Predgovor.

Založništvo Janežičeve slovnice me je povabilo, pri-
praviti novo izdajo slovenske slovnice za srednje šole.
Temu vabilu sem se uklonil tem rajši, ker mi je tako
dana priložnost, odtod nekaj koristiti mladini slovenski,
učeči se mile materinščine. Spisana je ta slovnica po
načelih in bogatih zbirkah Miklošičeve slovanske slovnice.
Učiti pa se ima iz nje blizo kakor se uči n. p. iz Curtius-
ove grške slovnice, ki ima glavne prikazni in pravila
naznačena v večem tisku, njim pa so pridjane v opazkah
drobnejše tiskanih znanstvene razlage, izjemne in red-
kejše prikazni, ki se zarad systeme imajo uvrstiti na
dotično mesto, učenec pa se jih uči še poznej, ko je
popolnoma zmogel glavna pravila. Tako so vravnane blizo
vse slovnice, ki imajo služiti v podlago jezikovemu uku
srednjih šol skoz vsa leta.* Zato sem pod črto postavil
tudi paradigmata stsl., ki se uče navadno še le v naj-

* Primeri instrukcije za poduk na gymnasijih, za latinščino p. 47, za grščino p. 90, edit. Pichler's Witwe & Sohn Wien 1884.

I*

IV

višjem razredu: pod črto stojé ne bodo nikogar motila,
imajo pa ob svojem času ravno na tem mestu od jedne
strani v pravi svit postaviti razvitek in oglajo sedanjega
jezika, od druge pa pospešiti nauk stsl.

Uvrstil sem tudi opazke o naglasu, kolikor sta na
svetlo spravila učena gg. Škrabec in Valjavec; presoje-
valcu teh opazk pa si dovoljujem omeniti, da so Valjav-
čeve publikacije o naglasu dognale do zdaj substantiv in
od glagola le indikativ; kar je tedaj v slovnici sicer
opazk, naslanjajo se na slučajne izjave, ki jih je priobčil
g. Škrabec na platnicah v „Cvetju z vrtov sv. Frančiška“.
Pa tudi tako upam, da bode ta novi oddelek naše slov-
nice prijazno sprejet, če sem si tudi svest, da se ima tu

Tvarino slovnično si mislim na gymnasijih n. p. tako le razdeljeno:
I. razred. Analysa prostega stavka, pravilna deklinacija in konju-
gacija. Nauk slovenske slovnice materinskega jezika naj gre nemški in
latinski slovnici naprej, da se nemška in latinska slovnica lahko naslanja
nanj. Zato naj bo nauk vseh teh jezikov v rokah jednega istega učitelja
(glej instrukcije za nemški jezik 1884, p. 120. ed. Pichler's Witwe & S.).
Pri deklinacijah se učenci naj vadijo ne le, da znajo sklanjati in se za-
vedajo sklonov, ampak tudi, da vedo uvrstiti druge besede, po kateri
sklanjatvi katera gre. Naglasa in glasniških pravil se imajo bolj zavedati,
nego učiti na pamet. Pri konjugaciji se naj vadijo naj prej spregatve na
glagolih I. 1, IV., V. 1 in VI., potem pa kmalu časovanja § 69, da so
tako precej zmožni prestaviti nemških in latinskih glagolov v vseh časih.
Glavne točke o glagolih dovršnikih in nedovršnikih naj se jim podajo
ustno do tolika, kolikor je potrebno v razumenje časovanja (prim. instruk-
cije k nauku nemškega jezika 1884, p. 123.) Če so učenci spreganja in
časovanja na glagolih I. 1, IV., V. 1 in VI. dobro vajeni, časovali bodo
z učiteljevo pomočjo več manj vse glagole. Ves ta nauk naj se utrdi s
primernimi vajami, kojim lahko podaja gradivo in služi v podlogo šolsko
berilo do tolika, kar se slovniske prikazni spoznajo in vadijo; da si v

V

popolniti, tam pokrajšati ali celo popraviti, kar je usoda
vsakega začetka. S tem pa ni rečeno, naj se naglas uvede
tudi v našo pisavo. Pisava je in ostane nepopolna proti
govoru. Pa kjer se učijo jezika in govora, ima se pridati
tudi pravilo o naglasu, ki ga ima govorjena beseda, po-
sebno tam, kjer je pravilo naglasa dognano in tam, kjer
je vsem krajem občno. Nisem pa za prisiljen naglas, zato
podajam vzporedna paradigmata: morda nas znanost ali
navada spravi kedaj do jednote, sicer je razlika itak le
v nekaterih besedah in oblikah.

Če bi se kdo spodtikal na analysi prostega stavka,
naj si rači prečitati Kernov spis „Der deutsche Satz“,

obče berilo ne sme biti dekla slovnici, ampak ima svojo lastno nalogo:
vaditi v govorjeni besedi ter buditi ukus v krasnem govorjenju in pisanju.

II. razred. Analysa sostavija; ponavljanje deklinacij s primernimi opazkami vred. posebno naj se vpleta razlaganje dotičnih glasniških pravil: konjugacija po vrstah in razredih z glasniškimi pravili vred. Učenci se naj vadijo uvrstiti tudi drugih glagolov. da bodo k slednjemu vsakemu glagolu vedeli določiti vrsto in razred; razven berila išči izgledov iz §§ 76–81.

III. razred Skladnja imen in sklonov. V III. razredu se ima začeti posebni del skladnje, naprej gredo posamna besedna plemena razven glagola in čestic; glagol se hrani naj bolje za IV. razred. Potem pridejo skloni na vrsto za se in s predlogi. Slovniški nauk v materinščini pa naj bo tu in na vsaki stopnji živ navod, ki napotuje od prikaznij učencu znanih posneti in zbrati veljavno pravilo, ki je lastno jeziku in ki je spravlja slovnica do zavesti. Učenčeva skrb ima biti potem, da takih pravil ne samo v spominu drži, ampak jih tudi zna dokazati na primernih izgledih.

IV. razred. Skladnja glagolova in glagolovih oblik. Da se skladnja glagolova popolnoma razume, je treba vzeti naj prej iz III. dela tvoritev

VI

Berlin 1883 (primeri tudi opazko v instrukcijah k nauku nemškega jezika na gymnazijih, p. 120, 1884, ed. Pichler's W. & S.). Komur bi bila ta slovnica premalo vzporedna z drugimi slovnicami srednjih šol, ta naj pomisli, da je večina vse tvarine vravnana, kakor je vravnana n. p. grška ali latinska slovnica. Kar pa ostane, je posebnost našega jezika in ima pravico do lastnih potij; zlasti za skladnjo nam n. p. nemške slovnice ne morejo biti v izgled iz raznih vzrokov ne. ki jih tukaj ne morem navesti; v oblištvu pa hodi naš glagol svojo pot, prim. Org.-Entw. 1849. p. 147.

Kar se tiče terminologije, sem ostal, kolikor mogoče, na stališču Janežičeve slovnice, ker vem, da je konser-

glagolskih debel; ta nauk pa se da tudi tako prirediti, da se pri raz-
pravi trpeža glagolskega djanja po vrstah § 174 i. d. vzporedno dodaja
dotično gradivo iz III. dela, ki je tudi razpravljano po vrstah, §§ 76—81.
Vsakako pa ima učenec znati, kaj je korenski, kaj izimenski, kaj izgla-
golski glagol, predno more soditi o dovršnosti in nedovršnosti, če se ta
opira na izvod glagolov.

V V. in VI. razredu, kjer ostane za slovnico malo časa, ima se
vendar tudi slovniški nauk utrditi in razširiti. To se zgodi s primernim
ponavljanjem po sorodnih skupinah; naj se ponavlja, recimo, nauk o ro-
dilniku tako, da se razvije ob jednem pregled in skupnost posameznih
rodilnikov; gradivo je podano v dotičnih uvodih: tako na dalje o dajal-
niku itd. Primerno se da po ponovljenih sklonih uvrstiti nauk o prislovih,
ki so zvečine utrjene oblike raznih sklonov, nadalje nauk o predlogu. Na
jednak način se lahko ponavljajo tudi drugi deli slovnice, n. p. o osebnih
končnicah, o osnovnem samoglasniku oziroma slogu, o priponkah nedoloč-
nikovega debla, o glasniških pravilih. Zraven tega se širi nauk o imen-
skem slovotvorju od slučaja do slučaja, od točke do točke, bolj praktično,
tako da se na posameznih besedah, ki v to vabijo ob čitanju — od časa
do časa v ta namen obruenem —, izlušči priponka in koren ali deblo;

VII

vatisem na to stran potreben in koristen, dasi nisem
tega mnenja, da ima vsak izraz za vse čase okamneti in
ostati nepremenljiv, če morda logiki ali oliki ne zadostuje;
saj je jezik živ in gibčen izraz živega naroda. Domačo
terminologijo pa sem pridržal, ker se mi zdi za mate-
rinščino bolj živa in zato bolj sposobna vzbujati in držati
pojme, kakor latinska, ki je sicer v oklepih pridjana.

Glede pisave sem se držal zvečine Miklošič-Janežič-
evih pravil in sedaj merodajne večine pisateljev; sicer
razlika ni velika proti pravopisom drugih jezikov; dotični
razlogi so na svojih mestih.

Tako tedaj račite sprejeti, častiti tovarši, tudi to
slovnico blagovoljno. Vem, da ni bez hib, zato tudi pri-

učenci zasledujejo potem pod vodstvom učiteljevim ono priponko na drugih jim znanih in po njih izbranih besedah; kjer je možno, naj se ločijo skrbno prvotne in drugotne tvoritve, določi naj se dotični v (č ě ç), i (y), o (o), pomlajeni a (ali izvirni) v korenih in priponkah, navajajo se naj pristojna glasniška pravila. Kar je tak praktično dognano, naj se utrdi z dotičnim § v slovnici; od časa do časa se ponavljajo one s prostim razvitjem dognane partije. Proti koncu VI. razreda bodo se celo naj težejše partije (§ 83) dale pregledno razpravljati.

V VII. razredu se doda nauk o aoristu in imperfektu, kar je i tak
potrebno za vajo v hrvatskem jeziku tam kjer še je ta nauk v navadi,
sicer pa naj bi berila dodala primernega gradiva (glej Organ. Entw. 1849,
pag. 151).

V VIII. razredu bodo potem učenci za stsl. popolnoma godui, oblištvo
in glasništvo jih ne bode dolgo mudilo in po prvih dveh, treh tednih
pojdejo in medias res — k čitanju onega našega jezika, ki sta ga govo-
rila in pisala sv. Ciril in Metod in se je razlegal od sorodne Morave do
Soluna ter si na jeziku očakov povzdignejo okus in pravilnost slovenske
besede. Med čitanjem sе utrdi in popolni slovniški nauk.

VIII

čakujem od Vas prijaznih opomb znanstvenih in praktič-
nih, vse bodo hvaležno sprejete. Vsaj imamo vsi jedno
voljo, povzdignoti jezik v učencu na vzvišenost jezikove
popolnosti in lepote in v ta namen si pokrajšati ter
ogladiti v slovnici pot, da bode po učeni mladini jezik
naš, kakor je bil nekdaj „najrazširjenejši in prvi vrstnik
latinskemu in grškemu jeziku“, i dandanes v časti in
poštenju, samosvesten vrstnik olikanim drugim jezikom.

Na Dunaju septembra meseca 1884.

Pisatelj.

2

o ima dvojno veljavo. o je

a) prost: bog. voda;

b) nosen. ą = on pred soglasniki in ob koncu: rąka, hrv. ruka.

v je peteren.

a) prost (jest): vclim, žena;

b) nosen. ę = en pred soglasniki in ob koncu: pri-pe-ti iz
pri-pъn-ti, pri-pn-em;

c) visok č (jat) = ie ali ci: lěp, běl. črět (hrv. crījet):

d) pomlajen ѣ, in sicer

a) ѣ = pokrajšani u: bèdéti: buditi,

(β) ѣ = pokrajšani o: vteknoti: tok Futteral;

c) pomlajeni ѫ, in sicer

a) ѫ = pokrajšani i: češčen: čest. čast: čit-ati.

(β) ѫ = pokrajšani e, ta se krepi v o: zvěnéti: zron.

i je a) mehek (iže). ta se krepi v č in oj: videti: véda. liti:
lérati. loj;

b) trd (jerý), ta se krepi v u in ov: bik (= byk): bučati. kij
(= kyj): knjem. koram.

§ 3. Samoglasniki se delijo

1. po sposobnosti pred seboj stoječe goltnike omehčati:

a) v trde (goltne): izvirni a, o, u, trdi i (= y). ѣ (= pomla-
jeni trdi a, e); pred temi se goltniki ne spremenjajo:

b) v mehke: c, č,ę. i. ѣ (= pomlajeni mehki a. e): pred temi se goltniki spremenjajo v nebnike ali sičnike. n. pr. otrok, otroci, otroče; včetě, včite, věkó;

2. po plemenu v tri vrste: a-, i-, u-vrsta:

3. po svoji moči v stopnje, in sicer:

<table>
  <thead>
    <tr>
      <th>Stopnja</th>
      <th>a-vrsta</th>
      <th>i-vrsta</th>
      <th>u-vrsta</th>
    </tr>
  </thead>
  <tbody>
    <tr>
      <td>3.</td>
      <td>a: a</td>
      <td></td>
      <td>av. va</td>
    </tr>
    <tr>
      <td rowspan="2">2.</td>
      <td>o: a</td>
      <td rowspan="2">oj: č</td>
      <td rowspan="2">ov. u</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>(o: o)</td>
    </tr>
    <tr>
      <td rowspan="3">1.</td>
      <td>č: y</td>
      <td></td>
      <td></td>
    </tr>
    <tr>
      <td>c: č</td>
      <td></td>
      <td></td>
    </tr>
    <tr>
      <td>(c: č)</td>
      <td></td>
      <td></td>
    </tr>
    <tr>
      <td></td>
      <td>h: v. i</td>
      <td>h: i</td>
      <td>h: y</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>

4

v i-vrsti. b v i: sranem (srenem) iz srb-t-nem. svitam;

v u-vrsti. Ѣ v i (= y): dahem (dohnem), diham (= dyham).

**Op.** ç. q. č so v obče že dolgi samoglasniki in zato ostajajo tudi na glagolih opetovalnikih: sežem, segam; poročim, poročam; běžim, běgam. Tako ostane tudi sredkorenski ol in v: pogoltnem, pogoltam; mrknem, mrkam. Glagol zovem ima v opetovalniku zivam (= zyvam), ker je koren zu-, tedaj stoji zov- m. zav-.

§ 6. 3. Mehčanje. a) Prosti o se mehča v prosti v po nebnikih in po sičniku c. n. pr. v II. sklanjatvi selo. polje. src; selom : poljem; rabov : bojer : v nedoločniku ova : era: kmctorati, a bojerati.

**Op. 1.** Nosni o ostaja, n. pr. mojo dušo (= mojo dušo).

**Op. 2.** Oblike srcom, bičovje, hudičov so potvorice, posnete po trdih deblih.

b) Visoki ć se mehča po nebnikih v i: jedninski mestnik I. in II. sklanjatve se končuje na trdih deblih v stsl. na č. na mehkih v i. n. pr. ženč, duši; rabć, moži: dandanes se rabi sploh i. ć se hrani le v benetskem narečju in v posamnih besedah in tu v pisavi cj. n. pr. posebaj prim. po sebi (stsl. po sebe). gospej zraven gospć (gospć). vselej iz v sel. obtorej iz ob tej or. vunej stsl. cne. jutrej zraven jutri.

