднятись на нове господарство, ажь і при-
бѣгъ жандаръ і покликавъ ихъ до губернатора. Пішли вони,
нічого не боячись, і увѣшли прямѣсьнько до нього. Отъ губер-
наторъ і каже Ёвзѣ: „Ну, ты настояща козырь-дѣвка; вы-
хлопотала такі свого жениха, ослобонила іого зъ Сибѣри!
Вотъ тобѣ двѣстѣ рублей. Се отъ того хазяина, що нанявъ твого
брата въ рекруты. Онъ теперь буде салдатъ, іому деньги не
нужній; якъ онъ обокравъ твого отца, такъ ты ихъ озьми на
твою свадьбу.“

„Нѣ, ваше происходитьство, не такъ. Якъ такі минѣ
братову кровь пити? Охъ продавъ свою волю, а я, щобъ на тѣ
грошѣ справляла весѣльля! Не можно сього. Нехай сѣ грошѣ
братовій, іому у нихъ нужда буде.“ Такъ сказала Ёвга, кла-
нялись, та просючи губернатора.

„Чимъ же ты отбудешь свадьбу і чимъ жити-мешь?“ пы-
тавсь губернаторъ.

— 307 —

„Весѣльля въ насъ буде сирônське: безъ подаркônъ и чарки горѣлки, а замѣсьць короваю, хлѣбъ святый роздѣлимо. А жити якъ? Трошки потерпимо нужду, та будемо робити, стараться, та господарьовати, то богъ намъ и пошле, що намъ треба.“

Такъ казала Ёвга, а Левко за нею, покланяючись, казавъ: „Будемо робити, то й заробимо, ваше... отъ якъ Ёвга васъ величае.“

„Когдаь такъ, такъ вотъ какъ!“ сказавъ губернаторъ и пônшовъ до своихъ гостей, що ихъ тамъ у другихъ горницяхъ сила силою була и незабаромъ вернувсь и заразъ до Ёвги й каже: „Отъ тобѣ триста и двадцять рублей господа надавали; озьми собѣ на свадьбу.“

„Нѣ, вже сього не буде, ваше проиcходителство! Не хочу и не озьму,“ казала Ёвга укланяючись.

„Зачимъ не озьмешь?“ пытавъ губернаторъ.

„Затымъ, що не озьму,“ казала Ёвга. „Якъ таки можно? У нашему селѣ усѣ знають, що я жила у губерніи и вернулась исъ такими грônшми, що чоловѣкъ и въ годъ ихъ не заробить, а я собѣ дѣвка, де ихъ узяла? Та така слава пônйде про мене, що й не ôтхристисц ся и не ôдбожисц ся! Такого навыгадують, чого зъ роду й на думцѣ не було и не буде, и рônдъ ихъ не дônжде!“

„Озьми, дура,“ ще таки казавъ губернаторъ. „Ты замужь идешь; што за нужда, што про тебе будуть говорить?“

„Та вже якъ хочете,“ казала Ёвга: „хочь я по вашому й дура, хочь яке хочете ще именьня прикладайте, я не озьму, ей-же богу, не озьму, хочь минѣ мѣхъ грошей давайте, бо минѣ добра слава милѣшь усього. Що замѣжь йду, такъ вжебъ то минѣ и не треба добраи славы? Не знаю! и малî дѣти киркати-муть на мене, почувши, що хочь не довго жила у городѣ, та таку велику суму принесла! ђи заробити просто не можно, а нîхто не повѣрить, щобъ паны безъ усього надавали. Соромъ буде и на людей дивитись!“

„Ай, козырь-дѣвка!“ ажъ скрикнувъ губернаторъ. „Правда, правда твоя; ты умно разсудила: люди вездье одинаковî, и по городамъ и по селамъ, и межь вами и межь нами. Ну, а жениху твоему можно отдать деньги?“

„Якъ вы знаете и якъ ôнъ знае,“ сказала Ёвга: „ще я юму не жона, не можу надъ нимъ командовати.“

„Ну такъ я юму ихъ и отдамь,“ сказавъ губернаторъ. „Ôнъ озьме за те, що потерпѣвъ сидючи у острозѣ. Теперь ты ступай собѣ домой, а ôнъ тутъ останетъ ся, и поїде съ чиновникомъ доказовать у глаза тымъ суддямъ, що зъ нього допросу не знîмали. Прощай, козырь-дѣвка.“

*

— 308 —

„Прощайте, ваше происходителство!“ сказала Ёвга. „Благословѣтъ же мене у шлюбъ уступаючи: вы минѣ й батько и отедь и благодѣтель! Безъ вашои милости, пропавъ бы Левко зовѣсѣмъ, а безъ нього пропалабъ и я.“ Та, сее кажучи, поклонилась губернаторовî тричî въ ноги, якъ законъ евелить передъ весѣльлъмъ и поцѣловала ѳго руку и отходячи сказала: „Зоставайтесь здоровенькî! Нехай вамъ богъ ўддасть за усе те добре, що вы намъ зробили! Дай боже, щобъ нî вамъ, нî дѣточкамъ вашимъ не лучилось такои напасти терпѣти и щобъ зъ роду не знали судящихъ!“ Такъ, усе молячи бога, и пôшла зъ Левкомъ.

Порадившись объ усѣмъ зъ Левкомъ, що теперь треба робити, узяла въ нього часточку грошей, заплатила хазайцѣ, хочь та й зовѣсѣмъ не хотѣла нîчого брати, наняла собѣ пôдводу и поѣхала до дому.

Зестала батька зовѣсѣмъ немощного: зъ журбы трохи не пропавъ, що й дочка ѳго покинула, и сынъ обôкравъ и втѣкъ, и не чути ѳго зовѣсѣмъ. Вона росказала, де була, якъ поворочувалась, якъ братîкъ хорошій хотѣвъ зѣвсти Левка и якъ вона тамъ бѣдкалась та старалась, и якъ ослобонила Левка, и що Тимоха вже зовѣсѣмъ пропавъ и якъ нанявъ ся....

„Дурневî туды й дорога!“ сказавъ батько. „Я й самъ думавъ, де обзветъ ся, щобъ ѳго таки ўддать у салдаты. Нехай ѳому богъ помагае!“

Ђвга росказала, зачимъ ще Левко не приѣхавъ и якъ вона зъ нимъ объ усѣмъ порадилась. „А вы,“ каже, „тату, не говорѣтъ про Левка нîкому, нîчого буцѣмъ и чутки про нього нема.“

„Добре, дѣти!“ сказавъ батько, „робѣтъ, що знаете, абѣбъ коло мене були, щобъ було кому мене при смерти доглядѣти.“

Ажъ ось у вечерѣ, лѣзе панъ писаръ съ старостами до старого Макухи, себѣ то за Ёвгу рушники брати. Писаръ попередъ усѣхъ и каже, що вже Левко зовѣсѣмъ пропавъ. Злапали ѳго и помчали швыдшь у губернію, та тамъ катюга ѳго кнутомъ бивъ, а далѣ й на каторгу послали и вже объ сѣмъ и бумага прійшла; та розвернувъ якусь бумагу и читае замѣсьць лепорта. А далѣ й ставъ казати, що вже Ёвзѣ безъ Левка нî за кого бônльшъ їйти, тônки за нього, такъ отсе ўнъ прійшовъ за рушниками, и щобъ у недѣлю и весѣлья....

„А дзуски, поганый!“ обôзвалась Ёвга съ кôмнаты, та ажъ выскочила у велику хату, та до писаря: „Вонъ, бездѣлнику, зъ нашои хаты! Я такому ледащу, не тônки доброго слова, и гарбуза не дамъ! поживешь и самъ, напившись людськои крови, що нассавъ зъ людей, пявка проклята! А вамъ, люде добрй, хочбы вы старосты, хочбы вы й хто, одно слово кажу: и не говорѣтъ законныхъ рѣчей, ійдѣтъ честю зъ нашои

— 309 —

хаты: а ось якъ заразъ не пойдете, погашу свѣтло, вылазьте тогда помацки съ хаты, мовь злодѣи; и безчестъя вамъ не заплачу и всюду росказовати-му. " Нічого старостамъ робити, мерещѣй за шапки та за палички, та мерещѣй съ паномъ писаремъ съ хаты! Закивали пятами, скônки видно!

У ранцѣ писарѣ до головы й поздѣзъ съ хитрощами, не росказуючи нічого, якій іому бешкетъ Макуховна Бвга зробила, тай каже: „Пане голова! Трохимъ Макуха старѣ чоловѣкъ, приньмитъ пōшовъ на каторгу, сынъ у бѣгахъ; іюмубъ дати лѣготу; почали людѣ зносити общественне, а іюгобъ по старости лѣтъ и по одиночеству помиловати на сей годъ, чи не споможетъ ся на той?“

„Що се ты мене поздводишь?“ гримнувъ на нього голова; „чи ты знаешь, що я не люблю неправды? Я вамъ не Явдокимъ, прежній голова, що вы за нього, що хотѣли, тутъ и робили по волости! Я хочу самъ усѣмъ командовати, а не черезъ васъ, писаровъ. Заразъ озьми людей и напади мокрымъ рядномъ на старого Макуху, щобъ усю недоимку заразъ знѣсъ. Нема, скаже, грошей, — бери усю худобу, грабь, розоряй, продавай, самого тягни въ холодну, облій водою, нехай мокне...“

„А дочку на господарствѣ оставити?“ пытавсь писарѣ хитро, знавши катуру свого головы.

„Ось я тобѣ дамь зоставити! Я вамъ не Явдокимъ, щобъ вы по своему робили. Роби по моему: озьми, тягни й ѣи; плахты, намиста продай; не стане, — косы обрѣжь та продай. Я й дамь, щобъ не запобѣгала першь до писаровъ! Нехай знае, що я голова!“

Писаревій того й треба було; нахватавъ понятыхъ цѣновщиковъ, стороживъ! Набѣгли хмарою до Макухи; заразъ бы то й скрынѣ розбивати, и худобу продавати... Такъ бо Бвга заразъ и одыпала грошѣ, скônки казавъ писарѣ; и на що вже онъ тамъ не требовавъ? И на дороги и на мосты и на караувулныхъ и на свѣтло у холодну, усе, усе Бвга поплатила, такъ що писаревій нічого було робити, тѣлки, почухавши потылицю, ійти до дому съ своимъ причетомъ.

Упоравшись исъ писаремъ и знаючи, що вже нічого боятись, Бвга, бачучи, що вже недѣленька близько, давай поратись; хаты помазала, столы, лавки позмывала; птицю купуе, бо своеи вже дасть богъ: Тимоха нагосподарьовавъ! рѣже, патрае, локшину крышить, наляницѣ вчиняе. Горить дѣло! У пятницю убралась, пōшла людей прохати; того дружкомъ, того поздружимъ, тыхъ у старосты, тыхъ у бояре: напросила свашокъ, свѣтилокъ, батьковъ, порядчиковъ и усякого народу, якого треба на вescьлья и у почотъ и до порядку. Хто ні спытае, за кого вона йде? „За Левка,“ — одинъ одвѣтъ.

— 310 —

„Та дежь іого взяти? іого вже повели на каторгу?“

„Та вжежь, що буде, то й буде; а вже вы, дядьку, або тѣтко, не ôтказуйтесь, услужѣте сиротѣ.“

„Здвигнуть плечима, а собѣ смѣютъ ся та думають; „Чи не одурѣла Ёвга зъ великого розуму? Збйраетъ ся на весѣльля, а женихъ тамъ, де козамъ роги правлють! Побачимо, якій съ сього пива медъ буде.“

У суботу зôбрала Ёвга коровайниць, бгають коровай, пѣсень спѣвають, шишки лѣплять, а тѣсто по назухамъ крадуть, скрипники грають, дружко поштуе. старый Макуха порядокъ дае, а самъ, хочь хто іого й пытае, нй чичиркъ, мовчить. Отъ якъ усе готово, жѣнки поблагословились и стали коровай лѣпити; у подошву положили ôвса та гривню грошей, а зверху почали накладати шишки, а тамъ черезъ увесь положили ве-ликій крестъ а поверхъ усього усе уточки, уточки, съ тѣста мудро налѣпленнй. Якъ пѣчь вже поспѣла, отъ коровай посадили на лопату, дружко й почавъ: „Господи Іисусе Христе, Сыне божій, помилуй насъ!“

„Аминь тому слову!“ крикнули старосты.

„Спасибъ за аминь.“

„Старосты, паны пôдстаросты!“

„А мы рады слухати.“

„Благословѣтъ сей чесный и важный хлѣбъ у пѣчь посадити!“

„Боже благослови!“

„У другій разъ.“

„Боже благослови!“

„У третій разъ.“

„Тричй разомъ, боже благослови!“

Заразъ дружко и шурхнувъ іого у пѣчь, и затулили; двѣ молодицѣ, такй, що вже знали и слово, и що якъ у якому разу треба, сѣли коло печи и пильновали, щобъ нйхто й не пôдходивъ, и не дививсь сильно на пѣчь, а коли що, такъ за-разъ и бдговорювали собѣ нищечкомъ и спльовували черезъ плече.

А дружко, взявши тую дѣжу, що вчиняли коровай, тай прилѣпивъ у серединѣ чотырй свѣчечки восковыхъ и позасвѣ-човавъ ихъ и накрывъ дѣжу крышкою: та взявши съ пôддру-жимъ тй двѣ молодицѣ, якй знали, що до чого, крестъ на крестъ дѣжу, тай стали середъ хаты, пôдъ сволокомъ, и стали дѣжу носити, спѣваючи:

„Ой пѣчь стоить на стовпахъ,
Дѣжу носять на рукахъ.

Печежь наша, пече,

Спечи намъ коровай, грече!“

— 311 —

тай бьють дѣжу тричй объ еволокъ, тай поцѣлуютъ ся промежь
собою, пара съ парою; та тричй такъ робили, а далѣ й стали
поштуватись; а музика знай грае. А народужь то, народу!
повенъ дворъ и у дѣна такъ лѣзуть. Еге, та хочь и порядку-
ють, хочь и горѣлочки не цураютъ ся, що скрѣзь усѣмъ под-
носють та частують, а усе таки надъ Ъвгою смѣютъ ся, що за
кого вона ійде? Чого вона мордуетъ ся съ симъ весѣльлямъ, коли
молодого нема, та де іому й бути, коли вже днѣ досй у самой
Сибъри! Тай самы дружечки, що бѣгають за Ъвгою по вулицй,
та спѣвають весѣльныхъ пѣсеньокъ, такъ тутъ приспѣвують
до Левка, а промежь себе тихенько смѣютъ ся. Иншій рострѣ-
чаетъ ся, пытае съ хвоста: „Хибажь молодый приѣхавъ?“ —
„Та нѣ! се такъ щось буде!”, зарегочутъ ся, тай подбѣгають
за дружками.

Вздрѣвъ же й панъ писаръ Ъвгу, що якъ краля ійде по-
передъ дружечокъ зъ росищеною косою, бо сирота безъ ла-
тери, заквѣчана та убрана, такъ, що ну! — Уздрѣвъ — і юго
такъ и взяло за печѣнки! Заразъ и надумавъ, якій бы то беш-
кетъ Ъвзѣ зробити, що таки чи не підѣе вона за нього? Під-
вернувесь до пана головы, знавъ, зъ якого кônця зайти, а той
заразъ и крикнувъ: „Не заступай ся за Макуху! Я знаю, що
Левко втѣкъ а вони юго ховають. Ійди, перетруси усе, колижь
нема, бери и старого и дочку, при ихъ у холодну. Я вамъ не
Нвдокимъ; я люблю, щобъ по моему робилось, а не по вашому!“

Вернулась Ъвга зъ дружечками; отъ бы вже лагодитись и
на посадъ сѣдати, бо зовѣмъ вже виорались, такъ бо молодого
нема! Усѣ люде ззираютъ ся, смѣютъ ся иишкомъ, що съ того
буде, а Ъвзѣ й нужды мало; проворненька, веселенька, скрѣзь
мотаетъ ся, сюды зазирне, туды згляне и збѣраетъ ся друж-
чокъ усажовати. Ажь шусть! панъ писаръ съ командою: „Де
вашъ Левко мандрованый?“

Ъвга веселенька, подбѣгла до нього быстренько и каже:
„Не турбуйтесь, пане писарю, днѣ заразъ буде. Просимо на
хлѣбъ, на сѣль и на весѣлья!“

„Вы передержанцѣ!“ ревнувъ писаръ, „вы передержуете
бѣглыхъ? Десяцькй! шукайте скрѣзь, выкидайте усе на вулицю,
бійте, ламайте, шарте всюды, поки знайдете злодѣяку. А затымъ
берѣтъ старого, тащѣтъ юго до правленія зъ дѣвкою, оббѣрѣтъ
зъ неи и квѣтки и ленты; вона рештантка, поки знайдетъ ся
Левко!“

„Та осьде я й знайшовъ ся, не шукайте!“ оббѣваетъ хтось
за писаремъ. Зиркъ! ажь то Левко!... Левко, таки самъ, гар-
ный та бравый; у мѣщанськой свитѣ, поясомъ каламайковымъ
підперезаный, шапка высока, съ червонымъ верхомъ и съ сѣ-
рою околицею, и за поясомъ вже й хустка червона шовкова,

— 312 —

зъ великими квѣтками; такои по селахъ не видно. Ставъ передъ писаремъ, узявшись у боки, и каже: „А на що я вамъ пане писарю? Ось осьде я!“

„Бер... бер... бер... ррѣтъ іого!“ ледве промовивъ слово писаръ зжахнувшись, що той Левко, про кого онъ думавъ, що вже давно у Сибѣри, а онъ тутъ и е передъ нимъ, „берррѣтъ,“ каже, „іого та въ колоду! Онъ воряга, злодѣяка,шибеникъ, утѣкъ изъ Сибѣри.“

„Врьошь, бездельникъ!“ закричавъ за нимъ... хтожь то? панъ отъ самого губернатора... „Озьмѣтъ іого подъ каравулъ!“ Потаскали раба божого самого у ту яму, що копавъ для другого! Такъ то воно бувае!

Заразъ панъ ставъ роспроншувать про Левка. Усѣжь то у одинъ голосъ сказали, що нема за нимъ ні одного качества; и що вони й тогда писарю такъ говорили, а що онъ писавъ, вони не знають. Та що тутъ довго росказовати? Вывѣвъ у сьому дѣлѣ усѣ кônцѣ, якъ писаръ плутовавъ и тутъ, и по судамъ съ секретарями. Допшло й до того, якъ и волость обдиравъ за головы, не минуло ся й головѣ, що нічого не знавъ, а писаръ нимъ орудовавъ, а онъ усе тѣлки кричавъ: „Я вамъ не Явдокимъ, прежній голова!“ а таки бувъ занузданый писарамъ добре.

Швыденько панъ упоравесь и попращавшись казавъ Левковî и Ёвзѣ: „Начинайте теперь свою свадьбу, а я поѣду въ городъ, приймусь за судящихъ,“ и поѣхавъ.

Заразъ уродилось и весѣлья; дружечки заспѣвали, скрипки заграли, пōшли чарки по добрымъ людямъ, ють попованой, тōлки знай чарки на любъ перекидають, та знай дивутъся, якъ Ёвга у губерніи межь панами та передъ самцесѣнькимъ губернаторомъ поворочувалась, та старалась объ Левковî, и якъ таки выкрутила іого зѣбды. Старый Макуха, сидючи на полу, знай людямъ усе росказовавъ, а тî тōлки цмокаютъ, та усѣжь то у одинъ голосъ приговорюють: „Отъ козырь-дѣвка, такъ, такъ!“

А завтражь то увесь почотъ у прехоронихъ подаркахъ, звѣнчали нашихъ молодыхъ, та якъ учистили весѣлья, такъ ну! Три дѣгъ такъ добре нили, що нîхто такъ и не зазнає; и наряжались, хто журавлемъ, хто ведмедемъ, хто жидовкою, були й циганки и турки и усякимъ народомъ переряжувались, усе зъ радощѣвъ, що козырь-дѣвка взяла свое. Пōшла одъ усѣхъ козырь-дѣвка! А що вже обдаровали молодыхъ, такъ гай, гай! Дружко ажь охрыпъ мекекекаючи, та хрюкаючи, та ревучи усякою скотиною, що молодымъ даровали.

Не минуло сяжь и секретарямъ, що брали съ писаря грошѣ, та Левкове дѣло вертѣли, якъ хотѣли. Досталось одъ гу-

— 313 —

бернатора и справнику и усъмъ судящимъ, що усе здавались на секретарôвъ, дѣла не хотѣли знати, а пôдписовали те, що имъ подавали. Ôдрыгнулись и самому суддьи бублички, що тôлки ихъ пхавъ у пельку, а хто страждавъ, такъ ôяъ того й знати не хотѣвъ. Писаръ першь слухавъ съ холоднои, якъ добрî люде гуляли на весѣльги, та ажь патлы собѣ рвавъ, що не іому досталась козырь-дѣвка, а далѣ пôшовъ у ту доро-гу, куды мавъ запровадити Левка, таки прямѣсѣнько у Сибѣрь. Голову змѣнили, щобъ не брышкавъ, що „ось мы то! Я вамъ не Явдокимъ!“ а самъ нîчогѣсѣнько до ладу не умѣвъ роспо-рядковати.

А нашî молодî пôшли жити выбрыкуючи! Ђвга й тутъ мудро зробила; що паны у городѣ грошей имъ надавали, вона на весѣльля не дала усѣхъ прогуляти; а якъ одиили весѣльля вона й принялась внять изъ Левкомъ за господарство; стали внять до нихъ люде зъзжати, завелась усячина и пôшла у нихъ дуже гараздъ. И старому Макусѣ дуже добре було: iого и почитовали и шановали по старосвѣтськи и усього, чого за-бажае, усе іому й е. А Ђвга, вже вона и замужемъ, вже вона й молодиця, вже и дѣточокъ наводила, а въ людей усе вона Козырь-дѣвка!

Перекотиполе.

(ПОСВЯЩАЕТЪ СЯ ЕВГЕНЮ ПАВЛОВИЧУ ГРЕБЪНЦЪ.)

Чи знасте вы, люде добрӣ, що то е судъ божӣ? Чоловѣкъ
зъ злости зробить яке лихо другому. украде що, прибье, зовѣмъ
убье, та якъ нӣхто не бачить того, що онъ зробивъ, нӣхто не
выявить на нього, свидѣтелѣ не докажуть, такъ онъ собѣ й
байдуже, и не боитъ ся нӣчого, и думае, що юму се такъ и
минетъ ся. Хочь юго и пôдъ судъ оддадутъ, та якъ докажчи-
кôвъ, свидѣтелѣвъ нема, такъ онъ и надѣетъ ся, що юму, усе
такъ и минетъ ся, и онъ буде правъ, нӣначе нӣчого й не зро-
бивъ, ніякого худа... Охъ, нѣ! не такъ воно е. Есть надъ нами
создатель нашъ. Онъ будучи пресвятѣшій, саме истинне добро,
самая чистая правда, онъ не потерпить, щобъ яке злее дѣло
такъ и минулось. Хочь чоловѣкъ, зробивши худо, и заховае
кônцѣ такъ, що нӣ жоденъ чоловѣкъ не дошукаетъ ся до
правды, такъ онъ, премудрость вышняя, ҫнъ знающій нашӣ
дѣла, бачащій самыи думки нашӣ, онъ не потерпить ніякои
неправды. Онъ объявить твое дѣло черезъ те, на що ты й не
думаешь, и ниначе рукою вкаже: отсе той, що обидивъ брата
и одвѣвъ дôtъ себе пеню, що хочь на кого нашого подумають,
а тôлкôбъ не на нього, щобъ самому передъ людьми бути чи-
стому и правому; а якъ трошки забудуть про сее дѣло. такъ
ще гôрше зробить, такого всенепремѣнно и такъ объявить и
при такому случаю, що ты й не сподѣваєсъ ся, и черезъ таку
покидьку, що ты зовѣмъ и не надѣесъ ся. Та объявивши се,
тутъ открыютъ ся и усъ злыи дѣла, объ якахъ вже люде за-
були й розыськувати, бо кônцѣ добре були захованӣ. Тутъ усе
явить ся, усе открыетъ ся, — по ниточцѣ, якъ тамъ кажуть,
дойде и до клубочка. Бо спершу богъ, якъ отецъ надъ дѣтьми,
усе ждавъ, усе довготерпѣвъ; може схаменетъ ся, може по-
кине худо робить, ҫдмолить свои грѣхи, то и прощеніе полу-
чить, — колижъ нѣ, що не тôлки не перестае зла робити, не
тôлки не каетъ ся у прежнихъ грѣхахъ, та що далѣ, усе ййде
на гôршее, отъ худого ййде на худше, тогдѣ годѣ! повелить...
и комашка стане свидѣтелемъ и ниточка заговорить и черезъ
неи откроютъ ся великӣ та мерзькӣ дѣла!

— 315 —

У одному селѣ почали пропадати кури: за нôчь у одному дворѣ пропаде курка, у другому зо три, де й бôльш. Хазяйки журятъ ся, жалѣютъ ся мужикамъ своимъ, а тî и байдуже: невелике дѣло курка; може й такъ де забѣгла, може й задавило що. Далѣ та далѣ почали усе бôльшь кури пропадати, то вже и не стерпѣло хазяйство, пôшли до волости.

„На кого масте пенню, скажѣтъ; я брата рôдного не пожалѣю; абѣбъ по правдѣ доказъ бувъ.” Такъ сказавъ голова. Почали люде примѣчати, чи не буде якого слѣду на кого небудь. Щожь? курку взято, понесено, курку дорогою щипано, и пѣря такъ слѣдомъ и пали до двора Явтухового; тамъ бо то два хлоцѣ и шалōстливî, такъ бôльш недѣлѣ, якъ нема ихъ дома, зъ батькомъ пôшли съ хурою. „Пеня!” сказавъ голова: „одинъ краде, на другого бѣду зворочуе.” — Тамъ геть-геть упавъ слѣдъ до Кахибѣды. Щожь? тамъ и хлоцѣвъ нема: однымъ одинъ дѣдусь, старый та немошный: юму вже приходить ся не до курей; а въ семьи самî молодицѣ та дѣвчата; на що имъ и кури? своихъ е, батечку моî! такъ усе пропажа е, а слѣдъ одведено. Хто юго до правды доберетъ ся! Далѣ вже, годѣвъ черезъ два, вже не тôлки кури, вже стали пропадать и поросята, а тамъ пôдсинки; а згодомъ, згодомъ, то тôлки й чути: тамъ шкану у хазина зведено, а де й волика, а коли що трохи, пôдъ якій часъ, то й пары волôвъ добрыхъ нема. И що то? тôлки що зъ двора поведено, то якъ у воду! Нî слѣдôвъ, нî кônцѣвъ; хочь де хазяйство нî ъздить, де нî роспытус, нема тай нема; якъ у воду кане. Сумуе народъ и не надивуетъ ся: „Що за недобра мати!” такъ промежь себе совѣтуютъ ся; „колибъ сказати въ насъ постой, то такъ бы й буть: ойдъ москаля не вбережесь ся; а тожь не чути и за пятдесятъ верстовъ нî одного москалика, и не нафзжаежь то нîхто до насъ у село; усе свои люде; а е межь нами злодѣй! Дій юго чести! На когобъ то подумати? Усе паробоцтво якъ одинъ. Усѣхъ знаемо, усѣ чеснî; усѣ добрî, усѣ смирнî; не гуляе зъ нихъ нî одинъ, а усякъ зъ нихъ жалкуе, що намъ така обида, и усякъ зъ нихъ похваляетъ ся, що тôлкôбъ поймавсь хто, такъ вже не помиловати такого й такого сына! Бачитъ сяжь и засѣдають на нôчь такъ нîколи нîчого, и нîякои приметы нî на кого. Ужежь мы и ворожокъ пытали, такъ, кажуть, нафздомъ бувае; рыжій, кажуть, москаль, попереду, кажуть, нашле сонъ крѣпкій на усе село, тай порастъ ся, якъ у себе въ хатѣ. Такъ щожь ты протîвъ лихого слова зробишь? Тôлки жалкуй ôтъ такои бѣды, тай мовчи!”

И мовчать, та тôлки чують, що вже Миронъ зовсѣмъ опѣшѣвъ: послѣдню парку воликôвъ выведено; а тамъ и Уласъ рѣшивъ ся своеи шканы; у Марка съ сажа ажь трохъ ка-

— 316 —

банцѣвъ, и вже й сытенькихъ, узято. Кругомъ бѣда, ѣдъ усѣль пропажа! Якъ ось вже почули, що у Демяна Рѣдкоплюя усю комору забрато. Пѣдкопавъ ся вражій сынъ! та що-то? усе, усе позабйравъ: и жѣноче и дѣвоче, и що було пригосподарьоване, усе забрато, и слѣду нема, нѣначе счезло.

Дивуютъ ся людѣ та ходячи коло волости бютъ ся объ полы руками и усякъ, на сю нôчь, жде й собѣ такои капасти. Вже й голова прийшовъ и сказавь, що онъ притьмомъ не знае, що робита! „Поймайте“ каже, „минѣ злодѣя; хто се у насъ краде? Я іого!... я іому! онъ у мене зогніе у холодной!“ — „Пожалуй бы поймали, якбы знали, хто онъ е,“ казала громада сумуючи. Ажъ ось и оббзвавсь одинъ паробокъ, Денисъ Ласкотунъ, и каже: „Колибъ дозволили по дворамъ обыськати. Вже видиме дѣло, що ніхто сѣ чужихъ не нађзжае, се певно свои.“ — „А що? онъ правду каже,“ розсудили старики. Звелѣте, пане голово, якимъ моторнѣшимъ, некай по хатамъ скрбзь обыськають.“ — „Не когожь и послати!“ сказавъ голова! „Не-хай ійде Денисъ, забравши хлопцѣвъ.“ — „Та, може минѣ не повѣрите?“ спытавъ ся, уклонившись звычайненько, Денисъ. — „Якъ то тобѣ не повѣрити? Комужь и повѣрити?“ оббзвались старики.

И якъ таки Денисовî не повѣрити? Що то за парень бравый бувъ, даромъ що сирота безъ батька! Ще тôtлки на ноги пôднявъ ся, до пôдпаробочого дôйшовъ, а вже видно було, що зъ нього буде чоловѣкъ. Онъ и не живъ дома, онъ не дуже до мужицькои роботы, якъ усѣ прочія. Якъ пôде, пôде по селамъ, хто іого знае, де то вже онъ ходить на заробôtки! та такъ щиро заробляе, що незабаромъ вернетъ ся, и чого то онъ не принесе! Самъ одягный, таки зовѣмъ якъ мѣщанинъ, и уся одежа на ньому хороша, ще повнî кишенъ грошей нанесе. Матерѣ своїй, вже й старенькой, тежь принесе коли платокъ, плахотку, поясъ, чобôtки, а коли й серпанокъ; и у всьому ђи поважавъ. Та бувъ собою красивый, моторный, протîвъ усякого звычайный; на выгадки та на прикладки іого подавай. На вечерницяхъ тôtлки іого й чути. Не боявсь нîколи й нîчого: у саму глуху пôвнôчь, скажи іому пôти на кладвище, — пôде и усе справить, мовь середудня. Тôtлки й боявъ ся собакъ, и що то не любивъ ихъ! Було, яку знае злѣйшу собаку, то що нî дасть, а дасть, тай купить ђи, та на гильяку й повѣсить; и отруюе було ихъ. „Щожь?“ каже, „не люблю тай не люблю собакъ. Минѣ гидко на неи дивить ся. Ажь дрôжу, щобъ яку собаку вбити! Така вже моя натура!“ А що розумне було, такъ не взязъ іого катъ. Хочь и не дуже пильно пристававъ до громады, и не часто було й выходить до волости, та вжежь коли выйде, послухае, объ чѣмъ рада, — вже й выкине слово,

— 317 —

та таке, що й десять стариковъ, сивыхъ якъ лунь, и въ три
годы такъ не выдумають. Усѣ таки, усѣ селомъ, у одинъ го-
лосъ було кажуть: „Отто нашь голова росте!“ Такъ такомубъ
то не повѣрити оглядѣти дворы, чи не знайдетъ ся де у кого
воровськихъ вещей? Куды! тутъ ще стали іого прохати, щобъ
учинивъ милость, забравши якихъ паробковъ самъ знае, пōшовъ
бы и оглядѣвъ усѣхъ, не минаючи нй одного двора.

Нічого Денисовій робити; выбравъ паробковъ самъ и пō-
шовъ зъ ними. „Починайте зъ мого двора“, звелѣвъ Денисъ. —
„Та якъ се можно, щобъ на тебе хто подумавъ ?“ казали па-
робки. „Се вже не знать що, коли на тебе таку пеню складати!“
— „А щожь, братця, нічого робить! Коли намъ велено усѣхъ
обыськувати, такъ що я за цядя, щобъ мене не заньмати. Шу
кайте, шукайте! може що и знайдете,“ казавъ Денисъ усѣмха-
ючись, та взявшись у боки. надѣне тую козацькую шапку на-
бакиръ, тай плюне черезъ губу, по московськи. „Ну такъ, що
знайдемо!“ скажуть паробки и ійдуть за Денисомъ. Той ихъ
и въ хату уведе, и въ комору, и на горище, и де е якій
закапелокъ, усюды усѣмъ усе покаже, и скринѣ поотчиняе и
въ нихъ усе перерые. „Глядѣтъ“ каже, „глядѣтъ добре!“

Щожь? перерыють, перерыють усе; а якъ нічого нема,
такъ и нема. Съ тымъ и пōдуть у другій двōръ. Тутъ вже не
такъ; тутъ вже смѣлѣшь усѣ обыськую и по хатѣ, и по
двору. А Денисъ самъ, не беручи съ собою нічого, полѣзе на
горище, и що то! усе тамъ перерые, що нй знайде, чи льонъ,
чи прядиво, чи корѣньне яке, усе перебере и по стрѣхамъ за-
глядае, такъ хочбы нитку съ покраденого знайшовъ! Егъ, та
не усюдыжь и такъ! У одному дворѣ, на горищѣ, на хатѣ,
Денисъ знайшовъ поясъ, хорошій, каламайковый, и показавъ
іого хазяиновій, що тутъ зъ нимъ ходивъ. „Такъ и е, козаче!
се мōй, ще батькōвській поясъ; я іого ōддавъ сынові носити,
а той положивъ у материну скриню. Такъ и е! Усе съ скринѣ
забрато: шукайте, здѣлайте милость, чи не найдете ще чого!“
— Тутъ вже Денисъ пошле паробковъ на хату шукати, а самъ
забйрае хазяйство, руки имъ звязуе, и старого и малого, усѣхъ
шле до волости. Не знайшовши тутъ бōлшь нічого, ійдуть у
другій двōръ. Тамъ впять черезъ скōлки дворōвъ, впять знай-
дуть, де хустку, де очѣпокъ, або що таке; и усе знаходить
Денисъ по горищамъ. Мабуть пильнѣшь усѣхъ шукае, що нй-
хто опрōчь нього не знайде. Де що найдуть, то и тамъ хазяй-
ство до жодного забйрають и пруть до волости, и вже повну
холодну натырили и людей и жѣнокъ и дѣвчатъ и малыхъ
дѣтей.

Почали ихъ выпытувати, роспытувати, зъ жодного допросъ
писати. Съ кожнои семьи усякъ у одно говорить: „Знать не

— 318 —

знаемо! Бачили усѣ, що я дома не бувь. Батько ихъ не дозжде, щобъ я коли на таке скверне дѣло пōшовъ!" Такъ усѣ въ одинъ голосъ кажуть; нейто не признаетъ ся, — нейчимъ и доказовати. „Що сѣ того, що знайшли на горицй пояє чій, або де плахту? може, якій бездѣлникъ поравъ ся, комору выкравъ, та пороскидавъ вещи по другимъ дворамъ, щобъ на нього пенѣ хто не звѣвъ!" Такъ сказавъ Денисъ Лискотунъ, выньмаючи зъ за халявы люльку... та що за чудесна була! корѣнькова, съ крышечкою и зъ мѣднымъ ланцюжкомъ! „Глядѣтъ, щобъ кого напрасно не обвиноватили.“ — „Правда юго, правда!“ сказавъ голова, що збравши у жменю свою сиву бороду, сидѣвъ собѣ мовчки та придумувавъ, що тутъ юму на свѣтѣ робити? „Правда,“ каже: „выпустѣтъ людей съ холоднои вони невиноватй: може й справѣ, що имѣ пōдкинуто. Що за розумный сѣ чорта отсей Денисъ! Заразъ и догадавъ ся. Адже я й самъ додумувавъ ся и съ стариками радивъ ся, такъ нейкому така думка не спала на розумѣ. Вже справѣ, що голова росте, нехай собѣ здоровъ буде!"

Погулявъ денькōвъ зо два по селу Денисъ, поверховодивъ на вулицй, не одной дѣвчинѣ тасуна давъ зъ любощѣвъ, не одной рукавъ порвавъ, держучи, щобъ не втѣкала одъ нього; не одно десять навчивъ паробкōвъ пѣсень спѣвати московськихъ, що самъ посреньмавъ, ходячи по усѣхъ усюдахъ; не одну пару розвѣвъ, що вже були зовѣмъ схватились битись; не одинъ совѣтъ давъ головѣ, що робити зъ неплатящими общественного, або атамановй, загадуючи пōдводы на дороги; не одному хазяину помѣгъ плōтъ городити, скōлки кōпъ хлѣба цѣпомъ збити: на усѣ руки бувь нашь Денисъ! Поробивши и погулявши такъ, впять потягъ онъ на заробōтки на скōлки тамъ недѣль исъ свого села. И що то жалковали за нимъ и хазяины, и усѣ! а що вже дѣвчата, такъ мѣры нема!.....

„Чи тобѣ, Трохиме, талану нема! чи хто тебе знае!“ такъ казала стара Венгериха, удова, своему сыновй, що ходивъ на заробōтки ажь у городъ и ажь два тыжнѣ тамъ поробивъ, та тōлки що тамъ прохарчивъ ся, а до дому нейчого й не прийѣсъ; такъ отсе то мати журячись, такъ юму казала. „Усѣ таки заробляють и усе дбають на господарство, та знай багатěть, а ты ось ніякъ не роздобудесь ся ней на що, щобъ почати господарьовати, якъ и люде. Що було де чого не багато пōселя батька, те потратила, женючи тебе; думала опōселя заробимо, невѣстка поможе. Невѣсткажь нобь и день робить, а я звалилась собѣ на лихо, треба вамъ замѣець помочи одъ ме-не, треба на мене робити. Тутъ пōшли дѣти; хлопчиковй вже шестый годокъ; попавъ у ревизію, треба за нього зносити; дѣвчаточокъ двое, робити ще не имъ, а ёсти просять, — треба

— 319 —

годувати. Та усежь то дай, усе дай! А въ тебе, сыночку, однъ
руки, не надаси. Та яжь кажу, мабуть и талану нема. Люде
ходять на зароботки, або хочь и тутъ, та усе заробляють, усе
дбають; а ты хочь и поробишь, що хочь де й проходишь, а
усе толки прокормленіе наше, а щобъ по господарству при-
дбати, такъ и не кажи Колибъ спомогъ ся, хочь яку небудь
патыку добувъ бы, то усебъ лучше було, пōшлабъ друга ро-
бота, другій и зароботокъ бувъ бы.“ — „Щожь, мамо, робити?“
каже Трохимъ. „Я й самъ бачу, що нема щастя нй въ чѣмъ.
Роблю, мамо, до кровавого поту, и вже сенаги не стае. Хазлй-
ство, дивлячись на мене, що я собѣ такій млѣлый та сухій, не
дуже въ роботу приньмають. „Де тобѣ,“ кажуть, „протйвъ здо-
рового зробити?“ тай дають меншу цѣну протйвъ другихъ.
Робишь щиро, не лѣнуесь ся, и таки нічого таити, часомъ
зробишь и бōлшь и лучше нѣжь здоровый, а усе ôтъ хазяина
однаковѣćнька честь: „Не здужаешь,“ кажуть, „робити.“ А
якъ плата невелика, такъ и не стае нй на вōшо, тōлки про-
питуемся, а до дому й не кажл, щобъ що принести. Якбы не
жѣнка робила, то-бъ досй ходилибъ вы й босй й голй, и зй-
моюбъ померзли.“ — „Требажь, сынку, що небудь гадати,“ ка-
зала мати. „Подивьись на людей, та порадь ся зъ ними; кудыбъ
то пōти тобѣ, дебъ то лучче гаробляти? Попытавъ сябъ ты у
Лискотуна; той чого вже не знае? усе знае. Тай свѣта таки
набачивъ ся. А заробляежь, та по скōлки! Вже на що іого
мати: бѣднѣша мене була; теперь же пōди зъ нею! одягна
якъ мѣщанка. Або й ônъ: якъ вырядитъ ся въ празникъ, та
выйде на вулицю, такъ куды й писаръ нашъ! А грошей и уся-
кого добра мало ônъ приносить? Спытай ся, сынку, іого, нехай
бы нараявъ, кудыбъ тобъ пōти; абобъ у купѣ зъ нимъ пō-
шовъ?* — „Пытавъ ся іого, мамо! просивъ, щобъ узявъ мене
съ собою. Будемо, кажу, у купѣ робити; якъ ты, такъ и я,
не ôтстану отъ тебе.“ — „Щожь ônъ тобѣ?“ — „Але! якъ се
почувъ, якъ вытрѣщивъ ся на мене, а очй такъ и зассяли, а
самъ ставъ якъ кармазинъ. Дививъ ся, дививъ ся довго на
мене, а далѣ на силу спомōгъ ся сказати: „Якъ заробляти?! Роба“
каже, „якъ и я, той розживесъ ся. Товариства минѣ
не треба, шукай иншого.“ И пōшовъ швыдко ônъ мене. Та пōс-
ля сього тōлки що хочу іого объ чѣмъ зачепити, то ônъ такъ
и ôтходить ônъ мене... Ôнъ багатый, тожь и гордый протйвъ
мене бѣдного. Не хочу іого чипляти; буду самъ по собѣ. А що,
мамо? думаю ще ійти у губернію, чи не буде тамъ щастя?“ —
„Охъ, сыночкуль, мой голубчику! чи близенькій же свѣтъ?
Ажъ пōвтораста верстовъ! На когожь ты насъ покинешь? Та
якъ и самъ таку далѣ пройдешь? Се мовъ на кōнцѣ свѣта!“—
„Вжежь, мамо, що робити? У останнье пōду: не буде тамъ

— 320 —

щастя, не пôду вже нîкуды. Якъ буде, такъ и буде. Шôдъ лежачîй камънь и вода не бѣжить."

Журилась мати, плакала дуже жънка; а нîчого робити,
провели свого Трохима ажъ у губернію. Чути було, що тамъ
збîрається ярмарокъ о Пречистой, и бувае превеличенный, и
усякого купця изъ усякихъ мѣстъ навѣжае, и усякого товару
навозять, и чути, що е людямъ заробôtокъ чи малый, якъ кому
щастье выпаде.

Дôйшовъ нашь Трохимъ до губерніи. Допытавъ ся, де ста-
новитъ ся ярмарокъ. Народу — народу! и протовинить ся не
можно! Пробîрається ся й онъ межь людьми, и самъ не знае
куды и для чого. Думае, чи не знайде такого мѣсьца, де си-
дять іого братчики, що шукають роботы... ажъ ось хтось іого
сѣпъ за руку и каже: „Землякъ! што, работы иськаешь, што-
ли?“ Тъохимъ зирнувъ, ажъ то купець, та такîй вже купець,
що й бороду голить и по панському ходить. Онъ іому швыдче
шапку знявъ, поклонивъ ся и каже: „Ськаемо, господа купець,
чи не пошле богъ доброго хазяина.“ — „Честный-ли ты чала-
вьекъ, не бездельникъ? не лѣнивый?“ — „Зъ роду не зробивъ
ніякого худа: въ мене и думки такои нема. А робити будемо,
якъ самы побачите.“ — „Ступай же за мною!“

Отъ и привѣвъ іого до своеи кватеры; а тамъ усе по-
возки стоять, понакладованій ящики, коробки, и усе съ това-
ромъ и усе позапаковуваній. Хазяинъ и приказуе: „Смотрижь,
какъ прійдуть звозчики зъ лошадями, такъ пускай запрягають
и везуть до моей лавки. Вони вже знають, де вона. Ты будь
при нихъ и зъ ними перестановите усѣ ящики въ лавку и не
атхадѣтъ ôтъ товару. Вота и товаришь твônй.“

Гляне Трохимъ на товариша, ажъ то Денисъ Лискотунъ,
тônли вже не такій бравый, якъ у своему селѣ бувъ; одежа
на іому старенька и не знать чимъ пôдперезаный, и шапка за-
валяща. „Здоровъ, брате Денисе, бувъ!“ заразъ одбѣвавсь до
нього Трохимъ. „Ôткôля се ты узявъ ся!“ — „Але, ôткôля!
Адже ты, и зъ роду тутъ не бувши, та прійшовъ, а я й часто
тутъ буваю.“ Тутъ скинулись по слову, Трохимъ роспытуе,
якій е заробôtокъ, яка цѣна у день и якъ що поводитъ ся; а
Денисъ мовь и говорити зъ нимъ не хоче; скаже слово, мовь
не ѣвши, тай одвертаетъ ся одъ нього. „Якъ я бачу іого,“ ду-
мае собѣ Трохимъ, „такъ онъ туечка ще й гордѣшій, нѣжь
у насъ у селѣ; та бачь прикидаетъ ся мовь бѣдный, щобъ
бônшу цѣну узляти. Не съ чортажь хитрый!“

Хазяинъ зрадовавъ ся, що обыдва робôtники іого, та зъ
одного села и пріятель промежь собою, поприказувавъ имъ
усе дѣло и пôшовъ собѣ; а цѣны и не сказавъ, по чому пла-
тити-ме Трохимовî, чи въ день, чи потыженно. Зажуривъ ся

— 321 —

бувъ Трохимъ и пытае Дениса, що робити? — „А врагъ юго матърь бери! коли не по нашому заплатить, то мы й самы себе наградимо. Держись тѣлки мене та слухай, то будемъ по вѣкъ хлѣбѣ ѣсти.“

Трохимъ здивовавъ ся трошки, таке чуючи одъ Дениса, а опѣсля й дарма. И подумавъ собѣ: „Що се онъ каже? Хто юго знае!“ и ставъ обходить обозъ. Ажъ ось прійшли звозчики съ койми, позапрягались и поперевозили товаръ до лавки, позносили, покладали, ажъ прійшовъ и хазяинъ, росчитавъ ся зъ звозчиками, отпустивъ ихъ, зачинили лавку и стали одбивати ящики и выньмати товаръ... Господи милостивый! усежь то срѣбло та золото! Нема нѣчогѣсѣнько, щобъ деревяне, або костяне, — усе срѣбне, золоте, усе срѣбне, золоте! И ложки и тарѣлки и ножъ и віделки: е й чашки усякій, по панському зробленій и усякого товару; було багато й церковного, та усежь то срѣбне та золоте! А що кабатіріокъ, а що серѣгъ, а що перестнѣвъ, такъ мѣшки понакладати можно. Роботники выньмають та подають хазяину, а той усе розворочуе, та розставляе... Трохимъ боитъ ся й дивитись на товаръ, бачачи, яке воно усе дороге; а Денисовій нѣжды мало; ще якъ що, то й приважуе на руцѣ, мовь силу въ ньому знае.

Хазяинъ усе найбѣлшъ Денисовій приказуе, чимъ Трохимовій, бо той понятливѣшій и моторнѣшій; та таки видно, що іому й не первина и онъ бувавъ коло такого дѣла; а Трохимъ що? онъ зъ роду вперше и въ губерніи, и на панському ярмарку и такій товаръ бачить, що іому й не снилось ніколи; такъ онъ и торопіе и не знае, якъ за що взятись; тымъ то здаетъ ся, що непроворный и непонятливый. Хазяинъ навчивъ Дениса, якъ замыкать лавку нѣмецькими замками. Тамъ такій прехимерній! и назадъ одмыкаетъ ся, и на трое роспадаетъ ся, и хто юго знае, якъ воно тамъ зроблено! Якъ не вмѣючи, то й не одомкнешь и не замкнешь. Позамыкавъ хазяинъ замки, давъ имъ кожному по полтиннику и сказавъ, щобъ ійшли собѣ гуляти, куды хто хоче, а надъ вечѣръ щобъ приходили на кватирю вечеряти. Пôшли нашî земляки скрбзь по ярмарку. Такъ щожь? до Дениса заразъ и явились пріятель, та усе зъ москальвъ: мабуть пріятель юго ще прежній: и здороваютъ ся зъ нимъ, и роспытуютъ ся, де бувъ, и далѣ стали шептати, та на Трохима поглядати, та щось про нього говорити. Сьому стало страшно; онъ и отчаливъ одъ нихъ. Пôшовъ на свой базаръ, купивъ хлѣба, огъркобвъ, пшенички, дыню дубовку; прійшовъ на кватирю, пополудновавъ добре, тай прилѣгъ, дожидаючи хазяина. Нескоро опѣсля прійшовъ и Денись, и видно було, що було трошки у головцѣ, та мершѣй и лѣгъ спати; и вечеряти не захотѣвѣ, кажучи, що голова болить.