**Op. 1.** Včasih stoji po nebnikih a, kjer je po trdih soglasnikih č, tako ima n. pr. nedoločnik III. vrste po trdih deblih -ati: živeti, goreti, po nebnikih pa -ati: klečati, bežati; prim. dolenec in poljanec, prižigati in prižagati.¹

¹ Stsl. primeri komparative dobrčjši in krčpčajši ter velevnike v vrsti I. 7. in V. 2. n. pr. bijate zraven biite, nakažate zraven pokažite. Po tej postavi so nsl. oblike vršeti, pršeti, glušeti m. -ati potvorice po sliki živeti; nadalje preževati m. preživati, objemati m. objimati, začnjati m. začinjati, začinati, ožemati m. ožimati potvorice po sliki oplétati, t. j. oplétati; tako so tudi oblike: krajčih, očih i. e. potvorice po tatéh, t. j. tatéh. Jém, jésti se glasi v stsl. jam, jasti, prim. jasli iz jad-tli, jém stoji zato m. ém, čsti, prim. medred iz medu-čd. j pa je pridjan ob onem času, ko je omenjena postava mehčanja uže nehala.

§ 6. c) V stsl. stoji nadalje po trdih soglasnikih y, po mehkih v istem slučaju a) ç, β) i, n. pr. a) ženy, dušc, nsl. sploh ç: žene, duše; raby, možc, nsl. rabe, može; vendar izjemno tudi nsl. izpod roki (t. j. roky) prodati, v ogledi (t. j. ogledy) iti; gredy, gredošt: nsl. grede, gredoč; β) stsl. orodn. množ, grady, moži, nsl. gradi, moži; stsl dobryj, vroštij, nsl. dobri, vroči itd.

5

**Op. 2.** Dandanes stoji često i mesto č tudi po trdih soglasnikih, n. pr. v mestniku ženi (stsl. ženć), v velovniku *recite* (stsl. *recčte* iz *rek-čte*). Če pravimo: dvč ženi, imamo v prvi jednosložni besedi č ohranjen, v drugi pa nadomeščen z i. Tako je priljubljen i tudi na opetovalnikih iz čr, čl, n. pr. *terem*: tiram iz in m. těram, mčram ogr. in *umiram, po-steljem*: *postiljam*. Tako smo se navadili tudi oblik nisem, nisi, ni in nimam, nimaš mesto zgodovinskih nćem, nčsi, nć, nčmam.

**Op. 3.** Na zahodu se v nekaterih slučajih mehča tudi *a v e*, n. pr. *peljem*, na vzhodu *peljam*, jednako *sejem*: *sejam, sijem*: *sijam, dajem*: *dajam, ostajem*: *ostajam, preganjajo*; *golobinjek*: *golobinjak*.

**Op. 4.** Če se govori: *igrej m. igraj, dihlej m. dihlaj* je *a naslednjemu nebniku pripodobljen*; tako tudi *o, če se govori pejd' m. pojd', pojdi* iz (*po-idi*).

## O zevu.

§ 7. Pravilno stoji na jednem mestu le jeden samoglasnik. Pride li po katerem koli poti k njemu še drug samoglasnik, postane zev (hiatus), ki se ima odstraniti.

**Op.** Sred besede se dotičeta samoglasnika le v nekaterih sestavljenih in tujih besedah, n. pr. *mnogoučen* iz *mnogo učen*, *priobčiti* iz *pri občiti*, *Galilee*, *Alfeov*.

Zev se odstranjuje:

a) i in *u* se utrjujeta v sorodna soglasnika, i v j, u v v, n. pr. *za-idem*: *zajdem*; *po-idem*: *pojdem*; *medu-čd*: *medved*.

**Op.** Dvoglasa se ogiblje slovenščina, zato: *Pavel*: Paul, *Lovrenc*: Laurehz, *lavdika*: alauda, *kreda*: Kreide.

b) Med samoglasnika se vriva soglasnik in sicer:

1. sapnik *j*, primeri *dijak*: *διάζονος*, *Marija*: Maria; tako *da-j-ati*: *da-ati*, opetovalnik k glagolu *da-ti*;

2. sapnik *v*, n. pr. *pre-v-or* Brachacker: *pre-orati*, *da-v-ati*: *da-ti*, *dela-v-ec*;

3. nosnik *n*; ta je izviren pri nekaterih predlogih, in sicer

a) pri predlogu *s*¹, zato n. pr. *iti*: *sn-iti*; *jesti* m. *ěsti*: *sn-ěsti*; *jěti*. *jam-em* iz *čti*: *sn-čti*. *snam-em*. opetovalnik *po-snémam*;

d) V stsl. stoji po trdih soglasnikih ѣ, po mehkih ѣ, n. pr. *rabz* rod. *raba*, *možь*, rod. *moža*.

¹ izvirna oblika *san*, iz koje se je razvila oblika *szn* in *sq*, iz zadnje *sz* in naš *sè*, *s*, *z*, *ž*.

6

β) pri predlogu v¹, zato iti: vn-iti; jeți, jam-em iz ęti: vn-ęti,
vnam-em, opetovalnik vněm-am; on-uča zraven vn-uča iz
von-uća (t. j. von-u-tja: *vn-u-ti = ob-u-ti).

c) Jednaka samoglasnika se krčita, n. pr. pridem iz pri-idem,
prčmljem iz prě-čmljem mesto in zraven prejimljem, primem iz pri-
imem mesto pri-jьmem, pri-jęti.

Op. Tudi v začetku besede se rad pridaja soglasnik. 1. sapnik j:
jablan: ablan; 2. sapnik v: věz-ati, voz-el: ožel, vože: ože; voger:
oger: Ungar; tako tudi vun, vuni iz un, uni = stsl. vznz, vžně, prim.
zunaj = iz věna; 3. nosnik n: noter: stsl. otrz, njuhati: ohati, nědra:
jadro; njega, njemu: jega, jemu; le nun: le un; 4. izjemno g: gož,
gožvica: ož, vože, vězati, gosenica zraven vosenica, ošenica: stsl. osz,
nsl. vos kosmatinja.

O krčenju.

§ 8. Večkrat se pa sapni soglasnik j med dvema samoglas-
nikoma izpusti, samoglasnika se pojednačita, če sta bila različna in
se skrčita, n. pr. :

aje : aa : ā, dělām iz děla-jem, znām iz znajem : znati : znajo.

čje: čě: č(: i), želčjem, želčm, želim.

cje v č, něsem iz ne jesem (: nisem, § 6, b, op. 2).

oja : aa : ā, gospoja : gospā, stojati : stāti, bojati : bāti se, po-
jās : pās.

ojc : ē, gospoje : gospē.

Op. 1. Tako so skrčene tudi oblike dobrega, hrv. dobroga, stsl.
dobra-jego, dobraago in dobrago.

Op. 2. Oblika nečem je postala iz ne (h)čem, nočem iz n`(h)očem;
někdo, někaj iz ne vě kdo, kaj; grem iz gred(e)m, bom iz bod(e)m,
gospon iz gospod(i)n.

O izpadu samoglasnikov.

§ 9. Samoglasnik u se včasih utrdi v v in potem izpade.
n. pr. uprašati : cprašati : prašati ; ubog : rbožen : boren ; uže : vže
(vre) : že ; i in e se uslabi v ь in izpade. n. pr. bitje iz stsl. bitje
in bitje, začneš : za-čneši²; celo č izpade, če je naglas prenesen,
n. pr. děti, dějati : djati, zlo : zělo.

1 izvirna oblika van, iz njeršn in vč, iz zadnje vč in naš vč, v, u.

² Stsl. ь in ь ob koncu v nsl. odpadata, stsl. synč : sin, možь : mož.

7

O vrinku samoglasnikov.

§ 10. Vrinen je samoglasnik v končenem slogu, n. pr. rčel
iz stsl. rčlč, dober iz stsl. dobrč, osem: osmь, oger: ogrč; pišemo
pa tudi ogersk1, ogerska.

O dolžini samoglasnikov in slogov.

§ 11. Samoglasniki so dolgi ali kratki in po njih tudi slogi,
če imajo dolg ali kratek samoglasnik. Kratek samoglasnik izgovar-
jaje hitimo od samoglasnika dalje naprej k izgovoru sledečega so-
glasnika, na dolgem samoglasniku pa postajamo blizo še jenkrat
toliko časa.

Le naglašeni samoglasniki so dolgi, zgubijo li naglas, postanejo
kratki, n. pr. svčt, svčtá.

Op. 1. Tudi slogotvorni v je lahko kratek in dolg: dŕvar : dŕv.

Op. 2. Tako imenovane stavne dolžine (Positionslänge) menda slo-
venski jezik nima.

O naglasu.

§ 12. Naglašajo se dolgi slogi in kratki, oziroma v slogih
dolgi in kratki samoglasniki, n. pr. grad, vesēl, brūt.

Naglas na dolgih slogih je potisnen (gestossen) ali potegnen
(geschliffen). Če si namreč delimo dolg samoglasnik v dve polovici
(ā = aa), povdarja naglas ali prvo polovico naglašenega samoglas-
nika ali drugo polovico; oni naglas je potisnen, zadnji pa potegnen.
Potisneni naglas tedaj močno in visoko začne, potem pa popušča,
potegneni pa začne rahlo a potem povzdiga glasovo moč in visočino
proti drugi polovici naglašenega samoglasnika, prim. lās (= láas) das
Haar, a lás (= laás) der Haare, dúša (= duúša), dūš (= dúuš).

1 Čehi in Hrvati pišejo ogrsk, stsl. ogrbskz, ogrbska.

§ 12. Valjavec v „Radu jugosl. akad. 1878—1883“ rabi v raz-
pravah nazvanih „prinos k naglasu (novo)slovenskega jezika“ po sliki
hrv.-srbskega jezika sledeče naglasnike:

a) za potisneni naglas na dolgih slogih: bûnka, ponûda, vodô
aquam;

b) za potegneni naglas na dolgih slogih: kljúka, maróga, z vodó;

c) za potisneni naglas na dolgem o in e, kedar zvonita kot ûa in
ěa: z rôko, z žêno;

8

§ 13. Kratki naglašeni slogi so se ohranili na zahodu le v jednosložnih besedah s kratkim samoglasnikom in isto tako na zadnjem slogu večsložnih besed: na nezadnjih slogih je postal izvirno kratek samoglasnik posled naglasa zvečine dolg: vendar tako, da je ostalo izvirni kračini nekaj sledu. ostal je namreč sled izvirni kračini na prostih samoglasnikih e in o, ki se izgovarjata široko (odprtó), blizo kot *ea* in *ða*, če je imel izvirno kratki samoglasnik potegnen naglas, nasproti pa ozko ( zaprto) blizo kot *ic* in *ðo*, če je imel potisnen naglas. n. pr. žěna = žčana izvirno žěna, a cesta = ciesta izvirno cčsta; tako kòza = koaza izvirno kôza. a kóža = kuоža izvirno kôža. Le v vzhodni slovenščini naglašajo se tudi nezadnji kratki logi; pa tudi tu se pomika posled naglasa kračina in postaja dolžina. Naglas na kratkih zadnjih slogih in na kratkih jednosložnih besedah je sploh potisnen: brát, nesi (brát, nesi).

§ 14. Naglas daja v govoru slogom iste besede jednoto, jednosložnim besedam pa samostojnost. Naglas stoji na zadnjem. predzadnjem, na tretjezadnjem slogu in še dalje naprej proti začetku, posebno v sklanjatvi, kedar obstoji na istem slogu: bogatín, dolína, mârrica, mlêkarica, mlêkaricami.

Naglas pa se tudi premika v sklanjatvi in spregatvi, n. pr. vòda, vodč; kòst, kostì; bèrem, berèmo (bèremo), beró.

**Op. 1.** Razven naglasa ima gorenjščina še priglas, t. j. zraven naglasa potegneno naglašenih slogov dodaja še gorenjščina na sledečem slogu nov naglas imenovan priglas, n. pr. žena (tako govore Notranjci. Goričani, štirski in hrvatski Slovenci), Gorenjci pa žena, gláva: glává, bútara: bútára, dételja: dételja, délavnik: délavnik; orodnik pa le z žêno, z bútaro. Pri pesnikih se zanemarja včasih naglas in velja samo priglas.

d) za potegneni naglas na dolgem o in e, kedar zvonita kot ða in ea: vòda, strahòta, žèna (v hrv.-srb. jeziku znači 'potegneni naglas na kratkih slogih');

e) za potisneni naglas na kratkih slogih (jednosložnih besed in na zadnjem kratkem slogu večsložnih besed): brát, nesi, stezá, sljá.

Na paradigmatih hočemo rabiti naglaske posnete po Valjavčevih razpravah; sicer pa nam znači obojno dolžino znamenje', kračino (na zadnjih slogih in na jednosložnih besedah) ', dolgi o in e z barvo ða, ea pa '. Razven tega nam rabi 'tudi v zaznambo polglasnika. n. pr. zvènèti, sè = zvънѣti, sz. Zadnji naglaski so dozdaj naj bolj navadni, če hočemo kaj naglašati, kajti v obče ne pišemo naglaskov.

10

Op. 1. Po vplivu, ki ga ima nebnik j na vse ostale soglasnike, vrstijo se soglasniki tako le:

goltniki; k, g, h,

šumniki: č, ž, š (umehčani goltniki šumne stopnje),

sičniki: c, z, s (umehčani goltniki sične stopnje),

zobnika: t, d,

ustniki: p, b, v, m,

jezičniki: r, l, n.

Op. 2. Po trpežu glasa se imenujejo soglasniki a) hipni: k, g, t, d, p, b, c, č,

b) trpežni: h¹, v, n, m, r, l, z, s, ž, š, j.

Op. 3. Po zvočnosti pa so a) nemi: k, t, p, h, s, c, š, č,

b) zveneči: g, d, b, v, n, m, r, l², z, ž, j.

Op. 4. Po sapni moči so sapniki: h, v, j,

sičniki: s, c, z,

šumniki: š, č, ž.

Premembe na soglasnikih.

§ 17. Nekateri soglasniki se med seboj neposredno ne družijo. ampak godijo se med njimi nekatere premembe: te premembe so: jotovanje, mehčanje, pri- in razlikovanje, odpad in vrinek. Ob istem skupku je lahko več prememb združenih.

1. Jotovanje.

§ 18. Jotovanje imenujemo vse one premembe, ki jih povzročuje nebnik j v zvezi s samoglasnikom. t. j. predjotovan samoglasnik ali recimo skupek ja. Te premembe so jednake na goltnikih in sičnikih, jednake zopet na ustnikih, jednake na jezičnikih.

a) Goltniki se pretapljajo s skupkom ja v nebnike.

kja daja ča: skak-ati, skač-ctc iz skak-jctc: moča iz mok-ja: mok-ro; bučati iz buk-jati:

gja „ ža: lag-ati, laž-ctc iz lag-jctc. tčža iz tčg-ja: tčg-ati, tčgnoti:

¹ Stsl. h odgovarja nemškemu ch t. j. kh, tako se še govori tudi dandanes v sredini slovenskega jezikokroga, na vzhodu in skrajnem zahodu pa je postal danes le močni sapnik, nemški h, n. pr. haben.

² Trdi (debeli) l = poljski l govorimo na Stirskem kot srednji l, n. pr. v besedah del, kozel, polnočnica, lani; na Rezjanskem in v Zagorju pa tudi bil, pil, spal itd., sicer se izgovarja ob koncu kot w ali u, o.

11

hja daja ša: dihati (dyh-ati), diš-ete iz dyh-jete, duša iz
duh-ja: duh;

skja ,, šča¹: isk-ati, iščete iz isk-jete.

b) Sičniki s skupkom ja združeni postajajo nebniki,
eja daja ča: klic-ati, klič-ete iz klic-jete;

zja „ ša: liz-ati, liž-ete iz liz-jete, maža: mazati;

sja „ ša: pis-ati, piš-ete iz pis-jete, noša: nositi.

c) Zobnika se topita s skupkom ja in sicer:
tja daja ča²: hot-éti, hoč-ete iz hot-jete.