21

— 322 —

Хазяинъ прійшовши давъ Трохимовî чарку водки и вече-
ряти. И що то за добра страва була! Борщъ зъ яловичиною,
каша съ саломъ, ще й печеня, чвертка бараняча. Пôсля всього
хазяинъ юму й каже: „Оттака тобѣ плата и харчь буде по
усякій день черезъ ярмарокъ; тôлки служи чесно. Завтра скоро
евѣтъ ййди до лавки; выйдуть мои приказчики, що звелять, — слу-
хай якъ мене; доглядай сидючи коло лавки, щобъ хто чого не
потягъ, а въ ночй будете почережно зъ Денисомъ, укунъ съ
сторожами коло лавки ходити; одинъ до повночи, а другій до
евѣта. Коли що запримѣтишь, або побачишь що недобре про-
тівъ моен лавки, заразъ скажи минѣ, хочь о повночи розбуди.
Опрôчь поденнои цвны, я тебе й награжу за твою правду и
коли будешь чесный."

Отъ щирого сердця Трохимъ, лягаючи снати, помоливъ
ся богу и подяковавъ за юго милосердіе, що таку юму роботу
пославъ! Харчитнесь не треба, харчъ добра, якои дома й на
великдень не бувае, ище й полтинникъ по усякъ день! Десять
день ярмарку — десять полтинниковъ: ажъ отъ, пять карбо-
банцевъ принесу до дому. Слава тобѣ Господи! И тутъ же
объщавъ ся служити циро и за хазяйськимъ добромъ вбиватись,
бóльш пѣзь за своимъ. Почавъ ся ярмарокъ. Купцѣ, пороскла-
давши евей товаръ, поотчиняли лавки; пôшли паны сповати.
Ходать, розглядають, прицѣняютъ ся, торгують, купують. Нашъ
Трохимъ надививъ ся на пановъ добре. Дивлячись на нихъ,
Трохимъ пильно доглядавъ ся и на проходячихъ, щобъ їншовъ
евосю дорогою, а щобъ не дуже въ лавку на товаръ заглядавъ,
бо то вже примѣта недоброго чоловѣка. Колиць було хто стане
коло лавки, та сюды-туды розглядае, то Трохимъ — безъ со-
рома казка — такого було й прожене, бо такій стоить и бу-
цемъ то й нічого; яже пебачивъ, що сторожъ куды задиви-
лись, то тутъ онъ потягъ, що ближче, а самъ шмигнувъ даліь.
За такимъ Трохимъ бóльш усъего пильновавъ; а Денисъ нî трохи,
бо юму нî коли було. Частѣєнько, якъ тôлки що до лавки паны
поназбирають ся, то тутъ де й озьмутъ ся: и москалѣ и ци-
ганы и жиды; та усе до Дениса, и одведуть юго геть, и усе зъ
нимъ шипотять и довгенько базикають. Трохимъ було и спытае
юго, що то за люде и чого вони до нього ходять? То ажъ по-
сунитъ ся Денисъ, та ажъ съ сердцемъ скаже: „Чого ты за
другими приглядаесь ся? Знай себе. Я за тобою не примѣчаю;
не дивісь и ты за мною. То мои стародавнî знакомî, я зъ
ними служивъ по городамъ.“ А де имъ у болотѣ служити, де,
що були усѣ такî общарпанî, обрванî, що гидко було на нихъ
и дивить ся!

Разъ подойшла циганка, та препаршива собѣ на лихо,
мовь старець. Идучи поузъ лавку и моргнула на Дениса; тоъ

— 323 —

зъ нею, та въ кутокъ, и давай собѣ щось шептати. Трохимъ наглядавъ ихъ довго, и щось у нього въ животѣ тьохнуло, чу- ючи щось недобре. Поговоривши собѣ циганка й пôшла. Денисъ окроме собѣ сидѣвъ, сидѣвъ тай прійшовъ до Трохима, та по- дивившись на нього довгенько й каже: „Бѣдность твоя велика, та не вмѣшь, якъ зъ нею справитись. Щиро служишь, собѣ на лихо. А наврядъ те хазяинъ дасть, що тыбѣ заробивъ.“ — „Якъ ты іого заробишь бôльшъ?“ сказавъ Трохимъ. „Адже й тутъ плата добра и робота неважка; а усе бôльшъ не можно заробити.“ — „Можно.“ — „А якъ, скажи?“—„Потурай тобѣ. А скажи минѣ, Трохиме, такъ, по правдѣ: чи пильно служишь хазяину?“ — „А якже й служити, якъ не зо всею щирôстю? Сказано: нанявъ ся — продавъ ся! Я хазяйськои пылины не хочу, и коли бачивъ бы, що й рôдный братъ мої не думае объ хазяйськôмъ добрѣ и занапащае іого, то ябъ и на брата выя- вивъ.“ — „Сполать тобѣ, Трохиме!“ сказавъ іому Денисъ, тай ударивъ іого злегенька по плечу. „Такъ по вѣкъ служи, — розбагатѣшь!“ и одвернувшись одъ нього; а Трохимъ и замѣтивъ, що ôнъ одвернувшись одъ нього усмѣхаетъ ся. „Що отсе ста- лось изъ нашимъ Денисомъ?“ думае собѣ Трохимъ. „Але ôнъ тутъ собѣ другій, нѣжь у нашому селѣ.“ Такъ собѣ сидить думаючи про се, ажь ось впять тажь таки циганка йіде мимо лавки, а Денисъ пôдôйшовъ до неи и каже: „Дурный! іому й не говори. Мы й самы зробимо.“ А Трохимъ се й чуе. Циганка собѣ пôшла. Стало смеркать ся. Приказчики почали розôходить ся: хто у театеръ, хто у баню, хто... а катъ ихъ знае, куды иншій пôшовъ! Останній поприбйравъ, выйшовъ и каже Дени- совй, якъ и по усякъ вечѣръ бувало: „Замкни лавку и подай сюды ключѣ.“ Денисъ зачиняе, прикладае замки, закручуе, ин- шій тугій, такъ ажь крекче притягаючи. та крутячи. Зовѣсмь; оддавъ ключѣ; приказчикъ пôшовъ. Денисъ щось одвернувъ ся, а Трохимъ тихесенько, крадькома помацявъ замки... „Що за недобра мати! хочбы тобѣ одинъ замкнутый? Усѣ три ви- сять; а Денисъ же довго силковавъ ся замыкаючи ихъ. Такъ такій то Денисъ!“ Тôлки що такъ собѣ Трохимъ думае, ажь ось Денисъ и каже: „Идижь, товаришу, на кватирю, та вынось швыдче вечеряти, та лягай спати. Або, знаешь що? тамъ ду- шно, я пробуду усю нôчь на калавурѣ; не приходь съ пôв- ночи, спи собѣ. Однаково минѣ спати не хочетъ ся, прокала- вурю самъ усю нôчь.“ — „Ось що воно означае! Тривайже“ подумавъ собѣ Трохимъ и пôшовъ тихою ступою поки спершу; якже зайшовъ, що вже Денисъ іого не бачить, такъ тутъ вже, нîчого робити, ставъ пôдбѣгцемъ поспѣшати, та мершѣй до хазяина; якъ на те, хазяинъ дома, и накликавши гостей, пош- туе ихъ чаемъ. Тутъ Трохимъ, увййшовши прямо й росказавъ

*

— 324 —

юму усе, якъ ôнъ за Денисомъ примѣтивъ, якъ що робилось,
и якъ ôнъ буцѣмъ-то лавку замкнувъ, а іого ôттôль ôпрото-
ривъ. Хазяинъ, почувши усе, спершу бувъ злякавсь такъ, що
ажь поблѣдъ; далѣ ставъ дяковати Трохимовî, що онъ такій
вѣрный и пôднѣсъ юму ажь двѣ чашки чаю солодкого, та пре-
солодкого, усе таки дякуючи за іого правду и чесную душу.
А тутъ же мершѣй пославъ знайти приказчика съ ключами.
На силу десь іого знайшли. Хазяинъ выходивъ ключѣ, засвѣ-
тивъ лихтарь, та сѣвши на дрожки, мершѣй до лавки.

Пôдбѣгъ, оглядѣвъ, ажь такъ и е! нî одинъ замокъ не
замкнутый! Почавъ кликати Дениса, а Дениса й духу нема. Ма-
буть, що онъ и сидѣвъ усе коло лавки, та якъ побачивъ хазя-
ина зъ лихтаремъ — догадавъ ся, що се щось не даромъ, такъ
и притаивъ ся тутъ де, и не озывавъ ся, дожидаючи, що съ
того буде.

Хазяинъ ускочивъ у лавку... слава тобѣ Господи! усе
цѣле, усе благополучно! Злодѣй ще не починавъ поратись. Ма-
буть, дожидавъ глухои пôвночи. Позамыкавши вже самъ усѣ
замки, якъ слѣдовало, тутъ же изъ сторожѣвъ нанявъ двохъ,
щобъ ôдъ іого лавки не одôходили черезъ усю нôчь, и вернусь
на кватирю. И що то вже дякувавъ Трохимовî! Ажь поцѣловавъ
іого, що одвѣвъ одъ нього таку бѣду и заздалегôдь сказавъ
про таку напасть. Далѣ вынявъ цѣлкового, и давъ юму, и
каже: „Не по полтиннику на день буду тобѣ давати, а ôтъ
съгодня по цѣлковому. А пускати-му, награжу, какъ самъ
знаю, за то, що ты есть чесный чоловѣкъ. Старай ся и впе-
рьодъ; що замѣтишь, що почуешь, заразъ минѣ сказуй! Теперь
не ходи до лавки, щобъ тотъ бездѣлникъ не зробивъ тобѣ якого
худа. Тамъ е сторожа.“ Якже почули въ ранцѣ, що ажь три
лавки обôкрадено, такъ тогдѣ хазяинъ ще бѣльшъ дяковавъ Тро-
химовî, що остерѣгъ іого. „Булобъ,“ каже, „се й минѣ. Тамъ
же хочь и багато взято, та не на велику суму; а въ мене
хочбы и небагато чого потягнувъ, такъ усебъ тысячѣвъ на
якій десятки.“ Трохимъ такъ таки й думавъ, що зъ злодѣями
певно бувъ Денисъ. „Господи милостивый!“ думае собѣ, „якъ
то швыдко чоловѣкъ розледащѣвъ! Якій бувъ бравый парень,
такъ що луччого іого и не треба, а теперь збездѣлничавт!“
И пôсля тоби ночи, онъ іого й не побачивъ уже.

Разъ сидить Трохимъ коло лавки, дивитъ ся — ведуть
рештантовъ; и попереду и позваду ихъ жовнѣры зъ ружжами.
Приглядаетъ ся Трохимъ, ажь межь ними йде й Денисъ. „До-
живсь чести!“ подумавъ Трохимъ, и стало юму жалко земляка.
Пôдбѣгъ швыденько и подавъ юму, що тамъ лучилось, на іого
заключеніе. Щожь Денисъ? глянувъ быстро, бачить, що се
Трохимъ, — якъ засрероче зубами, а очй мовь запалали; якъ

— 325 —

кине ту милостыню геть! и сказавъ: „Щобъ бувъ ты лучче пропавъ, нѣжь мене бачити у такой нарушѣ!“ и пōшовъ собѣ не оглядаючись. Росказавъ се Трохимъ хазяиновî, а онъ и каже: „Переловили тыхъ усѣхъ, што лавки обокрали, узяли и нашого Дениса. На нього доказують, што онъ зъ ними за одно и хо- тѣвъ навести на мою лавку, такъ онъ не признаетъ ся.“

Покончали ярмарокъ. Росчитались усѣ; хазяинъ росчитавъ и Трохима и на усякій день даючи юму по цѣлковому при прощаньньи давъ юму ажь сто рублѣвъ и каже: „озьми Тро- химушка! ты мнѣе на десятки тысячей спасъ; благодарствую тобѣ.“

Отъ вже Трохимъ зрадовавсь! Тай якъ же бакъ! Скônлки онъ грошей принесе до дому! Зъ роду не зароблявъ по стônлки! Спасибô, що хазяинъ давъ золотыми, такъ ихъ можно такъ заховати, що нî загублю и нîхто не примѣтить, що въ мене вони е, а цѣлковî окроме положу. Отъ узявши золотî, позаши- вавъ у онучу; а срѣбнî якî були, цѣлковî и полтинники и мѣлочь усяку, позашивавъ у полу свитѣ, такъ що й пôзнати не можно було, що е при юму грошѣ. Збравшись, такъ и пô- шовъ зъ губерніи и не кудыль, якъ прямо до дому. „Чого вже по другимъ мѣсьцамъ ходити?“ думае собѣ, дорогою ійдучи. Спасибô богу, заробивъ добре; буде зъ насъ зо всѣхъ. Заразъ куплю шкану, справлю вônзъ, и пôшовъ луччій зароботокъ, нѣжь ôдъ пѣшого! Жѣнцѣ накуплю льону, нехай пряде; нехай нань- мичку наньме: у двохъ бôльшь нароблять. Матерѣ буду усього постачати, чого забажае. Нехай, коли досей бѣдкалась, нехай на старости у роскошî поживе. Дѣточокъ пріодятну; на зйму дровець роздобуду и усього придбаю, и будемо жити, гадки не маючи.“... Сердешный!

Иде онъ такъ собѣ, иде, поспѣшаючи до дому, щобъ ра- дость имъ принести, що богъ щастье давъ... и вже верстовъ съ пятьдесятъ осталось ійти до села свого... якъ зиркъ!... до- ганяе іого... хтожь? Денись! Якъ уздрѣвъ іого Трохимъ, такъ и руки и ноги опустились и въ животѣ похолонуло, сердце такъ и трепечетъ ся, и душа щось недобре почула. Не зойтись зъ нимъ не можно: по однойъ дорозѣ ійдуть. Пôти швыдче, щобъ не нагнавъ, поки до села; а въ селѣ можно пересидѣть день, поки онъ далеко зайде; такъ Трохимъ бо стônлки прой- шовши, вже притомивъ ся, и якъ бы нî поспѣшавъ, Денись іого нажене, бо онъ здоровѣшій и привышный бôльшь ходити. Бачить Трохимъ, що нîчого робити, подумавъ: „Щожь? божа воля! не буду зъ нимъ ійти, буду собѣ окроме держатись; буду приставати, не поспѣшаючи зъ нимъ, то онъ и одвяжетъ ся ôдъ мене.“

— 326 —

Иде, иде, якъ ось Денисъ и наздогнавъ iого; ударивъ по
плечахъ и каже: „Здоровъ, товаришу! Не вѣкъ өдъ мене.“ —
„Здоровъ, Денисе, де ее ты взявъ ся?“—„А ты думавъ, що
Денисъ вже ставъ бездѣлникомъ, пôдс на каторгу? такъ отсе
швыдче бѣжишь до дому росказати про мене, що я попавъ
ся!“—„Господь съ тобою! Яка минѣ нужда до тебе? Я й самъ
жалковавъ, побачивши тебе у такой нуждѣ.“ — „Жалковавъ?
ты?“—„Далебб, що жалковавъ. Нй ты минѣ нйчого, нй я тобѣ
нйколи; такъ чогожь намъ? Скажи минѣ на милость, якъ ты
выкрутивсь?

Тутъ Денисъ такъ глянувъ на Трохима, що въ того усѣ
жижки задрôжали и въ душй похолонуло. Дальй каже: „Вы-
крутивсь? Колижь на мене напрасно сказали? хиба не бувае
на чоловѣка наговорôвъ?“—„Якъ то безъ того! Тыжь мене
повеселивъ, що ты не бувъ зъ ними.“—„Хибажь я злодѣяка
якій? га?“ грôзно крикнувъ на нього Денистъ. — „Та хто про
тебе таке думае. Зглянь ся на бога!“ И замовкли обыдва, и
мовчать, и ійдуть у купѣ. Геть-геть. Денисъ внять и одозвавъ
ся до Трохима, та такимъ страшнымъ голосомъ, нйначе зов-
весьмъ не өнъ: „Ты думаешь, що я черезъ твои замки про-
павъ?“—„Черезъ якй замки?“—„Черезъ такй, що, думаешь,
я нйчого й не знаю?“—„Богъ съ тобою! Я төлки чувъ про сй
замки, тай забувъ заразъ.⁴ — „Забувъ! Забудешь и справды!“
И внять замовкли.

И дучи такъ довгенько, пере ходили черезъ невелике село.
Трохимъ тутъ мавъ знакомого и хотѣвъ бувъ зайти өтпочити.
„Не треба сього!“ вже крикнувъ на нього Денисъ а плохенькій
Трохимъ и послухавъ iого боячись, що якъ өнъ бувъ протйвъ
нього у трое здоровѣшій, такъ щобъ не зробивъ якого худа.
Такъ думавъ собѣ Трохимъ: „Не буду iого сердити; буду
пôддавать ся, нехай вередуе, ажь поки до своихъ мѣстъ дойду;
тогдѣ выкручусь өдъ нього.“

Перейшовши те село, Денисъ звернувъ зъ дороги геть
подъ лѣсокъ и Трохима покликавъ за собою. „Оттутъ өтпочи-
немо!“ сказавъ сѣдаючи Денисъ подъ грушу. „Давай, чи е що
въ тебе? такъ пообѣдаемо, або пополуднуемо.“—„А що въ мене
е?“ сказавъ Трохимъ и доставъ исъ торбинки хлѣба, таранѣ
сколки, та огрōрочквъ. Денисъ доставъ изъ за халявы нойь
престраенный. Трохимъ, якъ побачивъ iого, такъ морозомъ и
обдало. Денисъ роспорядкусе, мовь самъ усе придбавъ: хлѣба
ôдрѣзавъ собѣ попереду, а далѣ ткнувъ шматокъ и Трохимовй;
тежь и таранѣ собѣ луччои взявъ, а де що й огрōрквъ кинувъ,
мовь собацѣ, Трохимовй. Сей усе терпить и мовчить, та думае:
„Донеси мене төлки Господи до дому! Цуръ тобѣ й зо всѣмъ!
знати тебе не хочу!“ — „Знаешь що, пане брате?“ наѣвшись,

— 327 —

ставъ казати Денисъ. „Цуръ юму у день юйти. Будемо въ день
бѣдных хати: бачь, якъ душно! У ночѣ бѣдшь прорѣдемо, и далѣшь
станемо. Якъ отее бѣтпочинемо, а вечеркомъ зорею, та холод-
комъ у ночѣ мотнемось, такъ мы пôсля завтра й дома будемо.
Лягай та спочивай, поки до вечера.“ — Лягли хлопцѣ. Заснули
добре. Надъ захôдъ сонце; прокинулись, пополудновали — и
усе таки Трохимовои харчй, — и пôшли. „У тебе, бачу, и нема
нічого для дороги?“ спытавъ Трохимъ. — „А де я въ чорта
та що бзьму? Коли що й заробивъ бувъ чого трохи, такъ и-
стрясъ у тѣмъ анахтемскônъ острозѣ сидѣвши; а заробити
бѣдшь ты не давъ. А булобъ и на твою долю; гадкибѣ не
мавъ!“ — „Ты минѣ, Денисе, на вдивовижу! Чи такій же ты
бувъ у насъ у селѣ? Се ты, ходивши по усѣмъ усюдамъ на-
бравсь такого духу.“ — „Цыть, мовчи, не твое дѣло!“ И за-
мовкли, и юйдуть....

Черезъ скôлки тамъ пройшовши, вже Денисъ внять и обб-
звавъ ся: „А що, товаришу? попередъ усього жѣнцѣ роска-
жешь, а тамъ и до головы пôдешь, и по усьому селу будешь
проповѣдовати, якъ Денисъ Лискотунъ хотѣвъ лавку оббкрасти,
и якъ ты остерѣгъ хазяина и якъ Дениса зъ острога пôдъ ка-
лавуромъ водили къ допросу.“ — „Нѣ Денисе! не знаешь ты
мене. Се страшне дѣло, щобъ про кого таке росказовати. Не-
хай тебе богъ у сьому дѣлѣ простить; а ты·покаесъ ся и по-
кинешь скверне таке дѣло. Щожь? спôtкнувъ ся, тай схаме-
нувъ ся. А росказовати не мое дѣло. Не тôлки жѣнцѣ, я й
самъ молю бога, щобъ я забувъ про се; бо, кажу, ты покаесъ
ся.“ — „А якъ же? Вѣстиме дѣло, що покаюсь. Такъ и почну
молебнѣ наньмати. Такъ грошей бо нема, не добувъ ся: хиба
ты минѣ даси? А що, Трохиме! скажи по правдѣ; багато тобѣ
хазяинъ давъ за те, що ты про замки юму объявивъ?“ — „Та
не яжь то объявлявъ; онъ самъ дознавъ ся.“ — „Та якъ собѣ
тамъ знаешь, а вже давъ таки що небудь.“ — „Давъ награ-
жденія бѣпускаючи, цѣлковыхъ съ пару.“ — „Та заробîtныхъ.
Такъ скôлки несешь до дому?“ — „Хто юго знае!“ казавъ
Трохимъ, а самъ такъ и трусить ся, — боитъ ся; бо нôчь,
ихъ двое и Денисъ здоровѣшій юго. „Я таки гараздъ и не лй-
чивъ; зложивъ, тай пôшовъ.“ — „Мабуть багато, що нîколи
було й перелйчити? Чи подѣлись (сяжь зо мною?“ — „Щобъ
то якъ?“ — „Такъ якъ дѣлять ся, по поламъ. Чи, може, усѣ
бѣдаси? Отъ сполать бы парень бувъ, якбы усѣ бѣдавъ!“ —
„Що се ты, Денисе, говоришь?“ ледве вже промовивъ Трохимъ
бачачи, до чого дѣло доходить. — „Та ну, цуръ тобѣ и съ
твоими грôпши! Мабуть у тебе ихъ до сына, що такъ злякавъ
ся. Ты ще й се роскажешь, що я дорогою мавъ тебе обôдра-
ти!“ — „Та здѣлай милость, не думай такъ про мене, Денисе!

— 328 —

я тобѣ казавъ, що нікому не скажу, и побожусь усѣмъ, и за-
присягну. — „Ану побожись.“ — И Трохимъ почавъ божи-
тись такъ, що ажь страшно було слухати. „А заприсягни!“
каже Денисъ и подавъ іому жменю землѣ. „Зъѣжь отесю усю?
Трохимъ, якъ съ щиримъ сердцемъ, не боячись нічого и ду-
маючи таки, щобъ нікому ні слова не росказати, зъѣвѣ жменю
землѣ, усе потроху ковтаючи. — „Ну такъ, теперь товаришь;
теперь певенъ и я.“

Оттакъ то Денисъ усе заўдавъ ся съ Трохимомъ. Чого
небудь, то й привяжетъ ся. Трохимъ же, якъ бувъ собѣ пло-
хѣшій, то усе й подававъ ся, и таки не безъ того, що й боявъ
ся іого, щобъ чого не зробивъ іому худого. Такъ ійшли нôчь;
ранкомъ скôлки прôйшли, тутъ сонечко ще не дуже й пôдня-
лось, а вже стало дуже пекти, то вони звернули въ лѣсокъ
тай полягали спочивати. Якъ пôднялось сонечко, що-то вже
жарило! Нî вѣтеръ не дыхне и нîщо не колишетъ ся, такъ-
такъ що ледве дыхати можно. Нашî хлопцѣ хочь и заснули
були, такъ не можно ніякъ и влежати! Якъ припече сонце,
такъ мѣсьця не знайдуть. На взлѣсьсьи сонце е, жарить; такъ
вони зайдуть у гущиню, такъ тамъ ще й гôршь; нî ôткôль
прохолоды ніякои, тôлки що зверху палить и малесенькій вѣ-
трець не проходить. Знайшли воду, не ôдôпютъ ся; тяжко вже
имъ и дыхати! Выкопають коженъ собѣ ямку; приляже туды,
то трохи іому й легше, можно холодомъ трошки дыхнути. Зо-
грѣютъ ся й тутъ, переходять на друге мѣсьце, та такъ вымо-
рились, такъ знемоглись, що не здужають и поворухнутись.
Цѣлѣсьнькій день нî хмариночкижь то! Ажь ось дуже къ ве-
черу, жара затихла трохи, товаришѣ нашî пôднялись, здыхнули
слободнѣшь, поѣли чого було и пôшли. „Якъ не полѣнуемо ся,“
каже Трохимъ, „то свѣтомъ и дома будемо. Ôтъ сього лѣску
до нашого села тôлки двадцять верстовъ.“

„И велія милость, що будемо,“ сказавъ Денисъ, „тôлки не ôтставай: ты усе пристаешь. Поспѣшай.“

Отъ якъ йдуть, и верстовъ сѣмь учистили съ полудня,
стала показоватись мовь стѣна чорна; далѣ одъ неи стали од-
дѣлятись, мовь клубки, густыи хмары зъ золотыми, отъ сонця,
кругами. Клубы вютъ ся, до купы збйраютъ ся, и стѣна усе
вышченько пôдбйраетъ ся. Сонечко за тучу сховалось зараньнье,
и птиця стала збйратись и чогось жде на себе. Самчики ззыва-
ють самочокъ и якъ можно спѣшать, у кого е дѣточки, такъ
до нихъ; а которî собѣ гуляшî, такъ полетѣли ховатись. Де-
далѣ, де-далѣ, усе стихае, нî травка не колышетъ ся, усе чо-
гось жде великого, страшного! Далѣ стало й гуготѣти, далеко-
далеко, мовь клекоче море, або гуде великій вѣтеръ здалеку,
або сила велика людей наѣзжае, що ще здалеку земля пôдъ

— 329 —

кônьми стугонить. Блыскавка одна тôleк и показует ся, а сонечко зовсѣмъ зайшло: хмары спустились, такъ и не видко нîчого.

„А що будемо робити?“ ставъ казати Денисъ, „якъ мы пôдемо? Скоро зовсѣмъ буде темно. Страшно безъ дороги йіти.“ — „Ажъ онъ маячить лѣсокъ!“ сказавъ Трохимъ: поспѣшаймо туды.“ — „Де лѣсокъ? Я нî іого, и нîчого не бачу.“ — „Онъ якъ блысне блыскавка, такъ ônѣ дороги на праву руку. Ходѣмъ мерщѣй; усе темнѣшь становитъ ся.“

Вони поспѣшають. Пôднялась и стѣна. Стало зовсѣмъ темно. Поки не блысне, то нîчогѣсѣнько и не бачать передъ собою. Стѣна густа, чорна, страшна надвинула и простяглась ôтъ еходу до заходу сонця, и изъ усѣхъ мѣсьць блыскавка знай блыскае. Грômъ гуде съ переливомъ, мовь де по горамъ громадне камѣньня качають и инше, мовь упаде, стукне, тай заховокне... а тутъ луна и загрехотить по усьому небу, по усѣмъ куткамъ сіеи великои хмары. Замовкнежь грômъ, такъ чути щось гуде-клекоче, бурлить страшнѣшь самого грому... А блыскавка безперестанно! И якъ блысне, такъ послѣ неи горѣшь нîчого не видно. „А де ты, Трохиме?“ казавъ, дрônжачи, Денисъ. „Озьми мене за руку та веди: я швыдко впаду. Нôгъ не пôдволочу!“ — „Держись за мене!“ каже Трохимъ. „Тутъ вже не далечко. Онъ, ônѣ блыскавки видно.“ — „Та я бо сіеи блыскавки боюсь. Охъ, колибъ швыдче до лѣсу!... Бачь, яка страсть йде! Ось и дощикъ... Ой швыдче поспѣшай!“

Зовсѣмъ повись юму на руки Денисъ; и Трохимъ самъ утомивсь, и юго волоче; черезъ велику силу дотащив юго пôдъ густе дерево, положивъ, и самъ зваливъ ся.... Тутъ же и уся туча надвинула якъ разъ надъ той лѣсъ и усюды небо покрыла якъ саме чорне сукно; хочь скônѣки хочь дивись, — нîчого передъ собою не побачишь ніякъ! Заревла престрашенна буря, шумить пôдъ небесами, носитъ ся по полю, упîраетъ ся въ лѣсъ, преть юго, мовь зъ мѣсьця хоче юго спыхнути и зомяти зовсѣмъ. Гольляки трѣщать, ламлють ся, падають... тутъ щось страшно загуло, ажъ свѣтить на увесь лѣсъ, грômъ покрыло... и разомъ гепъ!..., упало ажъ земля задрônжала! А тутъ грômъ якъ загремотить, и впять земля задрônжала!... а тутъ изновъ такій же свѣтъ и щумъ, и впять щось упало, затрѣщало!... То буря пораетъ ся, вѣковî дубы валяе мовь прутья! Якже хлыне дощъ — и вже не йде, а ллье. По лѣсу шумить, зъ горы бѣжить рѣчками, клекоче... и одъ неи, одъ бурѣ, що бушуе, и одъ грому, що такъ и розрываетъ ся надъ головами, щумъ такій и грохотъ, що страшно и згадати!... А тутъ блыскавка червонымъ огнемъ очî заслѣпляе.... Именно преставленіе свѣту! Денисъ нî влежить, нî всидить, и не постоить на од-

— 330 —

ному мѣсьцî. Ходить, перебѣгае съ пôдъ одного дерева пôдъ друге, руки ломить, самъ себе не тямить! „Трохиме, Трохиме! ты спишь, не боисъ ся нîчого!“ такъ голосно зо страху сказавъ ôнъ. — „Нѣ, я не сплю, тай не боюсь нîчого.“ — „Грôмъ убье.“ — „Воля божа! Я се знаю, та хочь и лежу, та молюсь богу.“ — „Хибажь ôнъ и помилуе, якъ юму молитись? Ухъ! якъ затрѣщало у лѣсѣ впять!“ — „Помилуе, тôлки покай ся...“ „Якъ покаятись такому грѣшнику? Якъ мене богъ може протити?“ — „А щожь? Кай ся ôтъ щирого сердця, твои грѣхи не якî великî! ты такъ грѣшенъ, якъ и усякъ чоло... Господи! що се?“ Тутъ вони впали обыдва на вколѣшки!...“ Огненна стрѣла прорѣзала усе небо и якъ окомъ моргнути, вдарила въ те саме дерево, пôдъ которымъ попереду стоявъ Денисъ и отсе прîйшовъ до Трохима. Дерево превысоченне було, — юго такъ до половины у мѣлку щепу розбило и усѣ гîльля стерло и змяло, такъ що й слѣду ихъ не осталось. На силу пôднявъ ся Денисъ; а се одъ нихъ, де вони столли, тежь пôдъ деревомъ, було не бѣльш якъ саженѣвъ зъ десятокъ. Очунявши трохи Денисъ ухопивъ Трохима за руки и ставъ прохати: „Ходѣмъ, ходѣмъ ôтсѣля! тутъ насъ богъ побье!“ — „Кудыжь мы заховаемось?“ каже юму Трохимъ: „бачь, яке лихо по усьому лѣсу? Отто грôмъ запаливъ дерево; бачь, горить! Адже й да-леко ôдъ насъ; тай по усьому лѣсу така халепа!“ — „Ой страшно, страшно! А то хто сидить та дивитъ ся на мене?“ — „Богъ съ тобою! нема нîкого! Молись лучче богу!“ — „Мене й богъ не помилуе! Ты думаешь — я такîй?... Охъ, лице запалило!“ — „Помилуе, молись, кажу, та кай ся!“ — „Де вже минѣ покаятись? Я той, що васъ обкрадавъ. Не було другого злодѣя въ селѣ... се мое дѣло! Мене пôдводили другîн... Я обкрадавъ васъ усѣхъ... передававъ циганамъ, москалямъ... бравъ грошѣ та богатѣвъ... лавки оббравъ... вывертѣвъ ся! Хотѣвъ и тебе такъ, якъ оттого, що сидить и дивитъ ся грôзно на мене.“ Такъ казавъ, не тямлячи нîчого, Денисъ и бючи себе въ груди кулаччьемъ. Тутъ разомъ якъ осеея ихъ блыскавка, якъ хрясне грôмъ, мовь небо на нихъ упало!... обыдва впали нечуственно. Трохимъ, пôдпивши водою одъ дошу, трошки очуствовавъ ся, бачить — Денисъ бѣгае коло нього, руки ламае, блѣдый якъ смерть и не тямлючи самъ себе. кричить: „Я не тôлки злодѣй, я й душогубець! зарѣзавъ нищого... мавъ грошей у нього знайти... одежу свою закровавивъ... а ôнъ онде сваритъ ся... Господи! и Ты мене не помилуешь?“ И ставъ бѣгати, якъ не о своему умѣ. Сиомôгъ с:1 трошки Трохимъ, пôднявсь на ноги, ставъ юго розговорювати, щобъ прîйшовъ у чуство. „Нѣ,“ кричить Денисъ, „минѣ богъ смерть дасть... мене грôмъ убье... Я злодѣй!... я прикидавъ ся добрымъ, на

— 331 —

другихъ пеню зводивъ, тебе мавъ зарѣзати, щобъ ты про лав-
ку въ селѣ не росказавъ. теперь кажи! Ось ось мене богъ
убье; роскажи усѣмъ, якій я.« — „Та богъ съ тобою, Денисе!
що се ты думаешь? повѣрь не минѣ, — богу святому, що якъ
я побоживъ ся, такъ и не збрешу; буду держатись присяги,
и тебе не попрекну нî въ чѣмъ.« Тутъ же Трохимъ іого роз-
важае, а тутъ грōмъ такъ и рокотить, а блыскавка ажь очî
палить! Якъ стукне, якъ грякне, якъ лясне, якъ затрещать
дубы, якъ запалае де верхъ дерева якого, якъ шарахнуть гйль-
ля, — тутъ Денисъ и стане внѣ ума, и впять свое росказуе,
що ôнъ душогубець, злодѣй, прикидавсь добрымъ, и усе таке.
Даль представляетъ ся іому старець, що сваритъ ся на нього,
и внѣ почне росказовати, якъ убивъ іого и усе каже Трохи-
мовій: „Усѣмъ, усѣмъ се роскажи: нехай бережутъ ся мене.“

Гремѣвъ, торохтѣвъ грōмъ, далѣ ставъ стихати, бо туча
вже перейшла. Затихъ и дощикъ; тōлки блыскавка не давала
нйчого розглядѣти; далѣ й та усе потрошку, усе тихше, усе
менше, далѣ вже блыскае тōлки здалеку. Роздививъ ся Тро-
химъ, ажь вже стало на свѣтъ заньматись. „Ходѣмъ,“ каже,
„Денисе! вже мы недалечко ôтъ свого села. Ходѣмъ швыдче!“
— „Братйку, Трохиме!“ каже Денисъ, не сходячи зъ мѣсьця,
„боюсь ворухнутись! Усе минѣ чуетъ ся грōмъ, усе минѣ ба-
читъ ся той анахтемській старець!.. Трохимочку, голубчику!
не росказуй нйкому нйчого!“

Впять Трохимовî треба божитись; сякъ такъ розговоривъ
іого, пôшли.

Що досвѣткомъ, що вже й сонечко зôйшло, йдуть и
усе поспѣшають. Денисъ черезъ усю дорогу хочбы пару зъ
устъ пустивъ, усе задумавшись ійде, — далѣ якъ крикне:
„А луччебъ мене грōмъ убивъ!“ — „Богъ зна, що ты споми-
наешь!“ сказавъ Трохимъ и глянувъ на Дениса, та ажь зля-
кавъ ся: очî якъ жаръ горять и самъ розлютованый мовь
звѣръ якій. А усе розговорюе іого: „Будь веселенькій,“ каже,
„вже тōлки пять верстовъ зосталось; се вже наше поле.“ —
„Тōлки пять верстовъ... Тōлки не видно, якъ съ кимъ небудь
пострѣчаемъ ся и мене выдали! Пропадай же ты одинъ!“ та
съ симъ словомъ такъ и поваливъ Трохима и насѣвъ іого.

„Богъ знае... що ты... Денисе, робишь!“ сказавъ стогнучи
Трохимъ пôдъ Денисомъ; далѣ ставъ проситись: „Пусти мене,
братйку, голубчику, соколику! Ей — велике слово, — нйкому
нйчого не скажу! Озьми собѣ мои усѣ грошѣ, що тутъ зо мною,
тōлки не губи душѣ своеи и моеи! Не сироти моихъ дѣточокъ,
не вбивай за живота жѣнки. На кого моя старенька матѣнка
зостанетъ ся? Братйкомъ, батькомъ рōднымъ буду тебе цѣлый
вѣкъ звати!... Не давай минѣ безъ покаянія вмерти! Дайже

— 332 —

минѣ хочь часиночку богу помолитись!..." — „Помолись ся й на томъ свѣтѣ!" лютуючи якъ звѣръ, казавъ Денисъ, одною рукою держучи руки Трохимовы и колѣномъ іого надавивши, а другою рукою достаючи изъ за халявы нôжь свôй; такъ якъ нî носпѣшае, не справитъ ся однôею рукою. А Трохимъ знай проситъ ся; здыхнувъ и каже: „Господи милостивый!... Не несе богъ нîкого, щобъ хто свидѣテлемъ бувъ моен безвиннои смерти!" Тутъ пôдкотилось перекотиполе одъ вѣтру и до самого іого. Онъ глянувъ жалôбно, тай каже: „Нехай се перекотиполе буде свидѣテлемъ, що ты мене безвинно погубляешь!" —„Нехай свидѣтельствуе, скôлки хоче! Знавъ же на кого й послатись!" казавъ регочучись Денисъ и знîмаючи зубами пôхву зъ ножа, съ того ножа, якимъ усю дорогу краявъ Трохимôвъ хлѣбъ и пропитовавъ ся.

„Господи милостивый! прîйми мою душу!... Жѣночко.. дѣточки... тату..“

Денисъ змахнувъ рукою... хотѣвъ щось регочучись сказати... такъ ангелъ божій, щобъ не дать іому у сей часъ насилиتись, хлынувъ іому у ротъ братовою кровью и приняви душу безвинного праведника, понѣсъ ђи прямо на небеса.

Прибѣгли двое пастухôвъ отъ череды и объявили головѣ, що въ такому й такому мѣсьцî лежить зарѣзаный чоловѣкъ; а хто? вони зъ ляку й не роздивились. Голова заразъ самыхъ надежныхъ людей пославъ, щобъ коло того зарѣзаного каравулили и щобъ нî самî до нього не пôдходили, и нîкого не допускали а стане хто навязуватись, або що такее робити, або казати, то іого якъ подозрительного взять и до волости привести. Тутъ же написали рапортъ до земського суда объ такому случаи, що „скоропостыжно вмершій, зарѣзаный чоловѣкъ, по имени и прозванію незвѣстный, лежить благополучно на томъ самомъ мѣстѣ, де іого смерть постигла.“

Деякî съ хазяйства пôшли съ села на заробôtки и ще не повertались до дому, та жѣнки ихъ и нîчого, и нужды нема. Трохимоважь жѣнка й мати... що-то! почувши объ сѣмъ, у одинъ голосъ крикнули: „Охъ, лишечко! сежь Трохимъ, певно Трохимъ!“ и заздалегôдь стали голосити. Сердце звѣстку подало! Що то вже вони просили голову, щобъ дозволивъ пôти оглядѣти, и коли онъ, такъ хорошенько іого обмыти и вбрати, а коли можно, и до дому привести. Звѣсно, жѣноче дѣло: вони не знають порядку. Голова, и не дай боже нîкому й пôдстupити, запретивъ, поки судъ не выйде и не розвяже їому рукъ!

Ажъ ось на другîй день явивъ ся въ село й Денисъ. Та що то одягный! ище лучче усе собѣ посправлявъ, у чимъ переду ходивъ. Веселый, городливый, жартуе съ усѣма, кого пострѣчае. Бачить, що люде зôходятъ ся усе до волости, и онъ

— 333 —

туды. Іому й росказують, що знайшли зарѣзаного; а онъ заразъ
и не стерпѣвъ и пытаетъ ся: Щожь іого жѣнка та мати ка-
жуть? " — „Чи?”, дивуючись, пытае іого голова. — „Адже вы...
чи хто бакъ казавъ?... що, кажуть, то Трохимъ? " — „Ще не-
звѣсно и нейто зъ насъ объ тѣмъ и не думавъ, не те, що ка-
зати. Чи мало ихъ повыходило съ села на заробѣтки? може,
ще й не нашь. " — „Хто ней есть, нехай собѣ лежить, поки зве-
демо, " сказавъ, смѣючись, Денисъ. „А хто зарѣзавъ, свидѣтелѣ
скажуть. " Деякій молодецъ тутъ чули, та ажь зареготались и
кажуть: „О, щобъ тебе зъ Денисомъ! Вже хочь що, а латку й
приставить. Дежь таки въ чистому полі свидѣтелѣ. Вже коли
поравъ ся, такъ самъ на самъ... " Ажь ось дзвоникъ. Самъ
справникъ прибѣгъ и заразъ крикнувъ: „Гдье мертвое тѣело? "
— „На мѣстѣ, ваше благородіе! " одвѣтъ давъ голова. — „Пи-
саръ! одбери понятыхъ чесныхъ людей, озьми съ нихъ при-
сягу и веди до тѣла; я сейчасъ буду. Голова! иди за мной. "
Увѣвши голову въ хату, защепнувшись и ставъ іого роспытовати,
чи нема на кого якого сомнѣнія, хто що казавъ при сьому дѣлѣ.
Голова, якъ мавъ Дениса за чесного, то й не сказавъ, якъ
ônъ бувъ проговоривсь и не забризькавъ іого. Такъ и осталось.
Пôдъѣхавъ и лѣкаръ; заприсягли й понятыи. Справникъ поба-
чивъ межь ними Дениса и каже: „Зачимъ же въ понятыи та
такого молодого парня поставили? Тутъ надобно добросовѣст-
ныхъ стариковъ. " — „Се, ваше благородіе, " казавъ голова, „хочь
и молодъ чоловѣкъ, а въ насъ исъ старикôвъ нема такого ро-
зумного, розсудливого, понятливого, и якъ то усе умно розбере. "
— Сежь голова казавъ справниковî тихенько, самъ усе погля-
даючи на Дениса, а той бачить. Якже справникъ почувши се
одъ головы сказавъ голосно, и собѣ дивлячись на Дениса: „Хо-
рошо, подавай іого сюда! " — то, сее почувши, Денисъ дуже
поблѣдъ, а справникъ и примѣтивъ, и буцѣмъ и нейчого.

Зобрались усъ до мѣсьця, де лежало тѣло; справникъ ве-
лѣвъ понятымъ свѣдѣтельствовати, чи нема боевыхъ знаковъ?...
„Та нема! " гукнувъ Денисъ, здалеку стоячи. „Де вони будуть?
Тутъ разомъ рѣзонуто ножемъ, тайн аминь. " Справникъ замѣ-
тивъ и се, и мовчить. Оглядаючи, знайшли, що полы у свиты
на кônцяхъ повырѣзованій, и якъ коло того знайшли гривени-
чокъ, такъ и догадались, що въ свитѣ були грошѣ, та вынято.
Якже роззули чоботы и онучѣ, то й знайшли зашитыхъ ажь
пять золотыхъ. Тутъ Денисъ зовѣсмѣ забувъ ся, та ажь крик-
нувъ: „Бачь, и не признавъ ся! " Та сказавши се, схаменувъ
ся, зирнувъ, ажь справникъ на нього пильно дивитъ ся, —
такъ онъ и не знавъ, куды іому очй дѣти: заморгавъ, поблѣдъ,
та швыдче межь народъ... Справникъ ще змовчавъ. Якъ ось на-
стигли жѣнка и мати Трохимовы; за ними учепивъ ся й хлоп-

— 334 —

чикъ юго по шестому году. Ще й не дойшли гараздъ, а вже
жёнка й познала и крикнула: „Трохиме, Трохиме, мой Тро-
химочку!...“ и припала до нього зъ матьрую, а хлопчикъ
звѣстно дитина, плаче, та кругомъ юго облазить та дивитъ ся.

Справникъ бувъ повелѣвъ одвести ихъ, щобъ не мѣшали
дѣло робити, а далѣ й сказавъ: „Пускай они юго оплачуть.
Кровь не вода. Мы свое дѣло успѣмо справити.“ И ставъ коло
нихъ зъ лѣкаремъ, а Денисъ, якъ то привыкъ хвастати, що
усе попередъ усѣхъ и усебъ то до пановъ ровнятись, такъ и
теперь ставъ коло справника.

И якже то дуже голосили и жалошно приговорювали надъ
Трохимомъ! Мати каже: „На кого ты мене, мой сыночку ле-
бедику, покинувъ, пōшовши на заробōтки? Хто мене стару.
немошну догляне? „Пуччебъ минѣ смерть заподѣяно!“ и усе
таке. А жёнка приговорювала: „Промовь, мой Трохимочку,
хочь одно словечко! Дай минѣ порадоньку, якъ минѣ безъ тебе
зъ дѣтками бути? Промовь слово, скажи, хто розлучникъ нашъ?
Покажи, чи не було якого свѣдителя, якъ тебе замучували,
якъ ты душу Господу оддавъ?“

„А се, мамо, що? крикнуло хлопя, граючись исъ чимсь,
що выняло зъ батьковои руки. Справникъ почувши се, сказавъ
Денису, що край нього, надувшись та на бакирь шапку маючи,
стоявъ: „Посмотри, што тамъ такое и покажи сюда.“ Денисъ
пōшовъ, вынявъ, подививсь, здрōгнувъ увесь, зōмявъ у руцѣ и
кинувъ геть. Самъ же то поблѣдъ, поблѣдъ, якъ стѣна! „За-
чимъ ты бросивъ?“ крикнувъ на нього справникъ. Што тамъ
такое? Покажи сюда!“ — „Та се нйчого, ваше благородіе! се
такъ... бурянъ.“ каже Денисъ, а самого мовь лихорадка тру-
еить. — „Какой бурянъ? покажи сюда!“—„Бурянъ, такъ, трава.
Мабуть, якъ покойникъ умйравъ, такъ за траву вхопивъ ся,
такъ вона въ нього въ руцѣ й зосталась.“ — „Та какаяльь то
трава? Покажи сюда.“ Такъ допытувавъ ся справникъ бачачи,
що Денисъ нй съ того нй съ сього, усе бѣльшь, усе бѣльшь мѣ-
шаетъ ся. — „Та такъ пе... пере... коти... поле...“ ледве про-
мовивъ Денисъ.

Тутъ хлопя ухватило перекотиполе, що якъ на. те при-
котилось туды ихъ багацько, тай показуе Денисовй и каже зъ
дуру: „Ось, дядьку, ще таке, ихъ багато коло тата, вони ма-
буть бачили усе...“ — „Брешешь!“ крикнувъ Денисъ, одо-
пхнувши хлопця отъ себе, и вже не тямлячи що й казати!
Такъ то вже въ нього богъ и розумъ однявъ и языкъ попу-
тавъ... „Полно!“ крикнувъ справникъ. „Говори теперь усю
правду! Ты знавъ, що на мертвому побоѣвъ нема, ты жалко-
вавъ, що онъ не признавъ ся объ золотыхъ, теперь боись ся

— 335 —

перекотиполя! Говори, чего ты боись ся іого? Росказуй, какъ дѣло було?!”

Денисъ и сюды й туды, и өдбөхуватись бы то, такъ справникъ на усякому словѣ такъ іого й поймае, и төлки що покаже іому перекотиполе, то Денисъ такъ и затруситъ ся и помертѣе. А далѣ — нигде дѣтись — у всему повинивъ ся: за вөщо и черезъ вөщо, и якъ өнъ зарѣзавъ Трохима: якъ той, сердешный, здавъ ся на перекотиполе; якъ утѣкаючи өттөля, щобъ обмыти кровь, усюды по полю чѣплялось іому за ноги перекотиполе. И якбы не воно теперь, та не хлопя зъ нимъ у өчп прилѣзло, то можебъ ще и одбрехавсь. „Такъ вотъ какой онъ бездельникъ!“ сказавъ справникъ, а далѣ напавъ на голову и каже: „Какъ ты смѣвъ, голова, назначити у понятыи такого ледачого?”—„Що-жь ваше благородіе!“ приступивъ голова, а за нимъ и усѣ понятыи, усе старики, сиві та чесні: „онъ у насъ чесна душа — нікому нічого. Колибъ усѣ такп були тобъ и добре було!“ — „Не буложь у васъ у сел якои шкоды, и на кого вы думаете?“ спытавъ ся справникъ. — „Щожь?“ сказали люде: „хочь часомъ и була шкода такъ се не онъ. Якъ обыськовали, такъ онъ було де самъ воровські вещи знаходивъ.“ — „Говори, признавай ся, это твое дѣло?“ крикнувъ справникъ на Дениса. — Той якъ затрусивъ ся, и повинивъ ся у всему, що якъ почавъ съ курей красти, та бачачи, що грошики перепадають, такъ онъ и далшь; якъ зазнавъ ся зъ мо-калями, що великі промыслы робили, и по усѣмъ усюдамъ крали, та съ циганами, прирожденными злодѣями, якъ и де зъ ними и кого обōкравъ,— усе росказавъ; далѣ якъ и старця немошного зарѣзавъ, надѣочись у нього грōшми поживитись; усе до чиста росказавъ, и якъ на другихъ пеню зводивъ. Люде, слухаючи іого, такъ и вžахнулись, та ажъ объ полы руками вдарили и кажуть: „Хтожь на нього надѣявъ ся, що воно таке ледащо? Мы думали, що одъ нього розумѣшого, моторнѣшого и чеснѣшого и въ селѣ нема, а воно ось яке выявилось! Самый первый злодѣй, мошенникъ и душогубец!“ — „Хочь люде не знаючи и думають про кого, що онъ добрый, а коли бездѣлничаяе и кōнцѣ ховае, то богъ іого хочь не скоро а завсегда выявить,” сказавъ справникъ и велѣвъ Дениса перепроводить у городъ. Достало сяжь Денисові Лискотуну за усѣ іого дѣла! котузѣ по заслузѣ. Полыскотавъ іого катюга добре и спроважено до товариства, туды, де козамъ роги правлять.

Такъ то судъ божій не потерпѣвъ неправды, и хочь кōнцѣ були захованій, такъ богъ объявивъ; и черезъ яку покидьку? — черезъ бурянъ, черезъ перекотиполе.