Op. V nekaterih krajih daja v nekaterih besedah skupek tja izjemno (kja, kha) ka, n. pr. pluka = pluča iz *plutja, keden = tjeden, ke = tje; tako redno v briž. sp. hoku = hoču (hočem), vsemogoki = vsemogoči; v besedi štric (zraven štrit) je tj vtopljen le v sično stopnjo.

dja daja ja³: rod-iti, rojen iz rod-jen iz rod-i-en;

stja „ šča⁴: pust-iti, pušč-en iz pust-jen iz pusti-en.

d) Ustnikom pred skupkom ja se vriva l, tedaj:
pja daja plja: top-iti, top-ljen iz top-jen iz topi-en;
bja „ blja: ljub-iti, ljubljen iz ljub-jen iz ljubi-en;
vja „ elja: lov-iti, lovljen iz lov-jen iz lovi-en;
mja „ mlja: sprem-iti, spremljati iz sprem-jati.

e) Jezičniki se mehčajo pred skupkom ja in sicer je j pri jezičniku r dandanes razločen, pri l in n pa vtopljen v mehki l in mehki n⁵, n. pr. pomir-iti: pomirjen iz pomiri-en, vol-iti: volj-en iz voli-en, napoln-iti: napolnj-en iz napolni-en.

Op. V oblikah: pitje, listje, mladje, grmovje, spanje i. e. stoji je -mesto ije, zato se opušča jotovanje.

## 2. Mehčanje.

§ 19. 1. Mehčanje goltnikov. Pred mehkimi samoglasniki, t. j. pred prostim č, pred nosnim ę, pred mehkim i in pred ь se

¹ iz š-ča iz s-ča, s se prilikuje naslednjemu nebniku in postane nebnik, t. j. štš, kar se v stsl. in hrv. olehča v št: ištete.

² iz tša, v stsl. s premenjenim redom šta: hoštete, hrv. ć: hočete.

³ iz dža, hrv. da, v stsl. s premenjenim redom žda: rožden iz rod-jen iz rod-i-en, nsl. rojen

⁴ stsl. šta, hrv. šta m. šča: puštati, nsl. puščati: pustiti.

⁵ Stsl. je imela tudi mehki r in je mehkoto značila deloma s pripisanim j, deloma s črtico r^, l^, n^.

12

goltniki mehčajo ali topijo v šumno stopnjo, pred ě ali pa pred
takim i. ki je postal iz ě, v sično stopnjo.

Goltniki se mehčajo a) v šumno stopnjo, in sicer:

a) pred prostim e: *rec-ete*: *rek-o*; *vrž-ete*: *vrg-o*; *pš-ete*: *ph-ati*
iz *pbh-ati*;

β) pred nosnim ϲ: otročє. otročєта: otrok; družє. družєта: drug;
siromašє: *siromah*;

γ) pred mehkim i v slovotvorju: oč-it: ok-o, blaž-iti: blag,
suš-iti: suh;

δ) pred ь v slovotvorju: svědočanstvo iz stsl. svědočьstvo: svě-
dok; tež-ek. težka iz *teg-ьk: teg-noti; strašen, strašna iz
*strah-ьн: strah*.

Goltniki se mehčajo b) v sično stopnjo, in sicer:

a) pred ě: cěsar: Caesar, Kaiser; jednako cěl, zčlo. lčěn: lčk;
hrv. sl. oblččete. naš oblecite; rezjansk mestnik potoce, sicer
potoci: potok; na velicěm: velik;

β) pred i. ki je postal iz ě: velevn. recite: stsl. in hrv. sl. recěte;
mestnik potoci: stsl. in rezjansk potocě; množ. imenovalnik
otroci: otrok, ubozi: ubog, Vlasi: Vlah.

Op. Zadnje mehčanje v sično stopnjo se pa v sklanjatvi tudi opušča,
goltnik se drži v vseh sklonih: Vlahi, ubogi, pri ubogem, na velikem.

2. Mehčanje sičnikov. Izmed sičnikov se mehčajo pred meh-
kimi samoglasniki c in mlajši z. n. pr. mesec: meseče (hrv. zvalnik),
devica: dević-ij, mrzli-ca: mrzlić-en. knez: knež-ij. rogoz: rogož-ina.

- Op. 1. Starejši z ostaja, zato: obraz-iti, laz-iti, gaz-iti, voz-iti;
toda: obražen iz obraz-jen po § 18, b.

Op. 2. Prilogi godčev: godec, hlapčev: hlapec i. e. imajo dru-
gotno mehčatev; kajti e je umehčan iz posestne priponke ov zarad pred-
njega c in poznej še je umehčan c v č; primeri množ. rodiln. godcev,
hlapcev.

3. Zobniki se pred mehkimi samoglasniki ne mehčajo.

Op. Izjemno je umehčan t¹ v nekaterih besedah: mačica zraven
matica, koščica: kost; drugi razlagajo koščica iz kostk(a)-ica.

¹ Tako tudi hči (šči): stsl. dzšti in nišče, nihče iz *nište iz
*ništo (nikdo), nihčer iz ni kto že, primeri godčev iz godcov in něšto:
někdo, ognjišče: ognišće: stsl., čes. ognište: pol. ognisko.

13

### 3. Razlikovanje.

§ 20. 1. kt in gt se razlikujeta v č¹, t. j. tš, in sicer v nedoločniku, namenilniku in slovotvorju v neposredni dotiki, n. pr. reči iz rek-ti, strčči iz strēg-ti; strčč iz strēg-tš; moč iz mog-tb.

**Op.** 1. Izjemno imamo c v besedi nocoj, nicoj ali nicor: noč, na Rezjanskem snuka: snoči.

**Op.** 2. V posredni ali izvirno posredni dotiki daja kt skupek ht, t. j. hipni goltnik postane trpežen: laket iz lahet, lahta, mehek, mehkega: stsl. mčk-zkz, h komu iz kz komu; tako tudi lahek, lehek iz lbgzkz.

**Op.** 3. Kdo (kedo) stoji mesto kzto, govori se tudi gdo in što.

2. tt in dt se razlikuje v st², n. pr. plesti iz plet-ti, presti iz préd-ti, věste iz věd-te, last iz (r)lad-tb, prim. vladati; čislo iz čit-tlo: *čistlo: čislo, jasli iz jad-tli, preslica iz préd-tlica, črěslo, Gerberlohe: črt-.

**Op.** Primeri še detešce iz in zraven detetce, goščovski iz in zraven godčevski.

3. Med razlikovanje štejemo tudi spremembo sapnika v v samoglasnik u, n. pr. uvod iz vzrod; primeri temuč iz tem več, bruno iz brvno; užgati iz vzžgati.

4. Tudi nebnika se razlikujeta: vekši iz *večši, vikši iz *višši; hči iz in zraven šči, nihče iz in zraven nišče, hčipek iz in zraven ščipek.

### 4. Prilikovanje.

§ 21. 1. nb, np postane mb, mp, t. j. pred ustnikom se premenja zobni nosnik v ustnega, n. pr. hran-iti: hram-ba, hin-iti: himba, hlimba, premen-iti: premem-ba; ampak: a na opak.

2. md postane nd, mk pa nk, t. j. pred zobnikom in goltnikom se spremenja ustni nosnik v zobnega, n. pr. vendar in vender iz věm da že; zamck-noti (za-mzk-noti): zank-a, zanjka zraven zamka.

**Op.** mn: ml, n. pr. somn-ěti, sumniti: sumljiv, gumno in gumlja.

¹ Stsl. ima št iz čt oziroma žt, čt se je olehčal v. št iz tšt, žt priličil v št: rešiti, strěšti, strěštz, moštь; hrv. ima ć, čes. c, kar svedoči, da je bila pri pretvoritvi merodajna priponka t, prim. moštь: Mach-t, noštь, noč: Nacht.

² ali je hipnik postal trpežnik in se primerno olehčal in priličil ali je s vrinen in je pred njim izpal prvi zobnik.

14

3. s in z se prilikujeta poslednjemu soglasniku in sicer postaneta.

a) pred (omehčanim) lj in nj šumnika, n. pr. čes-ati: češljati, pos-lati: pošljem, brus-iti: bruš-nja, trč-em: treš-ljika; griz-em: griž-ljaj, voz-im: vož-nja; tako tudi ž¹ njim iz s njim in čež nj iz čez nj;

b) pred zvenečimi soglasniki postane s zveneč, t. j. z, pred nemimi pa z nem, t. j. s², n. pr. mes-o: mes-dra, zdrav iz szdrav; maz-ati: mas-t. mas-lo iz *maz-tlo;* primeri pred-log s¹ iz sz: z menoj: s teboj, tako tudi pred samoglasniki z: z očetom.

**Op.** Vendar pišemo iz, bez, raz, vz, črez v isti obliki pred zvenečimi in nemimi soglasniki, n. pr. izpustim, razpustim; tako se nahaja tudi n. pr. griz-ti³ po obliki griz-em zraven gristi.

4. žlbst se prilikuje in olajšuje v št, n. pr. moštvo iz možlbstvo, društvo iz družlbstvo;

čbst se prilikuje in olajšuje v št, n. pr. vraštvo iz vračlbstvo;

čt iz čet ali čbt v št, n. pr. štirje iz četyrije, šteti iz čbtěti;

člsk daja čk ali navadno šk, n. pr. grčki⁴ iz grzčlskyj ali navadno grški, človeški;

žlsk pa žk ali šk, n. pr. tržki iz tržlski. možki⁴ ali moški; tako tudi težka po obliki težek, zraven teška.

### 5. Izpad.

§ 22. 1. t in d izpadata pred n, prim. krčt-ati: krenoti, vrt-čti: vrnoti; včd- schwinden: venoti, srčd-: srčnja, gospon iz gospodin.

**Op.** Izjemno pa tudi ostaja: popadnoti, pogoltnoti, vedno zraven veno.

2. p in b izpadata pred n, n. pr. kap-ati: kanoti, top-iti: utonoti, trep-ati: trenoti, krepenec roke starre Hände: okrenoti erstarren zraven okrepnoti, okrepniti;

ogreb-ati: ogrenoti, gzb-: ganoti, genoti: gib-ati iz gyb-ati.

¹ Čehi in Hrvati pišejo le s: s njim, s onim itd.

² Besede srčt: zvon, srebro: zrel, smola: zmija, slama: zlato, snaga: znati, sila: zima i. e. kažejo, da so nekdaj trpeli zvoneci soglasniki in samoglasniki pred seboj s ali z, kakor je zahteval koren besedin; tako tudi starejše sestave, n. pr. svitek, slog.

³ Tako tudi Čehi in Hrvati.

⁴ Tako pišejo tudi Hrvati.

15

**Op.** Počenoti zraven počepnoti, odščenoti zraven oščepnoti; toda le osepnice, prilipnoti: prilepiti; tako tudi drobna: droben.

3. v rad izpada po b, n. pr. obésiti: věsiti, obleči: vlěči; obečati, obětati: věčati stsl. věštati reden, kor. vět-; obrnoți: vrnoți, obrt, obrten; obod: iz ob-vod; obarek: Absud: variti; pa tudi sicer: storiti iz sztroriti.

**Op.** Tudi v začetku odpada v, n. pr. ladati m. vladati, last, zlasti; lat Rispe iz vlat; las iz vlas; Lah iz Vlah; torek iz vtorek; zdignoti iz vzdignoti.

4. V skupku skn. zgn izpada k, g: potisk-ati: potisnoli, brlizg-ati: brliznoti;

v skupku zdn izpada d: praznik iz prazdnik, pozen, pozna, pozno iz pozdnz; bezen, brezen: bez, brez dzna.

5. Skupek tl, dl daja na vzhodu često l, kakor v stsl., na zahodu se drži zobnik: plel, plela iz pletl; bol, bola iz bodl, bodla, toda obče bodljaj; moliti, na zahodu modliti; tako krilo: kridlo itd.; obče pa: metla, sedlo, medlo, medla: medel itd.

6. Skupek svr se olehčuje v sr: srab iz svrab, sraka iz svraka, srp in srěp iz svrp in svrěp.

7. Mesto čr se govori na severozahodu če: čreda: čeda, črez: čes. črevo: čero; jednako tudi šrebe: žebe, šrebelj: žebelj.

8. Po r ob koncu odpada j, ker ž njim ni stopljen, prikaže pa se v sklanjatvi: cesar, cesarja, denar, denarja.

6. Vrinsk.

§ 23. 1. Med pt in bt se vriva s v nedoločniku in namenil-
niku: tepsti iz tep-ti, tepst, zčbsti iz zčb-ti¹.

Op. V začetku stoji: ptič (iz pžtič) zraven tič (in vtič); tako tudi sicer, n. pr. drobtina, teptan.

2. Med nr se vriva d, redko: po-nor Versinken (z. B. eines Flusses): pondrěti;

med sr se vriva t, med zr pa d, tudi redko: pester bunt iz
pvs-rz: pis-an, jednako postrv Forelle; sršen zraven stršen, jednako
sršati (sršiti se, nasršeni lasi): strah; — nozdrvi (stsl. nozdri)
Nüstern, tudi nozdra: nos; nazdrt zurück: na vzz rit; zdrel zraven
navadnega zrel;

1 V stsl. zobnik izpada.

16

med sl se vrine včasih k: slez in sklez. slezena in sklezena,
solza t. j. *slzza in skloza (sklojza). slizek in sklizek;

redko med sr: srbot in skrobot zraven srebot in srabot.

3. Ob koncu se pristavi često j. n. pr. zjutraj : zjutra. kedaj,
kdaj : kzda ; posebej : po sebč, torej : tože ; jednako tudi sred besede,
n. pr. gojzd : gozd.

7. Posamezne premembe.

§ 24. 1. Starejši s prehaja včasih v mlajši h. n. pr. česati:
čehati. slap : hlap, pri na-s : pri tě-h.

2. ž prehaja v r v nekaterih besedah med samoglasniki:
morem iz možem. koren mog-; -r iz že : ere hrv. in ribn. iz in
zraven še navadnega uže = že. kdo-r iz kato že. kar iz ka-že, kje-r
zraven kder iz kde-že¹, vendar iz vrem da že. potler : po tole že.
sicar : sice že. najmre : na ime že. blagor : blago že. ar hrv. weil :
ježe itd. : ubožec : uborec; — (j : r) nicor zraven nicoj : nocoj; nar-
reći zraven najreći.

3. zd se menja s skupkom zg : pobrazdati beschmutzen : broz-
gati in brozdati, drozg in drozd.

4. Mesto tl se ťuje v narečju kl : klačiti m. tlačiti, kolčem
m. tolčem, pokle m. potle.

5. V nekaterih besedah so soglasniki prestavljeni: čebela iz
bučela, žlica iz lbžica, žmati žmeriti iz mbžati, gomila iz mogila,
somenj iz stsl. sznemz, na vzhodu senjem.

6. Soglasnik ob koncu besede v stsl. odpada, če ga ne drži
samoglasnik ali vsaj polglasnik ъ ali ь: tako se razlagajo tudi nsl.
imenovalniki in debla: tělo iz *tělos, slabejše deblo teles-; telę d.
telct-; imę. d. imen-; mati iz matěr-, slabejše deblo mater-.

¹ Oblika kje oziroma kjer utegnola se je razviti tako le: kde:
kde (gde) + j: kdej: kej (stirski), kej: ki, n. pr. něki irgendwo, irgend-
wie, etwa, nikir nirgends (stirski tudi nigdī), kej + v: *kejr: kjer: kje.

II.

Pregibovanje.

Pregibovanje obsega A. sklanjatev imen in zaimen, B. spre-
gatev glagolov.

A. Sklanjatev (deklinacija).

Sklanjatev je imenska (nominal). zaimenska (pronominal) in
sestavljena (zusammengesetzt).

I. Imenska sklanjatev.

§ 25. Po sklanjatvi razločujemo I. ženska imena na a v ime-
novalniku, n. pr. žena, riba; II. možka in srednja imena, ki imajo
v rodilniku a, n. pr. mož moža, grad grada, selo sela; III. imena,
ki imajo v rodilniku i, n. pr. nit niti; IV. imena, ki imajo v ro-
dilniku u, n. pr. sin sinu; V. imena, ki pridobivajo v rodilniku
soglasnik, n. pr. ime imena.

V sklanjatvi imamo te le sklone: 1. imenovalnik (nominativ),
2. rodilnik (genetiv), 3. dajalnik (dativ), 4. tožilnik (akkusativ),
5. mestnik (lokal), 6. orodnik (instrumental), 7. deloma še zvalnik
(vokativ); zvalnik je različen od imenovalnika le pri nekaterih mož-
kih samostalnikih II. sklanjatve in deloma po naglasu.

Nadalje imamo v slovenščini trojno število: jednino (singular),
dvojino (dual), množino (plural).

2

18

I. sklanjatev (a-debla).

§ 26.

<table><thead><tr><th></th><th>Jednina</th><th>dvojina</th><th>množina</th></tr></thead><tbody><tr><td>im.</td><td>ríba</td><td>ríbi</td><td>ríbe</td></tr><tr><td>zval.</td><td>ríba</td><td>ribi</td><td>ríbe</td></tr><tr><td>rodil.</td><td>ríbe</td><td>ríb (iz množ.)</td><td>ríb</td></tr><tr><td>dajal.</td><td>ríbi</td><td>ríbama</td><td>ríbam</td></tr><tr><td>tožil.</td><td>ríbo</td><td>ríbi</td><td>ríbe</td></tr><tr><td>mest.</td><td>ríbi</td><td>ríbah (iz množ.)</td><td>ríbah</td></tr><tr><td>orod.</td><td>ríbo</td><td>ríbama</td><td>ríbami</td></tr></tbody></table>

Opazke. 1. V jedninskem orodniku se govori na vzhodu tudi riboj (iz ribo'), na Ogrskem tudi ribor in ribom; zadnja oblika je pri Hrvatih navadna: primeri slično obliko ogr. sl. in hrv. besed iz jevske sklanjatve: kostjom kostjum.

2. V dvojinskem imen. in tož. je stsl. č ohranjen, če je naglašen: vodv, dve ženc, rocē, sestrē, dvē gubē, dvē gibē; jednako tudi v jedninskem mestniku: vodv, gorē, sněhv, zimē, dobē.

3. Samostalniki, ki v jedninskem rodilniku končnico naglasajo, lahko nalik srbskemu jeziku množinski rodilnik tvorijo na. á: solzá, gorá, gluva, žljá, kosa, nogá, petá, struha; mestnik pa na éh (iz ch): vodéh, goréh.

4. Gospá iz gospoja iz *gospod-ja ima v rodilniku gospé in gospoje, v daj. gospé (gospéj gl. § 6, b), na hrv. gospi, mestn. gospé, orodn. gospé, dvojina imen. tožilnik gospé, daj. orod. gospéma; množ. imen. gospé, rod. gospá, daj. gospém, mestn. gospéh, orod. gospéma, zraven: gospáma, gospám, gospámi, gospáh.

5. Beseda (beseda) ima v množinskem rodilniku besed in besedij (besedi); pri Trubarju tudi rodi, prošnji, službi; na Benečanskem kosí,

Stsl. sklanja: i. ryba, z. (le na samost.) rybo, r. ryby, d. rybě. t. rybě, m. rybě, o. rybě;

dvoj.: i. z. t. rybě, r. m. rybu, d. o. rybama;

množ.: i. z. t. ryby, r. rybě, d. rybamě, m. rybahě, o. rybami.

Goltn. debla mehcajo pred č goltnike, tedaj n. pr. roka, jedn. d. m. rocé, jednako dvoj. i. z t.

Mehka debla imajo mesto v povsedi č, mesto č pa i, v jed. z. mesto o na samost. c: i. duša, z. duše, r. dušć, d. duši itd.: ta mehka debla so slika nsl. sklanjatvi za vsa debla.

19

ovcí, vodí, suží zraven solz; na hrv. dekli, divojki zraven divojak, peldi, igli: devet igli.

6. Redek je množinski imenovalnik in tožilnik na i iz y: roki, solzi Vraz, roti briž. spom., nogi (zdigniti se na nogi) pri belih Kranjcih; pri belih Kranjcih se nahaja tudi jedninski rodilnik na i iz y: izpod roki prodati, moje sestri sin, krmi imam dosti, izmlatil je pol kopi pšenice, pršel (prišel) je iz gori, vodi mi se neče piti.

7. Med dvema soglasnikoma ob koncu se v množinskem rodilniku vstavlja blagoglasni e: igla, bradlja, kvoklja, zemlja, grablje, kaplja, ikra, igra, iskra, bedra, vitru, sestra, črešnja, dvojka, kavka, gruška, klětka, služba, sodba, statve: igel, bradelj itd.; gostnja stoji mesto gostinja, tedaj yostinj.

Soglasniki sk st rj lj ostanejo nerazločeni: vojsk, gospodsk, glist; jednako klešč; vendar goska: gosek, trska in trěska: trsek, trěsek in trsāk; v nekaterih krajih se govori tudi ovāc, pa tudi ovcá, ovēc in óvec.

O naglasu.

§ 27. Ženski samostalniki I. sklanjatve imajo v imenovalniku:

1. naglas ˇ na predzadnjem slogu ali dalje proti začetku. Ta naglas ostaja sploh na svojem samoglasniku, n. pr. zôra, zôre, zôri, zôrami; mâvrica, mâvricami. Primeri: pâra, prâska, spâka, sprâva, vâba, vrûpa; vîka, ûjma (ujîma), izgûba, zamûda; opêka, zaļêga; nadlôga, pokôra; ě: oblêka, potrêba; ǒ: pomôta, posôda Gefäss, pôsôda Leihe; pretîge, zadîrga, okôva, otâva; mlêkarica, škôlnikovica itd.

2. naglas ' na predzadnjem slogu ali dalje proti začetku. Naglas ostaja na svojem samoglasniku, samo v zvalnikih, v jedn. orod. in množ. rod. menja se ' na ˇ, glej gori paradigma rîba; tako tudi déklica, déklice, z déklico, mnogo déklic itd. Po predlogih čuje se tudi v tož. ˇ: čez zîmo, za brâdo: bráda.

Primeri: hvála, sápa, tráta; bíba, címa; y: lísá, míza; grûda, kljíka, púra; béba, képa; ě: čréda, léska, réka; ę: gréda, jéza, réga; čŕka, gŕba, pŕga; tráva, sláva; dolína, máčeha, krtica, bábica, ílovica, sójenica itd.

Naglas ' na zadnjem slogu ima le gospá, ki je kratica iz gospoja.

3. naglas ' na predzadnjem slogu na širokem o in e. Ta je prenesen iz zadnjega sloga, zato ali na svojem samoglasniku ostaja ali skače. Skače pa redno le na dvosložnicah; na večsložnicah ostaja naglas na svojem samoglasniku, menja se le ' na ' v jedn. orod., v množ. rod. in v zvalnikih, kar se godi tudi na dvosložnicah, če naglas ostaja. Primeri:

2*

21

b) Srednji samostalniki.

<table><thead><tr><th></th><th>Jednina</th><th>dvojina</th><th>množina</th></tr><tr><th></th><th>trda, mehka debla</th><th></th><th></th></tr></thead><tbody><tr><td>im.</td><td>sèlo, pòlje (poljè)</td><td>sèli, pòlji</td><td>sèla, pòlja (poljà)</td></tr><tr><td>rod.</td><td>sèla, pòlja (poljà)</td><td>sèl, pòlj (iz množ.)</td><td>sèl, pòlj</td></tr><tr><td>daj.</td><td>sèlu, pòlju</td><td>sèloma, pòljema</td><td>sêlom, pòljem</td></tr><tr><td>tož.</td><td>sèlo, pòlje (poljè)</td><td>sèli, pòlji</td><td>sèla, pòlja (poljà)</td></tr><tr><td>mest.</td><td>sèlu, pòlju</td><td>sêlih, pòljih (iz množ.)</td><td>sêlih, pòljih</td></tr><tr><td>orod.</td><td>sèlom, pòljem</td><td>sèloma, pòljema</td><td>sèli, pòlji</td></tr></tbody></table>

**Opazke.** 1. Jedninski tožilnik možkih imen živočih stvarij je jednak rodilniku: moža, ptiča.

Stari tožilnik je ostal v izrazih: za mož dati, v zamož dati. Tudi imena neživočih stvarij dobivajo za tožilnik rodilnikovo obliko, če se ž njimi zaznamujo živoče stvari: vidiš štora; tudi srednji samostalniki: bo prinesel za peseta kruha kos.

2. Ostanki zvalnika so: Kriste, Adame, Krištofe, poglavare. sine, brate, bože, človče, gospodine, hrv. gospone v narodnih pesnih; rabe briž. spom.; oče je brž ko ne zvalnik iz otec, stsl. otъсъ, zval. stsl. otъče; tako so postale tudi oblike Tone, Jože itd.

3. Jedninski mestnik možki in srednji se končuje tudi na i, ki je postal iz č; č se še nahaja v starejših spomenikih in v benetskem govoru: světě briž. spom.; po svojim duome je zdihavu, t. j. po svojem domě je zdihaval ben.; jednako pri potocě, na prazě, na trebusě; po svetě,

Stsl. sklanja a) možke samostalnike: i. gradz, z. grade, r. grada, d. gradu, t. gradz, m. gradě, o. gradomъ;

dvoj. i. z. t. grada, r. m. gradu, d. o. gradoma;

množ. i. z. gradi, r. gradz, d. gradomz, t. grady, m. graděhz, o. grady.

Goltn. debla mehčajo pred č goltnike: vlzkz (volk), m. vlzcě, vlzcěhz, tako tudi pred i (iz č) v mn. i. vlzci.

Mehka debla imajo ь m. ь: mbčь (meč); i m. č: m. mbči, mbčihz; e m. o: mbčemь, mbčema, mbčemz; v jed. z. pa u m. e: mbču; ç m. y v mn. t.: mbčę, v mn. o. pa i m. y: mbči. Po sliki mehkih debel ima nsl. jedn. mestn. na i: meči, gradi, toda rajši nalik hrv. jeziku - daj.: meču, gradu; tož. množ. se glasi v nsl. na mehkih in trdih deblih: na e iz ę: meče, grade, redki so ostanki na i iz y na trdih deblih gradî, darî, listî, zlatî, mostî, svatî, v ógledi iti.

b) Srednji samostalniki se sklanjajo, kakor možki, le i. z. t. so različni: v jedn. o ali na mehkih deblih e, v dvoj. ć ali na mehkih deblih i kakor v I. sklanjatvi, v množ. a.

22

pri dělé, na tnalě ben.; lakomstvě, blazě: blago briž. spom.; Trubar, Dalm., Schönleben so pisali tudi ej: zlatej, tudi po nebnikih: morjej.

4. Dvojinski rodilnik in mestnik sta nadomestovana z množinskim: imetek mojih dveh bratov, pri mojih dveh bratih. Dvojina je deloma v navadi pri starejših pisateljih: v tiju dveju listu Trub.; od dveju sinu zraven od dveju dolžnikov; od obeh kraju; meč od obeju platu oster. Hrvatski Slovenci so dvojino skoro celo zgubili, govorijo: dva sini, dragi dva; jednako beli Kranjci.

5. a) Imenovalnikov samoglasnik e (iz b ali b) pred končnim soglasnikom izpada, ako narašča beseda: orel orla (stsl. orbl). oven orna ornu, kupec, osel, nohet, senjem in semenj, jarem; v jednosložnih besedah samoglasnik ostaja: mah (stsl. mšh), meč (stsl. mčč). jednako lan len. ler: rodilnik maha, meča. lanu lena, lera, toda pes psa (stsl. pbsb pbsa). sel in posel. sla in posla. San (stsl. szn) ima rod. sna. mest. sni, množ. saněh Trub. Marsikateri e se drži zarad blagoglasja: mrtvee, mrtveca, jazbec. jazbeca.

b) Jednako izpada tudi, če beseda narašča. oni e. ki je vrinen zarad blagoglasja: oder odra (stsl. odrz). ogenj ognja. ogelj oglja, ogel ogla, veter. kozel, koper. kosem, pekel, mogel mogla moglo. rekel rekla reklo, vihor vihra zraven vihár vihárja.

c) Izjemno izpada oni e. ki odgovarja stsl. e. e. ě: kamen kamna zraven kamena (stsl. kamene, rod.). prijatelj prijatelja in prijatlja; zaběl záběla in zabla: zajęc zajca: měsćc měsca zraven měsćca.

6. V množinskem rodilniku srednjih samostalnikov se e vriva nalik ženskim I. sklanjatve. kjer se ob koncu dotikata dva soglasnika: deblo. duplo. sedlo, teslo. rebro, okno, gymno, platno, pismo, cesarstro. jajce; rodilnik: debel, dupel itd. Toda ust: usta, toporišč: toporišče. kajti st. šč in sk (mb. nk. zd) so združljivi; prim. § 26. 7. Samostalniki na je (iz ije. § 18. e. op.) pa imajo ij: bitje, bitij.

7. Stari množinski rodilnik možkih samostalnikov bez ov se je v nekaterih besedah ohranil: otrok. roz. rol. dan. zoh. konj. las. lonec. mož. pas Hunde. čebar: sto čebar. piščane zraven piščancev, greh in grehor, pěnez des Geldes, pěnezov der Pfennige. koliko krat in krator. Množinski rodilniki: lasij (lasi), možij (moži), zobij (zobi) so tvorjeni po III. sklanjatvi.

8. Jedninski rodilnik na ù je izvirno pripadal u-deblom, toda razširil se je črez ono mejo: ola. valu. colu, vratu, daru. dolgu, glasu. godu, gostu. gradu. zidu, zobu. klasu. krasu, kosu Stückes,

23

lanu, lazu, listu Trub., medu, miru, mostu, měhu, potu Weges, potu
Schweisses, prahu, sledu, snradu, stanu, strahu, tatu, spolu Ge-
schlechtes, tiru, sadu, traku; tudi dvosložna beseda nohet ima ro-
dilnik nohtů.

9. Samostalniki, ki v jedninskem rodilniku končnico a naglašajo ali u dobivajo, imajo lahko v dvojinskem dajalniku in orodniku ter v množinskem dajalniku in mestniku čma, čm, čh: tatéma, tatém, tatéh; pséma, psém, pséh; plotéh; vogléh. Isti samostalniki tvorijo lahko množinski orodnik s končnico mí: tatmí: tudi srednji ustmi zraven usti (asty). Te oblike izvirajo iz naglasa in so novejše; jednako se sklanja tudi tlo, ki se rabi le v množini: tlá, tál, tlôm in tlém, tlémi, tléh.

10. Redko se nahajajo množinski tožilniki trdih možkih samostal-
nikov na y nalik stsl.: gradi t. j. grady Trub., dari v Stapletonovi
prestavi 1620, listi lex., masti ben.; dari, listi, vlati ogr., ógledi, v
ógledi iti na vzhodu; zlati, mosti, svati Vraz; v briž. spomenikih je
še i, t. j. y češče od ł, ki je dandanes občen, v stsl. pa le po mehkih
soglasnikih.

11. Samostalniki na an (stsl. aninz) še imajo tu in tam v množinskem imenovalniku e mesto i: dobrušane, vodičane Kopitar slovn., kristjane Preš., babilonjane, rimljane: zraven pa tudi je iz i-jevske sklanjatve: kristjanje, lakničanje, ločanje; končnica je je tudi sicer v navadi mesto i: očetje, bratje, gostje, kmetje, profetje, svatje, soldatje, tatje, fantje, farje, ajdje, gospodje, sosedje, judje, kopunje, sršenje, golobje, zobje, črvje, škofje, lasje, možje; jednako volcje: volk: pri ogrskih Slovencih tudi narodje, bogatinje, poganje, talijanje, židorje: židov, angelje, apoštolje, neprijatelje, roditelje, zidarje, pastirje, vitezje, klobučarje komarje; tudi bratovje, popevje Priester, poponje Knospen. Končnica in ostane v nsl. izjemno tudi v množini: turčine, turčini, poganini.