ПАРХИМОВЕ СНЪДАНЬНЯ.

Не було и на усѣй слободѣ дурнѣшого, якъ Пархймъ
Шеревертень. А й слобода не мала була! Оирбчь що по недѣ-
лямъ збходили ся бабы съ слободы, та зъ ближчихъ хуторовъ,
и прыносили на продажь и маслечко и сметанку и яечокъ и бухан-
цѣвъ и соли товченои, и усякого такого товару; а то ще двѣчй на
годъ були й ярмарки у той слободѣ : одна объ теплому Олексею,
а друга объ першихъ Параскахъ. ІІ чого то на тѣхъ ярмаркахъ
не було? Ажь съ самого города приѣзжавъ крамаръ зъ залѣз-
ными гвоздочками: кому, знаете, треба чоботы пѣдбити. Та бу-
вавъ и купець съ хорошимъ товаромъ: съ хвигами та родзын-
ками, и съ синймъ камѣнцемъ. А вже цигановъ, оттыхъ коно-
водовъ, мошенниковъ, що обдурюють народъ, такъ и не розми-
несъ ся! Обманивъ, украсть, обмѣнявъ лычко на ремѣнець, тай
далшь... Такъ черезъ такй ярмарки се вже не слобода звала
ся, а мѣстечко. И сколки тамъ нѣ було народу, що тамъ жили,
и на ярмарки наѣзжали, не було дурнѣшого, якъ, яжь кажу,
Пархйма Шеревертня.

Еге дурный собѣ та таки оженивъ ся, знайшовъ собѣ
жѣнку. Пожалуй багатенькій бо бувъ; а черезъ таку благодать,
дѣвчата не дуже дивлятъ ся, чи хорошій, чи поганый; чи ро-
зумный, чи придурковатый; абы въ кишенй повно було. Ось и
тутъ такички. Толки задумавъ женитись нашъ Пархймъ, якъ
разъ и выскочила за нього дѣвка бойка: сама й посватала себе
за нього, сама и весѣльлямъ орудовала и якъ хотѣла, такъ и
вправилась. Вона була поопереду наньмичною въ городѣ по куп-
цямъ, такъ знала усякій порядки и свѣту повидала. А якось то
навернулась у свою слободу, бачить, що Пархймъ зоставшись
посля батька самъ собѣ господаръ, не знае нічого и не вмѣе
кônцѣвъ нй въ чому звести, а худобины до гаспида! Вона и
пѣдлѣзла до нього съ своими теревенями.. а завтра вже й ру-
шники подавала, а въ недѣленьку и весѣлья одбули! Люде
дивовали ся: „чи не навѣжена сяя Настуся, (такъ ѣи звали),
що ійде притьмомъ за дурня, за Пархйма Шеревертня?“ А
вона собѣ й байдуже. „Нехай,“ каже, „що хочуть говорють, а
я свое робити-му.“ Тай приняла сяжь добре! Усе поприйрала
до своихъ рукъ. Мужиковй коли дасть коли добре пообѣдати,
то то іому й празникъ; а не те, такъ частѣсѣнько окроме су-

— 337 —

хого хлѣба черезъ цѣлѣсѣнькій день нейчого не побачить. Одежа
на ньому абы яка, сорочка розхрѣстана, чоботы порванй, а ча-
стѣшь и зовсѣмъ босый. Пика невмыта, борода неголена... и
таки зъ разу можно було бачити, що онъ е. Самажь — такъ ну !
Выряжена ниначе мѣщанка. Свекрушины й плахты и очѣпки и
намиста одвѣчають по усякъ день! Ласо ъсть, на мякому спить
и така выходилась, що — молодиця хочь куды! А зубата була!
Вже не заїдай ся зъ нею ніхто. Тônлки зачепи ъи, такъ ра-
зомъ якъ залящить, затрещить, загомонить... перекоренить и
батька й матѣрь и увесь родъ, и такихъ прикладокъ попри-
кладае, що й недодумаесъ ся ђтколя вона усвого набрала ся.
И вже ъи нй за що не переговоришь. Якъ вода бувае, греблю
прорвавши и бѣжить и шумить и реве и клекоче, такъ и
Настуся, якъ съ кимъ счепитъ ся. Вже пакъ недурно стоблки
прожила у городъ!

Швыдко стали знати ъи и проѣзжающй. И купець и
паничъ и крамаръ и ремесный и школяръ, якъ тônлки ъдуть
черезъ слободу, то вже неодмѣнно и заїдуть до Настусѣ. И
хочбы якъ ще зараньнье було, що можнабъ було верстовъ зъ
десятокъ уѣхати — нѣ, и не кажи: зостанутъ ся ночувати,
хочь якъ. Та умѣлажь усѣхъ привабити до себе. Купцевй за-
разъ чайничокъ настановить, — а усе мала у себе; простому
народу доброго борщу съ саломъ постановить; паничевй мо-
лолшнои кашѣ подасть. Старенькй паны не заїзжали до неи;
заразъ скаже: „не приньмаю нейкого.“ Та такъ участуе усѣхъ,
що довго згадують Настусю.

А мужиковъ ъи, Пархйму, то не було добра; а якъ заї-
дуть постояльцѣ, такъ юму зовсѣмъ халепа! Знай, жѣнка по-
сылае юго по усѣн слободѣ: „Бѣжи туды, достань того, при-
неси те. Набѣгаетъ ся лебедаха, утомить ся, засапаетъ ся, ду-
мае ноччю ђтпочити. Такъ кудыжь! Жѣнка протурить юго до
постояльцевыхъ коней: „и сѣна пódкладай и дивись, щобъ без-
перестанно ъли, и щобъ хто коней не вкравъ, калавуръ и не ђдъходь
йдъ нихъ; а въ хату и не думай забйратись: не смѣй и носа
показати. То Пархймъ було и слухае жѣнки: ходить коло посто-
яльцевыхъ коней, и тônлки чуе, якъ у хатѣ чарки брязчать,
маски цокотять, и хазяйка съ постоянцями щебече, та не въ
лайку и не въ споръ. Въ нихъ усе ійде до ладу. А Пархймъ
ходить, та голодный дрбжаки ъсть по холодной зорй, не маючи
у вōщо й одягтись!...

Терпѣвъ таки багато, сердега, ђтъ такои жѣнки! Якъ
дѣла нема дома, пódбе було блукати по селу. Вже й знали усѣ,
що онъ терпить дома ђдъ жѣнки! Хто було закличе, нагодуе
юго, хто й до дому палянички або грудку кашѣ дасть... И
Пархймъ, де було вздрить, що люде чого небудь зойшли ся, то

22

— 338 —

и ôнъ тутечка. Слухае собѣ готового, а вже свого не пытай.
Наслухавъ ся, скônѣ кюму треба и пôшовъ. И то зъ нього.

Сидючи разъ зъ людьми бôля волосного правленія, слу-
хавъ дечого багато, и про те далъ стали росказовати, якъ
жѣнки своихъ мужикôвъ обдурюють. А що найбôльшь, якъ
почне жѣнка вередовати, забажаючи або нового очѣпка, або
яловичины, чи усякои ласощѣ; або часомъ грошей забажае.
И стогне вона и недужа, и не знать що говорить, и буцѣмъ
що ѣй преставляетъ ся, и мужика гонить зъ очей, и лае юго
на усѣ заставки. И таку волю черезъ вередованья озьме,
що бѣдному мужиковî и пôдступити до неи не можно. Хо-
дить, сердешный, по сѣнямъ, руки ломить, та вбиваетъ ся
за бѣдною жѣнкою! Тутъ вже й знахурка поспѣла. И що то!
чого не робить, чого не дѣе; и пôдкурюе и шепче и вмывае
и злизуе: нîчого не легшае! Мужикъ ажь до нôгъ до зна-
хурки припадае та просить: „Тѣтусю, ослобони жѣнку ôдъ
бѣды! Цѣлый годъ матѣрю звати-му; що хочь заплачу,
тôлки поратуй ѣи!“ — „Але, вжебъ я не рада ѣй помогти!“
каже знахурка, „такъ щожь коли дано, та ще й умѣючи. Се,
чоловѣче, дала твоїй жѣнцѣ удова, що може и ты ѣи знаешь...“
—„Та якже? знаю, знаю. Ще вона и дѣвкою була, такъ було...“
—„Та такъ же, такъ. Се вона хоче звести твою жѣнку, щобъ
опôсля самой за тебе выйти.“ — „А щобъ вона не дôждала! Я
вже лучче озьму Хвенну, ось що за Терешкомъ Бульбахомъ,
коли овдовѣе, а ѣи не хочу.“ — „Такъ бачь не знаю, чимъ и
ослобонити твою жѣнку!“—„Та вже чимъ хочь, а тôлки зведи
ѣи: я кошту не пожалѣю. Бо якъ вмре, такъ самый похоронъ
бôльшь буде коштовати, чимъ лѣка.“ — „Такъ хиба ось що зро-
бимо: купи лишень ѣй кавару солоного та булочку; нехай вона
пость. А якъ пôсля сього захочетъ ся ѣй пити, такъ ты ѣй
купи осьмуху пива; нехай пье, скônѣки хоче. А далѣ вже, щобъ
не горко було пôсля пива, такъ купи ѣй медяничкôвъ, родзын-
кôвъ, чорносливу. Нехай наѣдаетъ ся добре, поки ажь спотѣе.
Та тогда вже будемо прислухатись, чого вона зъ немощъ за-
бажае, та швыдче ѣй и купишь, щобъ лихо прогнати.“

Сердега мужикъ усього того накупить; настье ся жѣнка,
напьетъ ся, тай почне кричати: „Ой пробô! очѣпка хочу!
Очѣпка по вишневой землî зъ зелеными розводами!... Пробô
такого хочу, якъ и на дячисѣ!“—„Та купуй, Охрîме; купуй
мерщѣй! Бачь чого лихоманка забажала? Поставляй ѣй усе, а
то щобъ до вечера не вмерла.“

Побѣгъ Охрîмъ, купивъ, подае жѣнцѣ... Тутъ лихоманка,
якъ побачить очѣпокъ, та такъ стрясне болящу, що на силу
улежить; а далѣ й почне стогнати та охати и ледвѣ каже:
„колибъ ще минѣ... теперь... та пять кônпъ.... тобъ я й устала!...“

— 339 —

Тутъ жънка стогне та бажае, а тутъ знахурка нападаетъ ся,
щобъ дававъ мерщѣй, щобъ лихоманка грошѣ побачивши зо-
всѣмъ ойдйшла ойдъ неи. Нйчого Охрймовй робити! Выньмае съ
кишенѣ грошѣ, лйчить пять копъ, та усежь то новыми пята-
ками! Кладзя боля жѣнки. Жѣнка стогнучи бере безъ лйки...
Загарбала усъ и вже й устала, и пōшла поратись, и сюды и
туды... и ще до вечера разōвъ тричй зъ мужикомъ полаялась.

Отъ такй то вередливй жѣнки у бѣдныхъ, сердешныхъ,
простйхъ людей! Добре панамъ жити, що въ нихъ жѣнки и не
смѣють и не зъумѣють такъ вередовати. У нихъ жѣнки передъ
мужиками якъ по струноццѣ ходять и протйвъ мужиковои волѣ
нй въ чѣмъ нй чичиркъ!

Про таке жѣноче вередованьня слухавъ нашъ Пархймъ,
тай узявъ собѣ на розумъ, та йдучи до дому и каже самъ
собѣ: „не яжь буду, щобъ я не зробивъ по своему! Выстачай
жѣнко, катъ бивъ бы твою матьрь! выстачай усе!...“ Якъ
прййшовъ до дому заразъ и почавъ стогнати на усю хату и
пробѣраетъ ся, щобъ то злѣсти на пѣчь.... „А якого гаспида
ты тамъ стогнешь?“ пытае юго Настуся дивуючись, що ёи
дурень та осмѣляетъ ся безъ спросу лѣсти на пѣчь. — „Але!...
гаспида!... Колижь я недужь! И у груди коле и въ бōкъ
штрикае и у спину шпигае и на поперекъ не пōднйму ся...“—
„Та що се тобѣ сталося?“ — Але, що!... не знаешь?.. вере-
дую.“ — „Що?... що таке?“ — „Вередую, кажу тобѣ. Хиба не
знаешь вередованьня? Се ваша жѣноча натура на мене на-
пала.“ — „Ось я тобѣ дамь!... Ще й ойнъ вередовати. Устань,
кажу тобѣ. Коли тебе напала жѣноча натура, то я озьму
мужичу натуру, та тутъ тебе такъ одвередую, що ты й гадки
не мати-мешь!“ — „Я таки й то гадки не маю, та лежу собѣ,
та усе вередую собѣ.“ — „О щобъ тебе съ своими выгадками!
И смѣхъ и лихо зъ дурнемъ! Скажижь минѣ на милость:
чого таки ты вередуешь?“ — „Такъ. Вередую тай вередую.
Ласощѣвъ хочу! Ой, хочу ласощѣвъ!... и поты усе вередовати-
му, ажь поки купишь ласощѣвъ.“ — „А рожна не хочу? а
трясьцѣ та болячки?“ — „Не хочу сього нйчого. Минѣ дай
ласощѣвъ, то я й перестану вередовати; а не даси, то я и
вмру, справдѣ вмру.“ — „Та пропадай, вража личино! колибъ
вже й давно счезъ!“ — „Такъ не пропаду бо, поки не дове-
редуюсь до свого! Ой, вередую! Ой, лишечко, ласощѣвъ хо-
чу!...“ — „Та якихъ тобѣ ласощѣвъ? Здѣлай милость не кри-
чи: сусѣды почують, ще бѣлшь смѣяти-мутъ ся: скажуть, що
ты зовѣмъ одурѣвъ.“ — „Тай кричати-му и одурѣю и вмру
тобѣ, поки ласощѣвъ не купишь.“ — „Та якихъ же, кажи
мерщѣй. Запхну тобѣ пельку, щобъ не кричавъ.“ — „И ро-
дзынкѣвъ купи и рогозу купи и горохвяничкѣвъ и кавяру и

— 340 —

пасльону... и усього ласого..." — „Бачь, чого навередовавъ! Себъ то я покинула усе, та пōшла по ярмарку усього юму куповати! А дзуски не хочешь?" — „Я и дзуски и трясьцѣ твоеи не хочу; минѣ купи тыхъ ласощѣвъ, що я вередуючи хочу." — „Захотѣло ся гарѣ протѣвъ ночй кисничка! Отсе такъ и побѣжу. якъ — генѣ — купцѣ зъѣзжають на дворъ. Геть, кажу тобѣ, съ печи! Вбйрай ся съ хаты. Но знаешь, що при чужихъ людяхъ тобѣ не можно тутъ бути." — „Знаю я, голубоко, усе! Ты думаешь, я нейчого не знаю? нѣ, я усе знаю. Тымъ то й почавъ вередовати, що я дещо знаю. Отъ бачь, и не встану, и не пōду съ хаты, хочь тутъ що приѣзжй робити-муть. Не встану, тай не встану. Бачь вередую, поки даси ласощѣвъ. А тамъ ще й грошей забажаю." — „Та на вже цуръ тобѣ й грошей, тōлки втѣкай швыдче съ хаты." И дала юму три шаги, знаючи, що онъ лйкōвъ не знае.— „Минѣ треба сѣмь копѣт." Одначе узявъ грошѣ, перекидувавъ ихъ у руцѣ, перекидувавъ; далѣ устае й каже: „Ну, такъ и е!" Ухопивъ мерцѣй шапку, та на втѣкача съ хаты; и пōшовъ смѣючись, та думаючи собѣ: „Оттакъ ты жѣнку провчи! Тямити-ме ме- не довго!"

Пōшовъ же нашъ Пархймъ по ярмарку и не журить ся нѣ объ чѣмъ. Грошѣ с; теперь думае. чогобъ тōлки накупити? Отъ и думае: „Свиты въ мене катъ ма! Не знаю. чи синього сукна взяти. чи хочь и сѣрого, та тōлки доброго, мыльного; та выбйрати-му довженну та шароку!... Або ось и чоботы въ мене роты пороззявляли, ѣсти просять; такъ може чоботы лучче? И правда: шкановй куплю, зъ довгими халявами, съ пōлкōвками, а дьоготь такъ щобъ и тѣкъ!... Цуръ дурня тобѣ. пане Пархйме! (се усе самъ собѣ каже) та маєла грудка на прикуску! Чи не журный же ты справѣдь? На якого гаспіда ты будешь тратитись? Одежу и чоботы нехай тобѣ жѣнка постачить, а ты сй грошѣ, що вывередовавъ еси, проласуй на чѣмъ хочешь, чого душа забажае! Отеся рѣчь до дѣла. Такъ и зроблю. Накуплю усього, що побачу. тай наѣмь ся, щобъ ажь зъ душѣ перло!... Чогобъ же то накупити?... Е, генѣ сластьоне; подавай ихъ сюды!..."

Отъ и пōдōйшовъ до слатьонницѣ... що за гарно дивлять ся на голодного Пархйма!... и такъ и шкварчать у олѣйцѣ!... „Подавай сластьоне!“ гукнувъ Пархймъ на жѣнку, що ихъ тутъ прягла. — „А на скōлки тобѣ треба?“ пытаетъ ся вона. — „Подавай усѣ!“ ажь кричить уже Пархймъ. узявшись у боки. — „Та тутъ, дядюшка, якъ увесь товаръ озьмешь, такъ юго буде на шѣсть золотыхъ.“ — „Увесь, увесь беру; на, грошѣ!“ тай тыче ѣй одинъ шагъ. — „Та що се ты минѣ даешь? се на смѣхѣ, чи що? Ты давай бōлшь, давай усѣ. сорокъ ал-

— 341 —

тынъ.“ — „Якъ же я дамь усѣ? Отсе я наѣмь ся, такъ и пити захочетъ ся, такъ отсе другій на збытень, а се ще, пôду до москаля, та родзынкôвъ куплю...“ — „Такъ ты бачу такій? Геть же ôдъ лавки, не мѣшай людямъ въ мене товаръ розбйрати. Сйхъ грошей трохи; або давай усѣ, або геть собѣ!...“ Пôшовъ сердега далшь, чуприну чухаючи, и каже собѣ: „Урагова баба скупа! Та дарма! я й стовпцѣвъ наѣмь ся.“

Пôдойшозъ до москаля съ стовпцями. Такъ щожь бо? Дae москаль за юго грошѣ — тôлки три стовпцѣ... „Цуръ и юму! якій дорогій! не вмру безъ нихъ, знайду ще чого смашнѣшшого!..“ И пôшовъ по базарю вытришкôвъ ъсти. Н що то: що вздрить, те й купивъ бы. Та не думае одно, двое купити; нѣ, давай усе! а грошей катъ ма. Тôлки три шаги й е!

Ходивъ нашъ Пархймъ, ходивъ по базарю; выбіравъ, при-
цѣнявъ ся, усе дорого; не по юго грошамъ!... Вже онъ и гре-
чаники и горохвяники и млинцѣ и буханцѣ и пирôжки торго-
вавъ; кидавъ ся и на моченй кислицѣ и на кальоны горѣхи
и на медяники... Такъ ураговы люде по трошку дають за юго
грошѣ. Що юму зъ одного, або съ трьохъ? юму давай усе,
багато наклади юму, такъ-такъ! Ходивъ онъ, ходивъ, ажь
остыло!... Бачить, жѣнка продае якйсь корѣнцѣ, и усякъ, хто
йде, то й купуе тѣхъ корѣнцѣвъ и вже купка невелика зоста-
етъ ся. „Отже, щобъ не впустити товару!“ сказавъ Пархймъ,
и пôдбѣгъ до жѣнки и пытае: „А скôлки тобѣ, молодице, за
твой товаръ?“ — „А покажи лишень, скôлки въ тебе грошей?“
спыталась молодиця. Пархймъ вынявъ свою суму на долоню
и брязкае передъ молодицею. „Добре, дядюшка! берѣтъ увесь
товаръ. Кете грошѣ сюды.“ — „Увесь?“ пытае Пархймъ и самъ
собѣ не вѣрить. — „Та увесь, увесь. Треба було вамъ денежку
здачи дати, та пороздавала, нехай за васъ подамъ на бѣдность.“
Зôбралась молодиця и покрылась далшь, щобъ купець не ро-
здумавъ, та не прикинувъ бы й товару. А Пархймъ такъ зра-
дѣвъ, що нйчого не бачить и не чуе. Видимо-невидимо наку-
пивъ ласошѣвъ!... Забйрае въ полу, не влѣзе; позапыхувавъ
за пазуху, и вже останьнй на силу зôбгавъ, та у жменѣ за-
бравъ, а самъ усе приговорюе: „Не кидай, Пархйме, нйчого;
не зоставляй, забйрай усе: ты за сй ласошъ грошъ плативъ.
А ты, бѣсова жѣнко, не дôждешь, щобъ я тобѣ и лизнути давъ!
Нѣ, самъ поѣмь усе.“ Отъ и выбравъ собѣ мѣсце, на горбику.
Знявъ свиту, розôславъ, послладувавъ свой товаръ, позасукувавъ
рукава и сѣдаючи каже: „Ось теперь, Пархйме Уласовичу, по-
снѣдаешь собѣ добре! Ьькъ у волю, нйхто тобѣ не помѣшае...
Усе до останнього поѣмь, та такъ обрепаюсь, що може черезъ
силу й до дому дойду. Та съ сеймъ словомъ схопивъ корѣнець,
та — кусь!... жуе, сердега!... Тутъ жуе, а тутъ у нôсъ такъ

— 342 —

и шпигае, и сльозы зъ очей такъ и бѣжать.. Жуе, жуе и не
проковтне. Далѣ утеръ сльозы, ставъ ônдыхати, бо духъ юму
захвачуе и каже: „Бачь, якъ за пресучою жѣнкою давно вже
не ласовавъ, такъ ось ласощѣ и въ горло не йдуть.“ Та зновъ
стане ъсти, то по три, то по чотырî корѣнцѣ вже пхае въ
ротъ, такъ щожь бо? Нî жовати, нî ковтати не можно: не
ййде въ горло. Се бо бувъ хрѣнъ! Дежь юго можно ъсти?

Лихо нашому Пархîмовî! Вже скônки ôнъ нî потрощивъ
корѣнцѣвъ, а купка нî трошки нî позначилась. Вже ажь не
змôгъ сндѣти, прилѣгъ, и за живôtъ беретъ ся... Ôтпочине, ôт-
почине, та знсьъ за хрѣнъ; и чубъ юму мокрый, и пику ажь
роздуло, губы порепались, а ôнъ силкуетъ ся ъсти.... „Тай до
бѣсажь я накупивъ сихъ ласошѣвъ!“ казавъ етогнучи та сльо-
зы втираючи Пархîмъ. „Але ъмь, ъмь, и кônця не видно. А
сльозы такъ и заливають! Ажь очî рогомъ лѣзуть!... Охъ ли-
шечко!... Бачили чортовы очî, що куповали, ъж-
тежь!...“

Отъ съ такого то Пархîмового снѣданьня пôшла межь
людей и приговорка.

Купованый розумъ.

Недалечко ёдъ якогось-то города чималенького, що въ
нѣмъ було ажь три церквы — одна каменна, а двѣ деревяныхъ,
було село; а въ томъ селѣ живъ собѣ чоловѣкъ Демко. Ойъ
бы то и розумный, якъ и усякъ чоловѣкъ, такъ потрошку:
знавъ и свое дѣло коло хлѣба, вмѣвъ свитку залатати, кожу-
шокъ выхутрувати, усе знавъ, що доводило ся; тѣлки на лихо
собѣ, хотѣвъ крѣпко величати ся, щобъ усякъ іого почитувавъ,
усякъ завидувавъ. Горше горкои редьки досадно юму було,
якъ де у кунпаніи, де зберутъ ся люде, — а якъ було боя
города, то и хороші люде збōходились побалакати де про що,—
а не такъ побалакати, якъ послухати дякōвъ, що якъ збōйдутъ
ся, та стануть таке росказувати, що намъ и у вō снѣ не при-
сенить ся побачити. Якже у городѣ було ажь три приходы, а
у кожному по два дяки, та сьомый сѣльскій, такъ де збōйдутъ
ся, — такъ-такъ! е чого послухати, якъ стануть росказувати.
Одинъ почне зъ Евреѣвъ, другій перехопить, та приньметъ ся
за Гога и Магога; иншій товкуе про обаче, то, яжь кажу,
нашого братчика неписьменного слухаючи, ажь сльоза прōйме!
Не даромъ сказано: письменный! А у такōй кунпаніи кого по-
садити на покуті? — дяка; кому перша чарка? — дяковī;
передъ кимъ, хочь ты и старый, та помовчь? — передъ дя-
комъ. А усѣхъ прочихъ, другихъ, хочбы й не було.

Черезъ тее Демковī крѣпко досадно було. Хочь частѣ-
сѣнко пōдголювавъ чубъ и бороду, вдягавъ и синій жупанъ и
не пропускавъ, де збйрали ся почотнй люде; то поки дякōвъ
нема, то и юму добре: обсядуть іого старики, слухають що
ōнъ росказуе про сарану, якъ колись налѣтала у старовину, а
ōнъ се чувъ ще ойдъ батька. А якъ почне росказувати, якъ вже
ōнъ и самъ бачивъ, якъ шествувавъ самъ губернаторъ черезъ
ихъ городъ, такъ — батечку! було чого послухати. Боживъ ся,
що й передъ нимъ и за нимъ усе паны бѣгли трōйками, то у
брычкахъ, то у кибйткахъ, а иншй и на простыхъ повозкахъ.
А самъ, каже, губернаторъ ѣде у колясцѣ, що скрōзь у ойкнахъ,
мовь хата яка! а дзвоникōвъ, и у самого на колясцѣ дзвоники...
та усѣ заразомъ якъ зателенькають, такъ ажь увъ ушахъ
лящить.

Оттаке усе якъ росказуе, що и у самого ажь духъ раду-
етъ ся и знай усы розглажуе та ще придумус, щобъ то роска-

— 344 —

зати? а тутъ дякъ — рипъ у хату! Заразъ хазяинъ до Демка
„А устань,“ каже, „Демку! Пусти пана дяка, нехай намъ дещо
съ премудрости роскаже.“

Отъ тобѣ Демковî й честь!... Встане, мовь опльованый, на
людей не гляне, заразъ за шапку, и хочь и не проси, щобъ
зоставъ ся, хочь чого хочь пôднось юму, не хоче й не хоче,
мерщîй съ хаты; тôлки юго й бачили!

А тожь и не досадно, скажете, скъ чоловѣковî дуже хо-
четъ ся повеличатись и щобъ юго шанували, а тутъ нîхто и
не дивитъ ся на нього, та при юму величають другихъ ?

„Трѣвайтеждь!“ такъ собѣ подумавъ разъ у ночî, якъ не
спавъ зъ нудьги: „Я васъ усѣхъ провчу! Будете тямити Демка!
Будете топтати ся не тôлки въ хатѣ, тай коло хаты, абѣбъ
якъ протовпитись, та поелухати дечого. Нехай тодѣ дяки схо-
ваютъ ся съ своими премудростями. Заткнемо ихъ за поясъ,—
замовкнуть протîвъ насъ!“

Такъ подумавши, та надумавши що робити, взявъ у ранцѣ,
тай ôдвѣвъ хлопця, свого таки сына, у науку попереду до пôд-
дячого. Якже хлопча узялось за письмо и стало не спотыкаю-
чись читати, ажъ по верхахъ батько, нîгде дѣти ся, хочь зъ
нуждою по поламъ, хочь у позычку ускочивъ, а ôддавъ хлопця
у науку до дяка, — та ажъ до соборного, щобъ навчивъ чого
самъ зна. И щось не дешево и поеднавъ.

И не взявъ врагъ Харка, Демкового сына! Незабаромъ,
годôвъ черезъ сѣмь, понявъ добре и читати и писати; ермолой
увесь проспѣва, стихиры усякî, якій бы то дякъ, ôtкôлябъ то
нî явивъ ся, що хочь починай, а Харко вже й тутъ: попереду
окселентуе, а тамъ и пôшовъ самъ горою; и переводы вывод-
дить и на таке зведе, що хочы тутъ пять дякôвъ спѣвало, то
ônъ усѣхъ зôбье, замовкнуть; зостанетъ ся одинъ, тай докônча,
якъ самъ зна.

Така то розумна дитина була. Демко не нарадуетъ ся.
Еге! такъ щожь бо: зъ книжки, що хочешь, ônъ тобъ прочита,
а свого розумного слова не скаже — не выдумае нîчого.

Якъ пришло хлопча зъ науки, — а вже такъ було юму
годôвъ осѣмнадцять — батько и каже юму: „А що.“ каже,
„Харку, чи не зъумѣвъ бы ты якого розумного слова сказати
нашимъ дякамъ, щобъ не знали якъ и розжувати юго; знаешь,
носа имъ утерти, щобъ не дуже бровы пôднîмали. Выдумай
таки щонебудь! А я закличу ихъ и другихъ якихъ людей, що
тôлки ихъ и слухають и поважають; а мы имъ при нихъ и
ôдрѣжемо и пристыдимо!“

„Такъ щожь, тату,“ каже хлопець; „пôсля чого я розумне
слово скажу? Адже я тôлки вчивъ ся у школѣ. Черезъ науку
не станешь розумнымъ. Хочь усѣ книжки вывчи на память, а

— 345 —

розуму не набересь ся. Треба свѣта повидати, зъ людьми поводитись, тогда до розуму дойдешь. Давай, тату, кошту, — пôду по другимъ городамъ, запримѣчати-му, де якъ поводить ся, а звернувшись таке имъ скажу, що усѣ дяки и старики нашî тôлки плямкати-муть, а не второпають нîчого !“

Нîчого Демковî робити. Хочь и дуже потративъ ся на Харкове пîсьмо, а требажь iого и до розуму довести. „Нехай свѣта побачить, роздивитъ ся, якъ де у людей поводить ся, вернетъ ся до дому, тай загне дякамъ карлючку, щобъ не дуже пащикували !“ Здыхнувъ важко Демко, доставъ позвычкою ще скôлки тамъ десяткôвъ карбованцъвъ, ôддавъ Харковî, тай выпроводивъ iого.

Два годы, на третьому прихавъ Харко до батька. Нанявъ чоловѣка зъ дальньои стороны, щобъ вѣзъ iого до дому; а якъ грошики процвиндривъ, такъ поеднавъ такъ, що, каже, батько заплатить.

Чухавъ ся Демко довго, — нîчого робити, заплативъ. А сына попереду, скъ увōйшовъ, то й не пōзнавъ: обстриженый, пôдперезаный не по нашому, а чортъ зна по якому. Росказуе — руками бовта, слова вернякае не нашî, а на московськî закида, та тôлки не до ладу. Батька не взыва, якъ законъ велить: батькомъ або: тату, а усе старикъ; та усе придираетъ ся: „у васъ,“ каже, „усе не такъ, якъ у людей. Стыдно тобъ, старикъ, що й досѣ не вмѣшь жити полюдьски !“

„Та то дарма!“ каже Демко, „навчимось опōсля. Ты тôлки скажи минѣ, чи набравъ ся ты, по чужихъ сторонахъ ходючи, розуму, якого тутъ нема?“

„Що се ты, старикъ, росказуешь! Старый, та не вмѣшь розсудити!“ (Трохи-трохи не сказавъ батьковî у iчй, що дурень еси!) „Я тôлки увъ одну сторону ходивъ, такъ и розумъ бачивъ зъ одного боку. Постачай грошей ще, пôду у другу сторону, такъ ище розумнѣшимъ верну ся.“

„Може хлопча и правду каже, подумавъ Демко. Сякъ-такъ, то просячи, то молячи, роздобувсь на грошѣ, ôддавъ сыновî и выпроводивъ iого у другу сторону межь чужй люде.

Ледве-ледве на пятый годъ вернувъ ся нашъ Харко и вернувъ ся ще чуднѣшій. Не второпае, що батько каже; батько стоить, а онъ передъ нимъ сидить и руки iому не цѣлуе нîколи. Батько дечого iому багато каже, а онъ ôдвернетъ ся тай скаже: „мужикъ!“ Оттакимъ то розумнымъ вернувъ ся нашъ Харко съ чужихъ людей.

„А що, сыну!“ каже батько: „Чи набравъ ся дуже великого розуму? Чи задаси пинхвы нашимъ дякамъ? Такъ коли тее, такъ я зôбравъ бы ихъ, попоштувавъ чимъ ще е, та и пристыдилибъ ихъ!“

— 346 —

„Ты то думаешь такъ и задати имъ пинхвы? Бачь якій швыдкій!“ (Се то сынъ на батька такъ каже. Знаете, вже ôнъ побувавъ по чужихъ сторонахъ, такъ іому стыдно протîвъ батька бути звычайнымъ. О, бодай васъ, зъ вашою наукою !) „Треба попереду довго думати, поки що выгадаешь до путья сказати. Ученй люде завсегда такъ роблять. Купи лишень минѣ, старикъ, за гривню свѣчокъ, такъ я нôчь посижу, тай выдумаю щось розумне.“

Купивъ Демко за тую гривню свѣчокъ, а Харко пове-
черявши добре, якъ звычайно вченый, сѣвъ думати та выдуму-
вати розумне слово. Свѣчки позасвѣчувавъ, сѣвъ за стôлъ, го-
лову пôднявъ, у стелю дивитъ ся вываливши очй, руками роз-
водить, то палецъ у лобъ ткне, то на нôсъ положить, то у
ротъ всуне, — та сопе ажъ свище, мовь на сопѣлку гра; то
разомъ зскочить зъ лавы, стане ходити по хатѣ, руками бьетъ
ся объ полы, здыхне, — та впять сяде за стôлъ.

Та таку кумедію строивъ черезъ усю нôчь; свѣчки до-
горѣли, ставъ свѣтъ. Харко знемôгъ ся зваливъ ся на лаву тай
захрôпъ.

„А що, милый мôt сыну! що розумне выдумавъ? Чи ззы-
вати на завтре дякôвъ, щобъ твого розуму дознали?“ пытавъ
батько у ранцѣ.

„Потривай! спѣшачи Міколу звалишь!“ каже Харко:
„Якъ кажуть мужики такî розумнй, якъ и ты. Такъ то увъ
одну нôчь и выдумаешь! Купуй ще на гривню свѣчокъ, коли
хочешь до мого розуму добрати ся.“

Купивъ батько свѣчокъ; попаливъ ихъ сынъ, якъ и въ
перву нôчь, а усе таки не придумавъ нîчого, бо крѣпко ро-
зуму набравъ ся по чужихъ сторонахъ.

Пропала батькова ще одна гривня на свѣчки, попаливъ и ихъ Харко.... Еге! та трохи лишень чогось-то не выдумавъ, бо лѣгъ спати веселенькій и рано зскочивъ.

„А що, сынашу!“ пытаетъ ся батько, чи закликати дякôвъ?"

„Кличь, старикъ, хочь усе село.“ каже Харко: Я имъ
такого всчу, таке скажу, що и черезъ десять годъ не розжу-
ють усѣ дяки, скônки ихъ е!“

„Отсе добре сыну!“ каже батько: „Такъ на завтра и по-
кличемо.“

Почали муку сѣяти, птицѣ рѣзати, горѣлки добувати....
Извѣсне дѣло, письменнй люде будуть обѣдати, — не зало
имъ треба придбати!... Батько землѣ пôдъ собою не чуе! Збѣ-
гавъ у городъ по дякахъ, по пôддячихъ; кого знавъ и у себе
по селу, усѣхъ просить побувати до нього, хлѣба-соли покушати,
сына, що звернувъ ся съ чужои стороны побачити и послухати

— 347 —

іого розуму. Усякъ поглажуючи себе по череву, усякъ обѣщавъ ся, — та таки и зойшлось чималенько.

Посѣдали за столѣ. Звѣсне дѣло, дяки на покуть, а прочй усякъ по почату. Демко знай частуе гостей; а дяки штрикаючи себе то въ лобъ, то по носу, то стукаючи кулаками по столу, товкують промежь себе, що то означа: вы спръ, чи воно птиця, чи звѣряка, чи — мѣсто свято при насъ? — Та спорять, та кричать на усю хату! А прочй, неученй, сидять та слухають, роты пороззявлявши — звѣсно, що нашь братчикъ скаже пропівъ такои премудрости? Тутъ же дяки спорять, а свого таки не забувають: те й дѣло, що наньмички Демковы миски съ стравою подають, та впять доливають и печеного підкладають. А Демко знай съ чарками обходить усѣхъ, веселенькій, усмѣхаетъ ся та дума собѣ: „Мудрѣтесь, мудрѣтесь! сьогодня вамъ пущаньня: забудете брышкати! Замовчите, якъ де у беседѣ явитъ ся мой Харко! Онъ вамъ забье баки своими словами, що набравъ ся у розумныхъ людей!....“

А Харко, позакладавши руки у китаеві штаны, ходить собѣ по хатѣ, дметѣ ся якъ той индикъ. Не дивить ся ні на кого, не помага батькові, щобъ кого почастовати, або чимъ кого припоштувати; не чуе, що коло нього говорють и дума: „Тутъ усе не такъ, якъ бачивъ я по чужихъ сторонахъ. Нехай лишень послухають и мого, що имъ скажу. Помнуть свои чубы, якъ помявъ и я свой добре, поки выдумавъ!“

Дяки и гостѣ пообѣдали.... чи то пакъ вычистили хазяйську посуду добре до тла — ажь выскромадили; косточки пересмоктали; а що напитковъ, такъ и крапелины не доставили — таки такъ упорали ся, якъ звычайно вченй люде, що ажь спотыкаютъ ся уставши изъ за стола. Заразъ бы то за шапки та за палички, а за чимъ прошенй, того и позабували; такъ Демко изупинивъ и попросивъ посѣдати впять, та послухати, що скаже сынъ іого, що навидавъ ся свѣту и ьдъ людей наслухавъ ся усього розумного.

Посѣдали впять дяки и опрочй гостѣ; головы понурили, паличками попідпірались и налагодились слухати.

„А скажи намъ, сыну! чи не знаешь чого розумного?“ почавъ Демко и самъ узявшись у боки ьдъ хвастощи передъ дяками, що отъ-отъ посмѣтъ ся надъ ними. А Харко и гукнувъ; „Оттакъ пакъ! Отсе я ходючи буду вамъ казати? Нѣ, — нехай выяснить ся. У тѣхъ сторонахъ, де я бувавъ, такъ тамъ хто хоче що розумне сказати, такъ іого сажають на покуті. Пустѣть и мене на покуть, а то не скажу нічого!“ Порозсовували ся дяки, пустили Харка на покуть и мовчать налагодивши ся слухати.

— 348 —

Сидить Харко на покутî, выкашлявъ ся, усы розгладивъ, зирнувъ окомъ на усѣхъ тай каже: „А що, панове дяки. и выстарй люди! Вамъ и не присенитъ ся тамъ бути, де я побувавъ; нîколи и на думку вамъ не спаде, що я видавъ! Набравъ ся таки розуму. — буде зъ мене! Що я и скажу вамъ, такъ вы не второпаете. Одначе спытаю у васъ когось, а вы — коли достане у васъ розуму — скажетъ, що и якъ чому бути. Та наврядъ скажете!... Вы далшь свѣту не бачили, якъ у своему сель, не такъ якъ я. А скажетъ менѣ: якъ згорить батькова хата, де будуть тодѣ горобцѣ водити ся? Га?... А скажетъ, хто зна?"

Дяки и всѣ людѣ, що слухали, ажь почервонѣли ђтъ сорому за таку нîсенитницю, и ще нижче головы понурили; а старый Демко, якъ сплесне руками, якъ схопить себе за волосья, якъ крикне: „Пропали свѣчки!.... Пропали й грошѣ за свѣчки! Пропали грошѣ й за науку!... Луччебъ ты, сякій-такій сыну, дурнемъ рôсъ бы дома, нîхтобъ и не знавъ, що ты еси дурень: а теперь усякъ бачить, що ты вернувъ ся бôльшимъ дурнемъ, а нѣжь бувъ!...."

Гмъ! надогадъ!... Себъ то противъ.... Та вы и самî здоровî знаете. Ось и нашъ Харко ўздивъ далеко розуму купувати!....

## ПÔДБРЕХАЧТЬ.

Дуже недобре дѣло брехати! Брехнею, кажуть люде, свѣтъ прôйдешь, та назадъ не вернесъ ся. Брехунъ собѣ говоръ, а людямъ зло робить. Усякій зна сю праву, одначе усякъ бреше. Не на рôвно: одинъ бреше на всѣ заставки; иншій бреше по трошку, оглядаючи ся. А усе недобре дѣло брехати. Хочь ты на повъ пальця збрешешь, а лиха наробишь на увесь вѣкъ. Оглядѣте ся лишень кругъ насъ. на кого карлючка закарлючитъ ся?

Оттой, якъ сватавъ ся, такъ казавъ, що въ нього двѣ слободы и грошей повнî коморы; одуривъ двѣчину, — пôшла за нього, тай плачетъ ся по увесь вѣкъ, бо не тôлки нîчимъ содержувати ся съ дѣточками, та глядѣть лишень, чи е що й кусати!

Другій позыча грошѣ, божитъ ся: „Черезъ годъ,“ каже, „ôддамь.“ А годъ минувъ, — не тôлки ростъ, тай исте пропало!

— 349 —

Иншій каже: „Давайте попереду грошики: я вамъ муд-
рыхъ книжокъ понаписую.“ Грошики счичтивъ, а за книжками
хочь и не приходьте. „Цуръ дурнѣвъ!“ каже: „одуривъ васъ,
— буде зъ мене... Слухайте, ось вамъ кумедіи...“

Та якъ усе росказувати, якъ, хто и коли збрехавъ, такъ
и до свѣта не перекажешь ихъ. Мы тѣлки подумаймо объ тѣмъ,
що недобре дѣло брехати: недобре для себе; а другому та-
кого наробишь, що й нѣ ђтчитаешь нѣчимъ! Ось слухайте!

Просивъ Пархимъ Остапа, щобъ пônшовъ за нього старо-
стою до Хиврѣ. Хівря була дѣвка годіяца; була хазяйка, ро-
ботяща; мала й худобинку; а Пархимъ тежь парубокъ голѣн-
ный, хочь куды. Остапъ — нічого робити — каже: „Добре,
пônду, абыбъ товариша зыськати,"

Зустрѣвъ ся съ Сомбіломъ. „Здѣлай милость, Петровичу
Сомбіло,“ каже Остапъ: „йди зо мною пôдбрехачемъ за Пар-
хіма до Хіврѣ.“

„Та чи зъумѣю лишень?“ каже Сомбіло: зъ роду не
бувъ у сьому дѣлѣ!“

„Та воно не трудно,“ каже Остапъ: „я буду починати
брехати, а ты пôдбрêхуй; звѣсно, якъ староеты брешуть про
парубка, за кого сватають; — а безъ брехнѣ вже не можно!
Я збрешу на палець, а ты пôдбрêхуй на цѣлый локѣть; то й
закончаемъ дѣло, запьемо могорычѣ; а молодй, опôсля, нехай
живуть, якъ знають!“

„Добре, Остапе! зъумѣю; пôду добуду наличку и занду
за тобою;“ сказавъ Сомбіло и потягъ до дому.

Збрали ся староеты; якъ довгъ велить, узяли хлѣбъ свя-
тый пѣдъ плече, наличку у руки, — пônшли до Хіврѣ.

Увѣршовши у хату; помолили ся, хазяину поклонили ся
и почали казати законныя речи, про порошу, про князя, про
куницю и звели на красну дѣвницю.

Добре усе. Старй Хіврйны усе слухають; далѣ почали
роспытувати: що е у молодого?

„Та у нього чимало е чого,“ каже першій староста.

„Де то чимало?“ каже пôдбрехачъ: „у нього усього е
багацько.“

„Е й волики.“

„Та якъ волики? Таки настоящій волы.“

„Е й овечата,“ почина першій староста.

„Та якъ овечата? Таки настоящій двцѣ,“ пôдбрêхуе Со-
мбіло.

„Е й хатина.“

„Та яка хатина? Настояща хата, новѣсѣнька, простôрна.“

„И у господарствѣ не дуже кому дае волѣ.“

— 350 —

„Та таки й нйкому. Самъ усѣмъ орудуе и що хоче, те й робить.“

Хйврйны старй ажь плямкають, що таке добро достанетъ ся ихъ дочцѣ; тай почали пытати, хто именно парубокъ.

„Отъ, коли знаете, Пархймъ,“ каже Остапъ.

„Терешковичъ, Понура,“ договоривъ Сомойло.

„Э! себъ то той кривый на ногу?“ спытала мати Хйврйна;

„Та онъ такъ трошки хмара на одну ногу,“ каже пер- ший староста.

„Де то хмара? И не на одну, а онъ и обома не здужа ходити,“ пōдправивъ пōдбрехачь.

„Та трохи чи не косый?“ пыта батько Хйврйнъ.

„Та такъ, косенькій на одно око,“ каже староста.

„Де то вже на одно? И не косенькій зовсѣмъ, — онъ и обома нічого не бачить,“ додавъ пōдбрехачь.

„Та онъ щось горѣлку часто вжива?“ пытаетъ ся батько

„Такъ выпье по трошку, коли та коли,“ каже Остапъ.

„Де то вже коли та коли? Таки по усякъ день; и таки не по трошку, а пье поки звалитъ ся.“

„Та, кажуть, щось тамъ нашкодивъ, такъ чи не буде юму бѣды?“ допытуетъ ся батько.

„Яка тамъ бѣда? Може провчать трошки,“ сказавъ староста.

Якъ то можно трошки? Юго таки гарненько катюга покропить, тай на Сибѣрь зошлють,“ закônчавъ пōдбрехачь.

Пōсля такои розмовы, що батьковî та матеръ Хйврйнымъ робити? Выпроводили не честю старостовъ, и троха чи й не позывали ще за бешкетъ: що за такого жениха приходили сватати ихъ дочку. А на парубка пустили таку славу, що й по вѣкъ не збувъ!

Дуже недобре дѣло брехати!

(Харковъ 28 февр. 1843. г.).

## На пущаньня якъ завязано.

Дождали ся пущаньня на пōстъ. Хома й каже жѣнцѣ:
„Глядижь, Кулино! Нагодуй мене такъ, щобъ черезъ цѣлѣсѣнь-
кій пōстъ не захотѣло ся минѣ ѣсти.“

„Та добрежь добре. Ђьж тōлки на здоровья, а то при-
дбала усъего!“ сказала Кулина и постановила передъ нимъ
макотерть вареникōвъ, та повнѣсѣньку миску млинцѣвъ.

— 351 —

Учистивъ Хома якъ разъ, маслечкомъ поливаючи, та у сметанку обмокуючи.

Зôбрала Кулина саме черепя и постановила объѣдати. Борщъ съ сулою мудрый, сметанкою засмаженый; каша тобѣ пшоняна такъ и плава у маслечку; локшина у молоцѣ; галушечки на яечкахъ, та тежь зъ молокомъ; тараня у маслечку напряжена та молошнои кашѣ пôвъ макôtры; тôлки и усього.

Ажъ повыскромажувавъ усе сердешный Хома, та на по-туху пôвъ глека молока, тай сѣвъ и дрѣма.

Ще не гараздъ и прочунявъ, вже й полуднувати пора. Тутъ и вродила ся каша до молока, гречаники гарячî до маслечка.

Уписавъ ихъ Хома самотужки ажъ зо три, та добравъ пятърко рыбокъ таранѣ у маслѣ шкварчачихъ.

„Щожь? Не далеко вже до вечора. Будемо пôдвечѣрко-вати!“ такъ сказавъ Хома, ледвѣ духъ переводючи, мисочку млинцѣвъ, та буханцѣвъ зо два у сметанку обмокуючи, — отъ чоловѣковî й буде. „Нехай, каже, „ще повечеряю чого небудь.“

Упоравъ ся Хома и зъ вечерею, доволѣкъ усе, що постановила жѣнка и борщику и кашѣ и рыбки и млинцѣвъ и буханцѣвъ; а далѣ тирить и вареникôвъ макôtру — якъ кулаки, плавають у маслѣ. Сопе Хома, дотрощуе ихъ, та вже спочиваючи. Росперезавъ ся, силкуетъ ся... Отъ-отъ и дно видко,, та бачить. що лихо, отъ здыхнувші и каже: „Що се, жѣнко зо мною стало ся? Щось не доѣмь.“

„Охъ минѣ лихо! Чи не зъ очей?“

„Нѣ!“ ледвѣ промовивъ тяжко дыхаючи, сердешный Хома „Бачу, на пущаньня якъ завязано!“

— 471 —

## Авленіе друге.

Тіжь и Шельменко въ футрѣ и шапцѣ; на плечахъ велика опанча.
Софронъ хутко будитъ селянъ, котрй вскочивши стаютъ коло дверей
съ палками.

Шельменко (здоймае съ себе опанчу и протирае очи.) О, тай
змерзъ же я цупко! Але нічого й не бачу. Тай дрыжаковъ
нађвъ ся. Аговъ! калавурнй чи все у васъ справно?

Софр. Да што? кажись, всѣ цѣлы и мы — и некрутъ.
Вотъ всѣ на глазахъ.

Шельм. (ônдае ему опанчу.) Вōзьмижь опанчу та заховай,
тай гляди якъ ока; а то мѣжь москалями й несчуесъ ся, якъ
стятнуть. А голова бувъ?

Софр. Нѣтъ, не бывалъ ещё.

Шельм. Де онъ тамъ у гаспида блукае? ще щобъ не
втявъ чого на пакōсть; ôдъ москаля усього станетъ ся. (Пôдой-
шовши до задумавшого ся Никиты, сѣдае коло него.) Здоровъ Мики-
то! Чого бо ты журисъ ся? Отсе ще! Гай, гай! не знать що
ты, голубчику, ребишь! Чого таки плакати ?