12. Krajna imena na anc se tako le sklanjajo: im. Goričane,
rod. Goričan, daj. Goričanom in Goričam, tož. Goričane in Goriče,
mest. Goričah, orodn. Goričami: jednako n. pr. Svečane, grem v
Svečane ali Sveče; iz Svečan; k Svečanom ali k Svečam; v Svečah;
s Svečami; prim. v Drevljah, Glinjah, Gradčah: nemški Drevlach,
Gleinach, Gratschach in imenovalnike Drevljane, Glinjane, Gradčanc.

13. Mehčanje goltnikov pred i oziroma č se rado opušča,
prim. § 19, 1, op.. posebno pri goltniku h in g, pa tudi pri k:
otroci, pri otrocih in otroki, pri otrokih; rogih, rozieh, t. j. rozěh
ben.; Vlahi in Vlasi. Glede mehčanja samoglasnikov je z dandanes

24

bez vpliva, po *c* pa se omehčuje navadno *o v e* jednako, kakor po š, č, ž in *j*: *knez knezov, vrabec vrabcev, delarcev, znancev, slep-cema zraven slepcoma*.

Kakor *cesar cesarja, denar denarja*, kjer je v imenovalniku *j* odpal in v rodilniku pravilno pristopil, gl. § 18, *e*, tvorijo svoje sklonе tudi nekateri v stsl. trdi samostalniki, n. pr. *vihar viharja stsl. vihrz vihra, komar komarja stsl. komarz in komarъ; sever ima le severa, severu*.

Pri samostalnikih na *elj*, ki so večidelj tujčini, se vriva *n*: *apostelj aposteljna, brencelj brenceljna, durgelj. žalbelj, kavelj, kapelj, kembelj, krancelj, krempelj, meželj, nagelj, porungelj, pramelj, rabelj; tempelj, škratelj, fuželj*. Nasproti pak *žebelj žebelja, kašelj kašelja, nadalje jednako krhelj, parkelj, progelj, recelj, vogelj, smrkelj, čavelj, črevelj, šapelj*. Izjemno se piše tudi templa Trub. *Evangeli, zlodi, Juri stoje v imenovalniku mesto evangelij. zlodej, Jurij.*

14. Po izgledu *grad oziroma mož* se sklanjajo tudi *a*) navadno možki samostalniki na *a: vojvoda, starešina*, kakor *če bi bila osnova *vojrod*.*

Hranijo pa tudi *a-jevsko sklanjatev*, tako posebno izvirno hrvatska beseda *sluga*, jednako *poglavica*; tudi *dča* se sklanja marsikje kot *riba*: rod. *oče*, daj. *dči* in *dču*, tož. *očo* in *oče*, mest. *oči*, orod. *očo* in ogr. *čom*; množ. imen. *očovi*, tož. *očve*, rod. *očev*. daj. *očevom*, orod. *očevmi* ogr.; pri Habdeliču še je oblika *otec, otac*; dandanes navadna oblika pa je *dče*. *očeta* itd. Kakor *oče očeta* tvorijo radi svoje sklonе možki samostalniki na *a. e. u* in *ko: Matija Matijata, Jože Jožeta, Noe Noeta in Noema, Jehu Jehuta in Jehua, Marko Markota in Marka.*

b) Oni možki samostalniki, ki izhajajo v stsl. na *b* in se v stsl. sklanjajo po *i-jevski sklanjatvi: golob goloba*, stsl. *golobi* rod. *golobi, črv, gost, zet, laket lakta* in ženski lakti, *nohet, pečat, pot, tat, tast, gospod, medved*; ostanke *i-jevske sklanjatve glej pod i-jevsko sklanjatvijo.*

c) Možki samostalniki soglasniške sklanjatve na *cu*: *kamen rod. kamena in kamna* (stsl. *kamy in kamenъ rod. kamene*): jednako *koren, kremen, plamen, remen, jelen, prsten in prstan.*

15. *Stariši po nemškem Eltern, mlajši in duhoven (na vzhodu duhornik)* so izvirno prilogi, a sklanjajo se dandanes navadno samostalniško: *starisev in stariših, mlajšev in mlajših, duhorna; možki in ženska so prilogi; blagor je iz blago *že*; zlega je prilog iz zlo; mal iz nemškega se ne sklanja: do sega mal. od seh mal. po seh mal, po teh mal; toda k malu.*

25

16. Kamen, pot, kot so v množini tudi sređujega spola. Beseda sto se dandanes navadno ne sklanja, na Koroškem se še čuje pet set, šest set, na hrv. dve stě: stsl. dvé sztě. Jezero iz magy. jezer se deloma sklanja, deloma ne: štiri jezer, štirim jezer Trub.; dve jezero, pet jezero ogr.; pa tudi dve jezeri, z deset jezermi štirsk.

O naglasu.

I. Možki samostalniki.

§ 29. Možki samostalniki imajo v imenovalniku:

1. naglas ˇ, ki stoji a) na dvo- in večsložnicah na zadnjem, pred-
zadnjem slogu ali na poslednjih še dalje proti začetku in ostaja na svojem
samoglasniku, n. pr. precēp precēpa itd., hlâpec hlâpca hlâpcema itd.;
primeri mlătec, mêsec, nôhet, zôpernik, dolînar, konjedêrec itd.;

b) na jednosložnicah; tu more ˇ a) ostati, če značijo kaj živega,  
nadalje če imajo samoglasnik u in navadno na tujkah, n. pr. sin sîna,  
tûst tâsta, brûs brûsa. Na ostalih pa se v jedn. daj. in mest. po pred-  
logu menja ˇ na', na širokem o na'; ta menjava se godi naj bolj na  
samoglasniku ˇ, redkeje na a, n. pr. brûg brêga na brêgu, glûs glûsa  
na glûsu, pa tudi po glûsu. Prim. na bégu, v cvétu, na lédu, v lésu,  
po slédu, na zídu, na gnòji, po gòdu. β) Navadno pa se ˇ na jedno-  
složnicah premestuje na nekatere končnice in to A. kot ˇ 1. na končnico  
u (izvirno IV. sklanj.) v jedn. rod.: sinû, mûdû; redkeje na a: sinû,  
medû; 2. na jê (iz ije, izvirno III. sklanj. — ? íje) v množ. im.: možjê;  
3. v jedn. orod. (redko): lesom; 4. v množ. tož. na î in ê: sinî, darî,  
sinê, darê; 5. v dvoj. im. zval. tož. na a: dva možû; B. kot': 1. v  
množ. rod izvirnih, kratkih oblik: móž, vlûs, zób; tako tudi na obliko íj  
(iz III. sklanj.): ljudîj (ljudí); 2. na končnice ém, éh, mî, éma: možém,  
možéh, možmî. možéma; C. kot " na Gorenjskem v jedn. daj. in mest.  
po predlogu: pri slapn; D. na končnico óv (év, ôvi êvi), ta pripada  
izvirno u-deblom, kajti u se podaljšuje v ov pred samoglasniki, vriva se  
pa tudi v jednosložna o-debla, redko v večsložna in ima za se v množ.  
rod. naglas', v predzadnjem slogu pa ˇ, redko je bez naglasa: daróv,  
darôvi, zvonôvi, sinôvom, medvedóv, oroslínov. Primeri:

Jednina :

im. zv. tož. slâp,
rod. slâpa, slapâ, slapû; slapôva,
daj. mest. slâpu, k slápu, k slapû; slapôvi (ogr. možêvi),
orod. slâpom, slapôm; slapôvom.

Množina :

im. zv. slápi, slapjê, slapî; slapôvi, ogr. slâpove in slapôvje,
rod. slâpov (slapû, slapíj); slapóv,
daj. slâpom, slapém, slapóm; slapôvom,

26

tož. slápe, slapê, slapí; slapôve,
mest. slápih, slapéh; slapôvih,
orod. slápi, slapmí; slapôvi.

Dvojina:

im. zv. tož. slápa, slapâ, slapû; slapôva,
daj. orod. slápoma, slapéma; slapôvoma.

Primeri še: gläd, glás, gräd, krás, lân, mrák, prâh, râst, sâd,
sát, smräd, srâm, stân, strâh, tâst, tat, val, vlás, vrân, vrât; lîst,
zîd; č: cvêt, krég, lôs, mêh, slêd, smêh, žlêb; e: môd; ç: rêd; dom,
gôd, gôst, ôl, plot, pôt, rôd; q: dróg, jôk, kôs, krôg, rôb Saum, smôd;
sîd, tîst.

2. naglas ' Naglas ostane a) na svojem samoglasniku v vseh sklonih, samo ' se menja na ˇv zvalnikih in v množ. mest. in orod.; tako na jednosložnicah, na večsložnicah in pri večini dvosložnic, n. pr. hlév, hléva, pri hlévih, s hlévi; gospodár, gospodárja, oj gospodárji; požréšnik, požréšnika, pri požréšnikih; trávník, na trávníkih; redko ta naglas skače na končnico: mír míru. ' na širokem o in e menja se jednako na ˇv zvalnikih in v množ. mest. in orod.: òsel òsla pri ôslih, tèpec tèpca s têpci. Primeri: gáj, hrást, kralj, hríb, úl, stríc iz stryjbc, tîrn; préstol, rázlog, oderúh, baháč, koláček, vihár, svetník, gréšnik itd.

b) na nekaterih dvosložnicah skače naglas ' proti koncu a tudi tu se na zvalnikih ter v množ. mest. in orod. menja na ˇ, n. pr. trébuh trebúha, na trebúhih s trebúhi; tako tudi kòžuh kožúha s kožúhi, pòtok potóka pri potôkih, òreh oréha z orúhi. Tudi v jedn. mest. se govori ˇzraven': bóžič, o božiču, pri poródu in porôdu, redko pri porôdu. Primeri še: sósed sosédu na vzhodu sóseda, jednako národ, záhod, zárod; pa obče cèsar cesárja, člóvek, jèlen. jèzik, pòkoj, pòrok, prè- ali pròrok, prôstor.

3. naglas ", in sicer a) na jednosložnicah, n. pr. brăt, klîn, kûp; v rastočih sklonih se menja " na ', a v jedn. mest. in zval. ter v množ. zval. mest. in orod. na ˇ, tako tudi v jedn. daj. po predlogu: brăt, bráta, brátu, pri brátih, z bráti, pri brátu, k brátu; na samoglasniku č stoji v jedn. mest. tudi ' na hlébu (in hlébu). Pri besedah s slogotvornim r more " skakati tudi na končnice: krst, krstá, kot ' krstó, krstmú. Prosti o e postane v predzadnjem slogu navadno širok: dvör dvòra, čěp čěpa; ' se menja na ˇredkeje na ˇv množ. zval., mest., orod., tako tudi često v jed. mest. in daj. po predlogu: na dvôrih, prim. gori parad. měč. Tudi pri teh more naglas skakati na končnice: dvoróv, dvorom, dvoréh. Primeri: băt, drav, krăt, jăg, lůk, ûm in úm, bôb, bôj, bôk, brôj, gôzd, lôj, rôb, slôg, snôp, zbôr, dlěsk, kmět (c), lěv, sěp, vrč.

Stoji li " na polglasniku, ki v rastoči besedi izpade, ostaja lahko "v vseh sklonih, ali se take besede ravnajo v dvoj. in množ. po jednosložnicah z naglasom: pěs psů psů psům in psům, množ. psů, psů in psůvi, rod. psův in psóv, daj. psům, psém in psôvom; jednako kěs, sěl, sěn, sěv.

27

b) na večsložnicah, n. pr. steběr (zraven stéber), četrtěk (zraven četítek); tu a) “ostaja na zadnjem slogu, če ima im. pregibni e: stebrů, četrtků; le v zvalnikih more preskočiti naglas tudi na predzadnji slog kot: stžber, četítek; β) ostane li končni samoglasnik, menja se “na njem na’ (oziroma na “) ter se v ostalih sklonih ravna naglas po pravilih naglasa ’, le v jedn. zval. more preskočiti tudi na predzadnji slog: kozlíč, kozlíča, pri kozlíčih; otrůk (zraven otrok), otrůka, zval. otrok. Primeri še: blagoslův, dvrotón, grohót, izpís, kupěc zraven kúpec, nagib, obřt. obój Beschlag, oklóp in óklop, otěp. pogrěb, poklíč, skržát, šepět, zaprtek zraven zapítek.

## II. Srednji samostalniki.

### § 30. Srednji samostalniki imajo v imenovalniku:

1. naglas ˇ in sicer a) na večsložnicah na predzadnjem slogu ali še dalje proti začetku ali na dvosložnicah na predzadnjem slogu. Ta ˇ ostaja na svojem samoglasniku v vseh sklonih: telěsce, telěsca itd., průsišče, průsišca itd., drůstro, drůštva itd. Prim.: břstje, brínje, smrčej, domoljubje, oblčje, břčevje, vrbovje, odpuščanje, porzdigoranje, pokapanje, břvno, posěstvo, človečanstvo;

b) v nekaterih dvosložnicah na zadnjem slogu in ostaja tu v jedn. tož. zval. rod. ter v množ. im. in tož., v ostalih sklonih pa skače na predzadnji slog, stoji pa lahko tudi v vseh sklonih na predzadnjem slogu, posebno po predlogih, glej parad. poljč (pólje). Primeri: blago, meso, morjč, nebô, srebrô, testô, zlatô. Prosô, senô ima v izredni množini izredni naglas: letos so lepa prósa, séna. Jednosložnica je beseda stô, ki se dandanes navadno ne sklanja (nekdaj dve stč, četiri stů).

2. naglas ' (' na širokem o in e) na predzadnjem slogu ali dalje proti začetku. Ta naglas ostaja na svojem samoglasniku v jednini in dvojini, v zvalnikih in v celi množini, razven dajalnika na večsložnicah, pa se menja ' na ˇ oziroma ' na ˇ, n. pr. léto léta itd., množ. léta, let, letom itd., prim. parad. sèlo; večsložne: písemce, písemca itd., množ. písemca, písemc, daj. pa písemcem; držálo, množ. držála, daj. držálom. Primeri še: gnézdo, ólje, óže, drévje, tínje, plěče, bítje, pétje, pránje, dáhanje, preklínanje, jútro, máslo, trúplo, števílo, sèdlo, zrno, pšěno, mésto, žíto, gnojíšče, grábljišče, póstelišče, kolěsce, želézo. Tudi v množ. pa drže': vráta, vrát itd., bléka, čréva, čúda, kóla, nědra. ústa; samo v im. in tož. prsa, jétra; plúča ima samo v rod. pluč. Tako se govori tudi ' mesto': rébra réber, séla sél, stégna stégen, ókna oken: òkno.

3. naglas “ na zadnjem slogu; tako sploh jednosložnica dnů dnů itd., v množ. tlů (§ 28, 9), potem dvo- in večsložnice. Na večsložnicah ostaja “ sploh na zadnjem slogu, le dvoj. daj. in orod. ima tudi óma (éma) zraven omá: stebelč, stebelča itd., množ. stebelča, steblčc itd., dvoj. stebelči, stebelcemá in stebelcema. Dvosložnice pa drže “ na zadnjem slogu v celi jednini ter v množ. daj. in mest., v ostalih sklonih pa do-

28

bivajo na korenskem slogu, dvoj. in množ. im. ima tudi na zadnjem slogu; svoj naglas imajo izredne končnice éh, ém, émi, éma; končnice po I. sklanjatvi pa ami, am, ama, äh. n. pr. stzblô stzbla itd., množ. im. stábla (stěbla) in stzblá, rod. stábel (stěbel) in stzběl, daj. stzblöm (stzblěm, stzblám), mest. stzblíh (stzblěh, stzbláh). orod. stzblì (stzblémi, stzblámí), dvoj. stáblí (stěblí) in stzblí. stábloma (stěbloma, stzbléma, stzblámna).