Ник. Какъ мнѣ не плакать, Кондратъ Терентичъ?

Шельм. Та таки далебō що нîчого. Не ты одинъ будешь
у службѣ. Слава тобѣ Господи! Е салдатовъ по всьому свѣту
тысячѣ чотырî, коли й не бōлшь; не дадуть зажуритись. Го-
дѣжь, годѣ; гляди веселенько. (накладае на него свою шапку.)
Дивись! якій, будучи, съ чорта гарный москаль буде! Е! кинь
лихомъ объ землю! Яжь кажу: тōлки й страшно трохи, поки
примѣряють та оглядають; а далѣ якъ крикнуть: лобъ! —
такъ де таъ й хвабрōсть вōзьметъ ся! Е, Микито, Микито! ты
еси дурень, не знаешь свого щастя.

Ник. Какое, дядюшка, счастье?

Шельм. Якъ, яке? Якъ надѣнуть на тебе, будучи мун-
дьеръ та позащѣпають усюды гапликами, та, тее-то, и сюды
китицѣ и туды китицѣ, а тутъ, будучи сказать, гудзики; такъ
такій стало быть, будешь страшный, що до тебе нî приступу.
Та ще, будучи, може въ насъ на селѣ, тее-то, й на кватерѣ
стояти-мешь; та якъ пôдешь но юлицî: шапка на тобѣ ко-
зацька, китицѣ телѣпаютъ ся, а тее-то, шаблюка у боку тôлки:

— 472 —

брязь, брязь, брязь! Або якъ выйдешь на вечерницѣ, та якъ утнешь на шпорахъ гоцака, такъ, будучи, дѣвчата усѣ за тобою, та знай кричати-муть: москалю! господа служивый! А ты, будучи сказать, на нихъ и не дивисъ ся, только, тее-то, покрикуешь: аштьо, та на штьо, та пайди геть собье! А якъ, будучи, прійдешь на кватеру, заразъ и кричи: хазяйка! давай, таво, вечерять паскарьеича! А вона й пытаетъ ся: а чего зволите, господа москалю? а ты й приказуй, будучи сказать: курку звари, другу спечи, яешню спряжи, та молошну кашу до перцю, та подавай гарьельки-ста. Оттакъ то, Микито, й ты, будучи сказать, и ты будешь. А що? правда моя?

Ник. (не слухаючи его.) Бѣдная моя матушка! На кого она останетъ ся?

Шельм. Та объ пань-матцѣ не тужи. Вже стало быть, якъ намъ ѣи покинути? А, будучи, знаешь що, Микито? Я тебе завсегда, тее-то, любивъ, мовь брата рѣднесенького, то якъ, будучи сказать, забріють тобѣ лобъ, то я однаково у васъ захожій, сирота, ні батька, ні матері; то я, тее-то, вовьму ѣи замѣсць метері, и, будучи, вже въ нее й жити-му и глядѣти-му ѣи; а якъ, будучи, помреть, то поховаю, стало быть, ниначе мѣщанку: девять объдѣвъ справлю и, тее-то, усѣхъ старцѣвъ нагодую. Коли й ты вернесъ ся, то будемо жити, гмъ! якъ браты, а коли, будучи, не вернесъ ся, що, нехай богъ боронить, тебе вбьють, то я й тебе ўтпоминаю и, тее-то, и у граматку запишу у біенного Микиту. Не жури сяжь, братіку. Бачь, вже я съ тобою, будучи сказать, и побратавъ ся. Не жури ся; твоїй матерѣ буде добре.

Ник. Все такъ, дядюшка; да ты не будешь ей сыномъ!

Шельм. Та далѣбо, що буду! Отъ ей! велике слово! Бачь, ажь, будучи, забоживъ ся. Яжь тобѣ, стало быть, кажу: що якъ ўддамо тебе та верну ся до дому, то такъ, будучи, у твою хату мершѣй и перейду, тай буду доглядати худобы и, будучи, и матері твоеи. Будь же, тее-то, веселенькій. Та якъ, будучи сказать, приведуть тебе у приводѣ, то не дивись сторчѣ, якъ теперь дивисъ ся; а такъ, тее-то, веселенько, мовь дѣвчата съ тобою жартують. Та ще, слухай, ось що: якъ стануть тебе у приводѣ судящі пытати, якъ тебе, будучи, зовуть, або що, то ты имъ кажи по письменному. Чи знаешь, якъ то по письменному?

— 473 —

**Ник.** Я теперь и ничего не знаю.

**Шельм.** Ось бачь: тебе зовуть Микитою, а ты по письменному кажи, будучи. Микихворъ. Прозываесь ся ты, козаче, тее-то, Михайловъ. а по письменному треба-нада, стало быть, Мѣняйловъ.

**Ник.** Да я, дядюшка, пишу ся Михайловъ.

**Шельм.** Еге! та що будешь робити, коли по справцѣ такъ оказало ся! Чи ты читавъ, будучи тее-то — ревизькіи сказки?

**Ник.** Нѣтъ, дядюшка, я только церковное читаю.

**Шельм.** А гражданське?

**Ник.** Только и читалъ, что „путь ко спасенію.“

**Шельм.** А скорописне утнешь?

**Ник.** Нѣтъ, не дошелъ до такой премудрости.

**Шельм.** Такъ такій то ты, бачу письменный. (смѣе ся.) Ге, ге, ге! а бодай васъ вчилась! Диви сяжь, голубчику: такъ щожь то минѣ зъ невченымъ и толкувати! Ты мене, будучи, и не второпаешь, що я тобѣ казати-му. Слухай же, якъ воно е. (водить пальцями по столѣ) Ось озьдечка Михайловъ, а оттuteчка Мѣняйловъ; такъ отсе, будучи. узявши ўдъ Михайлова и-хѣръ-азъ-ха-ха-ій, тай притулити. тее-то, до Мѣняйлова; а ўдъ іюго вырвати и-нашь-азъ-на-на-ій, тай залатати дѣрку, будучи, у Михайлова. Чи розумно тобѣ? Ось такъ усе ученій роблять: де имъ не до шмыги, то й вырвуть, а де кônцѣвъ не зведуть, такъ тамъ чимъ попадя латають. Такъ се вже слѣдовательно, будучи сказать, хоть до якого хочь дяка пōди, то ты, тее то, Микихворъ Мѣняйловъ; такъ и ўткликай ся, а то якъ панамъ та не по письменному, стало быть, скажешь, то то росердятъ ся! та ще глади, щобъ и не налаяли. Еге! съ панами такъ: я вже ихъ дуже знаю. Тай годōвъ тобѣ кажи, будучи сказать, двадцять чотырй.

**Ник.** Не будетъ, дядя; мнѣ только двадцать.

**Шельм.** Нѣ, не такъ. Яжь самъ, будучи, у метрицѣ читавъ, що тобѣ, тее-то, двадцять чотырй годы. Та на отъ и самъ подиви ся, лучче всього. (подае пустый папѣрь)

**Ник.** Не знаю цифиры.

**Шельм.** Чогожь и споришь, коли нічого не тямишь! Се вже, будучи, справдѣ ниначе на великихъ школахъ вченый, про все спорить, а воно, тее-то, якъ по справцѣ оказуетъ ся,

— 474 —

и гражданського не вкусить. (смѣе ся.) О, бодай тебе! (вставши.) Ну, теперь, будучи, зовсѣмъ. Говъ! сторожа! А кете лишинь чого поснѣдати!

**Софр.** Да гдѣ я тебѣ возвму? Ничего нѣту-тѣ.

**Шельм.** (розсердившись, дразнитъ его.) Табье, табье! А ты, будучи, не вмѣешь звычайнѣше назвати? Се ты не съ своимъ братомъ мужикомъ, будучи, вернякаешь, а бачь, тее-то, съ паномъ писаремъ; такъ такъ бы и звеличавъ, якъ тамъ, будучи, кажуть, дядюшкою, або, тее-то, пане писарю Терентовичъ. А то зъ дуру, якъ съ печй. Эка мужикъ! Унесижь сюды, будучи, я привѣзъ мерзлои таранѣ, то кете сюды, та поснѣдайте и орестанта нагодуйте.

**Ник.** Благодарствую, дядя; мнѣ ѣда и на умъ не идетъ. Вотъ и вчерашній ужинъ, я къ нему и не дотрогивалъ ся. Я вотъ все о чемъ думаю: за что на меня такая напасть? По какому резонту меня отдаютъ?

**Шельм.** (поважно.) А по такому резонту, що, будучи сирѣчъ обаче и поелику, гмъ, гмъ! тее-то... та що тутъ базѣкати: якбы ты вмѣвъ скорописне, то тыбъ самъ и прочитавъ, що тутечка написано. (выймае той самъ папѣръ.) Слухай, я тобѣ, будучи, прочитаю: Ме-ме-ме-дондеже будучи-ме-ме-ме-можаху-ме-ме скоропостижно, представить, ось бачь! представить, еге! пом-слово-титла-пом, отсе то насъ и заплутало! а, ось озьде ђддать у рекруты; бачь! у рекруты, еге! охъ, головонько наша бѣдная! ану, що дальше: бачь, хоть самъ читай: нашь-и-ни, Ни, како-и-ки, ки, Ники, хвертъ-онъ-хво, хво, Никихво, ерциазъ-ра, а по верхамъ, Никихвора Мѣняйлова; слѣдовательно, тутъ справка чистая: тебе ђддать у рекруты. Гмъ! такъ що ты пōсля сього будешь робити? се, голубчику, предписаніе ђдъ началства; а писаніе глаголеть: скачи, враже, якъ панъ каже.

**Ник.** Да не можно ли, дядюшка Кондратъ Терентичъ, какъ нибудь, знаешь? Поклонилъ ся бы твоей милости сотенкою.

**Шельм.** Та що се ты минѣ говоришь? минѣ душа щей самому згодитъ ся, а не то щобъ за мою брехню чортяки моимъ языкомъ, тее-то, мовь ополоникомъ, кипячу смолу мѣшали, а менебъ, будучи, потрощили на липину для пōдпалки. Ей, не можу нй узяти, нй тебе вызволити. Минѣ тебе жалко; такъ отъ

— 475 —

самъ бачишь, будучи, предписаніе (встае и надѣвае футро, въ сто-
рону.) Утѣкти мершѣй, а то дуже жалобно проситъ ся, щобъ
я инодѣ не спôtкнувъ ся; щобъ за сотнями, та не процвин-
дривъ іого тысячѣ. Хлопцѣ! я пôду головы ськати, а коли, бу-
дучи, ônъ буде тутечка-сдесечка, такъ нехай, тее-то, мене до-
жида тута-здеся. Глядижь, будучи, Микито, не забувай, що я
тебе вчивъ. (Ôтходячи.) Навчивъ іого на все добре; буде дякувати.

Ник. (по ôтходѣ его.) Все таки я не узналъ, за что именно меня отдаютъ; за что, какъ скотину на убой ведутъ на явную погибель? Почему я изъ Никиты Михайлова долженъ стать Никифоромъ Мѣняйловымъ? Отъ чего судьи разсердятъ ся, коли я не такъ назову ся? судьи должны знать святую правду. О! кабы я возымѣлъ смѣлость, да разсказалъ бы имъ всю истину! Не надѣюсь... проймутъ слёзы и погибъ несчастной Никита! Нѣтъ у меня ни пріятеля, ни добраго человѣка, кто бы далъ мнѣ благой совѣтъ. Словно сумасшедшій! словно во снѣ все вижу... О! кабы я заснулъ на вѣки сію же минуту....

## Авленіе третье.

Тіже и Степанида входитъ поспѣшно.

Степ. (кидаючись до сына.) Вотъ мое ясное солвышко! Вотъ мой Микитушка! голубчикъ мой! (обнимае его.)

Ник. (въ великой радости.) Матушка родная моя! Ты мнѣ какъ ангелъ съ небеси явилась!

Степ. Ещо меня богъ помиловалъ! ещё далъ мнѣ тебя увидѣть-та. Да штожь ты это, мой родимой, закованъ? Ужъ не наказалъ ли тебя богъ?...

Ник. Нѣтъ, родная! Я всьо твой честный сынъ; все еще молитвами твоими сохраненъ отъ всякаго зла. Ты развѣ ничего не слыхала обо мнѣ въ нашей деревнѣ?

Степ. Ничево, мой соловушка! Вотъ какъ позвали тебя къ головѣ и ты пашолъ, да тебя и нѣту-тѣ. Я ждать-пождать, да и горюю! охъ моя головушка! а тамъ ужъ и плачу, и тебя, мое утѣшеніе, разыскую. Нихто мнѣ ничего не говоритъ; я къ головѣ; онъ, знашъ, мужикъ гордой, велѣлъ меня въ зашей вытолкать. (голосомъ головы) „По чему я знаю, гдѣ твой

— 476 —

бурлака гуляетъ!" Господи милостивой! заплакала я: ужъ какой-то мой Микитушка бурлака? Онъ словно красная дѣвица! Ну! и плачу, и пошла къ нашему писарю, къ хахлу та; а онъ началъ меня на смѣхъ подымать да матушкой называть, да што-та по своему индюшечьему разговору квакалъ квакалъ, я и не разобрала; да иду, плачучи, къ батюшкѣ священнику посовѣтоватъ ца-та: а кума, знашь, Василиса мнѣ на встрѣчу, да и сказала, што тебя, моево сыночка, моево Микитушку, повезли за калауромъ въ губернію. Вотъ я поскорѣй къ тебе и пріѣхала

**Ник.** Какъ же ты, родная, добрала ся сюда?

**Степ.** Племянниковъ Мироха, спасиба ему, знамши мою бѣду и видячи, што я плачу, што вотъ какъ рѣка льётъ ца и убиваюсь словно рыба на пескѣ, взмшти, сторжилъ сы со мной довезти сюды-та. Вотъ, какъ вѣхали въ городъ, гляжу: большой! домовъ много! а въ какомъ ты? неизвѣстно! Кого спрошать и гдѣ искать? Горе меня одолѣло! Мироха и гово-рятъ, што онъ знаетъ дворъ. гдѣ наше начальство вѣзжаетъ. Ну, вези же, голубчикъ, когда знаешъ! Вотъ и доѣзжаемъ: какъ я — глядь! Шельменко-то, писарь нашъ, шмыгъ сюда во дворъ; я такъ и закричала: тутъ мой Микитушка, тутъ мой ясной мѣсяцъ!

**Ник.** Онъ же не слыхалъ тебя?

**Степ.** Нѣтъ. Я ешь по-одаль отъ нево была, да и подумала: незымь какъ онъ выйдетъ, тогда ужъ я пойду отыскивать своево Микитушку. Ушъ на все пойду, смерть себѣ отъ враговъ найду, да ушъ хоть бы мнѣ взглянуть-та на нево.

**Ник.** О матушка моя, Степанида Гавриловна! самъ богъ тебя послалъ! Теперь мнѣ веселѣе и горе свое встрѣчать, что я вижу тебя, получу родительское благословеніе.

**Степ.** Да што же ты мое красное солнышко, скованъ? Што ты имъ сдѣлалъ?

**Ник.** Ничево я матушка, никогда худого не сдѣлалъ и ввѣкъ не сдѣлаю, а заковали меня, за тѣмъ, что... родная моя! перенеси горе, не убивай себя! Меня... велѣно отдать... въ рекруты!

**Степ.** (вскрикуе.) Хто повелѣлъ?

**Ник.** Начальство прислало указъ.

— 477 —

**Степ.** (поражена, встримуе ся, щобы не зарыдати и ледво може говорити.) Указъ? Воля божья и государева! Больно мнѣ... охъ! тяжко... штожь, Микитушка! не моги сеприть против начальства, богъ тебя поможетъ и меня горькую. мать безчадную, не оставитъ! Да за штой-та тебя повелѣваютъ отдать? Што ты кому здѣлалъ, и почему начальство тебя знаетъ?

**Ник.** Ничего не понимаю. Не плутня ли это головы съ плутомъ писаремъ?

**Степ.** Да ты же говоришъ, што бамага объ тебя пришла?

**Ник.** Читалъ мнѣ ее писарь; да кто знаетъ, правда ли еще? Мы люди тёмные, что можемъ сдѣлать противъ ихъ хитростей?

**Степ.** Да погоди же. За што эдакая на насъ напасть? Какъ таки можно у человѣка послѣдній глазъ вынимать? Какъ отнять у матери послѣдняго сына, и кормилеца. и оберегателя? Вѣстимо, што это враги наши убиваютъ насъ. Хто насъ теперь защититъ? Пусть возьмутъ все богатство, ничего не пожалѣемъ, а штобъ только насъ не разлучали, не уводили бы тебя, маё сокровище, въ конецъ свѣта, дали бы мнѣ бѣдной горькой сиротиночкѣ нарадовать ся тобою, женить тебя, наљобовать ца тобою въ парочкѣ, навеселитъ ца твоими птенчиками....

**Ник.** Прошли наши радости, родная! Благослови меня теперь на новую жизнь! даютъ мнѣ въ жену саблю острую, приданое беру пули свинцовыя....

**Степ.** Да колижь это голова съ писаремъ мудрятъ, такъ по какой же это правда?

**Ник.** Скажи мнѣ, матушка, какъ мы пишемъ ся: Михайловы или Мѣняловы?

**Степ.** Вота! Мы Михайловы, кормилецъ, отъ дѣда да и ещё повыше; а Мѣняловы особо, въ нашей таки деревнѣ, да вымерли безродные. Одинъ осталъ ся, да и тотъ съ семьей бѣжалъ на вольныя земли.

**Ник.** Чтобы это, родная: Шельменко наказывалъ мнѣ много, чтобы я называлъ ся Мѣняловымъ? Такъ и бумагу читалъ. Не плутни ли это его съ головой?

**Степ.** Да таки взаиравду што плутни. Съ чего бы тебя одного въ семьѣ, да и братъ? Ужъ не пожалѣтъ ца ли мнѣ

— 478 —

на такую обиду? Да только кому? Чай тутъ въ губернія есть какой голова, да можетъ ещё старшій надъ нашимъ? Побѣгутка я къ нему, да стану просить за тебя, штобы не брали тебя-та.

**Ник.** Иди, моя матушка, моя отрада! Проси за меня; а здѣсь не голова, здѣсь губернаторъ надъ барами баринъ, надъ господами господинъ.

**Степ.** Охъ, Микитушка! Да колижъ онъ надъ господами господинъ, такъ онъ въ наши мужицкіе дѣла и не помѣшаетъ ца-та.

**Ник.** Нѣтъ матушка, не такъ. Мы всѣ дѣти у нашего батюшки-государя. Ему всѣ равны: что баря, что мужики, что богатые, что бѣдные. Онъ всякаго изъ насъ жалѣетъ, и дай богъ ему многія лѣта! желаетъ, чтобы никто не обижалъ другъ друга. Но какъ царство его обширное, дѣтушекъ много, а до бога высоко, до царя далеко, такъ онъ и поставляетъ губернаторовъ, изъ выбранныхъ выбраннаго и изъ усердныхъ усерднаго; вотъ и поручаетъ насъ ему и крѣпко приказываетъ, чтобы никто не былъ обrienъ, и чтобы всюду была правда и порядокъ. Иди, матушка! богъ тебя мысль послалъ. Проси губернатора; и коли я по правдѣ отдаюсь, такъ благослови меня, и не вздохнемъ: поручу тебя милосердію божію и съ радостію пойду на врага, хоть на Нѣмца, хоть на Француза, и не убою ся басурмана Турка. Исполню волю царскую; за то богъ меня не оставитъ и возвратитъ къ тебя здрава и нерушима. Коли же нѣтъ обо мнѣ правды, то губернаторъ все узнаетъ, меня отпуститъ и тебя обрадуетъ.

**Степ.** Головушка наша бѣдная! Какъ до него доступишь? Когда до нашего головы не доступишь, а ушь тутъ въ губерніи начальникъ, чай — гордѣй нашего сельскаго.

**Ник.** Нѣтъ, моя родная! Кто изъ мужиковъ дослужитъ ся хоть до маленькаго начальства, тотъ всегда и на всякомъ мѣстѣ останетъ ся мужикомъ: все гордить ся и не доступенъ, все требуетъ, чтобъ его уважали; анъ напротивъ: за его гордость всѣ презираютъ и почтенія ему душевно нѣту. А кто изъ барина баринъ, такъ его чѣмъ ни поставь, куда ни опредѣли, онъ все одинаковъ: все ласковъ, всѣхъ допускаетъ, выслушиваетъ и любитъ правду, паче злата и топазія и бисера многоцѣннаго.

— 479 —

**Степ.** Микитушка! соловушка мой! Штожъ я ему поднесу? Нѣтъ у меня тутъ ни курочки, ни хлѣбушка, да и деньжонокъ мало схватила.

**Ник.** Избави Господь! Не неси ничего.

**Степ.** Какъ же? Когда приказано къ головѣ безъ приносу не ходить, а тутъ побольше его ...

**Ник.** Вотъ то-то и есть, моя родная! У мужика и обычаи все мужицкіе, все подлое да гнусное; онъ для злата не боитъ ся прогнѣвать бога, отвѣчать предъ царемъ, и стыда не страшитъ ся. А господинъ ни самой маленькой не пойдетъ на такое беззаконіе: онъ знаетъ судъ божій и царскій, и стыдъ отъ людей. Иди, матушка, не медли!

**Степ.** (поспѣшно збирае ся.) Иду, Микитушка! Сей часъ бѣгу, ясное моё солнушко! и принесу тебя радошну вѣсточку. Чуетъ мое сердце, што губернаторъ насъ пожалуетъ. (Збōбравшись, стае) Да кудажь я пойду-та? Гдѣ его искать?

**Ник.** Спроси, матушка, рекрутской приводъ; тамъ и губернаторъ; проси всѣхъ, доступи къ нему и разскажи всю правду. Поспѣши моя родная! Утро; скоро меня въ приводъ поведутъ, тогда ничѣмъ не воротишь. Богъ тебя поможетъ; о себѣ старашь ся.

**Степ.** (подѣловавши его въ голову.) Иду, мой сыночекъ! Всё разскажу ему, всё... (скоро ôтходитъ.)

**Ник.** Ахъ! кабы она не опоздала, кабы доступила! (Кидае ся на свою лавку.) Грусть меня замучитъ, пока узнаю свою судьбу. Меня такъ скоро схватили, что не успѣлъ взять своей псалтыри, отцовскаго благословенія. Теперь въ горѣ читалъ бы и пользовалъ ся, и получалъ бы утѣшеніе. Утѣшеніе!... (вздыхае и погружае ся въ смутку.)

### Явленіе четверте.

Тіижь, Трофимичъ и за нимъ Чаркодуевъ.

**Троф.** Што? всё ли у васъ исправно-та?

**Соф.** (кланяючись.) Всё хорошо.

**Троф.** А панъ Шельменко былъ-ли здѣсь-та?

**Соф.** Былъ и онъ. Спрошалъ вашей милости, да и пошолъ себѣ.

— 480 —

**Троф.** (до Чаркодуева.) Ну, Савастьянъ Ахрѣмичъ! смотри, годитъ ца ли? Вѣдь мы знаемъ, што въ тебѣ вея сила.

**Чарк.** (войшовши, оглядавъ все, а увидѣвши на стоянокъ, съ радостію кинувъ ся на него; покушавъ, и съ незадоволеньемъ лишивъ.) Смотрѣлъ, вселюбезнѣйшій! и даже отвѣдалъ. Тьфу! охти мнѣ! Прѣсеная вода, которая мнѣ очень вредна и которой я, благодаря моей комплексіи, лѣть десятокъ не употребляю.

**Троф.** Да не то; осмотри тка-парня-то.

**Чарк.** Охъ, вселюбезнѣйшій. не могу. Глупая привычка отъ малыхъ ногтей и отцовская, на смертномъ одрѣ заповѣдь — гмъ! прежде дѣла — испить малу толику.

**Троф.** Охъ. Савастьянъ Ахрѣмичъ, да гдѣ взять-та? здѣсь не кабакъ, да ктомужъ и некогда. Огляди-тка парня-то, да и пойдемъ куда желаетъ.

**Чарк.** Основательно, обдуманно. Но хотя кваску же, уста смочить. (Тр豐имичъ дае приказъ.) Со вечера до полуночи и такъ далѣе. у одного отdateчика трудились. ей! до положенія ризъ. Едва едва голову, едва на плечахъ. (подаютъ ему пати; пье) Э! хорошо, да все не то.

**Троф.** Будетъ и то. будетъ и всё: принимайсь-ка за дѣло-та.

**Чарк.** Сей же часъ. — Хмъ. хмъ! (до Никиты повголосомъ поважно.) Какъ тебя зовутъ?

**Ник.** (твердо.) Микита Михайловъ

**Чарк.** (до головы.) Не глухъ, — статья первая. (до Никиты.) Сколько у тебя пальцовъ на рукахъ?

**Ник.** (съ неохотою.) Сколько и у тебя: десять.

**Чарк.** Не глупъ. Статья вторая. (до Никиты.) Когда прийдешь въ кабакъ и спросишъ вина на десять алтынъ и дашъ гривенникъ, сколько сдачи надобно получить?

**Ник.** Въ кабакѣ никогда не былъ, вина родясь не пилъ, а сдачу всегда умѣю ращитать.

**Чарк.** Онъ дерзокъ, сирѣчь, храбръ. Статья третья и послѣдняя. (До Никиты.) Встань! (Ôнъ вставъ.) Во мнѣ воцни оны было четыре вершка, а онъ выше и меня. Голова! слушай резолюцію. Приказали: онаго вышеписаннаго рекрута вели вести въ приемъ. Гмъ!

**Троф.** Бумаги не готовы.

— 481 —

**Чарк.** А я у васъ на что? Пойдемъ и мы, по обѣщанію
зайдемъ кое-куда и напишемъ, гмъ! что знаемъ.

**Троф.** Ну, и то ладно. Ведите же его.

**Чарк.** Но, вселюбезнѣйшій, прикажи здѣсь цѣпи снять.
Сія статья непозволительна.

**Троф.** Снимите же цѣпи и ведите, да въ большихъ сѣ-
няхъ ожидайте насъ; дорогой глядите, штобы не ушолъ.

**Ник.** (глянувши на него.) Не знаешь меня, такъ и думаешь
обо мнѣ худо. (вставши.) Господи, помоги! Прощай, голова!
Всепомнишъ меня при часѣ смертномъ. (âtходячи.) О матушка
моя родная! Гдѣ ты теперь? (âtходитъ, за нимъ всѣ селяне съ
палками.)

**Чарк.** Многорѣчивъ крѣпко но смыслу въ словахъ не
имѣть ся. точной нашъ частной приставъ. Что, рекрутъ этотъ
доимочной, или за отличіе въ заметѣ?

**Троф.** Охъ, Савастьянъ Ахрѣмичъ! съ нимъ нада у му-
дрить ся-то. Пустились мы съ паномъ Шельменкомъ на про-
мыслы...

**Чарк.** А гдѣ мой вселюбезнѣйшій Шельменко? Вотъ дру-
жище? Ушь мы съ нимъ одинаковы: попировать ли, дѣльцемъ
ли поворотить, одивъ передъ другимъ. Да что онъ не являетъ
ся? Не пойти ли намъ къ нему? Я чувствую, что онъ избралъ
мѣсто покомилкѣнѣ нашего, хотя то классомъ и выше его.

**Троф.** Запропастилъ ся онъ гдѣ-та. Сказалъ прошать тебя
сюды и самъ хотѣлъ здѣсь быть, да и нѣту-тѣ. А безъ него
я не знаю, какъ и дѣло начать-то. Онъ самъ надумалъ, самъ
будетъ и рѣшать.

**Чарк.** Коли самъ надумалъ, то не безъ ума и хитрости.
О! голова. Истину говорю: губернская голова! не для волости
онъ созданъ. У насъ въ губерніи такіе люди переводятъ ся
уже. Ну, уповательно, въ семъ дѣлѣ перепадетъ и мнѣ что-
либо, охъ! за грѣхи мои. И такъ, хотя уже и семь часовъ, и
хотя уже нашъ секретарь, уповаю, сидить на своемъ клас-
сномъ мѣстѣ и поглядывая гордымъ окомъ и нечистымъ серд-
цемъ, вся ли наша братія собралась; но подожду Шельменка,
что онъ мнѣ препоручитъ? Въ нынѣшнее треклятое нами вре-
мя, таковыя commissæi сущій кладъ и ихъ упускать не должно.

31

— 482 —

Троф. А пока я тебѣ разскажу. Вишъ ты: времена тяжки,
нада и о предбудущемъ думать. Новой-та исправникъ у! гроза!
онъ-то зналъ за нами прежніе грѣшки-та, такъ вотъ теперь и
добираетъ ца-то; да за всё, про всё требуетъ отчота. Панъ
Шельменко всё ему списалъ; такъ въ судѣ сказали, што не
гладко и што будетъ намъ бѣда-та; а штобы мы куда не скры-
лись, такъ намъ смѣны не будетъ до послѣдняго часу-та, и
штобы съ должности. да прямо насъ и подъ судъ-та. Такъ
вотъ мы на всякой случай запасаемъ ся-то; известно, што
нужно, бымши подъ судомъ. Одинъ рекрутъ по нашей волости
въ недоборѣ; такъ мы съ очередными уладивъ, нашли-та си-
роту. Одинъ сынъ у матери, на што онъ пригоденъ? А мать
таво, вана, дюже богата! Отъ мужа осталась ей сума немалая!
Вотъ двѣ сотни и я долженъ ей третій годъ. Тамъ мы сына-
то отдадимъ, а ее Шельменко принимаетъ вмѣсто матери род-
ной съ избой, съ землёй и всею движимостью. Куды старухъ
съ ними хлопотать-та? Мой долгъ прощаетъ, да когда случитъ
ца взысканія изъ насъ по должности, такъ мы изъ сего же
благопріобрѣтеннаго и пополнимъ, да и передъ судомъ отвѣты
дадимъ; такъ и намъ останетъ ца, и добрымъ людямъ за тру-
ды удѣлить можно.

Чарк. (пôдчасъ оповѣдання головы.)' Хорошо! обдуманно! (по-
тoмъ.) Но, вселюбезнѣйшій! времена и люди неблагоприятны!
Охъ! Первоклассные въ губерніи особы въ такія мѣлочи вхо-
дятъ, что я, повычикъ, въ прежнее время гнушалъ ся, а пред-
оставлялъ сіе писцу. Повѣришь ли, что предъ его превосхо-
дительствомъ господиномъ гражданскимъ губернаторомъ и ка-
валеромъ лежатъ очередныя и метрическія книги, и онъ самъ
изволитъ производить справки, не вѣря даже и мнѣ! И теперь
нашъ братъ, ходитъ только по канцеляріи, да съ сокрушен-
нымъ сердцемъ понюхиваетъ табачокъ, вспоминая прежнее
златое время! Охъ-охъ-охъ! По симъ-то обстоятельствамъ,
ежели паче чаянія его превосходительство усмотрѣть изволитъ,
что у оной вдовы состоитъ вышеупомянутый единственный рож-
денный сынъ, тогда что? А? гмъ! вотъ закуска!

Троф. Всё придумано. Его зовутъ Никита Михайловъ, а
есть по ревизіи Матвѣй Мѣняловъ съ четырьмя сынами, да по-
казанъ въ бѣгахъ. Вотъ тутъ-та Шельменко какую-та рихтму

— 483 —

хочетъ приставить. Говоритъ, што онъ и губернатора улеститъ
и наговоритъ труса на колесахъ. Вѣстимо, онъ на то хахолъ.

Чарк. Да, человѣчекъ этотъ съ дарованьицемъ! Вотъ же
и легокъ на поминъ.

## Явленіе пяте.

### Тінѣь и Шельменко.

**Шельм.** Ось и я тутечка-здесечка! А! здоровъ, здоровъ,
благопріятелю любезнѣшій (обнимает ся съ Чаркодуевымъ три разы.)
Севастьянъ Охрѣмовичъ! Чи ще живенькій, здоровенькій хочь
трохи? жѣночка, дѣточки?

Чарк. Вашими молитвами всѣ благоденствуемъ. Ты, все-
любезнѣйшій, нѣчто запалъ. Ни слуху, ни послушанія о тѣбѣ
не имѣть ся чрезъ продолжительное время. Да и теперь, сколь-
ко времени въ городѣ, а старыхъ благопріятелей и не вспом-
нишъ. Гдѣ теперь былъ?

**Шельм.** Де бувъ? За походенькою ходивъ. Писаніе бо
лаголеть: захотѣло ся гирѣ противъ ночі кисничка. Такъ и
я хотѣвъ, будучи сказать, де-що, гуляючи, сконпонувать за
земськими, тее-то, благопріятелями по придмету, сирѣчь, взы-
сканія. Бѣгавъ, бѣгавъ; шукавъ, шукавъ, бодай воии вызды-
хали! хочь бы тобѣ, тее-то, дурного кого знайшовъ! Усѣ ютко-
мандировали ся, будучи, на вводъ въ имѣніе якогось-то, тее-то,
багатого пана; такъ тутъ звѣсно, не только що усѣ письцѣ,
тай сторожа, тай ихъ цуцики бѣжать за поѣздомъ. А то було
будучи сказать, пильно треба ихъ нада.

Чарк. Ага! видно, новой начальникъ васъ прижалъ, по-
добно какъ и у насъ послѣдовала реформа.

**Шельм.** Знаешь, голубчику? писаніе глаголеть: що було,
то бачили, а що буде, то побачимо. Видали мы, будучи ска-
зать, видальцѣвъ. Прижучивъ бувъ онъ мене добре, тай я юму,
тее-то, задавъ пинхвы: нехай чха!

Чарк. А какъ это, вселюбезнѣйшій?

**Шельм.** Та, бачте, онъ на мене злый вже, будучи, давно,
ще якъ їхавъ на справники; а я юму — хто іого пакъ знавъ,
що онъ буде-та дечого, стало быть, багацько росказувавъ; а

*

— 484 —

ônъ будучи, на мене опôсля й напавъ мокрымъ рядномъ. Змѣ-
нити не змѣнивъ, а, будучи, прочувши, що я таки собѣ замож-
ненькій-гмъ! тай ставъ, тее-то, требувать отчотônъ, а я юму
ихъ и представивъ. Та вжежь и накрутивъ! таки що листокъ,
то будучи, и хвалшь; та такъ, тее-то, наплутавъ, що яжь ка-
жу: и самъ, будучи, чортъ шиломъ не пôдточе. Нехай, якъ то
будучи сказать, сирѣчь тее-то, розжуе.

Чарк. А вселюбезнѣйшій развѣ не знаетъ существующей
формы? Отчоты офиціально въ переднія двери, а дополненія
и — гмъ! поясненія секретно, чрезъ коридоръ.

Троф. Не таковской. Ужъ была проба.

Шельм. (смѣе ся.) Ге, ге, ге. Завидуе дядюшки Трохимо-
вича, будучи, борода та спина, якъ до іого съ подарунками
ходить.

Чарк. Эхъ, вселюбезнѣйшіе мои! развѣ же онъ не же-
натъ? А всѣ жены, и наши, и высшихъ классовъ, суть дщери
нашей праматери, первой въ мірѣ взявшей приносъ отъ лука-
ваго искусителя.

Шельм. Врагова ихъ мати зна, що за народъ такій! Усѣ,
будучи, вовкомъ дивлять ся. Тещабъ то іого и, тее-то, и добра
жѣнка и будучи сказать, вчена по сѣей части, такъ нема й
голубоццѣ, тее-то, волѣ. Та цурѣ имъ! Приньмаймо ся лишень
за дѣло. А що, дядюшка Трохимовичъ, чи вы, будучи благо-
пріятелю Охрѣновичу усе росказали?

Чарк. Все знаю, вселюбезнѣйшій! Основаніе вашего дѣль-
ца превосходно и замысловато; но что по справкѣ окажетъ ся,
думалъ ли ты? удастъ ся ли тебѣ?

Шельм. Та вжежь побачимо. Писаніе глаголеть: и дурень
кашу зварить, абыбъ пшоно та сало; а тутъ, будучи, усього
доволно е. Будучи сказать, и не такіи дѣла робили. Чи въ па-
мятку вамъ, якъ, тее-то, нашъ сусѣда панъ Гуляховській, та
посредствомъ, будучи, моимъ, та попавъ ся изъ волнои губер-
ніи зъ барыломъ у корчемствѣ? Отъ же що я зробивъ: якъ
набѣгъ засѣдатель, а вже, будучи, смеркало, та по моему со-
вѣту бдложили, тее-то, освидѣтельствованіе, стало быть, до
завтра, тай приняли ся, тее-то будучи, кашѣ варити, та тутъ
таки бôля арештованнои кухвы то въ джута, то въ дурнѣ гра-
ти, та про вѣдьомъ росказувати; а тамъ, будучи, по моему

— 485 —

наученію хлопцѣ зъ заду, тее-то, и выцѣдили крônзъ обручѣ
усю кухву, вѣдерокъ у двадцять. Ну, тее-то, будучи сказать,
прочнувшись и, стало быть, гарненько поснѣдавши, анумо,
хлопцѣ, свидѣтельствувати. Тутъ же бувъ и, будучи, повѣре-
ный и самъ панъ Гуляховській. Ôтпечатали — гулькъ! ажъ
гуде, мовь у головѣ нашего повѣтчика! смѣху, смѣху! Панъ
Гуляховській по моему, будучи, совѣту подавъ прошеніе на по-
вѣреного; а я таки съ повѣренного, будучи, злупивъ що треба,
тай помиривъ ихъ; а сивуха, звѣсно, зосталась, тее-то, въ ме-
не. Та ще дечого, будучи, вамъ и бѣльшь бы росказавъ, та
нйколи.

Чарк. Такъ вселюбезнѣйшій! Многое человѣку удаетъ ся,
но на бездѣлицѣ споткнетъ ся. Начальникъ нашъ человѣкъ
прозорливый и на бѣду нашу охотникъ рыть ся въ докумен-
тахъ, чтобы вездѣ открывать разстреклятую нами истину.

Шельм. Еге! объ томъ то я й сумую. Писаніе глаголеть:
шерьть, верть, въ черепочку смерть; и паки другое писаніе:
шити, бѣлити, — завтра великдень. Треба, будучи, дѣломъ по-
сипѣшати, а дѣло треба зробити, тее-то будучи, скусенько.
Будучи, у ревизіи Матвѣй Мѣняйловъ показанъ бѣжавшимъ съ
сынами, у числѣ коихъ имѣетъ ся, будучи сказать, и Миких-
воръ, коему нынѣ восполняетъ ся, тее-то, двадцять четвертый
годъ. Та... трѣвайте лишень, цуръ нй чичиркъ! писаніе бо гла-
голеть: хата — покрышка; то, тее-то, того ради будте ласко-
вы, Охрѣмовичъ, тамъ що ôдмѣчено; бѣжалъ у такомъ то го-
дѣ, то, будучи, выскромадьте скусенько, та, тее-то, и ладан-
цемъ натрѣте. То вышепомянутый Микита Михайловъ прийметъ
ся, будучи, якобы ссуть Микихворъ Мѣнайловъ.

Чарк. (глядитъ на него съ задивленьемъ.) Панъ Шельменко!
Да эта штука, вселюбезнѣйшій, не похоже, чтобы изъ головы
востного писаря вышла; отъ нее не отказалъ ся бы кто и
повыше, гмъ! классомъ и мѣстомъ. Но вселюбезнѣйшій! ежели
Никита скажетъ, что онъ Никита?

Шельм. Та тамъ таке хлопя плохе, що, будучи, и пары
зъ устъ не пустить. Мы вже на нього давно, тее-то, нацѣлили,
та усе не знали, якъ збуть; та отъ теперь, стало быть, на-
силу (оглядаючись.) А де онъ?

Троф. Я приказалъ вести въ приёмъ.

— 486 —

**Шельм.** Отсе гараздъ зробили. Нехай сердека не сумуе, а тамъ оглядитъ ся, будучи, съ товариствомъ.

**Чарк.** Охти мнѣ, вселюбезнѣйшій! Съ горя не разсказалъ бы онъ кому?

**Шельм.** Та мнѣ! хлопя зовсѣмъ дурне! Та онъ таки, будучи, й не зна, якимъ се побытомъ, стало быть, робитъ ся. (смѣе ся) Ге, ге, ге! Та я іому, будучи, и бумагу читавъ, ось у чому була, тее-то, кабака, тай кажу, що се преднисаніе; а онъ, будучи, вытрѣщивъ на мене баньки тай вѣрить и усе, тее-то, плаче; а я такъ кишки порвавъ зо смѣху. Отъ якбы іого, будучи, пань-матка, такъ та вже добра нащикувати. О! якъ сорока та-та-та-та. Та лиха матерѣ зна, куды хлопя, будучи, запроторили. Схаменетъ ся голубочка, та ба!

**Чарк.** (все думавшій.) А ежели его превосходительство соизволить обратить вниманіе на подчистку?

**Шельм.** (оторопѣвши, глядитъ на него.) Не соизволить! нехай бо не соизволить! Не лякайте мене, будте ласковы. Мене бдѣ вашихъ рѣчей, будучи циганскій потъ пронявъ. Та вжежь! коли й соизволить, то я тутъ юму, будучи, стану базѣкати, то такъ, то сякъ, та стало быть и бдрешу ся. Лиха матерѣ до правды доберетъ ся!

**Чарк.** Основательно. И такъ, во исполненіе желанія ващего, гдѣ елѣдуетъ я подчищу, чему мнѣ не учить ся. Служа въ магистратѣ, подчищалъ такъ искуено на веселькахъ, что не одно дѣло отправлено въ архивъ; я въ ревизіи такъ емасестерю, что и стоглазый аргусъ не увидить; только что...

**Троф.** Што положите? Панъ Шельменко отвѣчаетъ.

**Шельм.** Та тутъ уже торговать ет, тее-то, нічого. Сказано, зробѣть; вы насъ знаете; сьогоднѣ й росплатка.

**Чарк.** Да оно такъ! гмъ! надобно: велюбезнѣйшій, хоро шинькаго ножичка...

**Шельм.** (дае ему грошей.) Натежь, будучи, и на ножичокъ.

**Чарк.** (подивившись, що онъ давъ, ховае.) Аглицкаго.

**Шельм.** (ще дае.) Та натежь и на аглицкій.

**Чарк.** (подивившись такъ само.) Необходимо двойной; паче чаянія одинъ притупитъ тя.

**Шельм.** (дае ще.) Та натежь, натежь, будучи, и на двойный, та будте ласковы, приньмайтесь, тее-то, швыдче.

— 488 —

ствія, можетъ быть кто нибудь и зайдетъ. (Ôтходитъ. Слуги роз-
ходятъ ся прятати; одинъ остае ся.)

Явленіе друге.

Трофимичъ и Шельменко.

Шельм. Ось бачите, якъ тутъ гарно. Я вже тутъ бувавъ.

Троф. Да и я бывалъ, да только при прежнемъ хозяинѣ.

Шельм. (приказуючи.) А нуте, хлоццѣ! давайте мерщѣй
водки та снѣдати. Подайте, будучи, оселедця, кавяру, та при-
сыите, тее-то, крышеною цыбулею. А зѣ напитковъ, будучи
сказать, чогобъ то? Кете лишень сперву пива та меду, а якъ
прійде Охрѣмовичъ, такъ будучи, опôселя скажемо, чого на по-
туху. (Приносятъ горѣлку и закуску; Шельменко сѣдае съ Трофими-
чемъ и пастусе его.) (Се солода: пуръ ѣн! пехай ѣн паны ють;
отсе наша ганиськова. Лѣкарственна (пютъ горѣлку.) А нуте, дя-
дюшко; та тямлѣть, що по першой, будучи, не закушують. Ось
такъ; теперь кете лашинь ручковой (пютъ еще горѣлку и снѣда-
ють.) Кушайтежь теперь, дядюшка Трохимовичъ; ось оселедець.
Гай, гай! Не теперь споминки: якбы будучи, ковбаса съ ча-
сникомъ! Хто то ѣн живый дожде! що то вже я ѣн люблю!
А що, дядюшка, якбы, будучи, ковбасѣ та крила, то вжсѣь
луччои птицѣ и на свѣтѣбѣ не було?

Троф. Самъ ты умной человѣкъ, знашъ-та; ты и писанія
читатъ по большъ маво. Словеса твои умныя! (продовжаютъ
снѣдати.) Ну, панъ Шельменко! теперь у тебя расходъ. Кромѣ
всего прочаго, што Ахрѣмичъ будетъ стоить?

Шельм. Тан не журюсь. Чи вы знаете, що писаніє гла-
толетъ: не посѣявши, не пожнешь? Та ще за усю, будучи,
працю ўдвѣчати-ме Микитова худоба; га хочы й не тее, то
ше Кондрата, будучи, Шельменка стане столко (пютъ.)

Троф. (снѣдае дальше.) Да скажи ты мнѣ, панъ Шельмен-
ко: отчего ты богатѣй меня-та? Вотъ и я четыре срока гоło-
вой, и своё дѣло знаю порядкомъ, а всё што-то не тае. Ты же
третій годъ што пришолъ къ намъ изъ Пирятына, а ужъ такъ
нажилъ ся, что и мѣры нѣту-тѣ.

— 489 —

**Шельм.** Воно, бачите, дядюшка Трохимовичъ, будучи сказать, усюды такъ водить ся, бдь губерського тай до волосного правленія, що, стало-быть, у секретарй, або у писарй въ ранзѣ секретари. уся сила. Поки судящій собѣ радютъ ся, зъ якого кônца, будучи, узять ся, а нашъ брачикъ, не розбйраючи, тее-то, та все до себе и загарба, а имъ, будучи, зостаютъ ся самй вышкварки. Яжъ ище, будучи сказать, и такъ роблю, що коли мало трахвляетъ ся поживки, то такъ скончоную, щобъ або, будучи, полаялись, або побились. абы йшли до насъ позывать ся. То поки вы собѣ, будучи, тамъ роспытуете, а я собѣ, тее-то обаче, и втявъ тай мовчу (цье.)

**Троф.** А што, панъ Шельменко, кабы тебя да въ судъ-та посадить? ты бы и тамъ не испортилъ бы.

**Шельм.** Ете! будучи, усѣхъ бы засѣдателѣвъ превзойшовъ бы! Ехъ, любезныи друже! будучи тее-то сказать, планета мене пódцюкала! якбы минѣ не тее-то. ябъ давно вже стóлко нагарбавъ бы, що, будучи, и въ дворяны шморгнувъ бы, якъ таки и багацько дехто, сирѣчь, зъ нашихъ брачиковъ позапи-сувались. Потому що (хвалячись и протягае слова), тее-то, гоєу-дарю мой любезный, треба вамъ знать, я таки, будучи, на дво-ранство трошки закандзюбивъ ся: але моен рódной бабусѣ се-стра у третйхъ та, будучи, була за швагеромъ пана сотника Лубенського; отъ що! Такъ бачите, будучи сказать, я трохи не дворянинъ. Отъ тодѣбъ то минѣ свѣтъ, тее-то, ôткрывъ ся! писаніе бо гласить: трудно стати паномъ, — усе поде даромъ (цье.) О горе минѣ! кушайте. Трохимовичу! (наливае ему и собѣ чарки.)

**Троф.** Эхъ! да што ты сѣдлалъ-та? — Въ мěдъ да пива налилъ. Эка ты какой!

**Шельм.** Нйчого, Трохимовичъ, нйчого. С'е буде пивомедіе. преодмѣнное питіе и для гортанй дуже мудрое: цмакуючи вы-ньете. Щожь? писаніе глаголеть: щобъ не сидячого татары вхопили; чого мы будемо такъ сидѣти? базюкать нйчого. Поки Охрѣмовичъ пробѣжить, зограймо, дядюшка, у дамки.

**Троф.** Да я много тебя опять проиграю, какъ и давича.

**Шельм.** Та мы не на грошѣ, а, будучи, такъ. А щобъ не задрѣмати, то будемо, тее-то, навскубки. А говъ хлопцѣ! а цо-дайте кете лишень, сюды дамки! Говъ! Чи вамъ тамъ поза-

— 490 —

кладало, чи що? Дамки! (приносять варцабы:) А въ яку будемо?
чи въ просту, чи, будучи, въ аглицьку?

Троф. Въ проетую, въ простую; въ силу у тебя же выучилъ ся и эту. Ну ходи (граютъ) Скажи мнѣ на милость: ты, чай, не только при волости служилъ, а можетъ ещё гдѣ и повыше-та?

Шельм. Бували мы, государь мой любезной, у бувальцяхъ. Будучи сказать, бувъ я въ земському и трохи-трохи у казначейство не векочивъ. Во время оное бувъ у судѣ секретаремъ Прокопъ Микитовичъ Грошолупъ. Отъ голова була! нехай юму легенько гикнешь ся! Якъ вывчивъ ся я у нашего дяка и читати и писати. то покôйный отець, узявши мене изъ школы. Ôддавъ юму у науку. Будучи, я бувъ у юго пять годъ за хлопця, и тамъ то и свѣтъ побачивь, а далѣ и въ судѣ попавъ. Чого то мы не робили! Гай, гай! Якъ, будучи сказать, Ôткомандируемо себе на слѣдствіе объ пожежй, або, тее-то, о постижно вмершому, то, будучи, навеземо усякого продукту, ей! велике слово, возами; будучи: курей, що усякои птицѣ, борошна, паляниць; а, сирѣть, грошей. тбі дурницѣ! нагарбаемо елико можаху! Ôнъ то сердека, будучи, видя мои дарованія. здѣлавъ докладчикомъ, за тымъ, що я вже знаю, якъ, будучи, дѣло доложити: чи до горы пôднявши, чи у низъ спустить.

Троф. А што же это означаетъ до горы, али внизъ?

Шельм. Отъ бачите, пане Трохимовичъ: будучи, коли несешь дѣло у присуствіе, пôднявши до горы, то тее-то, означа, що е тутъ, будучи, коло чого руки погрѣти; то вже судящий й облизуютъ ся, мовь коты на смитану и вже, будучи сказать, особое попеченіе о подсудимыхъ, сирѣть, гмѣ! возпріймуть. Колижь несешь, держачи, будучи, у низъ, ось такъ, то ще дѣла не читають, а заразъ и затюкають: въ острогъ пôдсудимыхъ, въ острогъ! Се вже така, будучи, усюды заведенція. А сю знаете, що якъ, будучи посылаетъ ся дѣло на ревизію и, тее то, секретарь скрѣпляючи пôдпише, тай загне карлючку, то и у повѣтовомъ и, будучи, въ генеральному, та воно й у васъ такъ въ уѣзному и у палатѣ, — секретарь, стало быть, дивитъ ся на тую карлючку якъ, будучи, на маякъ: коли, тее-то, карлючка заведена у низъ, стало быть сирѣть, усе що можна узято, бѣлѣшь нейчого зôдрать; то такее дѣло и швырнуть ажь геть далеко на росмотреніе, будучи, мышамъ, а далѣ и въ архиву

— 491 —

запакують. Колижь карлючка до горы, то се, будучи сказать,
означа сирѣчь: узято, тай вамъ зосталось. По такому дѣлу,
будучи, заразъ шлють за прикосновенными и свидѣтелями. Та-
кее дѣло и самъ секретарь довгенько, будучи, читае и судящй
частенко, стало быть, прикосновенныхъ къ собѣ. сирѣчь, при-
зывають, и прочее, и прочее, якъ водитъ ся... Еге! цуръ па-
лѣччя! отсе я й програвъ?

Троф. Вѣстимо, проиграль. Давай-тка чушь, давай.

Шельм. Дерѣть, Трохимовичъ, що робить! Писаніе глаго-
леть: съ ивсіь слово не выкидається ся; и паки другое писаніе:
нанявсь — продавсь! нате, скубѣть (протягае до него голову, Троф.
черезъ стілъ дере его за волосье цѣлою рукою, а Шельменко числить.)
Разъ, два, ой-ой-ой! три. Будежь, буде, пожалуста годѣ! А, та
здорово чубъ намняли, ажь сльозы течуть. Запіймо, або що.
(їпотъ) Нуте, зограймо ще. Що за врагова мати! хибажь я не
выграю? (грають.)

Троф. Ужъ не сердись же, панъ Шельменко; на то игра;
проиграю, дери меня. Разскажи-тка ты мнѣ, какъ ты съ такой
головой, да не осталъ ся при судѣ та?

Шельм. Е-ехъ, государь мой любезной! Будучи сказать,
оканенный супостатъ мене подцюкнувъ, тее-то, подписывать ся
подъ усякіи руки, а черезъ тее, стало быть, вы ївать рознымъ
людямъ пачепортики. И якъ бачите, писаніе глаголеть: не вта-
итъ ся шило у мѣшку, то якъ почала злацувать то воряжокъ,
то бродяжокъ, то будучи, и знайшли, що се мое, сирѣчь, ру-
кодѣліе. Отто я, злякавшись, щобъ моеи окаянноі главы, бу-
дучи, не забрили, сирѣчь подъ христолюбивое воинство, взявъ
тай помандрувавъ съ пачепортикомъ, стало быть своеи роботы,
тай зашшовъ ажь, будучи сюды. (Спасибо, у васъ знайшовъ собѣ
милостивого и отця и, будучи, родителя. Не погубѣть мене и
не занапастѣть у прежное время. Та держѣтесь та слухайтесь,
будучи, мене, то яжь кажу: выкрутимось ôтъ бѣды, що справ-
никъ нападаетъ ся, та ще, тее-то, будете я самы съ хлѣбцемъ,
тай минѣ дещо, сирѣчь, на онучѣ перепаде.

Троф. По мнѣ! я ни гугу, ты самъ знашь. Вотъ только
и страшно капитанъ-исправника, што онъ, лукавой, ко всему
прикачиваетъ ца.

— 492 —

**Шельм.** Сказано, що ўдбрешемось. Надбюсь на себе, що...
Та що бо вы дамкою шмыгаете? (вхопивши его руку съ косткою.)
Тривай лишень; се не аглицька.

**Троф.** Ой виноватъ, виноватъ! заслушалъ ся тебя, да и
ошибъ ся-та; не буду. Такъ што хотѣлъ говорить?

**Шельм.** Отте, бачите, що надбюсь на себе: то скокомъ,
то бокомъ, а таки выскочу. Дарованіе у мене, будучи, имѣеть
ся. Якъ пріймусь, то не ўдыхаючи такъ и вчищу: спробувать
перо и чорнила, чи добре буде писати. А лепорты, то такъ не
линіячи ўдъ руки такъ и черкаю. Читати? гражданське, коли
не дробне, то по верхахъ не спѣшачи можемо. Толко що ско-
рописі не втну; хиба те, що, будучи, самъ напишу. На речахъ,
я, будучи, бойкій; съ простымъ мужикомъ, зъ дурнемъ я, теє-
то, и говорить не вмѣю; ипе таки съ твоимъ, Трохимовичъ,
здравомъ и сюды й туды; а якъ, будучи, допадусь зъ начал-
никами, та сирѣчь, зъ вышшими господами якъ уступлю у речь,
такъ, будучи сказать, самъ собѣ не надивую ся, ўтколя у мене
такіи премудрыи словеса берутъ ся? А вже якъ попаду мо-
скаля, та, будучи, почну надъ нимъ глузувати? Стоить сердека
ні пары зъ устъ, толки баньки повытрѣща, тай дивитъ ся мовь
баранъ, и не тямить нічого, що іому докладаю. Вже на до-
кладки я лихій! А коли де треба, то, будучи, и по руському
говоряемо: „на, штьо разляпушка! штьо табье нада-треба? Да
ня, пайди; цуръ таво табѣ.“ Еге, а що? Пѣсень московськихъ
дещо тямемо; отъ якбы й сю: (зачинае спѣвати.) „Чимъ я тебе
огурчила, ты скажи, моя эхъ дарагая?“ або хочь и сю: „Ги-
вушка, гавушка зеленая моя, а що же ты, гавушка?.. (зака-
шлявъ ся.) Ехъ лихо іого матерѣ! щось гласу нема.

**Троф.** Да ты никакъ въ большихъ школахъ училъ ся,
што часто изъ писанія говоришъ?

**Шельм.** Та се... (смѣе ся.) Ге, ге, ге, ге! се я ману пу-
скаю (вздыхае.) Бувъ у мене, будучи, пріятель; де то, тее-то
будучи сказать, обрѣтаетъ ся? Дуже зъ великимъ розумомъ!
Що воно таке и ўтколя, я таки, тее-то, й не знаю. Чого то
воно не знало! Будучи, було якъ заговорить, а далѣ якъ за-
белькоче, що й врагова іого мати зна, що онъ каэ-говорить,
нічого й не второпаешь, ниначе, сирѣчь, по молдаванському.
А читать? такъ тамъ іого нечистый умудривъ! Будучи, якъ

— 493 —

възьме гражданське, такъ такъ и глыта, такъ и глыта, мовь
вашь, нехай здоровъ буде, мурло галупки. Такъ онъ то, бу-
дучи сказать, узявши, учивъ мене на щетахъ тай каэ-говорить:
ты, Кônдрате, ось такъ роби, якъ и мы вченй робимо: що зна-
ешь, чого не знаешь — про все брести, буцѣмъ знаешь, тай
здай ся на писаніе, тай прибреши яку хочь нисенитницю, бу-
цѣмъ то писаніе глаголеть; то, каэ говорить, тыи дурнѣ, що,
будуть тебе, будучи, слухати (не до васъ, Трохимовичъ мова). тай
будуть думати. що ты, каэ-говорить. зъ великимъ умомъ и бу-
цѣмъ то справдѣ съ писанія глаголешь. Ось якъ воно е! Ну,
тее-то обаче, та що се таке?

Троф. (смѣе ся.) А ну-тка, ходи, ходи!

Шельм. Ю! та що се за недобра мати? (Се вы мене, бу-
дучи, приперли! Оттака ловись! Опять програвъ! щожь: ску-
бѣть, Трохимовичъ; та не дуже, будте ласковй, не дуже.

Троф. Ну, папъ Шельменко, держи чубъ-та! (дере его за
волосье.)

Шельм. Ануте: разъ, ой! два-ой ой! три! (вырывае ся.) ой-
ой-ой! и въ школѣ такъ не мяли чуба. Цуръ юму! (кидае онъ
себе варцабницю.) Не хочу вже грать. Нуте. абожь вышіймо чого
або що для ради скуки.

Троф. Будетъ, папъ Шельменко. Оно то, што пѣкогда, да
и сумы твоей жаль.

Шельм. Поздоровъ боже, будучи, покônника Микитового
батька! назбйравъ чи трохи; буде. тее-то, чимъ помянути и
юго, и неню, и Микиту, якъ убью на войнѣ. А тутъ ще не
багацько пропили (числитъ бутельки.) Два золотыхъ, отсе двад-
цять девять, двадцять десять — тридцять ихъ; отсе три коны,
та отсе сорокъ алтынъ, отъ и сѣмь копъ. Та ще и пары кар-
бованцѣвъ не продули. Тее-то будучи сказать, а выпьемо, обаче,
лишинь ренського, сирѣчь, на потуху, поки Охрѣмовичъ прійде.
Воно дуже гараздъ буде.

Шельм. (кричитъ.) А говъ, хлопцѣ! А подайте кете ренського!

— 494 —

## Явленіе третье.

Тіжь и Бутылочкинъ приносить бугельку вина.

**Шельм.** А що то? ренське? а кете лишень сюды.

**Бутыл.** (âtдае.) Прсотѣнное; только смотрите, не дорого ли покажетъ ся? два рубли бутылка.

**Шельм.** (хвалячись и стараючись говорити по великоруски) Та што ты насъ лякать ставъ, чи штьо? падавай, братъ, яю сюды; атвѣчаю грашами. Та штьо ты пра насъ думаешь-тя? мы и донськее тягнули-стя. Забувъ еси, якъ, будучи, у прошедшомъ наборѣ съ паномъ совѣтникомъ очередных списки, тее то стало быть, повѣряли, такъ тодѣ я тобѣ не одинъ десятекъ рублѣвъ заплативъ?

**Бутыл.** Э! помню, помню. Кажись ты... Канальинъ, что ли?

**Шельм.** Може, панъ Шельменко. Забувъ еси, мосьпане.

**Бутыл.** Такъ, такъ, Шельменко. Чрезъ столько времени какъ и не забыть! А помню только, что твоя фамилія ругательная.

**Шельм.** (все сердить ся.) Вона, будучи сказать, не ругательна нî трохи; а такъ иде ôдъ ôцця. (абы не слухати Бутылочкина, частуе виномъ Трофимича.) Пожалуйте, Трохимовичъ, се не вода (пье и самъ. До Бутыл.). Идѣтежь теперь до свого дѣла, а намъ не мѣшайте, а то щобъ, будучи, я вамъ не приложавъ прикладки тîрше вашои. (До Троф. тихо). По писанію: ôдъ москаля полы врѣжь, та втѣкай.

**Бутыл.** Ну полно же, панъ Шельменко, не сердись. Я съ тобою пошутилъ. Хочешь ли, выпьемъ по стаканчику пуншику? Я ужь васъ поподчую, только не сердись.

**Шельм.** Ну, коли такъ, то я вже, будучи, и не сержусь
Та минѣ, братîку, коли ласка, то нехай подадуть, тее-то, съ
кизляркою, я хрянцюзькои не пю.

**Бутыл.** Вота еще съ какими причудами (âtходитъ.)

**Троф.** Не много ли будетъ-та? Какъ явимъ ся въ приемъ?

**Шельм.** Таки нîчогѣсѣнько: явимость тай явимось. А для
куражу треба, щобъ не орябѣть,

— 495 —

Янленіе четверте.

Тіижь и Чаркодуевъ.

Чарк. (заглядаючи въ двери.) Вы здѣсь, вселюбезнѣйшіе?

Троф. Здѣсь, здѣсь, Ахрѣмичъ. Просимъ милости.

Шельм. Просимо до беседы. А що? якъ?

Чарк. (глядитъ на снѣданье, вздрыгае ся.) О! да и холодно же!

Шельм. (часту его.) Натежь пійте (пôдноситъ ему столецъ)
Отъ вамъ дзигликъ, сѣдайте, щобъ нihто вамъ не мѣшавъ
кушати.

Чарк. (лакомо ъсть, запиваючи часто горѣлкою.) Вотъ это хо-
рошо, кто до сего времени постилъ. Дисятой часъ....

Троф. Такъ вотъ ушъ намъ пора и въ приёмъ.

Чарк. (продовжае.) Нѣтъ, еще можно (цье), можно прове-
сти время, мало приве..., дено рекрутъ, и губернаторъ прислалъ
что когда въ одинадцать часовъ не будетъ, то и безъ него
принимать. Вотъ это для васъ и очень хорошо.

Троф. А што же тогда хорошаго?

Чарк. Тогда, совѣтникъ будетъ принимать. Что ни подай,
подпишетъ; кого ни представь, не разбирая кричитъ: лобъ!

Шельм. Отсѣбъ то намъ, будучи, на руку ковѣнька. Чи
всежь зробили?

Чарк. (дтставляючи тарѣлки.) Всё, всё отдѣлано.

Шельм. А почистка, будучи?

Чарк. Всё чисто. Теперь только остаетъ ся....

Шельм. А нуте, нуте, що тамъ зостаетъ ся?

Чарк. выпить.

Шельм. (подаючи вино.) Та одже, будучи, й выпить. А дѣло?

Чарк. (показавши порожну шклянку.) Видишъ, какъ не бывало.

Шельм. А дѣло?

Чарк. За тѣмъ дѣло, что надо выпить.

Шельм. (еще находае.) Та натежь, ще пійте. Та кажѣте,
будучи, про дѣло; що вы тамъ, чи все, тее-то, до сенцю
зробили?

— 496 —

## Явленіе пяте

Тіжь и Бутылочкинъ приноситъ двѣ шклянки.

**Чарк.** (выпивши шклянку вина, бере Бутылочкина пуншь.) А что это? (покушавши) Вотъ вещь! Это честно и обдуманно.

**Бутыл.** Чтобы? подать видно третій? А?

**Шельм.** Подайте. Бачите, треба-нада. будучи, госця по-поштувать. Се вже, тее-то, на мой щотъ.

**Чарк.** Да я и еще попрошу. Вашъ домъ вселюбезнѣйшій, вѣдь о четырехъ углахъ.

**Бутыл.** Вотъ любо пріятеля! Придерживаетъ ся естарины: всё съ поговорками.

**Чарк.** Куда старина годить ся! Нынѣшній нашъ просвѣщенный вѣкъ всё усовершенствовалъ. Въ старину и сочинители писали: братья! рюмки паливайте. А нынѣшные образованные всё уже твердятъ и пишутъ о чашѣ. а о скучной рюмкѣ и мину нѣть. Теперь мы и пьемъ аккуратнѣе и сѣмѣемъ ся надъ стариною.

**Шельм.** Хибакъ у васъ, у мосгальвъ? а у насъ, будучи, добре було въ старовину; чого мы не затямлємо а батьки, тее-то, росказують. Кажуть. що якъ було, будучи, зойдутъ ся, та заразъ и стануть пити: напередъ по чарцѣ. та заразъ и по парцѣ; а далѣ опять. та не ҫддыхаючи усѣмь по сѣмь, та тутже и на закуску по одной. Охъ! було таке добро, та давно!

**Чарк.** (зотхнувши.) Блаженное было время! Охъ, горе мнѣ грѣшному!

**Троф.** А што я вамъ скажу. Когда пить, такъ пейте, а когда дѣла дѣлать, такъ пойдёмте. Ушь время. Можемъ и послѣ притти.

**Шельм.** Отся рѣчъ до дѣла. Ходѣмъ мерщѣй. Натежь вамъ, Омеляновичъ. А сколько, будучи, вамъ?

**Бутыл.** Для пріятеля щотъ не великъ — шесть рублей.

**Шельм.** Отсе зодрали! Ниначе съ пановъ. Натежь вамъ. Та кажѣте бо, будучи, Охрѣмовичъ, що наше дѣло? щобъ намъ не соромъ було.

**Чарк.** Охъ, вселюбезнѣйшій! все кончилъ. Да такъ умудрилъ ся, что еще ни одна почистка такъ гладко не была сдѣлана. Примѣта добрая!

— 497 —

**Шельм.** Такъ покорножь вамъ благодарствуемъ, спасибо,
дякуемъ.

**Чарк.** Не ужели только?

**Шельм.** Та якъ се можна? Приходте, будучи, до насъ
обѣдати, та тутъ и росплатка.

**Троф.** А обѣдать будемъ въ харчевнѣ.

**Шельм.** Якъ се вамъ, дядюшка, будучи, не стыдно, сирѣчь, у харчевній обѣдати зъ мужиками? Чого тутъ базѣкать! Будучи, сюдыжь и прійдемо; тутъ обѣдъ добрый и, будучи, напиточки мудрй. Ходѣмъ.

**Троф.** Пойдёмъ, пойдёмъ; пора. (ôтходятъ всѣ.)

**Бутыл.** (одинъ) Вотъ ныньче каковы времена! Волостной писарь, мужикъ, имѣя деньги, стыдитъ ся быть вмѣстѣ съ своими братьями и тратитъ деньги на вкусный столъ и дорогія вина. Правда! возьмемъ и выше его: никто не придерживаетъ ся своего круга; обѣдный стараетъ ся поровнять ся съ посредственнымъ, посредственный съ богатымъ, богатый съ богатѣйшимъ, всѣ жедаютъ быть выше и болѣе, нежели они есть. И говорятъ, что „мы де стремимъ ся къ просвѣщенію.“ Часъ вамъ доброй!

## ДѣЙСТВІЕ ТРЕТЬЕ.

Канцелярія секретаря комисіи для набору рекрутовъ. По бокахъ столы
до писаня; въ кутѣ рекрутская мѣра.

### Авденіе перве.

Секретарь и писарѣ пишутъ коло стодѣвъ; въ кутѣ доставляючіи рекрутовъ та селяне и селянки съ прозьбами. Кодо побочныхъ дверей входа до салѣ подофицерѣ. Часомъ приходятъ жовнѣры до салѣ и говорятъ съ доставляющими рекрутовъ.

**Секретарь** (пише, а потомъ говоритъ до писаровъ.) Какія за-
готовлены квитанціи вчерашняго приема, подайте членамъ къ
подписанію (пише.) Отношенія къ исправникамъ о скорѣйшей
высылкѣ недоставленыхъ рекрутъ гдѣ? положите ко мнѣ (пише.)
Чаркодуевъ опять вышелъ. Займитесь вмѣсто его повѣркою
лѣтъ по ревизіи, только со всею точностію. (все выповняе ся. Пи-
ше а потомъ вставши, ходить по комнатѣ.) Этотъ Чаркодуевъ вѣч-
но уходить отъ дѣла, а все жалуетъ ся, что служба тяжела

32

— 498 —

и жалованя мало (дивитъ ся на зегарокъ.) Одинадцатой часъ; ежели будетъ губернаторъ, такъ уже скоро и придетъ. Ножалуста, поспѣшите съ журналомъ.

## Авленіе друге.

### Тіжъ и Степанида.

**Степ.** (входитъ скоро, оглядае ся и смѣло приступае до секретаря.) Скажи мнѣ, мой родимой, нѣшто ты губернаторъ-та?

**Секр.** Нѣтъ, старушка! А на что тебѣ губернаторъ?

**Степ.** Да ушъ я въ десяти мѣстахъ искала его. Спасиба, одинъ доброй человѣкъ направилъ сюды-та. Скажи голубчикъ, по правдѣ: когда ты онъ, такъ я тебѣ въ ножку поклонюсь та.

**Секр.** Не кланяй ся, старушка, не кланяй ся; да и самому губернатору не кланяй ся, онъ осердитъ ся. Ты вѣрно съ просьбою? Вѣрно, хочешь просить о чемъ нибудь?

**Степ.** Такъ, кормилецъ, просить объ Микитушкѣ объ моёмъ.

**Секр.** Иди же сюда, старушка (пндводить ю до 1. писаря.) Раскажи свое дѣло, а тутъ напишутъ. Есть у тебя деньги на бумагу?

**Степ.** (вынимае грошѣ.) Есть, кормилецъ; вотъ пятіалтинной-та.

**Секр.** Нѣтъ, этого мало; ну да ужъ поелѣ.

**Степ.** Да коли надо-тѣ, такъ я сбѣгаю къ санямъ.

**Секр.** Ненужно еще пока. Раскажи все дѣло и все, что знаешъ. (до писаря.) Пишите же, какъ приказано, точными ея словами; а поелѣ, когда его превосходительство найдетъ просьбу правильною, тогда перепишетъ ся по формѣ на гербовой. Не упускайте только изъ словъ ея ничего (иде до свого стола.) Прекрасное средство узнать истину и избавлять бѣдныхъ отъ излишнихъ расходовъ (сѣдае и пише.)

**І-й писарь** (затявиши перо и приготовляючи ся писати.) Ну, старушка, говори, что писать.

**Степ.** Пиши такъ (смутно и протяжно.) Одинъ у меня сыночекъ! Одна у мене радость! Голубчикъ мой Микитушка!... А ну, какъ ты написалъ?

**Пис.** (читае скоро и своимъ голосомъ) „Одинъ у меня сыночекъ, одна у меня радость.“

— 499 —

**Стөп.** Нѣтъ, нѣтъ, нѣтъ! Богъ съ тобой! развѣ я такъ
тебѣ говорила? я говорила вотъ какъ (зновъ тымъ самымъ голодомъ.) Одинъ у меня сыночекъ! Одна у меня радость! Голуб...

**Пис.** Да слушай же, я такъ и написалъ (читае) „Одинъ у меня сыночекъ. одна у меня радость...“

**Стөп.** Нѣтъ, голубчикъ мой, совсѣмъ не такъ. Губернаторъ еще подумаетъ, што я на него сержусь-та: а ты вишъ, я пишу съ горючими слезами, такъ ты такъ и пиши. „Одинъ у меня сыночекъ!“

**Пис.** Ахъ, какая ты глупая! Я такъ и писалъ. Или говори, или прочь поди; мнѣ некогда съ тобой толковать ся.

**Стөп.** Ахти моя бѣда! Онъ не умѣетъ-та. Охъ голодушка моя!

**Секр.** (слухавшій все, пойдитеъ.) Не тужи, старушка; вотъ этотъ умѣетъ, ему и разскажи (пойдитеъ ю до 2-го писаря.) Принаравливайтесь къ ея печальному голосу. Надобно къ бѣднымъ просителямъ снисходить.

**2-й писарь.** Ну, старушка, говори; можетъ быть я умѣю.

**Стөп.** Ану-тка ну, попробуй, умѣешь ли? Пиши-тка вотъ такъ (смутно.) „Одинъ у меня сыночекъ! Одна у меня радость! Голубчикъ мой Микитушка!“ Ану-тка, прочитай.

**Пис.** (повторяе все, еи смутнымъ голосомъ.)

**Стөп.** Вотъ такъ точнёхонко; вотъ таки слово въ слово (цѣлуе его въ голову.) Ну, пиши ещё: „И того хотятъ отдать въ некруты. За што такая бѣда? Четыредушные не всё поставили, а у меня одного взяли. Ето всё голова да писарь, холлацкой чупъ, што насъ обдираетъ. Сирошай ихъ, спрошай; да штобы они тебя всю правду сказали.“ Ану-тка прочитай, такъ ли ты написалъ? (писарь читае все, що она говорила, еи смутнымъ тономъ; а она задоволена повторяе.) Такъ, такъ, такъ таки. Вотъ только при концѣ припиши ещё погрознѣй, вотъ такъ (бье кулакомъ себе по руцѣ.) „Сирошай ихъ, спрошай...“ (продовляю тихо.)

### Явленіе третье.

### Тіижь и Порошковскій.

**Порошк.** (пойдійшовши до секретаря.) Губернатора нѣтъ еще?

**Секр.** Можетъ и не будетъ; въ такомъ случаѣ приказалъ безъ себя принимать.

*

— 500 —

**Порошк.** Такъ надобно здѣсь подождать.

**Секр.** Развѣ вы уже будете при пріемѣ, а не инспекторъ?

**Порошк.** Мы всякой день кидаемъ жеребій, кому отряжать ся для пріема рекрутъ. Сегодня вышло мнѣ и уѣздному медику.

**Секр.** Такъ у васъ и въ управѣ жеребій, какъ и здѣсь при свидѣтельствованіи? Это очень хорошо. Но вамъ, кажетъ ся, рѣдко выходилъ жеребій; я сегодня въ первые только васъ вижу.

**Порошк.** Это правда: я сегодня въ первый разъ. Много ли на сей день поступило?

**Секр.** Только семьнадцать.

**Порошк.** Что же такъ мало? Видно, не высылаютъ изъ уѣздовъ?

**Секр.** Напротивъ, высылаютъ очень исправно. Въ недоборѣ уже не много; но понужденія все таки посылаемъ.

**Порошк.** Къ новому году, стало, кончите?

**Секр.** Нѣтъ, надѣюсь къ празднику ещё кончимъ (пише дальше. Порошковскій отбѣйшовши, дивитъ ся на зегарокъ, розмовляе съ другими тихо и т д)

**Степ.** (все коло стола съ писаремъ) Ну вотъ, таперва такъ. Ужъ куды я, голубчикъ, тебѣ благодарна, што ты вотъ слово въ слово написалъ; да такъ-та жалобно, што инда и губернаторъ заплачетъ, вотъ какъ и я. Подай же ему, кормилецъ, бумагу-та какъ прійдутъ и скажи, што отъ меня, отъ Степаниды Гавриловны; а я пойду, провѣдаю Микитушку-та.

**Пис.** Нѣтъ, мнѣ нельзя подавать; ты сама должна.

**Степ.** Охти мнѣ! Да я нѣшто боюсь: какъ онъ на меня гримнетъ-та, такъ я и испугаюсь.

**Пис.** Не бось, старушка; онъ ни на кого не гримаетъ, а еще разспроситъ у тебя обо всемъ ласково и милостиво; и когда правду написала, такъ тотчасъ сына твоего отпуститъ. Онъ на то губернаторъ, чтобъ не давать никого въ обиду.

**Степ.** Подержи его Господь на свѣтѣ для насъ беззащитныхъ! Скажи же мнѣ, мой кормилецъ, вотъ я тебя спрошаю: што онъ, въ золотѣ ходитъ, али въ серебрѣ?

— 501 —

**Пис.** Нѣтъ, старушка; онъ одѣтъ просто, вотъ какъ и
всѣ господа

**Стөп.** Ой, он, он! Да онъ же старшой надъ всѣми, такъ
какъ же онъ наравнѣ съ другими ходить? боюсь же, што я
его не разпознамши, да и пропущу.

**Пис.** Не бось, не пропустишь. У него звѣзда вотъ тутъ
на груди.

**Стөп.** Ну, такъ вотъ вишъ же, есть замѣтка; а безъ неё
гдѣ бы мнѣ узнать ево?

## Явленіе четверте.

Тіижь, Трофимичъ, Шельменко съ паперомъ, а за ними підкрадае ся
до стола Чаркодуевъ.

**Шельм.** (до Троф. тихо.) Щось у мене, дядюшка, будучи,
жижки трусять ся.

**Троф.** (такъ само) Не бось; али тебѣ въ первое-та?

**Шельм.** Та воно то, будучи, и не первина, та такъ щось
(підходитъ несмѣло до секрет.ря и подае папѣръ.) Осмѣливаемо ся
вашому благородію нижайше...

**Секр.** (не бере) Что это такое?

**Шельм.** Прошеніе, совокупно, будучи, съ представленіемъ
рекрута ўдъ нашои волости...

**Секр.** Чтоْжь такъ поздо? Въ сегодняшній пріемъ не успѣ-
ютъ: надобно сдѣлать справку съ ревизскими и очередными.

**Шельм.** Та вже, тее-то, усе е тутечка; тѣлько, будучи,
прикажите освидѣтельствовать та забрить, по предмету, сирѣчь,
щобъ не проживатись.

**Секр.** Не ужели не знаешь порядка? подай въ присут-
ствіе совѣтнику.

**Шельм.** (покашлючи пригладжуе ся и иде въ присутсвіе; під-
офицеръ бѣтворяе ему двери.)

**Секр.** А тотчасъ съ крючкотворствомъ: чтобъ не прожи-
вать ся! (Увидѣвши сидячогѣ коло стола Чаркодуева) А вы, г. Чар-
кодуевъ, все бѣгаете отъ должности! все возитесь съ отдатчи-
ками! послѣдній разъ вамъ говорю: ежели не исправитесь,
представлю начальству.

— 502 —

Чарк. (въ сторону.) Вѣчныя нападки! Всегдашнее гоненіе!
(вздыхае.)

Шельм. (ыходитъ изъ присутствія.)

Троф. (до него тихо.) Ну што?

Шельм. Подавъ тай просивъ, щобъ заразъ приняли, такъ
каэ-говорить, якъ секретарь скаже.

Троф. Такъ такой-та судья, што секретаря спрашиваетъ?
Не хуже, какъ и нашъ засѣдатель. Ну проси же секретаря.

Шельм. Та бачите, що все, будучи, сердитъ ся.

Троф. Ноднеси ему што.

Шельм. Цуръ юму! Дивись, якимъ паномъ дивитъ ся
(увиОвши Степаниду) А ты, врагова баба, чого, будучи, сюды
забралась? Ôтколя ты взялась? Ходи сюды.

Степ. Нѣтъ, Терентицъ, и вы, голова Трофимичъ, не
пойду я къ вамъ. Здѣсь вамъ не волость; тамъ вы насъ да-
вите да обижаете, а здѣсь и постарше есть. Вотъ што.

Шельм. Та яка туль обеда? Чого ты сюды, сирѣчь, при-
мандрувала? Чи туль любѣ дѣло? Геть, будучи, бѣдня, я то-
бѣ кажу!

Степ. Нѣтъ-та, ушь не геть и не вѣдеиля; не боюсь васъ!

Троф. Ты ешь и о许可єсъ ся? (бере ю за руку.)

Шельм. (схвативши за другу) Я тебе отсѣля въ потылицю.

Степ. (голоснѣйше) Помилуйте, батюшки!

Секр. (подойшовши до нихъ) Что за шумъ подняли? Не
троньте ее. Какъ вы смѣли здѣсь своевольничать?

Троф. Да она зачѣмъ здѣсь? она бѣглая....

Шельм. Вона, будучи сказать, мандрроха! Мы вже ѣи
давно шукаемо.

Секр. (до Степаниды.) За чѣмъ ты здѣсь?

Степ. (съ поклонами.) Защити меня, батюшка, кормилецъ
мой! Защити меня, бѣдную вдову! Я вотъ-та губернатору съ
бумагой.

Секр. Не смѣй никто ее тронуть и шумѣть здѣсь. Когда
вамъ нѣтъ другого дѣла, такъ ступайте вонъ.

Шельм. Та я, будучи, оддатчикъ....

Секр. Такъ стой же тихо съ просителями вмѣстѣ и ожи-
дай, когда тебя спросятъ... А ты, старушка, стань также здѣсь
и не бой ся никого.

— 503 —

**Шельм.** (тихо до Трофимича.) Оттакъ ускочь, якъ мы! Та якого вы, дидюшка, чорта, будучи, дрѣмали, та не обддали ѣн подъ калавуръ?

**Троф.** Хто же её зналъ! гляди: у ней и челомбитная въ рукахъ; никакъ хочетъ жалѣтъ ца-та?

**Шельм.** Та нехай и жалѣитъ ся. Одбрешемось. Або трѣвайте лишень; я ѣи, будучи, обдурю. Стехо! пань-матко! а ходи-ке сюды! Юсиповна, чи якъ тебе? На часинку! Тѣтко!

**Степ.** (не поступаючись зъ мѣстца и не дивлячись.) Ну, што?

**Шельм.** (все тихо розмовляе ся.) Якій тобѣ дурень написавъ прошеніе? Може тамъ, будучи, низнать що надряпано? Ке лишень; я, тее-то, прочитаю. Гмъ! ке бо.

**Троф.** Да посовѣтуемъ ся, какъ бы лучше къ дѣлу-та.

**Степ.** (такъ само не дивлячись.) Не нужно.

**Шельм.** Та толки покажи, я и оддамь тобѣ, будучи, опять. Начо и минѣ, тее-то, не жаль твого Микиты? Адже й я за нимъ, сирѣчь, роспадаюсь.

**Степ.** Говори!

**Шельм.** (въ гнѣвѣ шкробае ся въ голову) А бодай бѣсову бабу орда узяла! Колиъ вона намъ, будучи, якого бешкету не зробила! Напечемо раковъ! не знаем!

**Жовнѣръ** (дотворячи соредніи двери.) Губернаторъ идетъ. (секретарь и вѣт писарѣ ветаютъ.)

## Авленіе пяте.

### Тінѣь и губернаторъ.

**Просячіи** (кидаютъ ся до него съ просьбами.)

**Губернаторъ** (не пріимаючи.) Погодите, друзья мои! Мне нельзя вдругъ вѣс прочесть. Подавайте по одиначкѣ. (бере отъ одного и перечитавши.) Хорошо. Просьба твоя правильна (до секретаря.) Прикажите ему написать по формѣ прошеніе и когда онъ бѣдень, употребите бумагу на мой щетъ (взявши у женщины просьбу.) А эта уже и готова (перечитавши) Напрасно ты убычилась на гербовую бумагу; я приказываю подавать мнѣ прежде записки, и когда дѣло справедливо, тогда уже прошеніе. Нельзя уважить твоей просьбе: три года, сама пишешь, какъ

— 504 —

сынъ твой принятъ, а ты теперь просишъ перемѣнить его меньшимъ. И кто тебѣ это сочинялъ? (заглянувши въ письмо.) А! извѣстный ябедникъ! (до секретаря) Передайте ее въ мою канцелярію для присоединенія къ прочимъ его ябедамъ; я отдаю сочинителя подъ судъ за ябедничество (взявшись у Степаниды письмо и прочитавши.) Какъ? что? (перечитавши ще разъ.) Гдѣ отдатчикъ?

**Шельм.** (бонзливо вступаючи.) Ось мы. Гмъ!

**Губ.** Подойдите сюда. Гдѣ же другой? Съ кѣмъ ты?

**Шельм.** (кланяючись) Та мы, будучи, тѣлки я одинъ, ваше превосходителство.

**Губ.** А! хахолъ! какъ сюда зашелъ?

**Троф.** (побойшовши кланяе ся.) Онъ нашъ волостной писарь, ваше происходительство.

**Губ.** Откуда и какъ сюда зашелъ?

**Шельм.** (въ страху.) Е-е е, будучи, изъ Пирятына, вашее превосходительство; по пачепорту, тее-то, на заробѣтки.

**Губ.** Какъ тебя зовутъ?

**Шельм.** Будучи, Кônдратъ Шельменко.

**Губ.** (дивитъ ся ему въ очи.) По г. лазамъ, такъ ты цѣлая шельма. Долженъ быть большой плутъ (читае письмо Степаниды.)

**Шельм.** (протираючи очи, въ сторону.) Чортовы очй! такъ и змѣнили.

**Губ.** (до него.) Какъ же ты это отдаешъ одного вмѣсто другого? (до Степаниды: Да правду ли ты написала, старушка?

**Степ.** Правда, святая правда, мой кормилецъ, ваше благо, перево... Ну, наше бабье дѣло, не выговорю, какъ тебя возвelicать-та. А коли не правда, такъ штобы я сама передъ твою милостью прахомъ пала!

**Шельм.** То вона, будучи сказать, вашее превосходительство, вона бреше. Вона у насъ на все село. Вона, тее-то и на зводы, и на переводы, и на пащикування. Вона й язычокъ пônдняти и соняшницѣ заварити, ось така то вона. Вона, будучи, безъ сорома казка: вона вѣдьма!

**Степ.** Нѣтъ, Терентьичъ; нихто на меня...

**Губ.** Перестаньте вздорить, отвѣчайте, о чемъ буду спрашивать. (до Степаниды.) Какъ звали твоего мужа?

**Степ.** Матвѣй Михайловъ.

— 505 —

**Губ.** Такъ ли онъ пишетъ ся, голова?

**Троф.** (боязливо.) Я тёменъ на письмо, ваше происходи-
тельство!

**Губ.** Писарь гдѣ?

**Шельм.** (вяло выступае, кланяе ся.) А чого зволите, ваше
превосходительство?

**Губ.** Развѣ ты глухъ? Я спрашиваю, какъ она пишетъ
ся по ревизія?

**Шельм.** (вяло.) Вона, тее-то будучи, вашее превосходительство, будучи сказать, по простонареченію, стало быть, мечтае, тее-то, по незнанію, будучи, письменного порадка, сирѣчь, не знае, поелику вовся, будучи тее-то, не грамотна.

**Губ.** Что ты мнѣ путаешь? говори прямо: какъ она пишетъ ся?

**Шельм.** Вона будучи, вашее превосходительство? Чи, тее-
то, мужъ онои жоны, будучи?...

**Губ.** Да не будучи, а отвѣчай, чего я спрашиваю.

**Шельм.** (кланяючись.) А чого зволите, вашее превосходи-
тельство? Я... щось, будучи, орябѣвъ; зъ роду въ перше спо-
добивъ ся стати, тее-то, передъ великимъ паномъ, та съ не-
реляку собѣ на бѣду и не второпаю нѣчого.

**Губ.** Говорю тебе послѣдній разъ; какъ пишетъ ся мужъ ея?

**Шельм.** Мужъ? гмъ! вона каже Матвѣй Михайловъ, такъ
вона, будучи, бреше. Ôнъ пишетъ ся Матвѣй Мѣняйловъ.

**Степ.** Ой не гнѣви, Терентьичъ, бога; не ломай души.

**Шельм.** (набирае ôтваги.) Але! то по вуличному, а то по
писанію. Адже ты неписьменна, то й мовчи й не споръ зъ
учеными.

**Губ.** Да гдѣ ревизкія сказки? Гдѣ списокъ отдатчика?

**Шельм.** Ото, то, то! Отсе, будучи, лучче усього, якъ по
ревизіи освѣдѣтельствовать! Бо й писаніе глаголеть, осмѣли-
ваю ся, ваше превосходительство, нижайше донести: письмо
очй коле.

**Губ.** Такъ, точно такъ. Да ты видно грамотѣй?

**Шельм.** По троху дечого, сирѣчь, вчили ся, та дондеже
дещо й знаемо. (ревизію и списокъ приносять.)

**Губ.** Ну, вотъ ревизія. Что?

— 506 —

**Секр.** (поровнүе ревизію съ спискомъ, поданымъ Шельменкомъ.)
Вотъ онъ, Матвѣй Мѣняловъ.

**Шельм.** А що? Ось бачите? А чія, будучи, правда?
(въ сторону.) Оттакъ ихъ обдури! даромъ, що москалѣ (тихо
смѣе ся.)

**Губ.** (розглядаючи.) Четыре сына...

**Степ.** Одинъ, мой кормилецъ, одинъ; одноутробной, какъ
мѣсяцъ на небѣ...

**Губ.** Такъ это не ся семейство. Тебя какъ зовутъ?

**Степ.** Штожь, мой кормилецъ, Степанида Гавриловна.
Такъ отъ родителя названа.

**Губ.** А здѣсь Ирина; такъ это не она.

**Степ.** Не я, мой милостивой, не я. Я тебѣ говорю: я Ми-
хайлова, такъ и свѣкоръ зваль ся и дѣдушка нашъ, вѣчной
имъ упокой!

**Губ.** Гдѣ представленный рекрутъ? Приведите сюда. Какъ
онъ показашъ въ спискѣ отdateчика?

**Секр.** (читает) Никифоръ Матвѣевъ сынъ Мѣняловъ, 24 года
Такъ точно и по ревизіи

**Шельм.** Эге! А що? Бачь?

**Степ.** Нѣтъ, мой — Микитушка.

**Шельм.** Та воно, будучи, усе ровно.

**Губ.** Какъ равно? Макита и Никифоръ? Это по чему?

**Шельм.** Осемѣливаюсь нижайше, будучи, доложить, що пи-
шетъ ся Георгій, а усе ровно, будучи, Егоръ, або ще и Юрко,
усе на одно имя; такъ и, тее-то, Никихворъ, а по московсько-
му Микитушка.

**Губ.** Мастеръ толковать, но я, кажетъ ся, скоро тебѣ всё
растолкую (до прийшовшого Никиты.) Какъ тебя зовутъ?

**Ник.** (въ великомъ страху.) Я? Меня? Какъ, матушка?

**Губ.** (Взявши его за руку.) Чего же ты боишъ ся? Славной
малой, и труситъ. Небось меня и скажи.

**Ник.** Правду прикажете говорить.

**Губ.** Говори правду, правду. Предо мной должно правду
говорить.

**Ник.** Никита Матвѣевъ сынъ Михайловъ.

**Шельм.** (въ сторону, вхопивши ся за голову.) Отъ и втявъ!
А, бодай тебе!

— 507 —

**Губ.** Сколько у тебя братьевъ?

**Ник.** Одинъ я только былъ у родителей моихъ.

**Губ.** Грамотень.

**Ник.** Церковное читаю.

**Губ.** Сыщите его сказку. Ежели они правду говорятъ, такъ очередь Михайловыхъ должна быть особо. (до Трофимича) Гдѣ же прочіе Мѣняловы изъ этой очереди?

**Троф.** Про то, ваше происходительство, писарь знаетъ.

**Губ.** Ахъ, да вы плуты! Писарь!

**Шельм.** Чого зволите, ваше превосходителство?

**Губ.** Долго ли тебя меня безпоконить? Гдѣ прочіе Мѣняловы?

**Шельм.** (що разъ больше боптъ си.) Усѣ здесечка-озьдечка; болнѣй нема.

**Степ.** Да и гдѣ ихъ взять? Они въ бѣгахъ.

**Губ.** Какъ въ бѣгахъ? Давно ли?

**Степ.** Сказала бы я тебя, мой кормлецъ, да не знаю. Нѣшто первой годъ, какъ я замужъ вышла.

**Губ.** Почему же въ ревизіи не отмѣчено? Голова!

**Троф.** (боячись) Про то писарь знаетъ; я человекъ тёмной.

**Шельм.** Оттакъ! на писаря! наначе я ревизію писавъ?

**Секр.** Вотъ сказка Михайлова: одинъ сынъ Никита, мать Степанида.

**Степ.** Онъ, онъ, мой батюшка.

**Секр.** А вотъ, ваше превосходительство, у Мѣняловыхъ почистка, что былъ въ бѣгахъ.

**Губ.** Такъ точно; и весьма не искусно вычищено; даже годъ замѣтенъ.

**Шельм.** (въ сторону.) Пропавъ я на вѣки! удруживъ Охрѣмовичъ!

**Секр.** (вслухавшись.) Какъ? Ефремичъ? такъ это Чаркодуева работаетъ?

**Чарк.** (цянный ледво стоптъ.) Какъ рррыба без-безгласенъ!

**Губ.** Отведите его на гобвахту. (Чаркодуева жовнѣры ôтво-дятъ.) Писарь! это твои плутни?

**Шельм.** Щобъ я, тее-то? та що вы каэте-говорите?

— 508 —

**Губ.** Довольно. Старуха! возьми своего сына и ступай до-мой. Не бось, его уже болѣе отъ тебя никогда не возьмутъ. Жени его и живите благополучно.

**Степ. и Ник.** (кидаютъ ся ему въ ноги) Ахъ мой кормилецъ! благодѣтель нѣшь!

**Губ.** Полно, полно, встаньте. Это не милость, а должное. Скажите всѣмъ: ежели кто будетъ обижаемъ начальствомъ своимъ, чтобы прямо шли ко мнѣ. Отъ меня получать защиту. Я на то губернаторъ.

**Шельм.** (шкробае ся въ голову и кланяе ся.) Благодаримо й мы, ваше превосходителство, що, будучи, бѣдную удову пожалу-вали. Мы теперь поѣдемо.

**Губ.** О, нѣтъ; погодите. Голова, есть у тебя сынъ?

**Троф.** Согрѣшилъ предъ богомъ! пять дѣвокъ, а ни од-ного сына.

**Губ.** (до секретаря.) Посмотрите, такъ ли? этимъ плутамъ вѣрить нельзя.

**Секр.** Такъ точно; пять дочерей.

**Губ.** Жаль: я бы тебя проучилъ. Снимите съ него пока-заніе, что его понудило сдѣлать такое мошенничество? потомъ отдайте его на гобвахту; я его суду предамъ.

**Шельм.** А я поѣду, та рекрута славного представлю.

**Губ.** Не нужно; ты у меня рекрутъ. Возьмите его. (жов нѣры берутъ Шельменка.)

**Шельм.** Помилуйте, ваше превосходителство! Ой, поми-луйте! за що така напасть?

**Губ.** За твои плутни и теперешнее мошенничество.

**Шельм.** (вырвавшись ôтъ жовнѣрônъ, кланяе ся въ ноги и ле-жить) Помилуйте! ей зелике слово, не буду до суду, до вѣку, не буду плутувати; буду добро робити. Помилуйте! (укляк-нувши.) Не буду, землѣ ззѣмь, що не буду; и дѣтямъ и уну-чатамъ закажу! помилуйте!

**Губ.** А ты женатъ?

**Шельм.** (все на колѣнахъ.) Тай досе нѣ. И досе на лихо собѣ все парубкую. Ось коли ласка ваша, то ôтпустите мене, то я собѣ гарненькобъ оженивесь та якбы давъ богъ дѣточокъ, то тодѣ возвьмѣть хочь двохъ хлопцѣвъ. Нехай служать богу й государю; я не жалкую. Тônлко пустѣте мене.

— 509 —

**Губ.** Нѣтъ, нѣтъ; возьмите его (жовнѣры берутъ Шельменка.) Господинъ Порошковскій! Извольте первоначально его разспrosить и повѣрить, чтобъ по пустому не трудить ся.

**Шельм.** (все вырываючись.) Та помилуйте, та здѣлайте милость, добродѣю! паночку, голубчику! та будте ласковы! Та я собѣ на лихо глухій; не чую нîчого и муштры не почую (кричить.) Га! що вы говорите?

**Губ.** (тихо.) Такъ отпустите же его.

**Шельм.** (вырвавшись.) Покорно спасибô, дякую (хоче утѣчи.)

**Губ.** Нѣтъ, нѣтъ; держите его. Видишъ какъ онъ глухъ! Нѣтъ ли еще чего?

**Порош.** У него вѣрно сотня болѣзней откроетъ ся. Не боритъ ли у тебя что?

**Шельм.** (стогне.) Охъ! де то вже не болить! Та у мене усе, будучи, болить; я собѣ такій немошный; и туть, и тuteчка, и голова, и усюды болить. Та таки у мене троха не хальора.

**Порош.** О бѣдной! И вѣрно ѣсть и спать хочетъ ся?

**Шельм.** Та таки частѣсѣнко. Охъ! усебъ я ѣвѣ; та часомъ и спати... (зѣвае ôтъ нехочу.) Усе ѣсти та спати хочетъ ся. Якій уже зъ мене салдатъ! Охъ!

**Порош.** Вѣрно и кашель есть?

**Шельм.** Де то вже нема? Ось бачь якій здоровый! (силитъ ся кашлять.) У мене, знаете, нехай богъ боронить, чехотка. Минѣ, будучи, дано, такъ и знахурка казала. Якъ було, тее-то, у Гапонихи весѣльля, а вона зо мною колись, будучи, позывалась; ну, тай дае минѣ чарку горѣлки; а тамъ батечку! усе плавають мовь шпильки та голки; а я собѣ зъ дуру не розглядѣвъ, та ôтъ того часу й кашляю; та все сохну собѣ. Охъ! (кашляе.)

**Порош.** Хорошо, хорошо. Всѣ ли зубы?

**Шельм.** Та колибъ тобѣ хочь одинъ. Таки нема нî одно- гѣсѣнько. (кладе въ уста зручно срѣбный рубель.)

**Порош.** (инструментомъ выймае грошѣ и показуе.) Зубы так же не здоровы, не могли раскусить рубля (кидае грошѣ.)

**Шельм.** Вжежь коли такъ, то усю правду вамъ скажу. Нîчого грѣха таить. Писаніе глаголеть: не втаитъ ся шило

— 510 —

въ мѣшку. Слухайте, панове! Однымъ окомъ зовѣмъ не бачу, а на другомъ куряча слѣпота. Такъ минѣ починено.

**Порош.** А которымъ глазомъ вовсе не видишь?

**Шельм.** (показуючи на правое око.) Отсимъ; хочь бы воно тобѣ и вылѣзло, то минѣ дарма.

**Порош.** А вотъ посмотримъ (закрывае ему рукою лѣвое око, а передъ правымъ довго мигае нальцемъ)

**Шельм.** (дивившись довго, потомъ ôтважно.) Еге! Та сколки хочь кивай, а я тобѣ кажу, що нічогѣсьнько не бачу.

**Губ.** Бѣдной слѣпой! теперь для пробы узнать мѣру.

**Шельм.** Та яка у мене мѣра? Бачите, якій я собѣ опец-коватый.

**Губ.** (жовнѣрамъ.) Ведите въ станокъ! попробуйте.

**Шельм.** (провадятъ на силу; онъ все кричитъ.) Ой лишечко! пропавъ я на свѣтѣ! (Ставятъ подъ мѣру; онъ не дае ся, жовнѣры штуркаютъ его, — — онъ кричитъ, а жовнѣры смѣютъ ся.)