Primeri še: gumnô, ljudstvô, suknô, rojstvô, klasjě, razprtjě, godovnô, borovje, kocanjě, orožjě, steblovjě. Vše take besede pa lahko imajo naglas tudi na nezadnjem slogu: rójstvo, borôvje (bórovje).

### III. sklanjatev (i-debla).

#### § 31.

<table><thead><tr><th></th><th colspan="2">Jednina</th><th colspan="2">dvojina</th><th colspan="2">množina</th></tr><tr><th></th><th colspan="2">a) ženski; z naglas. stalnim, pregibnim</th><th colspan="2">b) možki samostalniki</th><th colspan="2"></th></tr></thead><tbody><tr><td>im.</td><td>nìt</td><td>kôst</td><td>nìti</td><td>kostî</td><td>nìti</td><td>kostî ljudje</td></tr><tr><td>rod.</td><td>nìti</td><td>kostî</td><td>nìtij</td><td>kostij (iz množ.)</td><td>nìtij</td><td>kostij ljudij</td></tr><tr><td>daj.</td><td>nìti</td><td>kòsti</td><td>nît(i)ma</td><td>kostéma</td><td>nîtim</td><td>kostém ljudém</td></tr><tr><td>tož.</td><td>nìt</td><td>kôst</td><td>nìti</td><td>kostî</td><td>nìti</td><td>kostî ljudî</td></tr><tr><td>mest.</td><td>nìti</td><td>kòsti</td><td>nîtih</td><td>kostéh (iz množ.)</td><td>nîtih</td><td>kostéh ljudéh</td></tr><tr><td>orod.</td><td>nîtjo</td><td>kostjó</td><td>nît(i)ma</td><td>kostéma</td><td>nîtmi</td><td>kostmí ljudmí</td></tr></tbody></table>

**Op. 1.** Možki samostalniki, ki so se sklanjali v stsl. po i-jevski sklanjatvi, so se v obče v nsl. sprevrgli v II. sklanjatev in gredo po izgledu grad. Ostanki i-jevske sklanjatve možkih samostalnikov so zvečine le v množini; v jednini imamo še od besede pot orodnik: med pótem, gre svojim pótem, tem istim pótem, ravnim pótem sem šel; v briž. spom. se bere v jedninskem mestniku ogni, in v rod., tož., daj. in zval. gospodi. Kakor izgled ljudje se sklanja še beseda gostije po i-jevski sklanjatvi v celi množini: tož. gosti: na gosti pozrati, rod. gostij (gosti) itd.; pri Trub. se bere tudi gospodi, pečati kot množinski tožilnik in kot jedn. rod. daj: od gospodi in boqu, naredite pot gospodi; jednako plati: na dva plati, poti, lahti; dandanes je lakat v jednini možkega, v dvojini in množini na zahodu ženskega, na vzhodu možkega spola: dve lehtí, tri

Stsi. ima v III. skl. tudi v jednini možkih samostalnikov, n. pr. mož. potv. žen. kostv.: i. t. potv. kostv. z. poti, kosti, v. poti, kosti, d. poti, kosti, m. poti, kosti, v. potvmb, kostijo;
dvoj. i. z. t. poti, kosti, v. m. potiju, kostiju, d. v. potima, kostima;
množ. i. z. potije, kosti, v. potij, kostij. d. potimz, kostimz, t. poti, kosti, m. potbhz, kostbhz, v. potbmi, kostumi.

29

lehtí, na vzhodu: dva lakta. trije lakti, pa tudi pet laktij zraven pet laht. Kakor je beseda laket v množini vsled i-jevske sklanjatve sprejela ženski spol, jednako tudi zver in to tudi v jednini; iz istega vzroka je pot v množini možkega in ženskega in morda zarad te menjave in ne-sigurnosti tudi srednjega spola; tudi gosti je v pomenu Malzeit ženskega spola: gosti so minole, opet so bile gosti.

2. Po izgledu ljudje pa se lahko sklanjajo dandaues oni možki samostalniki, ki v jedninskem rodilniku dobivajo naglašen á ali û, in sicer v sklonih na ém, éma, éh, mí. v imenovalniku na jê in v rodilniku na íj, prim. tat, tatû, tatém, tatéma, tatćh, tatmí, tatjê, možíj, glej § 28, 7, 9, 11.

3. Imenovalnik množinski na je dobivajo navadno samostalniki, ki se na b, d, t, f in an končujejo, glej § 28, 11.

4. Besedi trije, štirje ali četirje se sklanjata, razven zaimenskega rodilnika, po i-jevski sklanjatvi: imen. možki trije, štirje, tož. tri, štiri, rod. treh, štirih, daj. trem, štirim, orod. tremi, štirimi, mest. treh, štirih; mesto treh se bere pri Trub. tudi trijeh; im. in tož. ženskega in srednjega spola se glasi: tri, štiri.

5. Oni ženski samostalniki, ki v rodilniku jedninskem končnico naglašajo, dobivajo mesto končnic ima, im, ih končnice éma, ém, éh: kostéma, kostém, kostćh.

6. Množinski rodilnik se končuje na ij, ki je v nsl. često skrčen v i: dveri, zapovedi, misli; na zahodu i marsikdaj odpade: dver, zapoved Trub., misel Preš.

7. Števniki pet, šest, sedem, osem, devet, deset so jednino zgubili razven imenovalnika in tožilnika; v množini se sklanjajo razven zaimenskega rodilnika po izgledu nit ali kost: imen. tož. pet, rod. pétih, petéh, daj. pétim, petém, orod. pétimi, petémi, mest. pétih, petéh. V obliki dvajseti (Trub.) iz dva deseti se je ohranil dvojinski, v obliki trideseti, štirideseti (Trub.) množinski imenovalnik — tožilnik; v oblikah petdeset, šestdeset itd. je deset stsl. rodilnik množinski desetz. Stsl. oblike jedinomu na desçte, dvěma na desçte, sedmijo na desçte itd. se v nsl. nadomestujo tako, da se sklanja sestavljena beseda: jednajstim, dvanajstim, sedemnajstim; jednako stsl. dvěma desetima, tremz desetmz itd. v nsl.: dvajsetim, tridesetim; jednako se sklanja sestavljena beseda dosti iz stsl. do syti: z dostimi besedami, v dostih mestih.

8. V končnem slogu vrineni ali nenaglašeni e tudi tu izpada v onih slučajih, kakor pri II. sklanjatvi: misel misli, basen basni, kopěl kopěli in kopli, prim. § 28, 5.

30

O naglasu.

§ 32. Samostalniki III. sklanjatve imajo v imenovalniku:

1. naglas ˇ, in sicer večsložnice na zadnjem ali nezadnjem slogu in ta naglas držijo sploh na svojem samoglasniku, n. pr. živál živáli itd., zapoved zapovedi, zoprnost zoprnosti, zršenost zršenosti itd. Jednosložnice pa naglašajo po parad. kóst; jed. rod., množ. im. in tož. ima na končnici ˇ, jed. orod. ter dvoj. in množ. rod., daj. mest. in orod. '; jed. daj. in mest. ima na korenskem samoglasniku ' ali na širokem o in e'; če pa je v korenu slogotvorni r ali e = é, ima jed. daj. in mest. naglas na končnici kot “, včasih tudi tako, če a, posebno na Kranjskem: vŕv, vŕvì, vŕvì. Na vzhodu imajo te besede naglas v jednini navadno na začetnem slogu razven orod., v množ. ostaja v rod. na začetnem slogu, v ostalih sklonih pa stoji, kakor v kranjščini, n. pr. rěč. rěči. rečjó, množ. reči. rěčij. rečém itd.

Primeri: cěr. čast. qos. jěd. klet. klóp. lást. laz. lóv. mâst. môč. pěč. plass. prst. skřb. slást. sōl. strán. strd. stváv. vás. věst. zvěr; gjilad. suhlád. ostrv. gověd. učenost.

2. naglas ' na zadnjem slogu na jednosložnicah, na zadnjem ali nezadnjem na večsložnicah; naglas ostaja na svojem samoglasniku, samo menja se ' na ˇ v jed. orod. in zval. ter v celi množini razven im. in tož., n. pr. lúč. lúči. z lúčjo. množ. lúči. lúčij. lúčim itd., deklíč. deklíči. z deklíčjo; nevárnost, nevárnosti, z nevárnostjo. Tako tudi ' na širokem o in e: hudobnost, hudobnosti, s hudobnostjo.

3. naglas “ na zadnjem slogu na jednosložnicah, glej parad. nút: naglas ostaja na svojem samoglasniku, samo menja se “ na Primeri še: dlán, kád. mís in míš. smrť. V gorenjščini stoji “ tudi na zadnjem slogu večsložnic ter ostaja na zadnjem slogu: stěbl. stěblí. stěblím.

IV. sklanjatev (u-debla).

§ 33.

<table><thead><tr><th></th><th>Jednina</th><th>dvojina</th><th>množina</th></tr></thead><tbody><tr><td>im.</td><td>sín</td><td>siní, sinů (sinova)</td><td>sinóvi. sinóve</td></tr><tr><td>rod.</td><td>sínu</td><td>sinú</td><td>sínov. sinóv</td></tr><tr><td>daj.</td><td>sinóvi</td><td>(sínoma)</td><td>(sínom. sinóm)</td></tr><tr><td>tož.</td><td>sinů</td><td>siní, sinů (sinóva)</td><td>siní (síne. sinóve)</td></tr><tr><td>mest.</td><td>sinóvi</td><td></td><td>(sínih)</td></tr><tr><td>orod.</td><td>(sínom, sinom)</td><td>(sínoma)</td><td>sinní (sinóvi)</td></tr></tbody></table>

Stsl. sklanja: i. synz. z. synu, r. synu, d. synori. t. synz. m. synu, o. synzmb;

dvoj. i. z. t. syny. r. m. synu, d. o. synzma:

množ. i. z. synove, r. synovz. d. synzmz. t. syny. m. synzh. o. synzmi.

31

Op. 1. Skloni v oklepih so posneti po II. sklanjatvi, tudi ostali skloni se lahko stvorijo in se tvarjajo po II. sklanjatvi.

2. Kakor izgled kaže, so le nekateri skloni u-jevsko sklanjatev ohranili, drugi skloni so se sprevrgli v II. sklanjatev. Star je jedninski rodilnik, primeri Dalm. gen. 24 *iz mojga domu*, tako na vzhodu *grem od domü*; ta je prenesen tudi v II. sklanjatev; dvojinski imenovalnik *sini* imata Trubar in Dalmatin; Trubar ima tudi *sinu* za dvojinski imenovalnik; množinski tožilnik *sini* t. j. *syny* se nahaja pri Stapl. in pri ogr. Slovencih; imenovalnik množinski na *ove* se bere *ukove*, *valove*, *duhove*, *zidove*, *mčhove*, *stanove*, *tresove* Trub., *tresove*, *valove*, *vetrove* Stapl., *vetrove*, *godove* Krelj, *glasove*, *repove*, *rogove*, *vrhove* zraven *bratovje*, *dolorje*, *sinorje*, *štirovje* Scorpionen, *vetrovje* ogr., v briž. spom. *sinove*; v briž. spom. se nahaja tudi jed. zvalnik: *sinu*.

3. Slog *ov*, po nebnikih *ev*, ki nadomestuje u pred samoglasniškimi končnicami, nahaja se v stsl zvečine le v jedninskem dajalniku in v množinskem imenovalniku; toda v nsl. se nahaja tudi v drugih sklonih jednosložnih, redko dvosložnih besed: jedn. rod. *sinora*, *zronora*, *glasora*; dvoj. imen., *sinova*, *bogova*; množ. imen. *vetrovi*, *dolori*, *zlodjeri*, *sinkori*, *labudori*; dajalnik jedninski: *tatovu* mesto *tatori* ni opravičen; *pes* ima v daj. jed. na vzhodu *psovi*, na zahodu tudi *psu*; *dom* ima v daj. jed. *domov* iz *domovi*, iz *domov* se je po izgovoru razvila tudi oblika *domu*.

4. Izmed ženskih samostalnikov spadajo sem samostalniki na *ev*, n. pr. *cerkev*. Izvirna končnica v imenovalniku je bila *ŭ*, ki še jo ima beseda *kri* (*iz krĝ*) v im. in tož. zraven *krr*. V ostalih sklonih je prešel izvirni *y* pred sklonskim samoglasnikom v sorodni *v* in po njih tudi v imenovalnik. Te besede se sklanjajo na dalje v jednini deloma po III.: orod. *krr(i)jo*, *cerkvijo*, rod. *krvi*, deloma po V. sklanjatvi: rod. *cerkve* (*benetski karve* = *krvi*); daj. mest. *krvi*, *cerkvi*; v dvojini in množini pa po I.: *cerkvi*, *cerkvama*: *cerkve*, *cerkev*, *cerkvam*, *cerkvah*, *cerkvami*; tako zadnjič tudi postranski jedn. im. *cerkva*.

Kakor *cérkev* se sklanjajo: *bukev* (rod. tudi *bukvi*, im. množ. *bukvi*, t. j. i-jevska sklanjatev pri Trub.), *brčskev*, *retkev*, in samostalniki na *tev*: *obutev*, *britev*, *ženitev*, *žetev*, *klčtev*, *ločitev* (*ločitvi* rod. jedn. Trub.), *molitev*, *plčtev*.

Prim. stsl. i. z. *crĝky* (IV.), r. *crĝkve*, d. *crĝkvi*, t. *crĝkve*, m. *crĝkve* (V.), o. *crĝkvijo* (III.);

dvoj. i. z. t. *crĝkvi*, r. m. *crĝkviju* (III.), d. o. *crĝkvama* (I.);

množ. i. z. t. *crĝkve*, r. *crĝkwi*. d. *crĝkvwam*, m. *crĝkvwah*, o. *crĝkvwami* (I.);

jedninski im. pa ima uže stsl. tudi: *britva*, *ženitva*, *žctva* itd.

32

V. sklanjatev (soglasniška debla).

1. Debla na n.

a) Možki samostalniki.

§ 34. Možki samostalniki končujoči se na deblo n. ki gredo v stsl. po izgledu kamy kamene, so se v nsl. sprevrgli v II. sklanjatev in gredo po izgledu grad. Jedini samostalnik dan (den) sklanja se še dandanes po soglasniški sklanjatvi (a), ima pa zraven že tudi o-jevsko sklanjatev (b), deloma tudi z vrinenim slogom ev, ov tako le:

<table><thead><tr><th></th><th colspan="2">Jednina</th></tr><tr><th></th><th>a)</th><th>b)</th></tr></thead><tbody><tr><td>im.</td><td>dân (děn)</td><td></td></tr><tr><td>rod.</td><td>dně</td><td>dněva</td></tr><tr><td>daj.</td><td>(dini, briž. sp.)</td><td>dněvi, dněvu</td></tr><tr><td>tož.</td><td>dân (děn)</td><td></td></tr><tr><td>mest.</td><td>dně</td><td>dněvi, dněvu</td></tr><tr><td>orod.</td><td>dněm</td><td>dněvom, dnôm (ogr.)</td></tr></tbody></table>

<table><thead><tr><th></th><th colspan="2">dvojina</th><th colspan="2">množina</th></tr><tr><th></th><th>a)</th><th>b)</th><th>a)</th><th>b)</th></tr></thead><tbody><tr><td>im.</td><td>dnî</td><td>dněva, dnôva</td><td></td><td>dněvi, dnôvi</td></tr><tr><td>rod.</td><td>dníj</td><td>dnév, dněvov (iz množ.)</td><td>dán, dníj</td><td>dnév, dněvov</td></tr><tr><td>daj.</td><td>dnéma</td><td>dněvoma</td><td>dném</td><td>dněvom, dnôvom</td></tr><tr><td>tož.</td><td>dnî</td><td>dněva, dnôva</td><td>dnî</td><td>dněve, dnôve</td></tr><tr><td>mest.</td><td>dnéh</td><td>dněvih (iz množ.)</td><td>dnéh</td><td>dněvih</td></tr><tr><td>orod.</td><td>dnéma</td><td>dněvoma</td><td>dněmi</td><td>dněvi, dnôvi</td></tr></tbody></table>

Primeri: kak po noči, tak po dne; po dne je tekel; množinski tožil. in rod. dni dníj je po i-jevski sklanjatvi stvorjen; v oblikah dneh, dnemi, dnema je brž ko ne prosti e, gotovo v jedninskem mestniku in orodniku.