**Шельм.** (выпростованый подъ мѣрою) Та чого бо вы регочесь? зовѣмъ бѣда, чоловѣкъ пропада. Та не регочьтесь бо!

**Губ.** Ну, что? какъ мѣра?

**Пôдофицеръ (крнчатъ.)** Пять, семь осьмыхъ.

**Губ.** Хорошо; выйдетъ. Теперь, не подъ судомъ ли онъ? Какъ бы справить ся?

**Шельм.** А троха чи не подъ судомъ? Ей богу, подъ судомъ; та ще троха чи не за душогубство. Предпишѣте, ваше превосходителство, учинити справку по Полтавськой губерніи, а менебъ до того часу, будучи, абобъ на поруки нашому головѣ, або що.

**Секр.** Это тотъ плутъ, о которомъ исправникъ представилъ вашему превосходительству и прочихъ злоупотребленіяхъ.

**Губ.** А, такъ это онъ? ты не ушелъ отъ заслуженнаго? Напишите исправнику, чтобы немедленно арестовано было всё его имущество, для удовлетворенія обиженныхъ; составьте также опредѣленіе съ прописаніемъ причинъ, почему я его взялъ въ солдаты, и сообщите, куда слѣдуетъ. Ведите же его теперь въ присутствіе.

**Шельм.** (гórко плаче.) Теперь бачу вже не переливки. Якій мене нечистый понѣсъ мѣжь москалѣ? Ись своими таки не зь

— 511 —

разу пропавъ бы (падае на колѣна.) Помилуйте! ще таки поми-
луйте!

Губ. Полно, нѣтъ пощады. Пойдемъ въ присутствіе. (Ôтхо-
дитъ въ побочну комнату; Порош. и Секр. идутъ за нимъ; жовнѣры
провадятъ клячачого Шельм. такожь тамъ, а онъ кричитъ.) Ой ратуй-
те! хто въ бога вѣруе, ратуйте! Гвалтъ! Калавуръ! (âtводятъ
его.)

Степ. (обнимаючи Никиту) Слава тѣ, Христосъ! Осталъ ся ты, мой Микитушка, со мной!

Ник. Поблагодаримъ бога и за себя, и за всю волость,
что избавились отъ мошенника.

Степ. Продли богъ вѣкъ нашему губернатору за его прав-
ду и пошли ему, Господь, чего его душенька желаетъ! (падае
на колѣна.) А нашему батюшкѣ православному царю, пошли
Господи многая лѣта, што приказываетъ насъ бѣдныхъ не да-
вать въ обиду и такихъ добрыхъ губернаторовъ намъ насылаетъ!

(За кулисами чути голосъ губернатора :) Лобъ!

Голосы (жовнѣрōвъ, одинъ за другимъ голосно кричачихъ.)
Лобъ лобъ-лобъ!

Голосъ (Шельменка выючого.) О, пропавъ же я теперь на
свѣтѣ! Ой лишечко, лишечко.

ШЕЛЬМЕНКО ДЕНЦИКЪ.

Комедія въ 5 действіяхъ.

ОСОБЫ:

Кирило Петровичъ Шпакъ, обыватель.

Фенна Степановна, его жена.

Присинька, ихъ дочка.

Тимофѣй Кондратьевичъ Лопуцьковскій, еи женихъ.

Осипъ Прокоповичъ Опецковскій, приѣзжій обыватель.

Аграфена Семеновна, его жена.

Эвжени. ихъ дочка.

Иванъ Семеновичъ Скворцовъ, капитанъ, кватируючій
съ командою въ селѣ Шпака.

Шельменко, денщикъ его.

Мотря, покоіова Фенны Степановны.

Ключница, лъокаи, повозники и инніи слуги и служницѣ
Шпака.

Гостѣ, мужчины, женщины, дѣти сѣ мамками и няньками.

Дѣе ся въ Малой Руси, въ селѣ Шпака.

ДѣЙСТВІЕ ПЕРВЕ.

Простый садъ, безъ всякихъ окрасъ; ту не ту великіи, галузистіи дєрева; пódъ ними деревяніи, намальованіи лавочки. Изъ за деревъ видно обывательскій дòмъ.

Авленіе перве.

Скворцовъ (сидитъ пódъ деревомъ и читае книжку, потòмъ.) Посланный мой не йдетъ... какое нетерпѣніе!... (читае.) Видно по всему, что доступъ труденъ, когда уже и Шельменко не можетъ пробрать ся. (читае, а потòмъ, кинувши книжку, встае.) Какъ бы огорчилъ ся дядя, если бы узналъ, что генеральскому

— 513 —

илемяннику отказали... и гдѣ же? въ Малороссіи!... Онъ вѣрить не хочетъ, чтобы могли быть здѣсь порядочные люди... Однакожь отказали!... Увезти бы, и конецъ дѣлу. Посердятъ ся, да и простятъ, и я буду съ состояніемъ. Присинька, право, очень мила; имѣть странности. но и, женясь, съ моими кузинами ее перевоспитаю... Она добра, любитъ меня, капризовъ не имѣть, и пойдетъ дѣло ладно...

## Авленіе друге.

### Скворцовъ и Шельменко.

Шельм. 'выбѣгае зъ дому, нильно оглядаючись.) Тю! тю! на твого батька!... (побачивши Скворцова, стае незграбно въ позитуру.)

Сквор. Что? есть ли какой успехъхъ?

Шельм. Лепортую вашому благородію, усьо обстоить благополучно. Будучи, ньету-тье никакого успеху.

Сквор. Какъ? Стало, ты не исполнилъ моего приказанія?

Шельм. Я усьо справилъ, ваше благородіе, тее-то, справно.

Сквор. И барышню видѣлъ?

Шельм. Никакъ ньетъ, ваше благородіе!

Сквор. Стало и нисьма не отдалъ?

Сквор. Зачѣмъ же ты не отдалъ?

Шельм. Не могу знать, ваше благородіе!

Сквор. Какъ не можешъ знать? Вѣдь же ты въ домѣ былъ?

Сквор. Почему же нѣтъ, когда я тебѣ приказалъ?

Шельм. Еге!... пожалуй... ваше благородіе и приказали, а я було, будучи, и пôшовъ, такъ щожь? Собака, ваше благородіе, та такъ здорово за хатою загавкала, такъ я, тее-то, и на втѣкача...

Сквор. Ахъ ты тру. ІІ!...

Шельм. Видюша смерть страшна, ваше благородіе.

Сквор. Я тебя еще не такъ напугаю. Прикажу отпустить объщанныхъ за неисправность тебѣ сто палокъ.

Шельм. Ради стара... чи то пакъ: безъ вины виноватъ, ваше благородіе!... Ваше благородіе! не положѣть гнѣву! По-

33

— 514 —

дозволте минѣ, будучи, безъ артикулу, а такъ, словесно, побо-
жити ся передъ вами, що коли, будучи, мы не өтштурмуемо
панночки, такъ щобъ я передъ вашимъ благородіемъ оттуечка,
тее-то, прахомъ роспавъ ся. Отъ що!

Сквор. Съ твоей ли головы это и сдѣлать?

Шельм. Та вжежь!... О — охъ! ваше благородіе! не зна-
ете вы съей головы! Робили мы, будучи, производствомъ и не
таковыя дѣла, якъ бувало өткомандируемо ся на слѣдствіе съ
покойнымъ сельлетаремъ Грошолупомъ. Нехай надъ нимъ земля
перомъ! (вздыхае.)

Сквор. Ты веѣ хвалишъ ся, а самъ и начала не сдѣлалъ.

Шельм. Де то вже не здѣлавъ? я, ваше благородіе, безъ
сорома казка, пôдмовивъ одну чорнобрывку, щобъ, тее-то зна-
ете, выбѣгла генъ до той розсоховатои яблунѣ; такъ мы тамъ,
тамъ, тее-то порадимо ся. Знаете, ваше благородіе, якъ Шель-
менко та съ хитрою дѣвкою. тее-то, такъ, будучи, и самого
чорта зануждають. Идѣть же, ваше благородіе, на кватирю,
тягнѣть любльку, а тутъ, будучи, усе гараздъ буде.

Сквор. Смотри, Шельменко, не проведи меня!... Ахъ, ка-
кое мученіе терплю!.... Бывалъ ли ты влюблёнъ?

Шельм. Шобъ-то, будучи, якъ, ваше благородіе!

Сквор. Ну, любилли ты кого нибудь?

Шельм. Охъ, ваше благородіе! Будучи, нîгде грѣха дѣти:
любивъ, та ще й теперь крѣпко люблю!

Сквор. Вотъ это для меня новость. Кого же это?

Шельм. Грошѣ, ваше благородіе! любивъ, люблю и лю-
бити-му ажъ поки, будучи, здохну. Що то я ихъ люблю! И
батька, и матѣрь, и жѣнку, и дѣтей и увесь рôдъ свôй за нихъ
ôддавъ бы! Та коли по правдѣ, будучи, сказати; такъ нема и
у свѣтѣ нîчого и нîкого луччого, якъ, будучи сказать, грошѣ.

Сквор. Скотъ — и больше ничего!

Шельм. Та ей! истине слово, скотъ, ваше благородіе! и
я тежь кажу. Идѣть же, будучи, собѣ өтсѣль; та будте, тее-то,
близенько, щобъ якъ гукну, такъ щобъ вы тутъ и вродили ся.
Може й панночка, тее-то, на шпацîръ выйде, а вы тутъ, ста-
ло быть, и е.

Сквор. Смотри, Шельменко, работай проворно; я тебя
награжу; а не то, палки по объщанію. (отходитъ)

— 515 —

**Шельм.** (самъ роздумуючи.) Палки, палки!... Чи думавъ ты,
панъ Шельменко, объ палкахъ, якъ бувъ при волостъ писа-
ремъ?... Гай, гай! Не теперь споминки. Тодѣ не тônки уся
вовость трепетомъ мене трепетала, не тônки голова прiйдѣте
поклонѣмо ся, тай самъ засѣдатель не знавъ, на яку ступити
передъ Шельменкомъ! А теперь не можна Шельменку и пары
зъ устъ пустити, та усе по артикулу: и ходи, и говори, и
диви ся усе по артикулу... Ой Микито! Микито! а пуще iого
стара мати: заѣли вы мою голову! чимъ бы я досе, будучи,
бувъ? (задумуе ся.)

## Явленіе третье.

### Шельменко и Мотря.

**Мотря.** Чого вы меня, господа служивый, звали?

**Шельм.** Отже спасибъ вамъ, що вы, будучи, выйшли. Ожь
ходѣтежь сюды, пōдъ сюю грушу, я вамъ щось таке, будучи,
скажу, таке гарне.

**Мот.** Говорите же скорѣй, мнѣ некогда.

**Шельм.** Знаете, будучи, що? Якй вы повновидй, мовь мѣ-
сяць... та... тее-то,... якй чорнявй... Я васъ, душко, крѣпко, бу-
дучи, полюбивъ.

**Мот.** А мнѣ какое до того дѣло? вотъ еще!

**Шельм.** Якъ, яке дѣло? Я васъ такъ крѣпко, будучи, по-
любивъ, що у день не сплю, а у ночй неѣмь, такъ, будучи,
на стѣну деру ся, та васъ, тее-то, бажаю.

**Мот.** Дерите ся себѣ куда хотите, а мнѣ нужды мало.

**Шельм.** Якъ то, нужды мало? Полюбѣть бо, крышечко,
и вы мене.

**Мот.** Пожалуй, полюбить не долго, да какой изъ того
толкъ будетъ?

**Шельм.** А такiй товкъ, що мы собѣ, тее-то поберемо ся.

**Мот.** Чтобы я не дождала за солдата вытти!

**Шельм.** Оттакъ! якiй я салдатъ? Бувъ колись салдатомъ,
якъ и усякъ нашъ брачикъ военный, та знаете, якъ я у служ-
бу пōшовъ, будучи, охотою, такъ такiй хвабрый бувъ, що тōл-
ки де зобачу Турка, то такъ iого, будучи, и зарубаю, такъ за

*

— 516 —

се мене я пожалували чиномъ, и вже я, стало быть, съ прос-
тыхъ выйшовъ, а ставъ, будучи, капитанській денщикъ. Отъ що !

Мот. Такъ вы уже и благородные?

Шельм. Еге!

Мот. А не брешетежь вы? Или можетъ вы такой благо-
родный, какъ за денежку пистолетъ?

Шельм. Стану я, будучи, у такомъ важномъ двѣль брехати?

Мот. Отчего же, когда вы благородный, а служите ка-
питану?

Шельм. Се вже у насъ, будучи, у военныхъ така пове-
денція, щобъ старшому прислуговувати. Артикулъ такъ велить.
Ось якъ ще послужу, та стану, будучи. генералськимъ денщи-
комъ, такъ тодѣ вже, тее-то, и охвицеры до мене прийдѣте
поклонѣмо ся.

Мот. Когда выйду за васъ, то буду ли я благородная?

Шельм. Та таки точнѣесьнько, якъ и я.

Мот. Такъ присылайте же сегодня старостовъ, меня сва-
тать, я уже васъ крѣпко полюбила.

Шельм. Оттакъ бы, будучи, и давно. Знаете що? Часомъ
паны ваші за мене васъ не өддадуть, такъ мы ось що зро-
бѣмъ: нехай мөй, будучи. копитанъ та на вашөй панночцѣ,
тее-то, оженитъ ся.

Мот. Такъ мои господа не отдаютъ ее за него и уже ба-
рышнѣ приказано, чтобъ она объ немъ и не думала.

Шельм. Такъ мы зробѣмо такъ, щобъ вони побрали ся,
хочь старій и не хочуть. Колижь побачите, що вамъ не пере-
ливки, такъ вы зъ нами. тее-то, утечѣть. Натежь лишень отее,
будучи, письмечко до панночки; тутъ усьо написано: у яку
пору вамъ и куды выйти; төлки вы намъ дайте; тее-то звѣст-
ку. Натежь, нате, та өддайте, будучи, бережненько.

Мот. Этаго никогда не будетъ. Что за находка итти за
вашего капитана? Кругомъ бѣдный и ничего нѣтъ. А вотъ
къ объду будетъ женихъ, панъ Лопуцьковскій, такъ-такъ, бо-
гатый и перебогатый! Человѣкъ его разсказывалъ, что при
сватаньи всѣмъ дворовымъ людямъ будетъ дарить щолковые
платки. Такъ вотъ что! А вашъ капитанъ что? Тьфу!

Шельм. Та нехай же копитанъ, будучи, и тьфу, такъ я
цяця. Будете, будучи, благородній и чиновній по минѣ.

— 517 —

**Мот.** Я лучше соглашусь вытти за богатаго, чѣмъ за чиновнаго. Повѣсьте себѣ свои чины себѣ на шею; плевать я на васъ хочу.

**Шельм.** Ось послухайте, душко, що я вамъ, будучи, скажу...

**Мот.** Чтобы вы не дождали, чтобы я барышню согласила ся отдать за капитана; съ тѣмъ меня и отпустите. Мне некогда; у насъ такие приборы идутъ въ домъ, что не то-что!

**Шельм.** (въ сторону.) Тай брыкливажь! Але не лаетъ ся у ладъ. Ну, ще попробую. (голосно.) Та я вже не про панночку; якъ вы собѣ зтѣ нею, будучи, знаете; а я вже про себе казат-му. Колибъ вы знали, якій я, стало быть, багатый! скônки въ мене худобы!.. Ось послухайте... (говорить й тихо, а межи тымъ.)

## Явленіе четверте.

Тіужь и Шпакъ, въ шляроку, въ колпаку и пантофляхъ, несучи паку московскихъ газетъ.

**Шпакъ.** Ужъ мнѣ эти приборы! И въ кабинетѣ не дали покою. Недавно мыли полы, а тутъ, для пріема жениха, опять поднялась возня. Выйди, да выйди! Только было приялѣ ся читать славную рѣчь, говоренную кѣмъ-то въ англин-скомъ парламентѣ на счотъ Ирландіи, такъ не дали, да и не дали! Авось либо здѣсь не помѣшаютъ (сѣдае на лавочку и перебирае листы.) Гдѣжъ я остановилъ ся? Да, точно, Нр. двѣнадцатый, февраля второе надесять число... что?... такъ, такъ. Боюсь, чтобы прочитаннаго не начать съизнова читать, а начавши долженъ буду и оканчивать, такъ двойная бы работа была...

**Мот.** (налякавшись) Бѣда моя! что теперь баринъ подумаетъ? Какъ уйти?

**Шельм.** Попавъ ся, жучку, пановî у ручку! Отъ халепа буде.

**Шпакъ.** Кто это тамъ? (пòдходитъ и побачивши ихъ.) Чего вы тутъ забрались? Что это значитъ? И капитанъ и денщикъ принялись за любовные куры, а?

**Шельм.** Та такъ таки, такъ. Знаете, наша рябенька курочка та десь, будучи, забѣгла; катъ ѣи матѣрь зна! такъ я отсе пытавъ ся, чи не забѣгла, тее-то, до нихъ...

— 518 —

**Шпакъ.** Я тебя дамъ курочку! Живаго тебя не выпущу. Это капитанскія штучки? Зачѣмъ ты, Мотря?

**Шельм.** Та вона зо мною... тее-то, ваше благородіе...

**Шпакъ.** Я не тебя спрашиваю; съ тобою раздѣлаюсь послѣ. Говори ты, Мотря! скажешь правду — половина вины прощена.

**Мот.** За мною, сударь, и никакой вины нѣтъ, хоть сейчасъ умирать. Они вызвали меня, да уговаривали, чтобы я погагала барышнѣ вытти за капитана, и отдавали мнѣ письмецо, чтобы я барышнѣ...

**Шпакъ.** А! бездѣльникъ! Что теперь скажешь?

**Шельм.** (въ сторону.) Не що, ôдбрешусь. (голосно, прикинувшись боязливымъ.) Хто, я, ваше благородіе?... Та я вамъ, будучи, съ переляку усю правду истинную роскажу.

**Шпакъ.** Не смѣй меня величать — ваше благородіе; я не ровня твоему капитану. Хоть я и не служилъ нигдѣ, такъ отецъ мой былъ бунчуковый товарищъ, а этотъ чинъ равняетъ ся коллежскому ассесору, а тотъ съ маіоромъ. Такъ видишь-ли, какъ я далекъ отъ всѣхъ благородныхъ.

**Шельм.** Я, глядячи на васъ, такъ и думавъ, а теперь и зовѣмъ, будучи, бачу — ваше высокоблагородіе.

**Шпакъ.** Тото-же. Сей часъ открой мнѣ всю правду: за чѣмъ ты здѣсь и что это за письмо?

**Шельм.** Заразъ, ваше благор... чи то пакъ: ваше высокоблагородіе, усе вамъ до чиста роскажу. Мой копитанъ, та задумавъ вашу дочку, тее-то, узяти...

**Шпакъ.** Далеко кулику до Петрова дни.

**Шельм.** Такъ таки, ваше высокоблагородіе, я юму, будучи, оттакъ точнѣсѣнько й казавъ: чи выжь имъ, кажу, ровня? То панъ Шпакъ, на усю губу панъ: а вы хто? Ôнъ бунчуковенко, а вы хто? Панъ Шпакъ багатый, а въ васъ що? мундьеръ та рейтузы. Такъ таки затявсь, тай затявсь. Отже, будучи, и полѣзъ свататись та спасибб, вы ему и пôднесли, будучи сказать, печеного гарбуза. Писаніе глаголеть: котузѣ по заслузѣ!

**Шпакъ.** Такъ и ты противъ своего капитана?

**Шельм.** (въ сторону.) Ану, Шельменко, бреши на усѣ заставки! (голосно.) Тай я противъ нього, ваше высокоблагородіе;

— 519 —

бо не люблю неправды ощущать nothing; правдою живу на свѣтѣ
и, будучи, усѣмъ ѣи у очей такъ и сыплю, мовь пѣскомъ.

**Шпакъ.** Такъ ты, видно, человекъ не безъ разсудка?

**Шельм.** (въ сторону.) Нашъ! (голосно.) Такъ потроху, будучи, маемо про себе, для усякои нужды, ось якъ и теперички.

**Шпакъ.** Всё это хорошо, но зачѣмъ же ты здѣсь?

**Шельм.** Ось бачите, зачимъ: мой копитанъ и пôсля гарбуза, будучи, не прочунявъ. Що юму гарбузъ? фѣть-фѣть! якбы бува, ваше высокоблагородіе, вы юго, будучи, де заступали та отсѣввалибъ юму добре, щобъ етало быть. не сѣкавъ ся за нерôвню.

**Шпакъ.** Правда твоя, я было такъ и думалъ, да отсовѣтовала жена.

**Шельм.** Отъ бачите! а онъ тутъ и розвередувавъ ся. Давай, каже, мы у пана Шпака дочку, тее-то украдемо...

**Шпакъ.** Ахъ онъ бездѣльникъ!

**Шельм.** Та такій бездѣльникъ, ваше высокоблагородіе, що, будучи, сколки я по свѣту ни ходивъ, такъ такого не бачивъ.

**Мот.** А вы же, служивый, намъ его расхваливали и что уже лучше его и нѣтъ.

**Шельм.** Потурайте, Мотросю, — не знаю, якъ васъ по батюсьцѣ, — що мы, служивій, вамъ, будучи, говоримо! Тôлки розпустѣть уха, то забожимо ся, що й на вербѣ е грушѣ. Та я васъ тôлки выпытувавъ.

**Шпакъ.** Это правда, умный человекъ всѣ мѣры унотрсбляетъ.

**Шельм.** Истинне ваше слово, ваше высокоблагородіе! Тымъ то и я, будучи, усякіи мѣры потребляю.

**Шпакъ.** Очень похвально; но зачѣмъ же ты сюда пришелъ и о чемъ съ Мотрею говорилъ?

**Шельм.** Та то мы, будучи, собѣ... зойшли ся, такъ, тее-то, знаете, ваше высокоблагородіе....

**Мот.** Что вы брешете? Вы вызвали меня, уговаривали, чтобъ я за васъ замужъ вышла, разсказывали про свое богатство, и письмецо къ барышнѣ передавали....

**Шельм.** Те те те-те! И яжь тежь кажу, и воно усе такъ, та тôлки трошки, будучи, не такъ. Охъ, жалко минѣ, що не можна усього разсказувати!

— 520 —

Шпакъ. Иди, Мотря, домой и ничего не говори барынѣ; я скоро самъ приду.

Мот. Боюсь, чтобъ онъ вамъ не наговорилъ чего лишняго...

Шпакъ. Не бойся, не бойся, не твое дѣло. (Мотря өтходитъ.) Ну, теперь разскажи мнѣ все, по самой чистой правдѣ.

Шельм. Моя правда, будучи, чистѣше усякои правды и якъ я е самый чесный чоловѣкъ. Отъ бачите, ваше благор.... чи то пакъ, гмъ! ваше высокоблагородіе! якъ давъ минѣ ко-питанъ письмечко до панночки, а туть написано, коли й якъ утекти, такъ я, будучи, ажь заплакавъ собѣ нищечкомъ, отъ ей! правда! — бодай я передъ вашимъ здоровямъ ніколи не плакавъ, коли се брешу. Жалко стало, що мы, будучи, васъ, надъ панами пана, надъ шпаками шпака, у өчй, обдурюемо, а вы намъ вѣрите, мовь добрымъ.

Шпакъ. Благодарю тебя, мой другъ. за усердіе ко мнѣ. Что же далѣе? Ты взялъ письмо?

Шельм. Охъ, узявъ, щобъ часомъ онъ черезъ другого кого не передавъ. Узявъ та, будучи сказать, тай думаю собѣ: якъ бы вамъ переслати? Ажь ось дѣвчина тутъ кислички зби-ра: отъ я до неи та, знаете, щобъ вона добрѣша була, такъ я, будучи, тее-то,... звѣсно... молодецьке дѣло...

Шпакъ. Понимаю, понимаю. Я и самъ былъ молодъ.

Шельм. А, бачу вы й догадали ся? Ну, ну, не знаю, щобъ васъ обманити можна було! Що за догадливй. Ось, якъ я бачу, що вона до васъ, тее то, усердна, отъ я й кажу: өд-дай, душко, письмечко панноццѣ. Бо певно знавъ, що вона юго вамъ өддасть; то отъ я й передъ копитаномъ не бувъ бы ви-новатый, и вамъ бы, будучи, услуживъ. Төлки що се кажу, а тутъ вы и выйшли, нехап здоровы будете та по вѣкъ бы мене слухали (въ сторону.) Отъ збрехавъ, ажь пальцѣ знать!

Шпакъ. Ахъ, да ты мастерски схитрилъ. Я замѣчаю въ тебя много ума, а честности и еще больше.

Шельм. Не пódемо купувати або позичати; буде зъ мене. Ще мене, будучи, якъ розкуштуете, то ще й не те скажете. А щобъ вы минѣ зовсѣмъ повѣрили, то нате вамъ, будучи, и письмечко тай прочитайте собѣ. Писаніе глаголеть: письмо очй колеть.

— 521 —

**Шпакъ.** (прочитавши письмо.) Ахъ, онъ бездѣльникъ! ахъ, мошенникъ! Я это письмо представлю въ судъ и буду на немъ безчестья искать.

**Шельм.** Та нѣ, ваше высокоблагородіе! що вамъ безчестя? По писанію, якъ объ етѣну горохомъ. А пôдете по судахъ, то хиба, будучи, не знаете, якъ ночнуть справки та сообщенія писаты, а копитанъ тымъ часомъ панночку, тее-то, вкраде и зро бить по своему, тодѣ нйчимъ и не залатаете.

**Шпакъ.** Правда твоя, другъ мой, правда. Что же мнѣ дѣлать, ума не приберу. Не придумаешъ ли, какъ бы насолить капитану?

**Шельм.** Де вже моей головѣ за вашимъ розумомъ! Тутъ бы отъ що: прочитатибъ отсе письмечко панночцѣ; може вона сердешна, будучи, нйчого сього й не зна, а онъ до неи вяжетъ ся, такъ, по писанію: мокрымъ рядномъ нападаетъ ся.

**Шпакъ.** И то можетъ быть; твой совѣтъ хорошъ. При дочери прочитаю женѣ; что-то она скажетъ.

**Шельм.** (въ сторону.) Колибъ мене туды допустили, ябъ васъ обохъ одуривъ и дочкубъ выкравъ (голосно.) Робѣть же, ваше высокоблагородіе, тутечка-здесь якъ знаете, а я пôду до копитана, будучи, зъ лепортомъ.

**Шпакъ.** Ты ему скажи, что письмо отдалъ въ руки Присиньки.

**Шельм.** Нйчого робить, треба такъ казати, хочь и неправда. А що вже я не люблю брехати, такъ точнѣсѣнько, якъ горку редьку ѣсти. (Вытягнуви ся.) Прощенія просимо, ваше высокоблагородіе!

**Шпакъ.** Прощай, мой любезный! Когда что новое узнаешъ, приходи прямо и разскажи. Я тебѣ особенно благодарить буду.

**Шельм.** Рады старать ся, ваше высокоблагородіе! (пôдходячи до Шпака.) А коли знаете, що? Я тутъ, будучи, буду сновати и у дворѣ и у садку, чи не запримѣчу чого. та хочь бы й самого копитана, то й дамь вамъ заразъ звѣстку: кахикну ось такъ (кашляе), то вы до мене яко мога й поспѣшайте. Щасливо оставать ся. (вытягае ся, робитъ на лѣво и машируе все не зручно.)

**Шпакъ.** (самъ.) Какое счастіе, что я привлѣкъ на свою сторону этаго честнаго малаго. Теперь капитанъ у меня въ рукахъ. Захочу, и черезъ Шельменка попадетъ ся въ новой ла-

— 522 —

бетъ. О! да пристыжу же его крѣпко! Забудетъ сманивать не-
вѣстъ. Фенночка моя въ хлопотахъ по хозяйству, а какъ упра-
витъ ся, сойдемъ ся, тогда. по совѣту Шельменки, прочту это
письмо дочери и по обстоятельствамъ начну дѣствовать. Золо-
той Шельменко! Ну, что-то мои Христиносы съ Карлистами?
(сѣдае и читае газету.)

Явленіе пяте.

Шпакъ и Фенна Степановна.

Фен. (съ фляшечкою въ рукахъ.) Вотъ гдѣ они забрали ся!
Я васъ, душечка, по всему дому искала.

Шпакъ. (приложивши палецъ до газетъ) Потеря Карлистовъ...
Гдѣжь мнѣ въ домѣ усидѣть, когда всѣ полы моютъ? А что
вамъ, маточка, нада?

Фен. Дѣло есть поговорить.

Шпакъ. (такъ само перестаючи читати) При переправѣ... дай-
тежь мнѣ, Фенночка, вотъ немного дочитать описанія преин-
тереснаго сраженія; я и самъ имѣю очень нужное къ вамъ.
Такъ вотъ сраженіе завязалось...

Фен. Полно уже съ своими сраженіями. Какъ примутъ
ся сражать ся, такъ ни до чего уже и дѣла нѣтъ. Нуте бо,
Киричка, займите ся еще и со мною.

Шпакъ. Разнесъ ся слухъ... да что тамъ такое?... при по-
бѣгѣ взято...

Фен. (показуючи фляшечку.) А вотъ, душечка, не хотите ли
принять лѣкарства?

Шпакъ. Помилуйте меня, маточка! Я совсемъ здоровъ, и
на что мнѣ лекарство? да и какое еще?

Фен. Такъ чтожъ, что здоровы, еще здоровѣе будете. Это
отъ колики; нате выкушайте.

Шпакъ. Да меня нигдѣ не колетъ. Помилуйте меня, Фенна
Степановна, разореніе съ вами! Что вамъ это вз düşалось здо-
роваго человѣка лечить?

Фен. Лишне здоровье, душечка, никогда не мѣшаетъ. Вотъ
видите: прибирая ся къ гостямъ, я перебирала у себя въ
шкафѣ, смотрю, баночка съ лекарствомъ. Помните ли, прошла-

— 523 —

го года зимою я поѣла на ночь буженины съ чеснокомъ и меня
схватила колика, такъ Иванъ Фомичъ тогда прописалъ мнѣ
это лекарство.

Шпакъ. Такъ то у васъ колика была, а не у меня. Вы же,
маточка, тогда буженины на ночь накушались, а я вчера по-
читай и не ужиналъ. Оно же прошлогоднее, никакого дѣйствія
не произведетъ. Возьмите, да вылейти его.

Фен. Помилуйте меня, Кирило Петровичъ! Я вамъ не нау-
дивляюсь: человѣкъ вы умной, а всегда такъ чудно разсужда-
ете: вылить! легко сказать, вылить, когда вещь стоитъ рубль
двадцать кошѣкъ.

Шпакъ. Помилуйте же и вы меня, Фенна Степановна! Я
тутъ и въ толкъ ничего не возьму: у человѣка все благопо-
лучно и нигдѣ не колетъ, такъ пей прошлогоднее лекарство,
чтобъ деньги не пропали! И съ чѣмъ его принимать, съ чаемъ
или съ виномъ?

Фен. И сама не знаю, что-то забыла. И внутрь ли при-
нимать, или снаружи мазать — ей-же-то богу моему не по-
мню, хоть сей часъ убейте меня, не помню. (ласкаючись до него.)
Да нужды нѣтъ, тутъ его немного, всего на одинъ прiемъ; и
не с чувствуетесь, какъ выкушаете. Нате бо.

Шпакъ. Умилосердитесь надо мною, Фенна Степановна!
Что вамъ за капризъ пришелъ, — мною какъ шашкою играть?
Я, кажетъ ся, вышелъ изъ тѣхъ лѣтъ, чтобъ мною управляли,
и люблю жить своимъ умомъ. Ну, хорошо, я его прийму, а оно
наружное да еще можетъ быть со шпанскими мухами, такъ
что тогда будемъ дѣлать? Мне горло оборвётъ и куска не
проглочу. Ну, когда вамъ жаль денегъ, отдайте Мотрѣ вышить.

Фен. Ея ли халопскому горлу глотать по рублю двад-
цати кошѣкъ? Гдѣ вашъ разсудокъ?

Шпакъ. Ну, такъ идите же себѣ ради бога! сказалъ, такъ
такъ тому и быть. Не мѣшайте мнѣ: тутъ продолжаетъ ся
важное сраженiе. (читаe.)

Фен. (отходячи отъ него.) Всё съ своими газетами, а нѣтъ
того, чтобы и женѣ угодное едѣлать! Что за чудный нравъ
у нихъ дѣлаетъ ся? Чѣмъ больше старѣютъ ся, тѣмъ больше
къ нимъ ни приступу, и тотчасъ за всё сердятъ ся. Я думаю,
что и въ десяти губернiяхъ около нѣтъ чоловѣка съ такимъ

— 524 —

умомъ, какъ они, а ничего умнаго во весь вѣкъ не сдѣлали. (до мужа) Ужъ какъ по этой суммѣ будемъ выливать, такъ и концовъ не сведёмъ. Одни процесы съ Тпрунькевичемъ чего стоятъ...,

Шпакъ. кинувши газеты, съ досадою.) Не вспоминайте мнѣ про этого изверга! Ужъ я же его доѣду! Эти гусы ему такъ не иройдутъ: всего лишу ся, имѣніе потеряю, а взыщу съ него за побитые гусы. Я его доѣду!

Фен. Какъ бы хоть теперь поменьше издержекъ на эти тяжбы; намъ нужно Присиньку выдать; вотъ женихъ....

Шпакъ. Да, да, правду сказать, надобно спѣшить ее выдать. Вотъ какъ кончу сраженіе, такъ я вамъ разскажу. (читае)

Фен. Благодарю бога, что женихи къ Присинькѣ показались... Я и не такъ богата была у батюшки, какъ она у насъ, а за мною жениховъ было что собакъ. А отъ чего? Покойный батюшка на хитрости поднялъ ся: закупилъ всѣхъ смотрителей на сосѣднихъ станціяхъ, чтобы всѣмъ проѣзжимъ разсказывали, что такая то барышня и богатая, и красивая, и разумная. Такъ вѣрите-ли? ежедневно отъ жениховъ не было отбою.

Шпакъ. Одинакожъ, маточка, я ни отъ кого не слыхалъ объ васъ и не зналъ, есть ли вы на свѣтѣ; а судьба, какъ судьба! Мимоѣздомъ заѣхалъ, да разомъ и влюбилъ ся въ васъ по уши. Смотрю, дѣвка кровь съ молокомъ, да подступить не смѣю. Для смѣлости, натянулъ ся съ вашимъ батюшкою наливки; онъ принялъ ся за гусли, да какъ дернётъ горлицы, я и разносилъ ся....

Фен. (гладитъ его по лици.) Эта-то горлица меня и доѣхала! Вы носитесь въ присядку, а я такъ и таю... (цѣлуе его въ чоло.)

Шпакъ. (цѣлуе ю такъ само.) Да въ тотъ же вечеръ и по рукамъ ударили.

Фен. Хорошо бы и Присю такъ, чтобъ не долго водить.

Шпакъ. И непремѣнно такъ должно, а то чтобъ нашъ постоялецъ не надѣлалъ штукъ.

Фен. Капитанъ? Развѣ и послѣ отказа не образумилъ ся?

Шпакъ. Куда!... сманиваетъ ее, чтобы ушла съ нимъ. Вотъ я переловилъ письмо. Пойдемъ, я при ней прочту и выспрошу

— 525 —

у нее, въ согласіи ли она съ нимъ? Пойдемъ въ мѣстѣ (иде до дому.)

Фен. (сплесенувшіи руками.) Письмо?... Какой стыдъ, какой позоръ!... Въ кого это она? Ко мнѣ никто въ свѣтѣ не писалъ амурныхъ писемъ!... Замужъ, замужъ сего же дня, сей часъ замужъ, чтобъ не любила ся съ капитаномъ.

ДѣЙСТВІЕ ДРУГЕ.

Явленіе перве.

Шельм. (самъ, выходитъ ôтъ дому, и шукае межи деревами.) Дежь тутъ у гаспида іого благородіе? Нема тай нема. А крѣпко пильно було іого треба-нада. Якже найдетъ ся, такъ и заспѣшить: росказуй іому швыдче, та не приговорюй: будучи. Якъ таки нашому брачику безъ приговорокъ? Поки мямкаючи скажешь: будучи, та стало быть, та тее-то, а тутъ и выдумаешь, якбы гладенько зобрехати, або выбрехати ся. Се вже наша писарьска натура. А якъ я подивлю ся, такъ усюды однаковѣсѣнько — и у волості, и у судѣ, и у службѣ. Салдатъ, або писарь, тай секретарь дѣло зробить, усе до ладу приведе, а началникъ и хваста: это мы-ста здѣлали. Отъ и тутъ такъ: я зовѣмъ усе дѣло налагодивъ, барышню вкрадемо, іого благородіе оженитъ ся, и худобу забере, а Шельменцѣ коли скаже спасибô, то ще й гараздъ; а коли тутъ же провинись ся у чѣмъ, то заразъ и палки... О, докучили мнѣ оттіи палки! Колибъ же я ихъ не накликавъ, що й досе не знайду копитана. Аговъ, ваше благородіе! Онъ иде; стой, Шельменко, та рôвней ся! (вытягае ся.) О мука тай годѣ!

Явленіе друге.

Шельменко и Скворцовъ

Сквор. Что, Шельменко, есть ли что новое?

Шельм. Усього нового багато е, ваше благородіе!

Сквор. Говори мнѣ скорѣе просто, своими словами, только оставъ свое несносное „будучи.“

— 526 —

**Шельм.** Величать, ваше благородіе, коли не прикажете, той не будемо, тôлки безъ будучи не можемо (въ сторону.) за-тымъ, що безъ брехнѣ не обойдетъ ся.

**Сквор.** Ну говори скорѣе: видѣлъ ли ты барышню, зна-етъ ли она про письмо, согласна ли уходить?...

**Шельм.** Сей часъ, заразъ усьо порядкомъ роскажу. Якъ я пана Шпака навчивъ, то онъ, мой сердешный, тошнѣсѣнько такъ и зробивъ. Письмо панночцѣ прочитавъ тай приняли ся у двохъ, будучи, съ панею ѣи лаяти. Панночка у сльозы... О, та не хитражь и вона! Плаче та васъ коренить, каже: и цурѣ каже, юму и пекъ, каже, юму; себѣ то вамъ, будучи, ваше благородіе, не онѣ мене вы, тее-то, чуете. Тутъ желае, а тутъ письмечко — сѣпъ, та, будучи, й сховала до серця. Отъ ей! не брешу; хочь бы минѣ, будучи, пропасти ось тутечка-здесь...

**Сквор.** Перестань божить ся, я тебя вѣрю; оканчивай скорѣе.

**Шельм.** Отъ добре, що вѣрите, и вѣрьте завсегда. Отъ, будучи, панночка й ôтцурала ся онѣ васъ, що, каже, и не хочу, и не жалаю, и на думцѣ не покладаю, щобъ, будучи, йти за нього. Отъ старî й повѣрили й пôшли онѣ неи. Отъ и зовѣмъ.

**Сквор.** Видѣлъ-ли ты послѣ барышню, и не приказала она мнѣ чего сказать?

**Шельм.** Де то вже не бачивъ! истинно бачивъ, и зъ нею у сѣнцяхъ, на самотѣ, тее-то, говоривъ, ось якъ теперь, будучи зъ вами, нехай здоровы будете.

**Сквор.** Не приказала ли чего мнѣ сказать?

**Шельм.** Де-то вже, будучи, не приказувала! Тамъ такого наговорила, що за нôчь замѣсць казки и не переслухаете.

**Сквор.** Что же такое? Говори, не мучь меня!

**Шельм.** А ось що казала: я іого, каже, до смерти люблю, себѣ то, будучи, васъ, ваше благородіе, — що, каже, хочу я й ôтцуралась ôтъ копитана при батуюцѣ и при матусьцѣ, такъ се, каже, неправда, брехня по нашому, а я таки іого люблю, а на пана Лопуцька и дивити ся не хочу.

**Сквор.** Это что еще за лопуцёкъ?

**Шельм.** Женихъ, до панночки, кажуть, багатый та пере-багатый. Отсе тужь-тужь исъ старостами буде. Тамъ ихъ такъ

— 527 —

дожидають: усю птицю на птишнй, будучи, порѣзали; панъ съ панею, тее-то, усе сварютъ ся: вона дѣвчатъ товче, а онъ хлопцѣвъ усюды протурюе. У вечерѣ, кажуть, и сватаньня запють.

**Сквор.** Еще этой бѣды не доставало, чтобы съ боку явилъ ся женихъ! Ахъ, какое мое критическое положеніе!

**Шельм.** Та ще положенія не було ніякого ваше благородіе! ще тōлки сватаньня; а мы швыдче украдемо панночку, то поки тутъ страва поспѣе, а мы собѣ, будучи, звѣнчаемо ся и, тее-то, вернемо ся....

**Сквор.** Ахъ, если бы мнѣ увидѣть ся съ Присинькой! Спроворь мнѣ это какъ нибудь....

**Шельм.** Та я вже и спроворивъ. Тужь-тужь, казала, выбѣжить.

**Сквор.** Что же ты мнѣ о самомъ лучшемъ и не скажешъ?

**Шельм.** Щобъ не стакъ, будучи, кортѣло. Е, цуръ палѣчча! Онъ вже и бѣжить. Поженихайте сяжь вы собѣ трошки, а я постою на калавурѣ.

## Явленіе третье.

### Тî самî и Присинька.

**Сквор.** (спѣшить до неи на встрѣчу.) Ахъ, какое ты мнѣ доставляешъ удовольствіе! (цѣлуе еи руку.) Какъ я счастливъ, что еще вижу тебя... увѣряюсь въ любви твоей... и можетъ быть, вижу тебя въ послѣдній разъ....

**Прис.** Совсѣмъ же не въ послѣдній разъ; я какъ покляла ся вамъ, что буду любить васъ вѣчно, и что ни за кого не пойду, кромѣ васъ, то и сдержу слово.

**Сквор.** А ожидаемый женихъ?

**Прис.** Я объ немъ и не думаю и ни за что въ свѣтѣ не пойду за него. Моя машермеръ сказала....

**Сквор.** Милая Присинька! Я тебя просилъ не говорить по французски.

**Прис.** Не буду, право, не буду. Отчего вамъ не хочетъ ся, чтобъ я говорила по французски? Я очень хорошо говорю..

— 528 —

**Сквор.** Оттого-то я и прошу, чтобъ ты не говорила, потому, что тебя учили не такъ какъ должно. а отъ того ты и всѣ подруги твои — не говорить а коверкаютъ слова такъ, что знающій по французскіи не пойметъ ничего, что вы говорите. Пожалуста же больше не говори. Читала ли ты мое письмо.

**Прис.** Оно не прямо дошло то меня; батинька его перехватилъ и прочитать миѣ съ большими упреками до того, что я, — не разсердитесь — принуждена была еказать, что я вовсе васъ не любимо и отказываюсь отъ васъ; а письмецо я таки тихонько схватила и оно у меня здѣсь.

**Сквор.** (Стало, ты согласна на мое предложеніе?

**Прис.** (съ неспокоемъ.) На... па какое?

**Сквор.** Бѣжать со мною и тайно обвѣнчать ся.

**Прис.** Бѣжать!... Какъ это слово раздираетъ мою душу!

**Сквор.** Отъ чего же моя милая Присинька! Ты вынуждена къ тому крайностью. Родители твои ни за что не соглашаютъ ся выдать тебя за меня; ты любишь меня и желала бы быть моею лучше, чѣмъ вытти за предлагаемаго тебя жениха. Не такъ ли?

**Прис.** Оно такъ. конечно, но...

**Фен.** (показуе ся за деревами и пôдслухуе.)

**Шельм.** (пôдходячи до нихъ) Та здѣлайте милость менше говорѣть, а швыдче дѣло кônчайте. Воно ось якъ: мы, будучи, поеднаемо попа, щобъ васъ извѣнчавъ, смеркомъ пôдбѣжимо до хфôртки, що генъ-генъ боля загороды; я, будучи, буду тuteчка-зdeся и подамь вамъ звѣстку, а вы, панночко, и чурхнѣть не оглядаючи ся, та швыдче до вѣнця, а тамъ, тее-то, вже звѣсно....

## Явленіе четверте.

Тî самî и Фенна Степановна.

**Фен.** А что это такое?... Чему это ты научаешь?.... Что у васъ за умыслы?... увозить мою дочь?... Не стыдно ли вамъ, Иванъ Семеновичъ, за нашу хлѣбъ-соль платить неблагодарностію?

— 529 —

**Шельм.** (въ сторону.) Отъ й встерегли ся ôдъ злой бабы! треба ôдбрѣхуватись.

**Сквор.** Одна сильная любовь къ вашей дочери извиняетъ меня въ такомъ рѣшительномъ намѣреніи.

**Фен.** Сильная любовь! По этому, какое бы вы намъ зло ни сдѣлали, такъ все будете отговаривать ся сильною любовію?

**Шельм.** Оттакъ пакъ! писаніе глаголеть: на вовка по-мовка. Самы, будучи, у усѣмъ виноватій, та на любовь зверта-ють. Хиба мы не знаемо'?

**Фен.** А ты, плутъ. зачѣмъ мѣшешъ ся? Не ты ли тутъ давалъ совѣты, какъ уходить ?

**Шельм.** (смѣе ся.) Хе, хе, хе, хе! О бодай васъ! Нйчого, будучи, не знають тай говорють.

**Фен.** Какъ ничего не знаю? Не ты ли здѣсь стоялъ?

**Шельм.** Стоявъ.

**Фен.** Не ты ли говорилъ, какъ смеркнетъ!...

**Шельм.** Казавъ.

**Фен.** Не говорилъ ли ты, что коляска подъѣдетъ къ ка-литкѣ?....

**Шельм.** Говоривъ.

**Фен.** Не говорилъ ли ты, что когда будетъ все готово, такъ ты дашъ знать Присинькѣ....

**Шельм.** И стоявъ, и казавъ, и говоривъ. Такъ щожь?

**Фен.** Такъ то, что тебя прежде всѣхъ надобно проучить.

**Шельм.** Еге! воно й такъ, та трошки не такъ. Жалко минѣ, що, будучи, не можна усъего при усѣхъ росказати! Ось ходѣмъ, панѣ, у двохъ пôдъ онъ ту яблуню, такъ я вамъ, тее-то, щось роскажу.

**Фен.** Еще же онъ смѣетъ дурачить и на секреты звать! Вонъ, подлецъ, изъ моего саду и не смѣй ни здѣсь, ни во дворѣ показывать ся; велю дубьемъ прогонять. — А вамъ, сударь, однажды навсегда сказано, что она вамъ не суженная. Оставьте, насъ въ покоѣ и ее болѣе не смущайте; она уже почти сговорена за другого. И такъ, что было между вами, должно совѣмъ прервать

**Прис.** Маминька! я ни за кого не пойду, если не отда-дите за Ивана Семеновича.

34

— 530 —

**Сквор.** Я умру при глазахъ вашихъ, если отдадите Присиньку другому!

**Шельм.** Коли не ódдасте за насъ. то й я. або. будучи, втоплю ся, або въ свѣтъ за очима пôду.

**Фен.** Дураку туда и дорога! А васъ, сударь еще прошу: оставьте насъ скорѣе: мужъ мой. если увидитъ васъ здѣсь, то, не прогнѣвайтесь, нанесетъ вамъ большихъ непріятностей. При ся! вди домой; я тебя съ глазъ не спущу.

**Сквор.** Знай, Присинька, что ежели отвергнешь мое предложеніе, то завтра же узнаешь о моей смерти! (ôтходитъ.)

**Шельм.** Я и одленортую.

**Прис.** О боже мой! Кто меня наставитъ въ этомъ критическомъ положеніи. (плачучи иде до дому.)

**Шельм.** (ôтпроваджуючи ю, тихо): 'лухайте мене. то усе буде гараздъ. (вертае ся назадъ)

**Фен.** Ты зачѣмъ здѣсь остаешь ся? Вонъ и ты.

**Шельм.** (кашляе голосно) Кахи!... кахи!...

**Фен.** Онъ еще и разкашлялъ ся! Вонъ, говорю я. Тебя недолго, велю и въ дубьё принять.

**Шельм.** (пôдходячи до дому, все кашляе.) Та кахи бо!.. кахи... кахи!.. Аговъ!.. кахи!..

**Фен.** Онъ меня бѣситъ своимъ кашлемъ. Убирай ся, вонъ или я позву людей...

**Шельм.** Та кахи!.. кахи!.. кахи!... ажъ ось на силу!

### Явленіе пяте.

### Ти же и Шпакъ.

**Шпакъ.** Что тутъ? А, это ты, Шельменко? Что тебя надобно?

**Фен.** Ему то надобно, что онъ здѣсь славныя дѣла завёлъ. Вызвавъ Присиньку, да и свёлъ ее съ капитаномъ и научилъ, какъ имъ уйти.

**Шпакъ.** Шельменко! Что я слышу?

**Шельм.** Те чуете, що панѣ вамъ говорить.

**Шпакъ.** Такъ ты уже и съ капитаномъ заодно?

— 531 —

**Шельм.** Та де вже вамъ, будучи, заодно; то такъ имъ, тее-то, почуло ся.

**Фен.** Какое-почуло ся? Я прихожу, душечка, сюда, а они всѣ трое совѣтуютъ ся. какъ имъ Присиньку увезти, а онъ тутъ и разпатякалъ ся. (дразнитъ Шельменка.) „пôдбѣжимо, будучи, до хвôрки, та васъ, будучи, украдемо.“ Какъ я тутъ и отозвала ся. Какъ же онъ поблѣднѣлъ, испугалъ ся, что его плутни открылись! А, не такъ ли? Что же ты молчишь?