Stsl. sklanja: i. dьпь, z. dьни, r. dьне, d. dьни, t. dьне, m. dьне, o. dьпьмь:

dvoj. i. z. t. dьни, r. m. dьнiju, d. o. dьпьма;

množ. i. z. dьне, r. dьпь, d. dьпьмь, t. dьне, m. dьпьмь, o. dьny.
Jednako se sklanja kamy, kamene, plamy, jęčьmy zraven jęčьмень itd.

33

b) Srednji samostalniki.

<table><thead><tr><th></th><th>Jednina</th><th>dvojina</th><th>množina</th></tr></thead><tbody><tr><td>im. tož.</td><td>imč (íme, íme)</td><td>imčni</td><td>imčna</td></tr><tr><td>rod.</td><td>imčna</td><td>imčn (iz množ.)</td><td>imčn</td></tr><tr><td>daj.</td><td>imčnu</td><td>imčnoma</td><td>imčnom</td></tr><tr><td>mest.</td><td>imčnu</td><td>imčnih (iz množ.)</td><td>imčnih</td></tr><tr><td>orod.</td><td>imčnom</td><td>imčnoma</td><td>imčni</td></tr></tbody></table>

Pregled kaže, da se je ta soglasniška sklanjatev razven jedninskega in dvojinskega imenovalnika in tožilnika sprevrgla celo v II. sklanjatev; pa tudi dvojinski imenovalnik in tožilnik imata le zgodovinski pomen, kajti slučajno je tudi po II. sklanjatvi končnica dvojinskega imenovalnika oziroma tožilnika v nsl. na i (iz stsl. ě); isto velja o množinskem imenovalniku in tožilniku; jedn. daj. in mest. končujeta se tudi na i: imeni.

Kakor imē imēna se sklanja ráme rámena, séme, sléme, téme, tráme, ríme, brème breména, plème, vrème.

Op. Besede s priponko en imajo v im. 1. naglas ˇ na priponkinem samoglasniku e; tako jedini samostalnik imē, tu ga drži v vseh sklonih, glej parad.; 2. naglas ˇ na korenskem slogu; menjajo pa ˇ na ˇ v zvalnikih in v celi množini, n. pr. séme, sémena, množ. sěmena, sěmen itd.; redko in to v množ. nahaja se ˇ tudi na priponkini končnici e: z raměni, od vseh semên; 3. naglas ˇ na korenskem slogu; ˇ skače na priponkin e kot ˇ v jedn. in dvoj. (dvoj. rod. in mest. = množ.), kot ˇ v množini; dvoj. in jedn. zval. imata ˇ, n. pr. brème, breména, breménu, breménoma, množ. breména, bremên itd.; zval. jed. brême, dvoj. brëmeni; redko ostaja naglas tudi na korenskem slogu: brémena (množ.). Beseda vreme se glasi na vzhodu vréme, na zahodu vrème.

Stsl. sklanja imč, slovo, telč, rod. imen-e, sloves-e, telét-e tako le:
* i. z. t. imč, r. imen-e, d. imen-i, m. imen-e(i), o. imen-ьмь;
* dvoj. i. z. t. imen-i, r. m. imen-u, d. o. imen-ьма;
* množ. i. z. t. imen-a, r. imen-ь, d. imen-ьмь, m. imen-ьхь, o. imen-y.

Po stsl. sklanji razjasnuje se nsl. jedn. daj., pa tudi mest. na i: imeni, slovesi, teleti.

3

35

Razmera k II. sklanjatvi je ista kakor gori. Po izgledu telę
telęta se sklanjajo deklę, dětę, junčę, kozłę, pišče, prasę, ščenję itd.;
mesto žrebeta se govori v množini tu pa tam rajši žrebci, mesto
piščeta piščenci, piščanci; jednako praseta prasci, teleta telci, ščenjeta
ščenci; mesto množine za dete je v navadi pomanjšalno zborno ime
ženskega spola děca iz dětca. rod. dece. daj. deci itd.; oblike deca
dec decam so krive, jednako kriv je rodilnik teletor mesto telet.

Op. Besede s priponko čt imajo v im. 1. naglas ˇ na predzadnjem slogu ali dalje proti začetku; ˇ ostaja sploh na svojem samoglasniku, n. pr. odôjče, odôjčeta itd. Primeri: dvôjče, kopûnče, kûmče, prámče, rêvče, sîrôče, trôjče, zâjče; 2. naglas ˇ na predzadnjem slogu ali dalje proti začetku; naglas ostaja na samoglasniku, menja pa se ˇ na ˇ v jedn. zvalniku in v celi dvoj. in množ., n. pr. družínče, družínčeta itd., množ. družinčeta, družinčet itd., dróbniče, dróbničeta, množ. drôbničeta itd.; déte ima rod. déteta in detéta, v množ. otròci, otrók. Primeri: brávče, golóbče in golôbče (: golôbec), jelénče, komárče, slávče, človéče, družínče, jágne, kljúse, kúre, vnúče. 3. naglas ˇ na širokem e in o, n. pr. im. tož. tête; naglas skače na priponkin e in sicer kot ˇ v jednini, kot ˇ v dvojini in množini (jedn. zvalnik ima ˇ ), glej parad. Prim. kònjče. 4. naglas ¨ na zadnjem slogu; naglas ostaja na samoglasniku, ¨ se menja na ˇ v jednini, na ˇ v dvojini in množini: deklě, dekléta itd., množ. dekléta deklêt itd. Primeri še: fantě, golobě, junčě, kozlě, kraviščě, oslě, otročč, piščě, prasě, ščenč, volčč, žrebč in žrebč.

4. Debla na r.

<table><thead><tr><th></th><th>Jednina</th><th>dvojina</th><th>množina</th></tr></thead><tbody><tr><td>im.</td><td>máti</td><td>máteri</td><td>mátere</td></tr><tr><td>rod.</td><td>mátere</td><td>mater (iz množ.)</td><td>mater</td></tr><tr><td>daj.</td><td>máteri</td><td>máterama</td><td>máteram</td></tr><tr><td>tož.</td><td>máter</td><td>máteri</td><td>mátere</td></tr><tr><td>mest.</td><td>máteri</td><td>máterah (iz množ.)</td><td>máterah</td></tr><tr><td>orod.</td><td>máterjo</td><td>máterama</td><td>máterami</td></tr></tbody></table>

Stsl. sklanja mati iz matěr-, uslabljeno deblo mater-, tako le:
i. z. mati, r. matere, d. materi, t. matere, m. materi, o. materijo;
dvoj. i. z. t. materi, r. m. materu, d. o. materbma;
množ. i. z. t. matere, r. materz, d. materkm, m. materbhz, o.
materbmi.

3*

36

Kakor izgled kaže, so debla na v soglasniško sklanjatev blizo
celo ohranila. le končnice ama. am. ami, ah so po I. sklanjatvi
posnete. kar se je tim lažej zgodilo, odkar se je v I. sklanjatvi y
nadomestil z glasnikom c. ter se c od prostega e premalo ločil.

Jedninski tožilnik se glasi tudi mátere. Kakor mati se sklanja
tudi hči. samo da dobiva deloma tudi končnice III. sklanjatve: im.
hči in hčer. rod. hčere in hčeri. daj. hčeri. tož. hčer in hrv. kčere.
mest. hčeri. orod. hčerjo in hčerjó; množ. im. hčere. hčeri, hčeri.
rod. hčer. hčerij. hčerá, tož. hčere. hčeri. mest. hčerah. hčerich. hčerih,
orod. hčermi in hčerami; prim. tudi rsch materi(j) običaj Krelj: hrv.
orod. materjum. t. j. materjom (: kostjom).

## II. Zaimenska sklanjatev.

§ 35. Zaimenska sklanjatev obsega A. bezspolna osebna za-
imena I. jaz. II. ti in III. povratno zaime se: ta zaimena imajo
blizo iste končnice. katere imajo imena: B. spadajo k zaimenski
sklanjatvi spolna zaimena ta ta to. on ona ono, kdo, moj itd.: ta
zaimena imajo deloma nove končnice, ter činijo tako zaimensko
sklanjatev v ožjem smislu.

### A. sklanjatev osebnih zaimen in povratnega
zaimena.

<table><thead><tr><th></th><th colspan="3">Jednina</th><th colspan="2">množina</th></tr></thead><tbody><tr><th>im.</th><td>I. jaz</td><td>II. ti</td><td>III. —</td><td>I. mi</td><td>II. vi</td></tr><tr><th>rod.</th><td>mene</td><td>tebe</td><td>sebe</td><td>nas</td><td>vas</td></tr><tr><th>daj.</th><td>meni. mi</td><td>tebi. ti</td><td>sebi. si</td><td>nam</td><td>vam</td></tr><tr><th>tož.</th><td>me. mene</td><td>te. tebe</td><td>se. sebe</td><td>nas</td><td>vas</td></tr><tr><th>mest.</th><td>meni</td><td>tebi</td><td>sebi</td><td>nas</td><td>vas</td></tr><tr><th>orod.</th><td>menoj</td><td>teboj</td><td>seboj</td><td>nami</td><td>vami</td></tr></tbody></table>

dvojina I. im. midva. rod. tož. mest. naju. daj. orod. nama
II. „ vidva. „ vaju „ vama.

<table><tbody><tr><td>Stsl.</td><td>I. i. azz, r. mene, d. mnč, t. mč, m. mnč, o. mnjojo</td></tr><tr><td></td><td>II. ty tube tebe tebč tč tebč tobojo</td></tr><tr><td></td><td>III. — sebe sebč sc sebč sobojjo</td></tr><tr><td>dvoj.</td><td>I. rč naju nama na naju nama</td></tr><tr><td></td><td>II. ra raju vama va raju vama</td></tr><tr><td>množ.</td><td>I. my nasz namz ny nasz nami</td></tr><tr><td></td><td>II. ry rasz ramz ry rasz vami.</td></tr></tbody></table>

149

24. vmes, zmes zwischen (změs, -i: měsiti): sveta Ana po-
kleknila vmes mladih deklic, vmes starih vdovcev.

25. vrh, vrhu, vrhi, navrh, zvrh (iz sz vrha) oberhalb (vrh Gipfel) : gre vrhu morja Trub.; vrhi drevesa, vrh gore, hriba Met.; vrhu tega obendrein Habd.

26. zastran wegen, unstran jenseits (stran Seite) : zastran
mene; unstran naših hribov.

27. za-děli (stsl. dělja, dělbma wegen) wegen (: děl Theil) :
za tega deli; zadel nedolžníh otrok; za naših pregrehov delo; za
del njih revnosti; za naše delo.

28. zavoljo, zavolj wegen (volja Wille) : za tega voljo ; za voljo tega ; za voljo, za volj svojih bratov; za vašo voljo (za voljo vas) Trubar.

29. zbog, pravilno zbok (sz bokz von Seiten) wegen : zbog mene.

VII. Vezniki (konjunkcije).

§ 159. Vezniki so izvirno tudi prislovi. Vezniki zaznamujejo
razmero med stavki in besedami.

Naj imenitnejši vezniki so, A. v priredju:

a) spojni, 1. (und) i, ino, in, no, pa, ino pa, ter; 2. (sowol
— als auch) i—i; 3. (auch) i, tudi, takaj, takaj še; 4. (nicht nur
— sondern auch) ne le — ampak tudi, ne samo — temuč tudi, ne
le — temuč tudi, ne samo — nego i ogr., ne le samo — ma benet;
5. (nicht einmal, auch nicht) ni (nanjč, namič): nima ni naj manjše
volje; 6. (weder — noch) ni — ni, niti — niti, ne — ne.

b) protivni, 7. (oder) ali; 8. (entweder — oder) ali — ali;
9. (zwar — aber) sicer — pa, pak, ampak; 10. (allein) a, toda.

c) sklepni, 11. (daher) zato, tedaj, torej.

d) vzročni, 12. (denn) vsaj, saj, kajti, zakaj; (nämlich) namreč.

B. v podredju:

a) izpovedni, (dass) ka, da.

b) namerni in posledični, (dass: auf dass, damit; so dass) da.

c) časovni, (wann) kadar, kedar, gdar, ko; (so lange, bis) do-
kler, doklam, doklič, dokeč.

d) primerjalni, (wie, als) kakor, nego, liki ogr. : prvlje, liki
razidemo; (je — desto) čim — těm (tim), s kěm — s těm, kolikor
— toliko, kar — toliko.

150

c) vzročni (weil) *ker*, *zakaj*, *kajti*, *geto* (*ker* to) ogr., *dok* benet.

f) pogojni (wenn) če (ć), či, ako, ko.

g) dopustni, (obwol, obschon, obgleich, wiewol, wenn auch) *dasi*, *dali*, *dasi tudi*, *dasi ravno*, *dasi lih* (iz gleich), če *ravno*, *ako tudi*, če *tudi*, *makar*, ako *prem.*, *premda*.

Op. Če se zveza opusti, postane asyndeton (bezvezje). Pridruženi stavek ali člen je zvezan po smislu spojno, protivno, sklepno ali vzročno. Asyndetu nasproti stoji polysyndeton (čestovezje), če so zvezani vsi členi ali stavki med seboj. Asyndeton in polysyndeton sta govorniški kinč, ke- dar pravilno posnemata naglost in skrbljivost govornikovo, n. p. *strašni boj, ne boj, mesarsko klanje Preš. Vali se in hrka in vre in kipi Kos.*

VIII. Glagol (verbum).

§ 160. Beseda glagol pomeni poved ali izrek. Glagol je zares v določnih oblikah stavek za se in v obče naj imenitnejši in prvi člen stavkov. Ker zaznamuje djanje v različnih časih, imenuje se tudi časoslov ali časovnik (Zeitwort).

Glagolske vunanje razmere.

§ 161. Glagoli so 1. glede osebka:

a) osebkovi (subjectivisch) ali osebni (persönlich), na teh ali pri teh je zaznamovan osebek ali oseba tvornega ali trpnega djanja, n. p. *nese-m. mahne-š. dela-mo; člorek obrača, bog obrne; zajci se streljajo*.

b) bezosebkovi (subjectlos) ali neosebni (unpersönlich), ti značijo djanje v 3. jedn. osebi. ki ostane nedoločna. osebek djanja ni zaznamovan, n. p. *grmi, trga me po žirotu*.

2. glede predmeta so:

a) predmetni (v. objectiva), ti imajo nekakov predmet kot dopolnilo svojega pomena pri sebi. n. p. *točim vino, strežem bolniku, iščem pokoja*.

b) prehodni (v. transitiva), ti imajo predmet v tožilniku pri sebi: *njiro orjem, žito žanjem*.

c) povratni (reflexiva), tem služi v predmet povratno zaime: *bojim se, čudim se*.

d) neprehodni (intransitiva), ti nimajo nobenega predmeta pri sebi, n. p. *žirim, trpim, rastem*.

151

**Op. 1.** Nasproti prehodnim glagolom imenujejo nekateri slovničarji vse ostale glagole neprehodne; neprehodni so njim tedaj 1. oni predmetni glagoli, ki imajo predmet v dajalniku ali rodilniku ali s predlogom pridjan; 2. oni glagoli, ki poprek predmeta nimajo. Zadnje imenujejo posebej zasebne glagole (v. neutra).

**Op. 2.** Drugi razločujejo zopet predmetne glagole v ravno-prehodne (direkt-transitiva) in neravno prehodne (indirekt-transitiva); tožilnik jim je ravni predmet, ostali predmeti pa neravni.