**Шельм.** Мовчу; (въ сторону) а опôсля и ôдбрешусь.

**Шпакъ.** Что. Шельменко, не похоже ли это на мошен- ничество?

**Шельм.** (потакуючи.) Похоже, ваше высокоблагородіе!

**Шпакъ.** Такъ прочъ же съ глазъ моихъ, бездѣльникъ! Ты думалъ меня обмануть, взявши будто мою сторону противъ капитана, но не на того напалъ. Я сей часъ увидѣлъ, что ты какъ литовскій цѣнъ — на обѣ стороны работаешъ. Счастье твое, что всѣ люди въ домѣ заняты, ты бы дешево отсюда не вышелъ. Вонъ отсюда и не смѣй мнѣ на глаза показать ся!

**Шельм.** (смутно.) Прощайте. ваше высокоблагородіе!... Ща- сливо оставать ся... (наразъ зарыдавъ притворно и будьто гôрко плаче.)

**Шпакъ.** Чего ты это разрюмалъ ся?

**Шельм.** (все будьто плачучи.) Жалко... такого, будучи, отця и родителя... покидате! Я думавъ вамъ щиро служити, та...

**Шпакъ.** Да спотыкнулъ ся, а?

**Шельм.** Не спотыкавъ ся, ваше благор.... чи то пакъ: ваше высокоблагородіе! а йшовъ, будучи, прямѣсѣнько и усе, стало быть, робивъ якъ лучче.

**Фен.** Хорошо — лучше, когда было совѣмъ увезли Присиньку, если бы не я. Скажи, не правда ли моя?

**Шельм.** Та воно то, будучи, правда, та трошки щербатенька, панѣ бунчученчихо!

**Фен.** Какъ щербатенька? Смѣешъ такъ говорить. Вонъ отсюда!

**Шпакъ.** Постой, маточка, не горячи ся; прогнать всегда можно; послушаемъ, что онъ скажетъ въ свое оправданіе.

**Фен.** Что его слушать? Онъ наврётъ всякаго вздору и ему не должно върить, когда я сама слышала.

*

— 532 —

**Шельм.** Та пожалуй, вы чули, що я тутечки казавь, та не були, будучи, у мене у душі, не знаете моеи думки.

**Фен.** О, я знаю, что ты спишь и видишь, какъ бы своего капитана женить на Присинькѣ. Я все знаю.

**Шельм.** (въ сторону.) Якъ разъ одгадала!

**Шпакъ.** Что же у тебя было на умь? Разсказывай, да знай уже, что ты меня больше не проведешь и я тебя ни на волосъ не повѣрю.

**Шельм.** Чи минѣжь, такому мизерному. та обманути такого пана съ такою головою? Не знаю! Таковській й вы! А вже хочь вѣрте, хочь зовѣмь не вѣрте, а я якъ есть салдатъ. присяжный чоловѣкъ, довжонъ усю правду сказати. Якъ звѣлѣли ваше высокоблагородіе минѣ поглядати, чи не вздрю, будучи, де копитана. отъ я й поздлядаю... Зиркъ! а вони и збѣгли ся, будучи, подъ сѣею яблунею, тай почали, тее-то, женихати ся. Мене такъ жаль и узявъ, що такого милого та доброго пана, будучи, бунчуковенка. що зовѣмь, будучи сказать, на маюра здастъ ся, та хтожь обманюе? Тольки що копитанъ! Гай, гай! Ось якъ и подойшовъ до нихъ, та давай имъ, будучи, теревень правити, а самъ, тее-то, усе силкую ся кахикнути, якъ змовлявъ ся зтъ вашимъ высокоблагородіемъ; усе силкуюсь, усе силкуюсь, щобъ кахикнути, и вже й самъ не тямлю, що имъ, будучи, брешу и тѣлки що налагодивъ ся, щобъ на увесь садокъ, тее-то, кахи !, а тутъ паню и принесло на те. Отъ вона, будучи, и счепила ся зо мною; поки одветъ давъ та впять почавъ кахикати, а копитанъ и потятъ до лясу. Такъ отъ що, будучи, панѣ наробила, а на мене пеня упала... О горе минѣ!

**Шпакъ.** Ахъ, маточка, что же вы это надѣлали? Номѣшали Шельменку выдать капитана руками! Всегда берете ся не за свое дѣло. Оставить было все молча, онъ бы славно все дѣло кончилъ.

**Фен.** Помилуйте меня. Кирило Петровичъ! Неужели бы вы хотѣли, чтобы ваша жена такая глупая была, чтобы поволила при себѣ сманивать свое рожденіе и слыша, какъ этотъ плутъ ее уговариваетъ, чтобы отошла молча?

**Шпакъ.** Точно было отойти молча. Вы не знаете, Фенночка, этаго человѣка...

— 533 —

**Фен.** Какъ не знать; это плутъ преественный!

**Шельм.** (въ сторону.) Я у級о у.т.шіла. Мабуть вона вѣдьма!

**Шпакъ.** Что правда, то правда: плутъ; но онъ взялъ ся мѣпомогать и, надѣюсь, капитана проучить.

**Фен.** Охъ не вѣрьте ему, душечка; онъ даже и васъ проведетъ. Короче всего, прикажите его прогнать и чтобы онъ не смѣлъ и близко подходить къ нашему двору.

**Шпакъ.** Этаго, маточка, нельзя сдѣлать; я съ нимъ веду противъ капитана интригу; слѣдовательно Шельменко мѣнуженъ. А васъ, Фенночка, прошу, что ни будете слышать или видѣть, не вмешивайте ся не въ свое дѣло.

**Фен.** Это преудивительные порядки выходятъ! У матери хотятъ похитить ся утробу, и она не должна мѣшать! Вы, Кирило Петровичъ, хотя и мужъ мой и въ десять разъ умнѣе меня, простой бабы, но я вамъ однажды навсегда скажу, что онъ васъ обманетъ, какъ дважды два — четыре. Не съ вашимъ умомъ этого не видѣть.

**Шпакъ.** Не съ вашимъ же умомъ, Фенна Степановна, дѣлать мѣнаставленія. Я все предвидѣлъ, разсчиталъ, устроилъ и никому не вѣрю больше, какъ Шельменку. Идите, маточка, къ своему дѣлу и своимъ вмѣшиваніемъ не мѣшайте мѣ...

**Фен.** Прекрасно!... Благодарю васъ, Кирило Петровичъ! Заслужила двадцати-лѣтнею моею съ вами жизнію, угождая и покараясь вамъ во всемъ, заслужила, что меня мѣняете на пришлеца, бродягу, мошенника, плута.... Отъ вашего ума нельзя было ожидать такой мѣнщочины.

**Шельм.** (въ сторону.) Кусь, кусь, кусь, кусь!

**Шпакъ.** Охъ, Фенна Степановна, пожалуйте не досаждайте мѣсвою горячностію. Дайте мѣ окончить, и тогда или сердите ся сколько вашей душѣ угодно, или будете мѣ благодарить.

**Фен.** Я вамъ уже и такъ благодарна, дали мѣ цѣну. Когда есть у васъ какіе замыслы, почему мѣ не скажете, мѣ, другу вашему по закону и по сердцу.

**Шпакъ.** Я дѣйствую осторожно; нужно, чтобы все было въ тайнѣ...

**Фен.** Такъ!... я стала у васъ и болтунья, и безсмысленна, и безтолкова.. часъ отъ часу лучше. Благодарю васъ! Оста-

— 531 —

вайтесь же себѣ съ Шельменкомъ... Заслужила честь... благо дарю васъ... премного благодарю... (отходитъ въ великой досадѣ.)

**Шөльм.** Росердилась, бачу. панѣ крѣпко.

**Шпакъ.** Ничего, пересердитъ ся да опять такая же бу- детъ. Мы разъ десять въ день ссоримъ ся, да скоро миримъ ся.

**Шөльм.** А усе черезъ того кошитана, бодай онъ счезъ! Я, ваше высокоблагородіе, будучи сказать, по простотѣ ось якъ розсуждаю: чѣпляетъ ся онъ до вашои панянки? Згинь іогο голова, ბдайте вже пи за нього; нехай и вамъ не докуча, и собѣ живе якъ іому богъ дасть. Озьмѣть іого у пріймы, тай мене зъ нимъ. Ябъ бувъ у васъ, будучи, або управляющимъ надъ вотчинами, або що! Скажѣть іому, нехай вже бере...

**Шпакъ.** Этого ты мнѣ не говори, никогда сего не будетъ. Во первыхъ, у него кромѣ эполетовъ болѣе ничего нѣтъ, а вѣдь мечтаетъ какъ! Подлинно, на грошъ аммуньціи, а на рубль амбиціи. А кто онъ? Скворцовъ. Можетъ быть, предокъ его торговалъ скворцами. А я Шпакъ и отъ Шпака происхожу. Когда одинъ ясновельможный гетманъ сидѣлъ у Ляховъ въ тем- ницѣ, то мой родоначальникъ изъ усердія приходилъ къ тем- ницѣ и подъ окошкомъ у него пѣлъ шпакомъ, въ чемъ онъ очень искусенъ былъ. По освобожденіі своемъ, гетманъ далъ ему большія маетности, шляхетство и гербъ съ изображеніемъ темничнаго окна и шпака съ разинутымъ ртомъ, то есть по- ющимъ. Такъ вотъ откуда произошелъ первый Шпакъ, а я отъ него въ прямой линіи, потомокъ.

**Шөльм.** Такъ кудыжь намъ до васъ ровняти ся! Якъ я сього, будучи, не знавъ, якого вы великого е роду, такъ собѣ здуру й думаю, що вы шпакъ. тай годѣ. ажъ ось воно, будучи, що!

**Шпакъ.** Ты себя предлагаштъ въ управляющіе; развѣ ты смыслишъ, что по экономіи?

**Шөльм.** Гмъ! Та чи е таке на свѣтѣ дѣло, щобъ я іого, будучи, не змысливъ! Я, та бувъ собѣ нопереду волоснымъ писаремъ.

**Шпакъ.** А! вѣрно напроказилъ, что тебя въ солдаты от- дали?

**Шөльм.** Ой нѣ, нѣ, ей же то богу нѣ! У мене були такіи порадки що усѣ, будучи, завидували. Ажъ ось ишла команда;

- 535 -

якъ я побачивъ ихъ муштру, та такъ и задрыжавъ, будучи,
у службу. Що вже мене просили усѣ паны, тай самъ губерна-
торъ: не ходи, Шельменко, зоставай ся зъ нами. Такъ куды!
Найхто не вдержить. Знайшли лѣкаря, будучи, пōдмогоричили
іого, онъ каже: въ нього, тее-то, и чахотка, и хальора, зовѣмъ
немощный! А я таки, будучи. усѣхъ розōпхавъ и ускочивъ
таки у службу.

Шпакъ. Славной малой! Похвально усердіе. Но въ службѣ,
я думаю, отвыкъ отъ хозяйства?

Шольм. Та де бдыкъ. Якбы минѣ поручили свою отчину,
гай, гай! чогобъ я, будучи, тутъ не зôбравъ! Я вже бачу, якъ
васъ приказчики обкрадають и усе, тее-то, занапащають.
А якбы въ мене: усѣбъ були, будучи, грошѣ, зо всього бравъ
бы грошѣ, и тамъ грошѣ и скрôзь бы, будучи, грошѣ. Якбы
пакъ приняли копитана у приньмы, то такебъ намъ було добро!
Такъ кажетежь, що, будучи, не можна.

Шпакъ. Нѣтъ, обѣ этомъ уже и не вспоминай. А вотъ
чѣмъ мнѣ услужи.

Шольм. А кажѣть, кажѣть. Усе для васъ зроблю.

Шпакъ. Есть у меня сосѣдъ, панъ Тирунькевичъ...

Шельм. Ось, що тутечка не далеко живе? Знаю, знаю.

Шпакъ. А у него одна дочь...

Шольм. Тай хорошажь! Ниначе граблями уся тварь цо-
дряпана. А сердита, такъ и мѣры нема.

Шпакъ. До невѣроятности зла; отецъ не знаетъ, что съ
нею и дѣлать. И по дѣломъ ему, онъ мой первѣйшій врагъ.
Уговори своего капитана, чтобъ онъ женилъ ся на ней: раз-
скажи, что она и богата, добрая и разумная. Онъ тебя послу-
шаетъ; ты вѣдь мастеръ балясы точить.

Шольм. Поздоровъ боже дурнѣвъ, у усѣмъ минѣ, будучи,
вѣрью.

Шпакъ. Избавь же меня отъ капитана черезъ эту женитьбу.

Шельм. Себъ то по писанію: на тобѣ, небоже, що минѣ
не гоже. (смѣся.)

Шпакъ. Вотъ ты умный человѣкъ, тотчасъ понялъ меня.
Я съ паномъ Тирунькевичемъ болѣе двадцати лѣтъ въ ссорѣ
и терплю отъ него большія разоренія, такъ бы отомстилъ ему,
навязавъ такого сахара, какъ твой капитанъ, и былъ бы спо-

— 536 —

коенъ на счетъ своен дочери: да и капитану удружилъ бы
этакимъ уродомъ. По дѣламъ было бы обоимъ. Постарай ся-ка!

Шельм. Се такъ; ваша, будучи, рѣчь до дѣла. Нехай не брышкае. Ю не ю! Прирōвнявъ ся до пана Шпака! Добре отсежь вы здумали: я юго, будучи, заразъ одружу съ Тпрунь-кевнōвною.

Шпакъ. Ты увидишь, какъ я тебя за это поблагодарю.
Приди сказать объ успешѣхъ. (дōтходитъ.)

Шельм. (самъ) зроблю, зроблю. Шобъ ты минѣ за неволя
старати ся!...

## Явленіе шесте.

### Шельменко и Скворцовъ.

Сквор. Ахъ, ты бездѣльникъ!... Такъ то ты меня выдаешь?

Шельм. Щобъ то якъ, ваше благородіе?

Сквор. Якъ же? Я здѣсь за деревьями всё слышалъ, какъ ты меня честилъ и объщалъ женить меня на какомъ-то уродѣ.

Шельм. Та се, ваше благородіе, була, будучи сказать,
насмѣшка! Я вже пану Шпаку упособавъ, що мы стали зъ
нимъ дуже великіи пріятельѣ. Онъ бреше, а я, будучи, й юго
перебрешу, та такъ и подружили. Я юму уво всѣмъ пōддаю ся,
та такечки и зануздавъ юго. Тужь. тужь. будучи, oддасть за
насъ панночку.

Сквор. Не очень я надѣюсь на твои увѣренія; однакожъ,
найди случай сказать барышнѣ, чтобы на одну минуту пришла
къ пруду, а ее тамъ буду ожидать. Смотри же, спроворь.
(дōтходитъ.)

Шельм. (самъ) Катъ васъ зна, за кимъ руку тяти? Не
послухати копитана, бити-ме — бити-ме по военному; а по-
магати копитану, то мой прiятель, панъ Шпакъ, якъ пойма
та якъ зађде у Харьковску губернію (показуе на праве лице), а
oттoля та у рожественьській уѣздъ (показуе на лѣве лице), та
кинетъ ся (схвативши себе за волосе) у волосне правленіе, та
(нагнувши ся до землѣ) потягне у нижній земській судъ, та наго-
дуе буханцями (показуе, якъ будутъ бити по бокахъ.), а далѣ на
закуску ще товченками припоштуе, такъ тoдѣ зовѣмъ бѣда

— 537 —

бѣдному Шельменьку! Та вежь! не въ такихъ бувальцяхъ, будучи, бувавъ, та выкручувавъ ся, а тутъ кого треба — обдурю та, по писанію, скажу тонки. якъ выскочу.

ДБѣЙСТВІЕ ТРЕТЬЕ.

Явленіе перве.

Опецковскій и Шпакъ сидятъ на лавцѣ.

Опец. Нѣтъ, государь мой Кирило Петровичъ, нѣтъ; вы не съ той точки смотрите на европейскую политику; потому что въ разсужденіи реставраціи, дѣло Карлистовъ есть дѣло самое справедливое; и я давно говорю, зачѣмъ Европа дремлетъ? Всѣ должны вооружить ся, веѣ, даже Турки и самъ Али-паша и итти противъ Христиносовъ.

Шпакъ. Жаль, Осипъ Прокоповичъ, очень жаль, даже при-
скорбно, что вы это предпринимаете противъ бѣдныхъ Христи-
носовъ, а ихъ дѣла такъ хорошо идутъ. Въ Нрѣ московскихъ
вѣдомостей прошедшаго года, на которомъ я остановилъ ся,
Христиносы такъ славно разбили Карлистовъ! И хотя и ска-
зано, что это еще требуетъ подтвержденія, но славное сраженіе
выиграно.

Опец. Удивляюсь вамъ, Кирило Петровичъ, какъ можно такъ читать газеты? Вы ихъ читаете по прошествіи года, когда уже, въ разсужденіи реставраціи, европейская политика далеко уйдетъ, и настояща сдѣлаетъ ся прошедшимъ.

Шпакъ. Читая по прошествіи года всѣ номера вмѣстѣ,
я имѣю полное наслажденіе знать, чѣмъ какое обстоятельство
кончитъ ся. Напримѣръ: кромѣ военныхъ сраженій, я люблю
слѣдовать за семейными дѣлами Европы, и вотъ читаю, что та-
кой то принцъ женилъ ся; и пока вы, Осипъ Прокоповичъ,
мучитесь десять мѣсяцовъ неизвѣстностію, я въ тотъ же ве-
черъ узнаю, чѣмъ его молодая супруга разрѣшилася и какъ
зовутъ новорожденное.

Опец. Я слѣдую только за политическимъ равновѣсіемъ
Европы, и сидя за моимъ бюро, ясно вижу, какъ, въ разсуж-
деніи реставраціи, английскіе мниистры дѣйствуютъ совѣмъ

— 538 —

не виопадъ, и часто противъ моихъ предположеній; но я ихъ иногда извняю: они народъ коммерческій и смотрѣть на европейскую политику совѣмъ съ другой точки, нежели я. А до женитьбы принцовъ и рожденія ихъ дѣтей я вовсе не касаюсь; женись они на комъ хотятъ, у меня есть дѣла поважнѣе.

**Шпакъ.** О нѣтъ. это пріятно отгадывать. И я вамъ. Осиńцъ Прокоповичъ, разекажу преемѣшной анекдотъ: мы были задушевные пріятели съ Демьяномъ Омельяновичемъ Тпрунькевичемъ. Когда возвратились во Францію Бурбоны, я принялъ ся сыскивать невѣсту герцогу Беррийскому и, по политическимъ видамъ, предназначалъ ему принцессу Австрійскую. какъ онъ женись на Немополитанской! Я по обычаю, ожидая истеченія года, газетъ не читаю, и не знаю ничего: какъ Тпрунькевичъ, пріѣзжай ко мнѣ, и долго подшучивая надо мною объявилъ, что принцъ уже женилъ ся. Меня такъ и взорвало! Слово за слово, съ Тпрунькевичемъ разгорилъ ся, и вотъ съ 15 года въ не-примиримой вражѣ. А какъ дѣло соѣдское, то у насъ и завелись процессы. И върите, Осиńцъ Прокоповичъ, или нѣтъ, а у меня съ нимъ въ одной гражданской налатѣ девять тяжѣ. Нанимаю повѣренныхъ, плачу расходы ужасные! Да вотъ и еще новое начинаетъ ся: побилъ у меня тринадцать гусей, якобы онѣ выбили у него десять десятиъ овса. Слыханое ли это дѣло? И такъ я ищу на немъ за самоуправство, а онъ отыскиваетъ за побой овса. Завтра будетъ большое слѣдствіе, чья возмѣтъ. Но я нашелъ чѣмъ дружку насолить; онъ у меня постраждастъ въ семействѣ: скоро-екоро черезъ дочь будетъ плакать.

**Опец.** Конечно, несогласіе мнѣній, въ разсужденіи реставраціи, дѣло не бездѣльное. Меня въ подобную досаду приводятъ дѣла по европейской политикѣ. Я, сидя за своимъ бюро, ясно вижу, что Европа худо раздѣлена, и удивляюсь, что никто этого не видитъ. Я имъ открою глаза: планъ мой готовъ, но нельзя его произвести, пока Карлисты не возвратять себѣ Мадрита.

**Шпакъ.** Скажите лучше, Осиńцъ Прокоповичъ, пока Карлисты не отнимутъ Христиносамъ принадлежащого Мадрита.

**Опец.** А почему онъ имъ принадлежитъ, позвольте спросить у васъ, Кирило Петровичъ?

— 539 —

**Шпакъ.** Нотому. Осипъ Прокоповичъ, что Мадритъ сто-
лица, да еще и Гишпанекал, а Христоносы Гишпанцы.

**Опец.** Но Карлисты больше Гишпанцы чѣмъ ваши Хри-
стоносы.

**Шпакъ** (зabrавшись съ гибвомъ) Кто такъ думаетъ тотъ
дуракъ.

**Опец.** (такъ само збѣрвавшись. На чей вы это счотъ гово-
рите, Кирило Петровичъ? Нозвольте васъ спросить.

**Шпакъ.** (съ великимъ жаромъ.) На счетъ тѣхъ дураковъ,
которые говорятъ, что Карлисты болѣе Гишпанцы, нежели
Христоносы.

**Опец.** Я, я это говорю и говорю, что ваши Христоносы
глупы какъ Мериносы: такъ по вашему и я дуракъ?

**Шпакъ.** Какъ вамъ угодно принимать, а я говорю, что
тѣ дураки, которые мыслятъ подобно вамъ.

**Опец.** Какъ вы можете, какъ смѣете меня ручать въ сво-
емъ домѣ! Я вашъ гость и имѣю право на ваше уваженіе!

**Шпакъ.** Такъ вы, пріѣхавши въ гости, не заводите без-
порядковъ, коихъ я терпѣть не могу. Какъ и вы смѣете под-
держивать Карлистовъ. коихъ я ненавижу? Вы знаете, что
я люблю правду и ни для чего въ свѣтѣ не сдѣлаю безчест-
наго дѣла.

**Опец.** Да развѣ я противъ правды иду? Мое мнѣніе силь-
ное и справедливое... хмъ, хмъ! Счастіе ваше, что я не тѣмъ
занятъ, я бы вамъ показалъ себя, пожаловавшись на васъ въ
безчестіи; но въ разсужденіи реставраціи, отложимъ споръ
нашъ до другаго времени. Теперь, Кирило Петровичъ, успо-
койтесь, и опять по пріятельски поговоримъ о томъ, за чѣмъ
я, не имѣвъ, по возвращеніи моемъ изъ Петербурга, отъ васъ
посѣщенія, самъ прежде пріѣхалъ къ вамъ, и зачѣмъ просилъ
васъ вытти въ садъ поговорить.

**Шпакъ.** Обо всемъ готовъ и могу говорить равнодушно,
но не позволю порицать Христоносовъ.

**Опец.** Отложимъ наблюденіе за европейскою политикою
и примемъ ся за семеіныя дѣла. Я предварялъ васъ, что при-
везу родственника моего, Тимофѣя Кондратьевича г-на Лопуць-
ковског, въ женихи къ любезнѣйшей дочери вашей. Вы его
видѣли, что же скажете?

— 540 —

**Шпакъ.** (всё съ неохотою). Развѣ можно по наружносги судить о достоинствѣ? Я мало что его видѣлъ, но долженъ знать, кто онъ и что имѣсть?

**Опец.** Ну, полно же горячить ся, слушайте меня внима тельно. Онъ службою своею не можетъ похвалить ся чрезъ начальство, всегда его тѣнчившее, но онъ въ отставкѣ губернскій секретарь, въ выборы идетъ. 575 душъ въ одномъ селѣ; а кавковъ онъ....

**Шпакъ.** Фамилія его.. Лопуцьковскій.... что-то... не изъ новыхъ-ли?

**Опец.** Помилуйте меня, Кирило Петровичъ, какой вамъ лучше фамилія? Нѣтъ, эта фамилія у насъ изъ первыхъ: моя жена изъ этой фамиліи. А о умѣ и прочихъ его способностяхъ можете судить сами; вотъ онъ, какъ нарочно, къ намъ идетъ!...

## Авленіе друге.

Тіи же и Лопуцьковскій.

**Шпакъ.** Какъ вамъ кажетъ ся наше мѣстоположеніе, Тимофѣй Кондратьевичъ?

**Лопуц.** Это прелесть! Когда я въ 32-гмѣ году вояжиро валъ изъ Чернигова въ Воронежъ, то, проѣзжая вашу деревню, любовалъ ся вашею природою и кое-что отмѣтилъ въ своемъ журналѣ.

**Шпакъ.** Вы ведете свой журналъ?

**Лопуц.** Ежедневно и со всею подробностію. Записываю, гдѣ былъ, что видѣлъ, слышалъ, съ кѣмъ что говорилъ и даже мыслилъ.

**Шпакъ.** Это, должно быть, полезно?

**Лопуц.** Прелестъ какъ полезно! Вообразите, что во время моего вояжа въ Воронежъ, на обратномъ пути въ Черниговъ, я, заглянувъ въ мой журналъ, напередъ зналъ, гдѣ буду ночевать и что найду къ ужину.

**Шпакъ.** Вы только къ Воронежу изволили путешествовать?

**Лопуц.** Нѣтъ; я прежде проѣхалъ не къ Воронежу, а въ самый Воронежъ, на дворянскую улицу, а потомъ уже вы-

— 541 —

ѣхалъ изъ Воронежа обратно въ Чернитовъ. Туда я сѣдѣлалъ
645 веретъ и въ обратный путь столько же точно.

Шпакъ. Не по дѣламъ ли службы былъ вашъ вояжъ?

Лопуц. Никакъ нѣтъ-съ; я на лицо никогда не служилъ,
а вояжировалъ я; — чтобы любовать ся природою; я очень
люблю природу, а особливо различную.

Шпакъ. Въ деревнѣ занимаетесь хозяйствомъ?

Лопуц. Занимаюсь и устроиваю его по новой методѣ, слы-
шанной мною отъ одного проѣзжаго на пути, когда я вояжи-
ровалъ въ Воронежъ. Метода очень хороша, но я се не понялъ
и часто сбиваюсь.

Шпакъ. Какъ великъ доходъ вы получаете?

Опец. О, Тимофѣй Кондратьевичъ имѣетъ отлично устро-
енное хозяйство, такъ что, въ разсужденіи реставраціи, при-
мѣняя состояніе нынѣшнее европейской политики, то я... когда
нибудь яснѣе вамъ объясню.

Лопуц. Одобренный лестными отзывами почтенныхъ со-
сѣдей, я хочу упрочить свое состояніе въ собственный свой
родъ, и для того хочу послѣдовать великому закону священ-
ной природы...

Шпакъ. Какое же ваше намѣреніе, если можно открыть?

Лопуц. О, конечно можно и даже должно. Намѣреніе
мое есть... то есть... послѣдовать природѣ.,, которая сама жи-
ветъ...

Опец. Дозвольте мнѣ войти въ довольно затруднительное
ваше положеніе и объяснить все дѣло. Когда въ европейской
политикѣ, въ разсужденіи реставраціи, замѣчена была шаткость,
тогда въ английскомъ парламентѣ не помню какой-то лордъ
произнесъ сильную рѣчь, въ которой ясно доказалось, что...
что то такое.... не вспомню предмета рѣчи....

Шпакъ. Скажите только, въ какомъ Нро эта рѣчь напе-
чатана и на какой страницѣ, то я ее тотчасъ найду и прочту
самъ. Я охотнѣе читаю, нежели слушаю.

Лопуц. Но кажетъ ся вы отстали отъ матеріи, къ невы-
годѣ моей.

Опец. Я совѣтѣмъ не отсталъ, а только сѣдѣлалъ маленькій
приступъ, какъ и должно въ каждомъ политическомъ пред-

— 542 —

метѣ, потому что, въ разсужденіи реставраціи, не будетъ тогда
политическаго равновѣсія.

**Лопуц.** Я васъ прошу обоихъ поспѣшить моимъ дѣломъ:
васъ — пересказать. а васъ — выслушать и скорѣе согласить
ся на мое желаніе.

**Опец.** Кажетъ ся, я довольно объяснилъ.

**Шпакъ.** Какъ яснѣе не можно; я все понялъ.

**Лопуц.** Слѣдовательно, что же я услышу?

**Шпакъ.** Съ моей стороны, я не могу ничего рѣшитель-
наго сказать. Каждый человѣкъ имѣетъ свое правило; мое
такое: всѣ дѣла должно дѣлать въ послѣдующемъ порядкѣ;
теперь я читаю газеты за весь прошедшій годъ и ничѣмъ по-
стороннымъ не занимаюсь; окончивъ ихъ, я займусь вапимъ
предложеніемъ.

**Лопуц.** Мы, вояжёры, любимъ во всемъ спѣшить дабы
выиграть время, потому что на опытѣ извѣстно — время всего
дороже, и тотому я просилъ бы поспѣшить и въ рѣшеніи моей
участи...

**Шпакъ.** Вотъ идетъ жена моя; мнѣ нужно знать ея
мнѣніе.

## Явленіе третье.

Тіи же, Фенна Степановна и Аграфена Семеновна.

**Шпакъ.** Время прекрасное! Вы очень хорошо вздумали,
что вышли погулять въ садъ.

**Агр.** У насъ въ Петербургѣ въ это время обыкновенно
прогуливаютъ ся... но это не Лѣтній садъ!... Ахъ, какая раз-
ница!.. (отводить мужа и говорить ему тихо.) Я замучена, мой
другъ! Вообрази, что хозяйка меня и теперь также называетъ,
какъ до моей поѣздки въ Петербургъ: Горпинка! Ахъ, какая
малороссіянка!

**Опец.** Но... обращаясь къ европейской политикѣ, мы на-
ходимъ, что Анличане — впрочемъ народъ коммерческій —
въ разсужденіи реставраціи, весьма часто. даже и королей
своихъ, зовутъ полуименемъ.

**Фен.** (межи тымъ говорившая тихо съ своимъ мужемъ.) Поми
луйте меня, Кирило Петровичъ! Я вамъ не наудивляю ся! И

— 543 —

хотя вы меня сейчас убейте, такъ я не возьму толкъ: какъ можно человѣку съ вашимъ умомъ не обсудить, что замужествомъ дочери должно спѣшить? Развѣ хотите, чтобы вы вѣкъ плакали? Съ чего вамъ вздумало ся откладывать? Это богъ знаетъ что!

**Шпакъ.** Но я думалъ, что для приличія...

**Фен.** Какія тутъ приличія, богъ съ вами! Одумайтесь, или лучше никогда ни о чемъ не думайте; а то какъ станете обдумывать, такъ и испортите все дѣло. Это уже не впервое! Слѣдуйте лучше своему благоразумію, да вспомните и себя: съ первого вашего слова батюшка и по рукамъ ударилъ.

**Шпакъ.** Такъ хорошо - же. я его сведу съ Присинькою, пусть они объяснять ся. какъ, помните, и мы съ вами, мачточка?

**Фен.** Да, это не дурно. Однимъ словомъ, дѣйствуйте по вашему разсудку.

**Агр.** Кирило Петровичъ! В васъ кромѣ этого сада нѣтъ ничего болѣе для гулянья?

**Фен.** Какъ нѣтъ? а помнишь, Горпинка, наську, гдѣ мы съ тобой, еще какъ дѣвками были, въ бочечки качали ся?

**Агр.** Чрезъ столько лѣтъ, кажетъ ся, можно все забыть. У насъ въ Петербургѣ напротивъ: сколько мѣстъ, садовъ, острововъ, гдѣ можно прогуливать ся!

**Лопуц.** Когда я въ 32 году вояжировалъ изъ Чернигова въ Воронежъ, то на дорогѣ однажды, любуясь природою, нашелъ одно мѣсто для гулянья восхитительное, фениксъ, настоящій земной рай!

**Агр.** Но върно всей не то, что у насъ въ Петербургѣ Невскій проспектъ! Ахъ, Невскій проспектъ!.. Я здѣсь даже подобнаго ничего не вижу.

**Опец.** Петербургъ и тѣмъ хорошо, что у васъ вся европейская политика передъ глазами. Когда бывало я, сидя за своимъ бюро, обсужу, въ разсужденіи реставраціи, положеніе Европы и потомъ выйду въ кондитерскую, то напередъ уже знаю, что написано въ газетахъ и журналахъ.

**Агр.** Апрапо, Фенна Степановна, вы получаете какія журналы?

— 544 —

**Фен.** Не знаю, душечка Горпинка. Я по экономії ничего не знаю; гдѣ мнѣ бабѣ въ это вмѣшивать ся! всѣмъ завѣдываетъ мужъ.

**Шпакъ.** Я получаю только Московскія вѣдомости и читаю ихъ по прошествіи года, за одинъ разъ. Журналовъ же не могу читать; тамъ вѣчно: продолженіе впредь — жди конца цѣлый мѣсяцъ.

**Агр.** Ахъ, какъ можно не читать журналовъ! Изъ нихъ бы вы узнали, что уже строжайше запрещено говорить и писать: „сей и оный,“ и что даже и друзей нельзя называть полуименемъ. (тихо до мужа.) Каково?

**Опец.** Хоть бы въ английскомъ парламентѣ.

**Агр.** Какъ вы объ этомъ думаете, Фенна (Степановна?)

**Фен.** Я думаю, душечка Горпинка, что какъ то умудряетъся свѣтъ все больше и больше, такъ что и Господи!

**Агр.** (въ сторону.) Она и въ Петербургѣ не образовалась бы.

**Лопуц.** Когда я вояжировалъ въ Воронежъ, то придумалъ, что мы напрасно зовемъ себя по имени и отечеству: ямщики зовутъ другъ-друга полуименемъ и не встрѣчаютъ замѣшательства.

**Опец.** Европа, въ разсужденіи реставраціи, вся зоветъ себя только по фамиліі.

**Агр.** Но мы, мой другъ, благодаря бола. живемъ не въ Европѣ.

**Опец.** О, конечно; у насъ вѣжливость совсеммъ на другой степени. Въ послѣдній разъ бытности моей въ Петербургѣ....

**Шпакъ.** Развѣ вы не въ первый разъ нынче было въ Санкпетербургѣ?

**Опец.** Н... н... нѣтъ, но... когда я теперь, то есть, въ послѣдній разъ былъ въ Петербургѣ, то похвалюсь вамъ на счотъ вѣжливаго со мною всѣхъ обращенія. Даже при знакомствѣ моемъ съ господами министрами...

**Шпакъ.** Такъ вы познакомились и съ господами министрами? Что, каково ихъ обращеніе съ нами, провинціалами?...

**Опец.** О, превѣжливое, преласковое! Бывать я у нихъ, правда, не бывалъ, но встрѣчаясь съ ними, свидѣтетьствовалъ имъ свое почтеніе уважительнымъ, со снятіемъ шляпы, покло-

— 545 —

номъ; то вѣрите ли вы, Кирило Петровичъ, они мнѣ всегда вѣ-
жливо откланивались, даже и не зная вовсе, кто я!

Фөн. (до мужа.) Знаете, душечка, что? Чѣмъ намъ тутъ
стоять, и ничѣмъ не занимать ся, такъ не приказать ли сюда,
для-ради скуки, подать чего-нибудь закусить? Яшницу, тво-
рогу со сметаною, цыплять жареныхъ, грибковъ на сковородѣ,
да еще чего-нибудь?

Агр. Ахъ, моя милая Фенна (Степановна! Еще часу нѣтъ,
какъ мы обѣдали. Какъ это можно?

Фөн. И, душечка Горпинка, что за счоты! У насъ въ де-
ревнѣ весвос. не купленное. Прикажете? тотчасъ изготовятъ;
у меня кухарка проворная, и горяченькое подадутъ. Такъ, пе-
рекусить пока до полдника.

Агр. Фи. какъ это можно? у насъ въ Петербургѣ даже
и не ужинаютъ. Вотъ идутъ къ намъ дѣвицы, компанія наша
умножить ся. да и Тимофею Кондратьевичу будетъ повеселѣе.

Лопуц. Мы, вояжёры, должны привыкать къ единочеству.
Во время моего вояжа въ Воронежъ я и одинъ не скучалъ;
правда, я тогда не былъ влюблёнъ (вздыха.)

Агр. А теперь?

Лопуц. Пісі ісі ісі!

Япленіе четверте.

Тіже Присинька и Эвжени.

Эвжени. Вотъ гдѣ наши машермеры! Мы васъ, машер-
меръ, искали по всему саду.

Агр. А мы сюда прямо вышли изъ дому.

Эвж. А, машермеръ! сколько здѣсь прелестныхъ видовъ!
Мы съ машеръ Присинькою нашли одно прероманическое мѣ-
сто, тре сюпербъ! Въ одномъ романѣ я читала описание точ-
нёхонько этого мѣста.

Агр. Какія здѣсь могутъ быть романическія мѣста! По-
смотрѣла бы ты въ Петербургѣ; тамъ у насъ на каждой ули-
цѣ вездѣ встрѣтишь романъ.

Фөн. Надо думать, что это имя модное, когда вездѣ встрѣ-
чаютъ ся.

35

546 —

**Агр.** Ахъ нѣтъ. не то (въ сторону.) Я съ ней теряю всякое терпѣніе!... (до дочки.) У насъ въ Петербургѣ одинъ Невскій проспект стоитъ лучшаго романа въ четырехъ частяхъ. Здѣсь ты подобнаго никогда не увидишь!

**Эвж.** Пуркуа же вы меня не взяли съ собою?

**Агр.** Ты прошлаго года была еще такъ мала, а туда дѣтей не возятъ.

**Шпакъ.** (поговоривши тихо съ женою, до Опецковского.) Я нахожу приличнымъ оставить здѣсь молодыхъ людей изъяснить ся между собою. Предложите вашей супругѣ и дочери итти гулять, а вамъ не угодно ли со мною посмотрѣть мои овчарни?

**Опец.** Потрудитесь, Фенна Степановна. похвастать моей женѣ вашимъ птичьимъ дворомъ. гдѣ кормятъ ся эти жирныя гусей, которыми вы насъ за объдомъ обкормили. А мы съ Кириломъ Петровичемъ вглянемъ на его гиппанскихъ овецъ, и я тутже, къ рѣчи, докажу ему, что въ раз'eужденіи реставраціи, дѣйствія Карлистовъ правильнѣе, чѣмъ Христиносовъ.

**Шпакъ.** Послѣдствія покажутъ, что Христиносы въ военныхъ дѣйствіяхъ искусенѣе Карлистовъ (може тымъ оба ὁтходятъ.)

**Агр.** А вы молодой человекъ, останьтесь при дѣвицахъ и оберегайте ихъ отъ всѣхъ непріятностей. (до Лопуцьковского тихо.) Мы васъ нарочно оставляемъ, даемъ вамъ случай объяснить ся. (до дочки тихо.) Побудь съ ними немного и оставь ихъ однихъ. (до Фенны Степановны.) Ну моя милая Фенна Степановна, ведите мене куда вамъ угодно.

**Фен.** Я васъ сначала поведу. гдѣ у меня доятъ коровъ, а тамъ-гдѣ запираютъ телять; потомъ осмотримъ куръ, гусей, утокъ, насѣтокъ, цѣплять.... (ônтходятъ)

**Лопуц.** (голосно вздыхае.)

**Эвж.** О чемъ вы, Тимофей Кондратьевичъ, вздыхаете, или о комъ?

**Лопуц.** Ни о комъ и ни о чемъ; мнѣ ужасъ какъ жарко.

**Прис.** Такъ не угодно ли вамъ итти въ комнату отдохнуть?

**Эвж.** О нѣтъ, нѣтъ, не уходите. Я знаю, ву земе дю флёръ; я этой часъ нарву вамъ отличныхъ. Ресте юнъ пе иси. (до Приськи.) Экспре.

**Прис.** Пойдемъ, вмѣстѣ нарвёмъ.

— 547 —

**Эвж.** Нѣтъ. машеръ Присинька, ты побудь съ монперомъ кузиномъ; я мигомъ ворочусь. (до неи тихо.) Моя машермеръ приказала мнѣ оставить васъ однихъ. (Поспѣвуючи убѣгае.)

**Прис.** (въ сторону) Что это такое? не для объясненій ли меня съ нимъ оставили?

**Лопуц.** (въ сторону.) И такъ, мнѣ должно объяснить ся въ любви... попробуемъ. (кашляе.) Позвольте васъ обезпокоить... во-просомъ, изволили вы быть въ Воронежѣ?

**Прис.** Нѣтъ-съ.

**Лопуц.** (пойдячи близне) А... изволили ли быть въ Чер-нитовѣ?

**Прис.** Нѣтъ-съ.

**Лопуц.** А я и тамъ былъ... (въ сторону) Что же мнѣ тенеръ говорить? Такъ вы етало нигдѣ не изволили быть?

**Прис.** Нигдѣ.

**Лопуц.** Это прелѣеть. удивительно!... А... не изволите ли желать проѣздить съ туда... или оттуда?

**Прис.** Нѣтъ: не желало.

**Лопуц.** Такъ... можетъ быть... чего другаго желаяете.

**Прис.** Ничего не желаю.

**Лопуц.** (въ сторону.) Отрѣжу прямо, да и конецъ. (до неи.) Позвольте вашъ спросить: не изволите ли желать вытти замужъ?

**Прис.** Также нѣтъ.

**Лопуц.** А... еслибы... за... за меня?

**Прис.** Также нѣтъ.

**Лопуц.** А... если бы я былъ въ васъ... влюблень?

**Прис.** Все также нѣтъ.

**Лопуц.** Какъ же это?... а родители ваши сказали мнѣ, что вы нойдёте!

**Прис.** Родители могутъ мнѣ приказывать, но я буду пла-кать и молить, чтобы не губили меня и не дѣлали несчастною.

**Лопуц.** Да нечто я тиранъ, или не хорошъ собой, что вы за мною должны быть несчастною? Это ужасно слышать!

**Прис.** Не найду счастья, а этого уже много!

**Лопуц.** А почему же не найдете? Я вамъ доставлю всё: поѣдемъ вояжировать въ Воронежъ...

**Прис.** Позвольте мнѣ такъ же прямо отвѣчать, какъ вы меня спрашиваете: Вы мнѣ... не нравитесь.

*

— 548 —

Лопуц. Это, кажетъ ся, на отрѣзъ.

Прис. Прошу не сердить ся за мою искренность.

Лопуц. Какъ не сердить ся? Нада треснуть отъ досады.
Это отказъ, отказъ. (въ сторону.) И уже пятнадцатая невѣста
отказала. Это прелестъ, какъ досадно! Пойду думать, что мнѣ
въ такомъ положеніи дѣлать. (до Присиньки.) Прощай, непре-
клонная, на вѣки! (ôtходитъ)

Прис. (сама.) Что то мнѣ будетъ теперь? Хоть что хо-
тятъ, а не пойду за него и ни за кого, если не за моего ми-
лаго Ваню... Ума не приложу, что мнѣ бѣдной дѣлать?

## Авленіе пяте.

### Присинька и Эвжени.

Эвж. А что, машеръ Присинька, гдѣ же твой женихъ?

Прис. Какой женихъ?

Эвж. Мой моншеръ кузинъ. Онъ видно безъ объясненія
ушелъ, оробѣлъ?

Прис. Нѣтъ, онъ всё приговорилъ.

Эвж. Что же ты ему отвѣчала?

Прис. То, что чувствовала.

Эвж. И вѣрно отказала?

Прис. Кажетъ ся.

Эвж. Ахъ, какая же ты, машеръ! Пуркуа ты это сдѣ-
лала? Твоя машермеръ будетъ сердить ся.

Прис. Она этаго ожидаетъ. Извѣстна причина, почему я
за него не иду.

Эвж. А, вѣрно ты, машеръ, юнъ не амуре? Комса? Ахъ,
открой мнѣ свою тайну!

Прис. Это уже не тайна, многіе знаютъ....

Эвж. Не засѣдатель ли, что къ намъ ёздитъ? Такъ ты
мнѣ риваль.

Прис. Будь покойна. Капитанъ Скворцовъ....

Эвж. Вотъ что у васъ стоитъ? А каковъ онъ, собою?

Прис. Отличный, примѣрный изъ молодыхъ людей! и какъ
онъ любитъ меня, и какъ я...

Эвж. Какъ досадно, что у насъ въ деревнѣ не стоять во-
енные! И онъ уже открылъ ся тебе?

— 549 —

**Прис.** И просилъ руки моей, но ему отказали.

**Эвж.** Почему?

**Прис.** Нотому, что онъ бѣденъ.

**Эвж.** Что же вы предпринимаете?

**Прис.** Умереть, но не измѣнить другъ-другу. Конечно, онъ упрашиваетъ меня бѣжать, но я на это никогда не рѣшусь.

**Эвж.** Ахъ, машеръ Присинька, почему же не согласить ся? Комъ се жоли: выходишъ скрытно отъ всѣхъ чрезъ садъ, луна освѣщаетъ твой путь. ты дрожишъ, цугашъ ся всего; онъ выскакиваетъ изъ за дерева, ты падаешъ въ обморокъ и на его руки, онъ тебя безчувственную несетъ, сажаетъ въ коляску, вы скачете, вѣнчаетесь... Ахъ, какъ это весело! Я тебѣ даю монъ пароль, что если мы кто предложить бѣжать, я тотчасъ соглашуєь и уйду.

## Явленіе шесте.

Тінже и Аграфена Семеновна.

**Агр.** Уфъ!... задыхаю ся совсѣмъ. Ну, на что это похоже, въ самый жаръ ходить такъ долго! Ничего не осталось, чего бы мы не пересмотрѣли: и куръ, и насѣтокъ, и все это въ ужасномъ одно отъ другаго разстояніи! Нѣтъ, у насъ въ Петербургѣ этимъ не занимаютъ ся. Теперь пошла еще смотрѣть своихъ утятъ, но я уже не могла итти за нею, хотя говорить тамъ большая тѣнь и можно бы отдохнуть.

**Прис.** Машинька моя большая охотница до всего этого, и у нее все въ порядкѣ.

**Агр.** И пусть будетъ въ порядкѣ, но зачѣмъ же мучить другихъ, водя такъ далеко и показывая всю эту гадость. Аправо, объяснялъ ся ли съ вами Тимофѣй Кондратьичъ и какой отвѣтъ получилъ?

**Эвж.** Имажине, машермеръ, что моя машеръ Присинька не можетъ вытти за моего кузина; но она имѣетъ къ тому сильную причину.

**Агр.** А, это вѣрно особенная любовь? Понимаю. У насъ въ Петербургѣ каждая хорошо воспитанная дѣвица или замуж-

— 550 —

ная дама, имѣетъ особенную любовь. Въ обществѣ, къ кото-
рому я въ Петербургѣ припадлежала, это вообще принято.

Эвж. Ахъ, моя милая машермеръ! Уговарите я машер-
меръ, чтобы она не разлучила двухъ эстрастно любящихъ ся
сердецъ, и пуркуа бы ихъ не соединить?

Агр. Но кто же это такой, кого она любить? Не пред-
осудительно ли будетъ? Правда, и это ныньче въ употребленіи.

Прис. О нѣтъ, нѣтъ! Я никогда не забуду, чѣмъ я обязана себѣ и родителямъ.

Эвж. Ябъ вамъ въ короткихъ словахъ все разсказала, но вотъ идутъ наши моншерперы, а при нихъ нельзя.

## Ивленіе геме.

Гиже, Опецковскій и Шпакъ

Шпакъ. Воля ваша. Осипъ Прокоповичъ, изъ чего вы это
все заключаете? Министры коротевы Христины весь преумные
люди; я изъ прошлогоднихъ газетъ виѣть, что они очень на-
блюдаютъ ея пользы.

Опец. Изъ прошлогоднихъ газетъ! А вы того не знаете,
Кирило Петровичъ. что весь эти умные министры суть карика-
туры донъ... т. е.... креатуры допъ Карлоса. и они запутыва-
ютъ королеву; это я, сидя за моимъ бюро, ясно вижу. Я уди-
вляюсь вамъ, какъ можно читать газеты чрезъ годъ; и недѣлю
не читавши, тотчасъ, въ разсужденіи реставраціи, упустишь
нить европейской политики. Стало быть, вамъ не извѣстно, что
король греческій женилъ ся и на комъ?

Шпакъ. Женилъ ся или нѣтъ, не знаю. но знаю навѣр-
ное, на комъ онъ женитъ ся.

Опец. А на комъ бы, по вашему миѣнію?

Шпакъ. Скажу и не ошибусь: на дочери турецкаго суд-
тана.

Опец. Это же отъ чего Кирило Петровичъ?

Шпакъ. Онъ человѣкъ умный, Осипъ Прокоповичъ; онъ
разочетъ, что симъ способомъ соединитъ двѣ враждующіе дер-
жавы; тутъ же христіянство... и всё таки очень выгодно.

Опец. Какъ вы всегда смѣшно судите. Кирило Петровичъ!

— 551 —

Шпакъ. Пусть и смѣшно. Осипъ Прокоповичъ, но не глупо, какъ...

Опец. Какъ кто, Кирило Петровичъ? Не какъ я ли ?

Шпакъ. Сами догадались.

Опец. Вотъ вы опять на ссору. Женитьба короля греческаго, въ разсужденіи реставраціи, дѣло не бездѣльное, и объ ней нельзя судить такъ легко, какъ вы судите. Позвольте мнѣ эту часть разумѣть больше, потому что я, сидя за моимъ бюро, ясно вижу, что торговыя сношенія съ Европою... то есть... въ разсужденіи реставраціи... какъ бы вамъ сказать... по равновѣсію Европы... нужно знать постѣдствія переговоровъ...

## Явленіе осме.

Тіжъ и Лопуцьковскій.

Лопуц. Послѣдვія переговоровъ самыя непріятныя.

Опец. Какъ и отъ чего?

Лопуц. Потому, что кто никуда не вожжировалъ, тотъ смотритъ на насъ....

## Явленіе девяте.

Тіже и Фенна Степановна.

Фен. (еще за кулисами кричитъ.) Ой!... ой!... помогите!... растуйте!... кто въ бога вѣруетъ! Защитите! (выходитъ на сцену блѣдая, перестрашеная; мужь и дочка кидаютъ ся до неи.)

Прис. Маминька, что съ вами?

Шпакъ. Что съ вами, моя Фенночка?

Фен. Охъ!... насилу жива!

Агр. Это истерика. Скорѣе гофманскихъ капель, перья... У насъ въ Петербургѣ этимъ помогасть въ истерикѣ...

Фен. Какая къ чорту истерика! Я ее отъ роду не знала и понятія не имѣю... Пришлось было въ обморокъ падать, да не знала какъ люди падаютъ, хоть убѣнте не знала и не видѣла ни на комъ обморока. такъ я скорѣе сюда побѣжала... Охъ!

— 552 —

**Шпакъ.** Да отъ чего же вы, маточка, располагали было въ обморокъ упасть?

**Фен.** Охъ, душечка, Кирило Петровичъ!... Вы непремѣнно должны вызвать капитана на поединокъ...

**Шпакъ.** Я?... его на поединокъ?... Что вамъ, маточка, это вз düşалось посягать на жизнь мою?

**Фен.** Чтобы отометить за мою и за вашу честь... Вызовите его, душечка, непремѣнно; а чтобы онъ васъ не убилъ, такъ вы нарочито ешрячьтесь подалѣе, а людей тамъ на мѣстѣ поставьте; онъ только что придетъ, а они чтобы выскочили, и чтобы порядочно его приколотили.

**Шпакъ.** Да за что же?... Я все ничего не знаю.

**Фен.** Охъ! какіе вы, душечка, непонятные! Онъ обидѣлъ мою и вашу честь...

**Шпакъ.** Какъ это? разскажите когда можно.

**Фен.** А вотъ какъ, просто, какъ обыкновенно обижають честь. Я пошла посмотрѣть утěнковъ на прудѣ, а тамъ такая тѣны отъ густыхъ деревьевъ, что съ трудомъ можно разглядѣть... Вотъ я ничего не видала, хоть сей часъ убейте меня. никого формально не видѣла только что переложила руку черезъ плетень, чтобы оттуда отпереть калитку, какъ втруть капитанъ...

**Прис.** Ахъ!

**Шпакъ.** Нуте, капитанъ... и что онъ?

**Фен.** Сидѣлъ за плетнемъ въ кустахъ, и черезъ плетень схватилъ...

**Шпакъ.** Нуте, нуте!

**Фен.** Схватилъ меня за руку и началъ страстно цѣловать... потомъ...

**Шпакъ.** Потомъ... нуте, маточка, ужъ дорѣзывайте.

**Фен.** Охъ!... языкъ не поворотить сѣ договаривать. Во-зите, душечка, изъ за плетня цѣлуетъ мою руку и потомъ... тѣфу! началъ говорить мнѣ любовныя рѣчи и такъ сладко улещалъ меня, чтобы я съ нимъ обѣжала...

**Шпакъ.** Вы же, маточка, что на это?

**Фен.** Сами можете посудить, каково мнѣ было всё это слушать. Благодаря бога во весь мой вѣкъ никто не объявлялъ мнѣ любви, и въ двадцать лѣтъ нашей супружеской жизни

— 553 —

никто меня не привлекал къ невърности мужу, а тутъ такой
молокососъ вз düşалъ !

Эвъж. (тихо до Прись.) Върно, машеръ, это у тебя съ нимъ
назначено было свиданіе ?

Прис. Ахъ. такъ точно; онъ меня убѣждалъ придти къ
пруду, но я всё не рѣшилась.

Шпакъ. Что же вы, маточка. сдѣлали. какъ выслушали
его любовныя рѣчи?

Фен. У меня такъ и захватило духъ...

Эвъж. Это обыкновенно бываетъ, когда слушаешь объявленіе любви.

Фен. Не могу кричать; онъ держитъ руку, не могу калитки отпереть; наконецъ какъ-то собралась съ силою, руку вырвала. калитку отперла, крикнула, и бросилась къ нему съ кулаками. Онъ тутъ какъ увидѣлъ уже меня, какъ закричитъ: ахъ, какъ я ошибъ ся! и бросилъ ся....

Агр. Видно знаетъ свѣтъ. У насъ Петербургъ, въ подобныхъ случаяхъ, всегда такъ изворачиваютъ ся.

Шпакъ. На кого же онъ, маточка, потомъ бросилъ ся.

Фен. Бросилъ ся бѣжать, да не попалъ по дорожкѣ, а
прыгнулъ въ прудъ и какъ разъ по этое время! (показуе по
груди.) Я такъ и обмерла!

Шпакъ. Отъ чего же вы, маточка. обмерли: отъ испугу
или отъ жалости?

Фен. И отъ испугу и отъ жалости-таки.

Шпакъ. И отъ жалости? вотъ что.

Фен. Ахъ боже мой, Крило Петровичъ! Не подумайте
чего худаго. Жалость по человѣчеству и ничего больше, хоть
сей часъ убѣйте, больше ничего. Я ужъ его и не видала, на-
чала кричать не своимъ голосомъ и бросилась къ вамъ.

Опец. Сравнивая теперешнее происшествіе съ ходомъ евро-
пейской политики, я нахожу, что подобный изворотъ не новый.
Когда аглинскій министръ Питтъ вз düşалъ, въ разсужденіи
реставраціи, въ... въ... вотъ не вспомню, въ которомъ это году...
Тимофѣй Кондратьевичъ! Вы помните, въ которомъ это году?

Лопец. Это было въ 32 году. что я вояжировалъ изъ Чер-
нинова въ Воронежъ и обратно...

— 554 —

**Шпакъ.** Я теперь попалъ. какъ это произошло. Тутъ есть ошибка. Капитанъ, условься въ свиданіи и ожидая его, чуть увидѣлъ изъ за плетня вашу ручку. Фенночка, то и счелъ ее за Присину. съ которой у него, долженъ вамъ открыть, большія лады.

**Агр.** А, а! такъ вотъ что?

**Фен.** Образумтесь, Кирило Петровичъ, что вы? Я не наудивляюсь, какъ можно съ вашимъ умомъ такъ часто и легко ошибать ся? Возможно ли, чтобы капитанъ не различилъ моей руки съ Присиною? Нѣтъ, это его умыселъ на честь мою. Когда ему въ Присѣ отказали, такъ онъ, видно, въ меня влюбилъ ся.

**Шпакъ.** Говорите вы, маточка, что хотите, а оно точно такъ, какъ я говорю. Наконецъ чтобы пресѣчь все это, я принялъ твердое намѣреніе успокоить насъ, а тебя, Присинька, учить. Сего же дня сговариваю тебя съ Тимофеемъ Кондратьевичемъ, а васъ прошу вечеромъ на сговоръ. Сей часъ зазываю всѣхъ сосѣдей. Конецъ дѣлу, и капитанъ останетъ ся въ дуракахъ.

**Прис.** О боже, что я слышу?!

**Лопуц.** Ахъ, какъ я частливъ буду! Тогда могу вояжировать вдвоемъ еще далѣе Воронежа.

**Агр.** Прекрасно вздумано. Ужо ввечеру вы увидите на мнѣ платье самой послѣдней моды, сущій антикъ.

**Эвж.** (до Присиньки.) Не грусти такъ, моя машеръ Присинька! Развѣ это не великое утѣшеніе, что ты будешь замужемъ? Я, ну твоемъ мѣстѣ, все бы шѣла и скакала.

**Опец.** Въ разсужденіи реставраціи, эта мѣра весьма близка къ той, которую иногда английскіе министры предпринимаютъ..

**Шпакъ.** Вы, маточка, что такъ задумали ся? Согласны ли на мой плантъ?

**Фен.** Выдумка ваша не глупо вздумана, только жаль, что я прежде этаго не знала в не распорядилась съ ужиномъ; а гостей таки много будетъ, нада ихъ принять и угостить; такъ я это и думаю объ ужинѣ.

**Прис.** Батинька и маминька! Сдѣлайте милость, не губите меня, не выдайте за Тимофея Кондратьича! Я не пойду

— 555 —

за капитана, когда онъ вамъ не угольсъ, да и ни за кого.
Отпустите мент въ монастырь!

Лопуц. Я не придумаю, отъ чего я вамъ такъ противень!

Фөн. Съ чего ты это вздумала отказывать ся, когда я
уже всѣ блюда къ ужину придумала?

Шпакъ. Не бывать этому, вздоръ! Честь моя требуетъ рѣшительной мѣры. Въ самомъ дѣлѣ, не на дуэль же мнѣ съ этимъ сорви-головою выходить! Отдамъ тебя другому, а канатанъ хоть волкомъ вой. Теперь не угодно ли въ домъ къ чаю, а потомъ, когда прочіе гости подъѣдутъ, тогда и сговоръ и въ саду танцы и гулянье.

Агр. В настъ въ Петербургѣ всѣ такие случаи обыкновенно
происходятъ въ саду. Пойти къ туалету. (бере мужа и бываеть.)

Прис. Что я должна дѣлать, несчастная!

Эвж. Чудно! идетъ замужъ и горюеть. (Обѣ идуть до дому.)

Лопуц. По прапу женихъ, я долженъ находить ся при не-
вѣстѣ неотлучно. (иде за ними.)

Шпакъ. Теперь пойду писать зазывныя письма, пошлю за
музыкантами и займусь иллюминацією въ саду (иде до дому)

Фөн. Не оставляйте же меня, душечка, одной. Того и
смотрі. что капитанъ, увидѣвши меня одну, выскочитъ изъ за
кустовъ съ своею любовію. Долго ли до бѣды? Пропала тогда
съ душой и тѣломъ! (спѣшить за мужемъ.)

ДѣЙСТВІЕ ЧЕТВЕРТЕ.

Явленіе перве.

Скворцовъ и Шельменко выходятъ за противныхъ сторонъ.

Сквор. Гдѣ ты это пропадаешь? Я тебя жду больше ча-
са. Успѣлъ ли это провѣдать?

Шельм. Усѣо узнавъ, ваше благородіе! усѣо благонолушно
и усѣо гараздъ.

Сквор. Что же ты узналъ?

Шельм. Панночка плаче, мовь на лотокахъ вода бѣжить.

Сквор. Что же тутъ хорошаго? Чего же она плачетъ?

— 556 —

**Шельм.** Сьогоднѣ у вечерѣ ѣн просватаю за того поганого панича.

**Сквор.** Пропали всѣ мои надежды!... Но бѣдная Присинька плачетъ, видно, чувствуетъ свое несчастіе и рѣшительно не хочетъ за него.

**Шельм.** Ажъ труситъ ся, ваше благородіе! та, будучи, рѣшительно жала.

**Сквор.** Что слышу!... ожидалъ ли я отъ нее такой перемѣны?... Но кто тебѣ сказалъ, что она охотно идетъ за другого, и отчего же она плачетъ?

**Шельм.** Минѣ нйхто нйчого не казавъ, затымъ що я нйчого не бачивъ.

**Сквор.** Съ чего же ты взялъ, что она охотно идетъ?

**Шельм.** Вѣстимо, ваше благородіе! якабъ то дѣвка, щобъ замѣжь не хотѣла? А коли хоче, такъ, стало быть, буде плакати. Нехайже не заплаче, то мати заразъ ѣн потылицю натовче. Такъ отъ я собѣ, будучи, догадавъ ся: якъ чуте, що у вечерѣ сватаньня, а дѣвка, вѣстимо, що хоче, такъ й приходитъ ся ѣн плакати; такъ тсе то, и ônдленортувавъ, будучи, вашому благородію!

**Сквор.** Такъ это только твои глупые догадки; но что разсказываютъ люди?

**Шельм.** Нйчогѣсѣнько не росказують.

**Сквор.** Ты, вѣрно, не заводилъ съ ними объ этомъ матеріи?

**Шельм.** Де то вже не заводивъ, ваше благородіе! Казавъ й про матеріи, и про кожухи, було тамъ и про ônвцѣ и про панночку, загинавъ й про бджолы, такъ нйхто нй чичиркъ! Усѣ жахаютъ ся ônдъ насъ.

**Сквор.** Ты же имѣлъ тамъ какую-то любезную? Она должна бы тебя все передавать.

**Шельм.** А, щобъ та любезна сказилась! Знаете що, ваше благородіе? Той женихъ та, будучи, собѣ багатый; такъ и хлопцѣ іого, трясьця имъ! мають дещо, такъ до моей Мотрѣ та, тее-то, и пôдсыпали то моченыхъ кисличокъ, та горѣхôвъ, такъ вона до нихъ и роспадаетъ ся, а минѣ, якъ нйчимъ ѣн пôддобрити, такъ будучи, плюе. Колибъ ваше благородіе, буду-

— 557 —

чи, пожалували красну бамажку, або що, такъ. для усякого росходу, то можебъ вона й подобрѣшала.

Сквор. Вздоръ, пустяки; можно и безъ того обойтись.

Шельм. Я ще, ваше благородіе, якъ ще, будучи, (вздыхае.) служивъ у земському судѣ, такъ чувавъ и ôть членôвъ, тай ôть самого секлетаря, що буцѣмъ-то суха ложка ротъ дере.

Сквор. Перестань объ этомъ, а придумай, что мнѣ дѣлать, пока есть возможность недопустить Лопуцковскаго владѣть моею Присею.

Шельм. (оздумуючи.) Придумати? Щобъ то придумати... Дѣй юго чести!... Е! знаете що, ваше благородіе? Ось тутъ у садку, у вечерѣ, вони запьютъ сватаньня. Тамъ такій бенкетъ буде, що гай, гай! Птицю патрають, локшину крышуть. каганцѣ готують, щобъ по садку скрônзь видно було. Такъ вы приказѣть Усачову, будучи. запрягти нашу бричку. тай нехай дожида бôля греблѣ, а мы тутъ мнѣкъ кущами поприѣдаемо. Якъ вони розгуляютъ ся, та ще може подуть у проходку по саду. а мы тутъ панночку хапъ! та до брички та навѣкача до шлюбу... и усе тее-то, прочее. Нехай собѣ. будучи, объ полы руками бютъ ся, а завтра, нічого робити, самы запьютъ весѣлья. Ось зробѣмъ лишень такъ, то й буде гараздъ.

Сквор. Я рѣшусь и на эту крайность. Остань ся здѣсь, къ тебе Шпакъ имѣеть довѣренность и не будетъ подозрѣвать тебя. Ты же проворь какъ можно; предвари Присиньку, чтобы она ничего не страшилась и заговорить ее доведи ее скрытно отъ всѣхъ до той яблони; я васъ буду тамъ ожидать. Ахъ, Шельменко! если ты успѣшешь, то я не знаю, чѣмъ тебя благодарить! Все для тебя сдѣлаю.

Шельм. Минѣ вже, ваше благородіе, коли вже кажете, що оставки дати не можна, такъ держѣть мене при собѣ. Я вже óдъ васъ нîкуды не пôду.

Сквор. Ни въ чемъ тебе не откажу, если достигну своего благополучія. Смотри же, дѣйствуй умно и осторожно (ôтходить на сценѣ темнѣе.)

Шельм. (самъ.) Дѣвствуй!... проворь!.. добре вамъ приказувати! Колибъ васъ заставити дѣвствувати, выбъ не те скажали! А тутъ вже звѣсно, Шельменковî бѣда! Коли не. ôтсѣль, такъ ôттôle... Дивьсь! бѣжать сюды мои голубочки! Засяду та

— 558 —

поки конитанъ послухаю, ию вони нацикувати-муть. (ховае ся въ корчѣ.)

## Авленіе друге.

### Присинька, Эвжени и Шельменко сховавшій ся

Эвж. Сѣдлай милость, машеръ Присинька, не заходи да- леко. Твоя машермеръ приказала тебѣ одѣвать ся къ еговору, а ты побѣжала сюды. Какъ она узнаетъ, такъ достанетъ ся тѣбѣ.

Прис. Дай мнѣ въ послѣдній разъ взглянуть на тѣ мѣста. Гдѣ ла съ нимъ вмѣстѣ гуляла, говорила съ нимъ о нашей лю- бви, елушала клятвы его... Милая Назинька! пойдемъ къ пру- ду, недожидаетъ ли онъ тамъ меня: я хочу съ нимъ простить ся, какъ долгъ белить, въ послѣдній разъ.

Эвж. О къ пруду уже же въ зачоръ, что не пушу. Въ конесѣ свою машермеръ; она будетъ крѣпко сердить ся. Чрезъ нѣсколько дисей ты будешь замужемъ, свободна, тогда никто тѣбѣ не запретитъ съ нимъ виды! ся! Ахъ! какъ ты счастлива!

Прис. Могу ли быть счастлива съ тѣмъ, кого не люблю?

Эвж. Ме кескесе, что не любишь? а несъ таки будешь за- мужемъ. Лишь бы вырвать ся за мужъ, а любовь послѣднее дѣло; есть ли она между супругами, или нѣть, сет-ъталь. И безъ любви можно славно жить.

Прис. Я никогда не забуду моего Вани!

Эвж. Пуркуа и забывать? Вышедши замужъ, пользуй ся свободою, наряжай ся. разльѣзжай, веселись; а встрѣтила ся съ прежнимъ дружкомъ. Ванесю, вепомни прежнее и полюби ся съ нимъ опять немного. Ахъ, какъ бы я умѣла жить!

Шельм. (въ сторону.) Оть добра! Що, якбы ѣи воля?

Прис. Какъ ты мнѣ совѣтусшъ, милая Назинька? я хочу еще въ послѣдній разъ просить батиньку и маминьку, чтобы не отдавали меня за этого несноснаго Лопуцьковскаго.

Эвж. Пуркуа бо онъ тѣбѣ не нравить ся?

Прис. Скажи лучше, что въ немъ можетъ нравить ся? Не умѣетъ ни ходить, ни сидѣть, и какъ одѣть! Ни о чемъ не можетъ говорить, какъ только, что онъ вояжировалъ въ Во- ронежъ. Съ нимъ стыдно будетъ и въ люди показать ся.

— 559 —

Эвж. А какая тебя до него нужда? Ты выйдя за мужъ. будешь жить сама для себя. Ахъ, какъ я тебя завидую! Чорть знаетъ, когда я дождусь къ себѣ жениха! Какой первой служитъ ся, за того не пойду. Жеву при тебя машеръ. не упрямь ся, выходи скорѣе.

Прис. Если просьбы ничего не помогутъ и меня будутъ насильно выдавать. то я и при сговорѣ, и при вѣнцѣ буду кричать, что я не хочу за Лопуцьковскаго. Если не за Скворцова, то и ни за кого не хочу.

Эвж. За него же тебя не отдаютъ. Ну анфень, уйди съ нимъ.

Шельм. (въ сторону) Отсе розумне слово сказала!

Прис. Ни за что на свѣтѣ не едѣлаю этого! Я очень много чувствую, понимаю, но не умѣю выразить, что не хорошо идти противъ воли родителей во всякомъ случае, а solidливо въ такомъ важномъ

Эвж. Ну, такъ я тебя не понимаю: уходить не хочешь, и замужъ итти не хочешь, потому что жаль оставить своего милаго дружка. Бросілъ его забудь когда уже нельзя быть за нимъ.

Шельм. (въ сторону.) А шобъ ты на съмь словѣ подавилась!

Прис. Жаль мнѣ, что не могу высказать тебя всего, какъ я понимаю о всѣхъ твоихъ предложеніяхъ. и почему они не-йдутъ ни мнѣ, ни всякой дѣвицѣ. Ты больше моего училась въ пенсіонѣ и больше знаешь; но я, какъ не ученая, можетъ быть и ошибаюсь, но вижу, что ты какъ-то не такъ говоришь, какъ должно.

Шельм. (въ сторону розглядаючись.) Гень, гень и копитанъ. Давай іого сюды (ôтходитъ.)

Эвж. Я говорю то, что слышала отъ другихъ и еходно съ моими чувствами, и ву верé. что я таки урвусь замужъ, буду жить по своей волѣ и буду счастлива; а ты просидишь цѣлой вѣкъ въ дѣвкахъ, развѣ помрутъ твои родители или образумишь ся и уйдешь съ своимъ Ванею.

Прис. Не накажи меня богъ первымъ, а на послѣднее, противъ ихъ воли я никогда не рѣшусь,

— 560 —

## Явленіе третье

Тінже, Скворцовъ и Шельменко

**Сквор.** (кидаючись до Присиньки.) Наконецъ, обожаемая Присинька, имѣю неизъяснимое наслажденіе видѣть тебя, говорить съ тобою. Цѣловать твою милую ручку... Но зачѣмъ сс отнимаешь? Это вѣрно другъ твой и ей известна взяимная наша любовь?..

**Прис.** Я не могу уже быть вашею; слѣдовательно...

**Эвж.** (будьто въ сторону, но старае ся щобы ю чули.) Иле тре боку агреабль, иле бонъ!

**Прис.** Оставьте меня. Иванъ Семеновичъ... будьте счастливы...

**Сквор.** Могу ли быть счастливъ безъ тебя? Ты знаешь, какъ я люблю?

**Эвж.** Мой совѣтъ: не итти ей противъ воли своихъ моншерпера и машермеры, и согласить ся на выборъ ихъ...

**Сквор.** А мнѣ умереть?

**Эвж.** Пуркуа же умирать? Вы изберите себѣ подругу, которая бы васъ также любила.

**Шельм.** (въ сторону.) На догадь буряковъ... гмъ!

**Эвж.** Имѣли бы достоинства...

**Шельм.** (въ сторону.) Такъ ты бо не така багата.

**Сквор.** Можетъ ли другая замѣнить ее въ моемъ серцѣ?

**Эвж.** Ожурдви на занкоръ, й демею всё уладитъ ся.

**Сквор.** Не могу ничего понять! Одно средство быть намъ счастливыми, и я умоляю тебя согласить ся на него...

**Эвж.** Какое же это?

**Сквор.** Ъхать со мною въ ближнюю деревню, гдѣ у меня всё улажено. И мы черезъ часъ возвратимъ ся супругами... Умоляю тебя, другъ мой, рѣшись!...

**Прис.** Ахъ, не напоминай мнѣ объ этомъ!

**Эвж.** Да, и это довольно романически. Согласи ся. моя эмабль Присинька! Это приключеніе надѣлаетъ много шуму и на долгое время займетъ всѣхъ...

**Прис.** И навлечетъ на меня проклятіе родителей!

— 561 —

**Эвж.** Покленутъ. покленутъ. да какъ нечѣмъ будетъ не-
ремѣнить, такъ и простятъ по неволѣ; вѣдь ты у нихъ одна.

**Прис.** Потому-то и должна ихъ радовать, а не наносить имъ огорченій...

**Сквор.** Конечно, въ первомъ гнѣвѣ они будутъ неумолимы; но безпрестанныя исканія напи, просьбы. слёзы... притомъ же. когда увидятъ, что мы страстно любя другъ-друга, скорбимъ о ихъ гнѣвѣ. то навѣрное смятѣніе ся и возвратятъ любовь свою..

**Прис.** А ю того что со мною будетъ? Я умру. видя ихъ гнѣвъ!..

**Эвж.** Бокъ пустяковъ и больше ничего, моя мабель При-
синька! Ты таки уйди. и ты будешь счастлива съ такимъ жо-
ли офисье. Не смотрите на нее. мосье ле капитанъ; когда у
васъ всё готово, ведите ее къ коляскѣ; я ее провожу...

**Сквор.** Въ горестномъ моемъ положеніи, я долженъ рѣ-
шить ся на эту крайность. Нойдемъ. обожаемая Присинька!

**Прис.** Нѣтъ.. нѣтъ.. ни за что!

**Сквор.** Чрезъ вѣсколько минутъ мы будемъ на вѣкъ раз-
лучены. Ты будешь невѣстою другого, и услышитъ о смер-
ти моей!

**Прис.** Боже что миѣ дѣлать въ такой крайности! Я умру, если навлеку гнѣвъ родителей.. умру, если липусь то-
бя... Ахъ, на что миѣ рѣшитъ ся? Насъ остановятъ... меня
возьмутъ... и.. я погибла!

**Эвж.** Ничего. машеръ. не бой ся; никто не увидитъ и не
знаетъ; я запрусь въ твоей комнатѣ и же дирé. что тебя
убираю къ сговору... Идите же скорѣе. чтобы вамъ не помѣ-
шали... Ахъ, какъ это интересно, что я участвовала въ этой
интригѣ! Вся слава отнесетъ ся ко мнѣ. (Она старае ся вести При-
синьку, которая ломитъ руки, плаче и опирае ся ей и Скворцову, що
такожь ю веде; Шельменко увивае ся около нихъ, розглядаючись всю-
ды, знаками показуе, щобы квалили ся; на сценѣ досыть темно.)

**Сквор.** Я обязанъ буду вѣчною вамъ благодарностію, за
участіе ваше. Если откроетъ ся надобность служить вамъ при
вашемъ замужествѣ...

**Эвж.** Ахъ, когда уже это случитъ ся? Ведите же ее, мо-
сье офисье, съ вашимъ слугою, а я побѣгу домой, чтобы не за-

36

— 562 —

мѣтили нашего отсутствія. Прощай, машеръ Присинька! Желала тебѣ теперь успѣха, а потомъ благополучія. (цѣлуе ю.) Ахъ, она безъ чувствъ! Моншеръ офисье, закутайте ее во что нибудь, и ведите хотя противъ воли.

**Сквор.** Шельменко, подай сюда, что тамъ есть.

**Шельм.** Та щожь тутъ е; тônки шипеля та фуражка....

**Сквор.** Подай, подай скорѣе! (обвивае плащемъ безчувственну Присиньку и на ню шапочку.)

**Эвж.** Ахъ, какъ она интересна въ этомъ костюмѣ! Точно будто молодой юнкеръ. Ахъ, какъ интересно уходить! Отправляйтесь же, оканчивайте все и спѣшите обратно. Болѣе двухъ часовъ мнѣ нельзя скрывать ся. О ревоаръ! (убѣгае до дому.)

**Сквор.** (до Присиньки, лежачи о него на рукахъ безъ памяти.) Другъ мой!.. Умоляю тебя, приди въ себя.. Поспѣшимъ.. время дорого!

**Шельм.** (зъ другого боку такожь пôдержуючи.) Нуте бо, панночко, прочуняйте швыдче, та навтѣкача.

**Прис.** Ни за что въ свѣтѣ!.. пустите меня!...

**Сквор.** Уже не можно оставить. дѣло начато...

**Шельм.** Мертвого зъ гробу не ворочають. Почали, такъ, будучи, треба дѣло кônчати. Якъ закônчаемо, тее-то, зовсѣмъ, тодѣ й пустимо. Нутежь, ходѣть. хотятъ вестні ю противъ волѣ, наразъ Шельменко зъ перестраху покидае ю.) Отъ и устереглись!... Отъ теперь бѣда!... (кидае ся на всѣ боки. На сценѣ зовсѣмъ темно.)

## Явленіе четверте.

**Скворцовъ дуже эмѣшаный пôдержуе ослаблену Присиньку; Шельменко наляканый кидае ся на всѣ боки; Шпакъ выходитъ задуманый.**

**Шпакъ.** Терпѣнія недостаетъ, слыша безпрестанныя одобренія проклятымъ Карлистамъ!... Что ему сдѣлали Христиносы?... Еслибы не сговоръ дочери, я бы ему на-прямки отпѣлъ и разорвалъ бы знакомство. Чтобы избавить ся отъ непріятныхъ его толковъ, вышелъ въ садъ распорядить иллюминацію. Да вотъ, кажетъ ся и рабочіе здѣсь... (придивляючись.) Кто здѣсь?... Потапъ, это ты?... Чи не отвѣчаешь?... Кто здѣсь?..

— 563 —

(иде и наткнувшись на Шельменка.) Отвѣчай мнѣ, кто ты? (тримае его.)

Шельм. (дуже настраившись.) Та се... се не я.

Шпакъ. Да кто ты такой? говори.

Шельм. Се мабуть... собака... або що.

Шпакъ. А! это Шельменко!... По твоей шуткѣ узналъ тебя.

Шельм. (въ сторону.) Хорошй щутки, що й самъ себе не тямлю, та дрыжаки ймь. (до Скворцова тихо.) Не пускайте йи; я ўдбрешусь.

Шпакъ. Съ кѣмъ ты здѣсь?

Шельм. Та то такъ; то, будучи, нейхто.

Шпакъ. Какъ, никто?... вижу, что человѣкъ. Не Мотря ли, а?

Шельм. Та такъ... знаете... тутъ мы собѣ... тее-то... собѣ...

Шпакъ. Охъ нѣтъ. это не Мотря, тутъ двое... кажетъ ся мущины... Ахъ, не капитанъ ли здѣсь?... Ты что-то смѣшанъ... Такъ точно, что-то военное.

Шельм. (отводячи его все дальше.) Знаете, ваше благо.... чи то пакъ: ваше высокоблагородіе! то прійшли до мене, знаете, підмовляють мене, будучи, на вечерницѣ.

Шпакъ. Что же они за люди?

Шельм. Та наші таки, салдаты. Отто вышчій, будучи, Иванъ Бойчакъ, а то другій, тее то, другій? то Хома Плаксунъ. Знаете що, ваше высокоблагородіе; ось гримнѣть на нихъ, щобъ выйшли зъ вашего садка; чого вони тутъ шляютъ ся? ю не ю!

Шпакъ. И они, а больше ты мнѣ подоэрителенъ съ твоимъ замѣшательствомъ. Я все думаю, что это капитанъ.

Шельм. Та де вамъ копитанъ! Онъ дома и досе хропе на усѣ заставки.

Шпакъ. А вотъ я увѣряю ся. (підходитъ до Скворцова; а той, видячи приближаючого ся Шпака, заслоняе дрожачую Присиньку, не выпускаючи еи зъ рукъ.)

Шельм. (замѣтивши тое, кидае ся межи нихъ, и говорячи, ôтдаляе зновъ Шпака.) Та не руште, не руште. Ось идѣть сюды, я вамъ щось скажу.

*

— 564 —

**Прис.** (тихо до Скворцова.) Теперь я должна открыть ся. Батинька подозривает...

**Сквор.** Другъ мой!... еще не много терпѣнія. Онъ скоро уйдетъ...

**Шельм.** (покинувши говорити съ Шпакомъ, припадае до нихъ.) Та будте ласковы, нî чичиркъ! (самъ до себе.) Але не выдумаю, якъ й одбрехати ся.

**Шпакъ.** (схвативши его, трясе.) Да что ты веё юлишъ и сюда и туда! Говори мнѣ сейчасъ: капитанъ ли это, или кто? Говори, или удушу тебя, бездѣльникъ!

**Шельм.** (дрожачи.) Та такъ... бездѣльникъ... будучи, то копитанъ... ей же то богу, що то копитанъ, толки нуєть...

**Сквор.** (тихо.) Ахъ, предатель!

**Шпакъ.** (все трясе его.) Съ кѣмъ онъ это? Говори!..

**Шельм.** (стараючись однакожь не кричати.) Ой.. ой.. ой лишечко!... до суду, до вѣку не буду... Ратуйте! хто въ бога вѣруе... Ой... усюжь правду скажу: то онъ... онъ съ панянкою...

**Сквор.** (тихо.) Веё кончилось!... о злодѣй! (рѣшае ся пôдойти до Шпака.)

**Шпакъ.** Такъ этакіе дѣла за вами? А? Вотъ ноймай мнѣ капитана, ато кликну людей.

**Шельм.** (все махае Скворцову, щобы бувъ спокойный.) Та не гомонѣть бо, а ось послухайте мене лишень...

**Шпакъ.** Тогда выслушаю, когда схватишъ капитана. Лови его! (въ сторону.) Я и самъ бы бросилъ ся, но вѣрно онъ при шпагѣ; боюсь.

**Шельм.** Чи знаетежь вы, зъ якою онъ панночкою?

**Шпакъ.** Какъ не знать? съ моею дочерью.

**Шельм.** Еге! такъ, та будучи, трошки не такъ. Адже вы казали, щобъ іого, тее-то, оженити на дочцѣ вашего сусѣды, будучи, пана Тпрунькевича...

**Шпакъ.** Ну, такъ что?

**Шельм.** Ну, отъ я, будучи. И навѣвъ дѣло на ладъ тай пôшовъ старостою, такъ де! ни приступу! Такъ мы що робити; повернувшись, мы отсе, будучи, узяли, тай вкрали дѣвку...

**Шпакъ.** Неужели? Ай да молодцы! сполять! Такъ это она съ капитаномъ?

— 565 —

**Шельм.** Вона, ваше высокоблагородіе! Отсебъ то, будучи, ъхати та вѣнець приняти...

**Шпакъ.** Такъ за чѣмъ же дѣло стало?

**Шельм.** Будучи, иручаетъ ся, ваше высокоблагородіе! Звѣсно, первина, далѣ не те буде.

**Шпакъ.** Отъ чего же она не рѣшаетъ ся?

**Шельм.** Бачите, що, каже, безъ благословенія якъ я, каже, у вѣнець уступлю? Ваше высокоблагородіе! осмѣлось произить: будучи, будте Ђї якъ отець и родитель! Благословѣть ђи на вѣнець съ копитаномъ.

**Шпакъ.** Съ большимъ удовольствіемъ (въ сторону.) Какой прекрасный случай отомстить моему врагу! (До Присиньки.) Нослушайте меня, сударыня! (Шельменко все межи ними и старае ся, щобы Шпакъ не пôдходивъ близко до дочки.) Не бойте ся меня. Я знаю о вашемъ намѣреніи, одобряю его и требую, чтобы вы немедленно ъхали съ капитаномъ и скорѣе бы обвѣнчали ся.

**Шельм.** Що то за добродѣтельный чоловѣкъ іого высоко-
благородіе, панъ Шпакъ бунчуковенко.

**Сквор.** (тихо до Присиньки.) Неужели ты еще будешь сознавать ся? Пойдемъ скорѣе, ты получила родительское благословеніе.

**Прис.** Но это всё обманомъ....

**Шельм.** Та якимъ обманомъ; се спражня правда.

**Прис.** Испросите же мнѣ цѣловать руку его!

**Шельм.** (до Шпака.) Бачите, якъ вона васъ шануе! Дайте, каже, ручку свою поцѣлувати. Нутежь, давайте швыденько. Та здалеку, здалеку; будучи, не злякайте ђи. А протягнѣть кете до насъ вашу милую ручку. (Бере руку Шпака, и протягаете до Прасиньки, которую пôдводитъ Скворцовъ.) Пôдойдѣть, панночко, до пана Шпака, тай поцѣлуйте іого у руку, на благословеніе. Що за предобрая душа! Таки настоящій батько и отець рôдный! (Присинька, кидаючись на колѣна, съ жаромъ цѣлуе руку ôтця.)

**Шпакъ.** Именемъ отца твоего, благословляю тебя, любезное дитя! Соединись съ нимъ скорѣе и будь счастлива.
(Присинька встае.)

— 566 —

**Шөльм.** Що за премудрыи словеса говорить панъ Шпакъ!... и пôдъ рôзками такъ не плакавъ, якъ мене отсе сльозы про- няли! (въ сторону.) Отъ хиба у дурнѣ пошили!

**Шпакъ.** (все придивляючись.) Ба, да вы ее по военному при- одѣли? Славно, славно! Никто и не узнаетъ.

**Шөльм.** Та хочь батько рôдный побачить, та не пôзна ѣи.

**Шпакъ.** Чтобы еще болѣе увѣрить васъ въ удовольствіи отъ вашей женитьбы, такъ вотъ что: отъ вѣнца, прямо ко мнѣ, сюда же въ садъ, и мы тутъ отпразднуемъ свадьбу; смо- трите же, сюда ко мнѣ. Встрѣчу васъ съ распостертыми объ- ятіями и обниму какъ сына....

**Сквор.** (въ восторзѣ, обнявши его) .Пюбите меня какъ сына! Спишу къ мему счастію... (уводить Присиньку; Шельменко про- воджае ихъ.)

**Шпакъ.** (одинъ.) Вотъ славная штука! Какъ мнѣ удалось отомстить моимъ злодѣямъ! Вотъ это тебѣ, г. Тпрунькевичъ, тѣ гуси, что ты у меня побилъ! Вотъ ето тебѣ, г. капитанъ, твои куры съ моею дочерью! Поздравляю невѣсту съ жени- хомъ сорванцомъ, а жениха съ невѣстою фурією! Тѣшь ся ими, Тпрунькевичъ!

## Явленіе пяте.

### Шпакъ и Шельменко.

**Шөльм.** (вытягнувшись)) .Лепортую вашому высокоблагоро- дію, у батька дочку вкрали справно! (смѣе ся.)

**Шпакъ.** То ужъ лихо смастерили; молодцы! А много та- ки и я вамъ помогъ.

**Шөльм.** А якже? Безъ васъ бы, будучи, и ладубъ не було.

**Шпакъ.** Чтожъ отецъ? Скоро ли хватилъ ся дочери?

**Шөльм.** Та де вамъ хвативъ ся! Дочку вже, тее-то, и помчали, а батько розпустивъ уха, тай слуха мои тересвѣ, що я юму, будучи, розказую, отъ якъ и передъ вашимъ здоровьямъ.

**Шпакъ.** Экой фофанъ! недогадываетъ ся! (смѣе ся.)

**Шөльм.** Тамъ такій хвохванъ, ваше высокоблагородіе, що нічого и не замѣча, та тудыжь смѣетъ ся (смѣе ся.) Ажъ мене сльозы узяли ôтъ смѣху!

— 567 —

**Шпакъ.** Охъ вы военные! Лихой народъ! Признай ся: не въ первое тебѣ такъ проказить?

**Шельм.** Та якъ у первое!... разъ украли дѣвку, тай не-знаемо, що зъ нею, стало быть, робити; а батько ѣи, пирь! намъ у өчй и не познавъ дочки. Мы, будучи, и заходили ся коло нього, та такъ юго одурили, що сердешный и поблагословивъ дочку, тее-то, утѣкати и самъ выпроважавъ (регоче ся.)

**Шпакъ.** (также регоче ся.) Охъ! полно, полно!.. Бока бо-лять отъ смѣху... Экой дуралей!

**Шельм.** (все смѣе ся.) Та какій, ваше высокоблагородіе, дуралей... що я такого, будучи, зъ роду у перше бачу. (смѣе ся.) О бодай васъ!

**Шпакъ.** Нондемъ же готовить, какъ встрѣчать молодыхъ; а потомъ сдѣлаю сговоръ своей дочери. (пōйшовъ и обернувъ ся регочучись.) Не могу вспомнить про твои разсказы, такъ... и... и... хохочу. (ōтходитъ.)

**Шельм.** Отъ хиба Шпакъ. такъ Шпакъ! Чи бачивъ хто такого дурня? (смѣе ся.)

## ДѣЙСТВІЕ ПЯТЕ.

Той самъ садъ; пōдъ деревами порозставльованй ту и тамъ треугольники, заставленй лямпамы, а гдѣякй дерева обвѣшанй барвистыми лятарнями. Все безъ порядку и смаку.)

### Явленіе перве.

Мужчины и женщины зъ двёрскои службы Шпака, въ розличныхъ одняхъ, розставляютъ и запаляютъ лямпы и лятарнѣ; потônъ приходитъ ключниця.

**Льокай.** Нуте бо, братцы, проворнѣе. Намъ еще и въ горницахъ много дѣла: столъ готовить.

**Повозникъ.** Да и задаетъ же нашъ панъ пиръ, на весь міръ! Радъ, што дочку просваталъ.

**Женщина.** Сегодня паны гуляютъ, а завтра намъ дадутъ погулять, чтобъ знали сватанье панночки.

**Повоз.** О! да и напью ся же я завтра здорово!

**Ключниця (прийшла.)** Нуте же, нуте проворнѣе. Вотъ невидно, какъ паны придутъ.

— 568 —

**Повоз.** Ужъ и такъ довольно поработали. А што, тетушка Потаповна. какъ бы. бувасть. на радости вынесла бы намъ по чаркѣ?

**Ключ.** Не здивуй: и безъ тебя росходъ не маленькій. Господи! што понавѣзжало гостей-гостей, такъ хмара хмарою! Да когда-бъ уже такіе господа. чтобъ гулять на сватаньѣ, а то понавозили самыхъ капелюшечныхъ дѣтей, што и толку не знаютъ; а за ними мамокъ, нянѣкъ; видимо невидимо.

**Льок.** Этожъ у господъ всегда такъ ведетъ ся

**Ключ.** А расходу-то, расходу! У насъ бы и за мѣсяцъ того бы не сошло. Ужъ достанетъ ся послѣ отъ панеи: куда столько дѣвало ся? А теперь сама велить, штобъ ни въ чомъ не было недостачи.

## Авленіе друге

Тіже и Мотра.

**Мотря.** Тетушка Потаповна! не видали вы моей барышни?

**Ключ.** А развѣ гдѣ она?

**Мот.** Говорятъ, передъ вечеромъ пошли въ садъ, да и нѣтъ ее. Мнѣ сказали, что она въ горницѣ убираетъ ся; я хотѣла туда итти, заперто; стучали, никто не откликаетъ ся; я заглянула въ щелочку только одна чужая барышня сидитъ да книжку читаетъ, а нашей нѣтѣ; такъ я и пришла сюда искать.

**Ключ.** Тутъ ее нигдѣ нѣтъ; и какъ освѣтили весь садъ такъ и булавку можно бы увидѣть, не только человѣка. Вотъ же хорошо, што управлялись. паны идутъ. Идите же весь отсюда.

## Авленіе третье.

**Шпакъ съ женою, Опецковскій, съ женою, Лопуцьковскій, всѣ гостѣ съ дѣтьми, за ними няньки, маленькіи дѣти на рукахъ мамокъ. Вся служба одинъ за другимъ ôтходитъ, а на остатку ключниця.**

**Шпакъ.** Милости просимъ, гости любезные, пожаловать сюда. Покорно прошу росполагать ся гдѣ кому угодно; садъ у насъ великъ, можемъ и еще столько гостей помѣстить. За тѣмъ пріѣдутъ наши молодые, а потомъ и сговоръ дочери.

— 569 —

**Фен.** Помилуйте вы меня, Кирало Петрович! Я вамъ не наудивляюсь; какъ вы, чоловѣкъ съ такимъ умомъ, а вѣчно дѣлаете ни то, ни сѣ. (затримавши за руку ключницю.) Иди же скорѣе въ домъ, да потуши всѣ свѣчи, чтобы напрасно не горѣли. (дальше до мужа.) Съ чего вы это взяли, чтобы чужую радость предпочитать своей? Какая намъ нужда до капитана? Хотя бы онъ на Стехнѣ. моей булочницѣ, женилъ ся, то для меня нужды мало.

**Шпакъ.** О, для меня въ этой складьбѣ многое заключаетъ ся. Капитанъ нанєсъ намъ тьму смертельныхъ обидъ; надобно было ему отомстить; вотъ я и навязалъ ему жену, злѣйшую во всемъ мірѣ, а чрезъ это онъ, къ нашему спокойствію, оставитъ Присю. Панъ Тпрунькевичъ не только поругалъ мою честь, но и разоряетъ меня своими процессами; такъ вотъ ему зять, отъ которого хоть на висѣлищу. Онъ молодыхъ не пуститъ во весь вѣкъ къ себѣ и на пол-двора. Я ихъ встрѣчу будто съ радостію, потомъ осмѣю и выпоню съ безчестьемъ. Нусть мое несутъ мщеніе въ потомствѣ до третьяго рода. Мнѣ тутъ много помогъ Шельменко.

**Шельм.** (на деревѣ, выглядаючи.) Аговъ! Я осьдечки. А чого тамъ?

**Шпакъ.** Вонъ онъ гдѣ. Чего ты туда забралъ ся?

**Шельм.** Выглядаю молодыхъ.

**Шпакъ.** Умно воздумалъ. (мотри же. чуть завидишъ, такъ и кричи.

**Агр.** Какъ эта иллюминація бѣдна въ сравненіи съ тѣми, какія бываютъ у насъ въ Петергофѣ! Никакого сравненія нѣтъ.

**Опец.** (выходячи изъ задумчивости.) Обращаясь къ прерван ной нами матеріи, я нахожу, что въ разсужденіи реставраціи, донъ Карлосъ сдѣлалъ болшую ошибку въ прошломъ мѣсяцѣ отъ того...

**Шпакъ.** Сдѣлайте милость, Осипъ Прокоповичъ, не забѣгайте вперёдъ. Я вамъ сказывалъ, что еще прошлогоднихъ газетъ не читалъ, слѣдовательно не знаю, что въ Европѣ дѣлаетъ ся. Дайте мнѣ окончить семейныя дѣла, и я займусь политикою и никакъ не допущу, чтобъ Христиносы потерпѣли; а противъ глупаго закона о наслѣдствѣ въ Гишпаніи буду спорить до краю.

— 570 —

**Фен.** Скажите мнѣ на милость: что это Присинька не вы-
ходитъ? цѣлую дюжину платьевъ можно бы уже надѣть, а она
и съ однимъ не управитъ ся. Это странно!

**Агр.** Моя Пазинька ее убираетъ. Я дала совѣтъ, какъ у насъ въ Петербургѣ, въ подобномъ случае, дѣвица должна быть убрана. А вы господинъ женихъ, навѣдывались ли, скоро ли придетъ нареченная невѣста ваша?

**Аопуц.** Я проходилъ мимо оконъ, поделушивалъ у дверей и засматривалъ въ щелочку. Палагея Осиповна изволятъ прелѣсть какъ играть, и удивительно припѣваютъ: „взвейся, выше понесися...“ а предмета моихъ желаній не видѣлъ и не слышалъ. Это пречудесно! Не понимаю, сь богу не понимаю, хотя сей часть убейте меня, не понимаю, зачѣмъ онъ къ намъ не выходятъ.

**Шельм.** (на деревѣ кричитъ.) Дѣдуть, молодй дѣдуть! Вже зъ горы зъѣзжають.

**Шпакъ** (увиваочись) Ну, извольте стать въ сторону, а мы съ тобою, маточка, встрѣтимъ ихъ сначала, а потомъ и захочемъ. въ чемъ (до гостей.) и васъ прошу намъ подражать. Вотъ тебя, панъ Тирунькевичъ, и гуси! Ну что, Шельменко?

**Шельм.** Ось вже близько. Музика, грай. (музика грае маршъ; Шельменко злазитъ зъ дерева) Теперь достанутъ ся минѣ весьль-
ний подарунки!

## Явленіе четверте.

Тей самй, Скворцовъ и Присинька, въ войсковомъ плащи, входятъ и ки-
даютъ ся до ногъ огця и матери, стоячихъ окроме огъ всѣхъ на передѣ).

**Сквор.** и **Прис.** Батюшка! матушка! простите насъ, бла-
гословите насъ!... (зъ Присиньки спадас плащъ и шапочка.)

**Шпакъ** (приготовившійся принятихъ въ свои обнятія, остав-
пѣвъ съ роспростертыми руками; ледво може говорити.) Чт... чт...
это... это такое?

**Шельм.** Сежь наша молода. Хиба и теперь не познали?

**Фен.** Ахъ мати божія! Этожь моя Присинька! (здеревѣла съ пôднесеными руками.)

— 571 —

**Лопуц.** (нюхавъ табаку и тримаючи въ руцѣ отворену табакерку такъ остается довго.)

**Шельм.** Та вонажь, вона. Отъ толкнъ що ўдъ шлюбу.

**Фен.** (сплеснувши руками.) Что мнѣ на свѣтѣ сдѣлать?

**Шельм.** Звѣсно, що роблять на весѣльги.

**Агр.** У насъ въ Петербургѣ въ такомъ случаѣ падаютъ въ обморокъ. Упадите скорѣе, это будетъ интересно.

**Фен.** Да нуте къ чорту съ вашими обмороками! Я со всѣмъ одурѣла, голова крутитъ ся, себя не помню, а они мнѣ еще обмороки представляютъ.

**Шпакъ** (ледво може говорити ўтъ досады.) Какъ это сдѣлалось? Господинъ капитанъ, гдѣ вы взяли мою дочь?

**Сквор.** Отъ васъ принялъ ее, вы насъ благословили, и не только позволили но и приказали скорѣе обвѣнчать ся и пріѣхать сюда.

**Фен.** (до мужа) А что это, душечка?

**Шпакъ.** А что, маточка?

**Фен.** Что вы это сдѣлали съ нашею общею дочерью?

**Шельм.** Не що, якъ зъ дѣвки молодицю.

**Шпакъ.** (все еще не може прийти до себе.) Пом... помилуйте меня!... Я, маточка, благословилъ его на женитьбу съ дочерью пана Тпрунькевича...

**Сквор.** Еслибы я рѣшалъ ся женить ся на ней, я бы не просилъ вашего благословенія; но вы точно насъ благословили назвали меня сыномъ, обещали любить меня... (падаючи на кольна.) Умоляю васъ, простите насъ, и не лишите меня вашей любви!

**Прис.** (все на колѣнахъ.) Батинька!... я виновата... но я видѣла согласіе ваше и потому только рѣшилась... Маминька! не гнѣвайтесь на меня, благословите насъ!

**Фен.** (до мужа.) А что, душечка! я вамъ не наудивляюсь, какъ вы съ вашимъ умомъ, а сдѣлали такую глупость; я не сдѣлала бы такого дурачества.

**Шпакъ.** Чего, маточка! это всё подвелъ меня этотъ плутъ, мошенникъ, разбойникъ. Шельменко!

**Шельм.** Писаніе глаголеть: моя хата съ краю. Я нічого не знаю.

**Шпакъ.** Что же намъ дѣлать теперь?