**Op. 3.** Za slovenščino se imajo všteti med ravni predmet tudi oni slučaji, kjer stoji rodilnik mesto tožilnika.

3. glede osebkovega položaja so:

a) tvorni (v. activa) : *bijem, živim, grmi*.

b) srednji (v. media) : *bojim se, čudim se*.

c) trpni (v. passiva) : *bit sem, čuje se, omedlim, věznem*.

§ 162. Bezosebkovi glagoli značijo. a) prikazni v naravi in indi: grmi; danes še bo previselo; straši (v starem gradu). Povratno: bliska se, zori se, oblači se.

b) prikazni na telesu in duši: odleglo mu je; srbi me; žrja me; zebe me; bode me; po vseh udih me je trgalo; po ušesih mi je zvonilo; skrbi me. Povratno: dremalo se mi je; zeha se mi; kolca se mi; polzi se nogam; po klobasah se mu riga; vnoža se mi (mnogo mi postaja); svinjenine se mi je poželelo; meni se domu mudi; konj se mi je smililo; konj se mi je škoda zdelo; toži se mi; po drugih jedeh se jim toži; hoče, noče se mi (česa).

c) bivanje, nebivanje: po vseh potih jo je; mlađ'ga Marka še ni doma; postalo je vojske; moke zmanjka.

d) stanje z glagolom biti: komu ni britko; tega ni treba bilo; strah, groza, sram me je bilo.

e) trpni položaj neprehodnih, pa tudi prehodnih glagolov: živi se ob petju; dobro ti bo postreženo; nemarno se je paslo.

**Op.** Nekateri glagoli bez osebka prijemajo osebek v prenesenem pomenu: *njegov glas je zagromel*; oči mu bliskajo; oči se mu bliskajo; oči mu rosijo.

§ 163. V razliko bezosebkovih glagolov dobiva večina glagolov osebek pri tretji osebi; saj je tudi govor ravno v 3. osebi tako razširjen, da se ni čuditi, če v 1. in 2. osebi na glagolu pripeto zaime zadostuje, na 3. osebi pa ne.

**Op.** Izrekoma pa se stavi osebek tudi za prvo in drugo osebo, kedar je treba za dostojnost ali jasnost sloga; ravno tako pa se izpušča tudi pri

152

3. osebi, kedar se iz sloga oziroma iz prejšnjega stavka sam od sebe umeje: jaz Franc Jožef, cesar Avstrijski, zapovedam; Sokrat je učil, da je duša nevmrljiva. potem še pristavil: skrbite bolj za dušo, nego za telo.

§ 164. Neprehodni glagoli ne prijemajo vunaujega predmeta, t. j. djanje ne prehaja na predmet, ki bi občutil djanje; tožilnik časovnega trpeža ali notranjega predmeta pa prijemajo tudi neprehodni glagoli, prim. *trpim ves čas*; živimo kratko življenje; pojdem svojo pot.

§ 165. Neprehodni glagoli postanejo prehodni v sestavi s predponkami na. ob, prč. pri. redkeje s predponkami nad. od, po, za: biti (byti), zabiti pozabiti; iti, dojti, najti, obiti: strah me obide; skočiti, preskočiti: stopiti, obstopiti, prestopiti; skrbeti, priskrbeti; hoditi, pohoditi; kriliti (z rokami), nadkriliti koga (prekositi); stopiti, odstopiti komu mesto; igrati, zaigrati itd.

§ 166. Nekateri glagoli so neprehodni in prehodni: sree polje, hlapec vodo polje: dež gre in pere. perilja srajce pere; dete k materi tere, život si terem; primeri nemški das Heer zieht in die Ochsen ziehen den Pflug.

Prehodni glagoli so lahko bez predmeta za se (absolut), če se predmet sam umeje ali se le djanje naglaša: mlatim (imam mlatiter), vežem, orjem, sadim, šivam, berem, pišem; vidim (dobro vidim), čujem itd.

§ 167. Prehodni glagoli kakor rastiti, ložiti, slaviti, vesiti, opokojiti itd. zaznamujejo: činiti da kaj raste, leži, slori, visi, počira itd. in se imenujejo vzročni (causalia), ker vzročijo djanje: opokojiti sree, činiti, da sree počira; razigrati konja, činiti da konj igra, itd.

§ 168. Povratni glagoli so prehodni glagoli, kojim mesto katerega drugega predmeta služi povratno zaime; povratno zaime na naša djanje na lastni stavkov osebek. Djanje postane v pomenu tudi premenjeno, osebek opravlja sam s seboj. Večkrat pa se djanje le godi na osebku, pomen postane trpen; primeri: 1. umiraj sbe, saj si sam črn; 2. umij se, kedar rstanes; 3. mala deca naj se vsak dan koplje in umica.

§ 169. Srednji glagoli se razločujejo večkrat od povratnih po vunanji obliki tako, da imajo zadnji daljšo obliko povratnega za-

153

imena, srednji pa krajšo; srednji se ločijo od trpnih le po smislu.
Vunanjo obliko srednjih glagolov tvori povratno zaime v tožilniku
ali v dajalniku: smejem se, sedem si (= sedem), ležem si (= ležem).

**Op. 1.** Srednji in tvorni pomen sta v obliki ločena: žaliti se, žu-
liti koga; pokoriti se, pokoriti, karati koga; kajati se, kajati koga.

**Op. 2.** Srednji in tvorni položaj nekaterih glagolov se rabita v istem
pomenu jeden zraven drugega: postim se in (redko) postim; sedem in
sedem si; ležem in ležem si; padem in (redko) padem se; šetam in
šetam se.

**Op. 3.** Nekateri glagoli so s predponko sreduji, bez nje tvorni: na-
piti se, piti; naspati se, spati; raziti se, iti; shajati se, hoditi.

**Op. 4.** Nekateri glagoli so le v srednjem položaju: bojati bati se,
nadjati se, potiti se, radovati se, smejati se, čuditi se, itd., (primeri
grški medium in latinska deponentia: δέχομαι, nanciscor).

**Op. 5.** Srednji položaj ima včasih pomen vzajemnosti: pogovoriti
se, zmeniti se, ljubiti se, mrziti se, preganjati se.

§ 170. Trpni položaj se zaznamuje:

1. v tvornih oblikah, in sicer:

a) nekaterih glagolov II. glagolske vrste, n. p. věznoti: vězati,
poginoti: pogubiti, usahnoti: sušiti.

b) nekaterih glagolov III. glagolske vrste, n. p. omedlim:
niedli me, zbolim: boli me.

c) nekaterih glagolov V. 1., ki so postali iz II., n. p. poginjati:
poginoti.

d) nekaterih glagolov V. 1., ki so postali iz III., n. p. omedle-
vati: omedleti.

2. s povratnim zaimenom v tožilniku: denarji se skoz okno me-
čejo; pije se rujno vince.

3. z deležniki na t in n v zvezi s pomožnim glagolom: okno je
zaprto in zadelano.

Trpež glagolskega djanja.

§ 171. Glede trpeža so glagoli: a) hipni (momentanea), kojih
djanje nima trpeža in se zgodi v jednem hipu: mahnoti, skočiti,
streliti, prim. nem. einen Schuss machen. Slika tem glagolom je
jedna geometrična pika;.

b) trpežni (durativa), kojih djanje se nepretrgano razvija in
traja svoj čas, začetek in konec djanja v glagolu ni zaznamovan:
nesem bin mit dem Tragen und Bringen beschäftigt, ženem, letim,
lezem. Slika tem glagolom je jedna geometrična črta ——.

154

c) opetovalni (iterativa), kojih djanje se opet godi in ponavlja:
ponovljeno pa je djanje:

a) iz izvirno hipnih glagolov: maham. skačem, streljam mache mehrere Schüsse, slika jim je: ... itd.

b) iz izvirno trpežnih glagolov: nosim trage zu wiederholten Malen, gonim, letam; slika jim je: — — — itd.

Sem gredo tudi glagoli, ki se v razliko prednih imenujejo opetovalni glagoli druge vrste. ali ponavljavni glagoli (frequentativa); ti značijo, da se opetovano djanje opet in navadno godi in po gostem ponavlja; v navadi so na Notranjskem: nosévam pflege zu tragen, gonévam, letévam.

d) dokončalno - dovršni (finitiv-perfektiv). ti so sestavljeni in značijo dokončanje djanja, oziroma zadnji hip dovršenega djanja. Sestavljeni so:

a) iz izvirno hipnih: ustrelim ich schiesse todt, prav za prav schiesse weg;

b) iz trpežnih: prinesem bringe an Ort und Stelle, priženem, priletim;

c) v nekaterih slučajih iz opetovalnih (opetovalno-dovršni, iterativ-perfektiv): hlapec je drva iznosil, t. j. hlapec je drva nosil in nošenje dokončal; ljudje so iz čolna poskakali, t. j. ljudje so jeden za drugim iz čolna skakali. in so tako vsi iz čolna; jednako nanosim, navozim. postreljam schiesse nach und nach alle nieder.

Dokončalno-dovršni glagoli so tudi oni nesestavljeni glagoli, ki imajo v sebi pomen končanja: končam, neham, pustim, kupim schliesse den Kauf ab, platim begleiche (na zahodu v istem pomenu plačam), rešim, mčnim (na zahodu mčnjam).

e) začetno-dovršni (inhoativ-perfektiv): ti odgovarjajo dokončalno-dovršnim in značijo nastop ali začetek. oziroma prvi hip djanja bez ozira na nasledek. Sestavljeni so:

a) iz hipnih: zamahnem hole mit der Hand aus:

b) iz trpežnih: zavrtim kolo bringe das Rad in Gang.

Sem gredo tudi pomanjšalno-dovršni glagoli: posedim bleibe ein wenig sitzen; primeri: godci zagodite, deklata zapojte: nasmejati se, primeri ins Lachen ausbrechen. Izmed nesestavljenih glagolov imata pomen začetno-dovršnega djanja v sebi glagola jamem, kedar pomeni začnem in lotim se: jame govoriti.

f) začetno-trpežni (inhoativ-durativ). ti značijo polagano nastopanje lastnosti ali stanja. ki je izrazuje deblo: sahnem (s.hnem) z suh postajam, ginem. gasnem, medlim. bogatím. rumením.

155

Glede trpnega pomena se imenujejo ti glagoli tudi trpni glagoli. V sestavi značijo ti glagoli dokončani nastop dotične lastnosti ali stanja in so dovršni: usahnem = postanem suh, ugasnem, omedlim.

§ 172. Hipni, dokončalno- in začetno - dovršni glagoli imajo skupno lastnost, da značijo djanje bez trpeža; pomenijo tedaj ali dovršno minolost: mačko vzdignoti den Anker lichten. djanje izvrsiti uspešno; ali pa pomenijo dovršno prihodnost: ko mačko vzdignem wenn ich gehoben habe (hebe. heben werde).

Trpežni, začetno-trpežni, opetovalni (in ponavljavni) glagoli imajo tudi to splošno lastnost, da značijo djanje, ki je nedovršeno; pomenijo tedaj djanje, ki se godi, poskuša bez ozira na nasledek: mačko vzdigujem pomeni trpežno djanje, a ne reče, bo li storjeno ali ne, morda ostane samo pri poskušnji: mačko vzdigujem ne vedoč, ne kažoč, vzdignem li jo ali ne; jednako tudi: sem vzdigoval in bom vzdigoval.

Zato se imenujejo glagoli trpežni, začetno-trpežni, opetovalni, ponavljavni z jednim imenom skupaj tudi nedovršniki (v. imperfectiva), in njim nasproti se imenujejo oni glagoli, ki značijo beztrpežno djanje, t. j. hipni, dokončalno- in začetno-dovršni glagoli z jednim imenom dovršniki (perfectiva).

§ 173. Kako se dovršni in nedovršni glagol drug od drugega poznata? Če vprašamo z nedovršnim glagolom: kaj delaš? onda se ima naravnoč odgovoriti z nedovršnim glagolom: vzdigujem, orjem, pečatim.

Ravno tako stoji za glagolom začem ali neham (höre auf) nedovršni nedoločnik: začem prepevati, peti, nehal je peti.

Jednako se spoznava dovršni glagol v namenilnem stavku odvisnem od glagola počaj: počaj, da se izujem, umijem, oblečem itd.

**Op. 1.** Pri prostih glagolih, ki imajo za trpež djanja različnih oblik, pomeni jedna oblika dovršnost, druga trpežnost, tretja opetovalnost; pri štirih oblikah pa pomenita ali dve dovršnost ali dve opetovalnost v raznih stopnjah: brenknoti (hipni), brenčati (trpežni), brenkati (opet.); leči (hipni), ležati (trpežn.), legati (opet.); sesti, srb sednoti (hipna), seděti (trpež.), sědati (opet.); hrv kleknoti (hipni), klečati (trpež.), klečati in klečivati (opet. in ponav.).

**Op. 2.** Nekateri glagoli so dovršni in nedovršni v raznem pomenu: djati děti v pomenu legen je hipnik, v pomenu sagen in thun nedovršnik: to mi težko dě; leči sich niederlegen je dovršnik (hipnik). v pomenu brüten trpežnik: jerebica leže jajca; viděti trpežnik v pomenu sehend sein, dovršnik v pomenu erblicken, zato: gledajo pa ne vidijo.

156

Op. 3. Včasih imajo dovršni in nedovršni, oziroma trpežni in ope-
tovalni glagoli različne besede oziroma korene in debla: bodem (dovrš.),
sem (trpež.); udarim, bijem; stvorim: stsl. sztvorjo in dělam; vjamem,
lovim: vržem, mečem; obljubim na vzhodu obečam in občtam; rečem,
pravim, govorim itd.; grem (trpež.), hodim (opet.); sem, bivam; pe-
ljam, vodim; peljam, vozim itd.

Op. 4. Zgubljena oblika se nadomestuje:

a) dovršna z nedovršno: plačam je deloma dovršen glagol mesto
deloma zgubljenega platim, plačujem je zato nedovršnik in sicer trpež-
nik oziroma opetovalnik.

b) opetovalna s trpežno: slovenski izraz: v šolo hodi, se glasi v
srbskem: u školu ide, t. j. trpežni glagol stoji mesto opetovalnega.

c) trpežna z opetovalno: pošljem ima pošiljam v trpežnem in ope-
tovalnem pomenu.

Po glagolskih vrstah so prosti, t. j. nesestavljeni glagoli (verba
simplicia) in sestavljeni glagoli (verba composita. praefixirte Verba)
glede dovršnosti in nedovršnosti tako le razdeljeni :

A. Prosti glagoli.

§ 174. I. Prosti glagoli prve vrste so v vseh sedmih razredih trpežni. tedaj nedovršni. Dovršni so le tile hipni glagoli: bodem (bom), dam, jamem (začnem), ležem, padem, sedem, vržem; děti (děnem) v pomenu legen in stati (stanem) v pomenu treten.

Op. 1. dati v pomenu moči se rabi v zvezi z nedovršniki tudi nedovršno: nič si ne dá dopovedati.

Op. 2. děti dějem v pomenu thun in děti děm v pomenu sagen ostane po pravilu nedovršnik.

Op. 3. stati (stanem) je nedovršnik v izrazu: stane me es kostet mich.

§ 175. II. Prosti glagoli druge vrste so v obče hipni dovršniki:
mahnoti, piknoti.

Nekoliko je tu tudi začetno-trpežnih glagolov: drgnoti reiben, gas-
noti, ginoti, mrznoti, rinoti stossen, sahnoti, stanem (stati) v zvezah:
težko me stane, teknoti schmecken : ljudski kruh bolj tekne kakor do-
mači, tonoti, venoti.

§ 176. III. Prosti glagoli tretje vrste so trpežni. iz imen izve-
deni so začetno-trpežni: běžati, grměti, ležati, letěti, molčati, pršěti,
tičati itd.; bleděti, bogatěti, rumenčti.

Vidim in relim se rabita tudi dovrsno.

§ 177. IV. Prosti glagoli četrte vrste so v obče trpežni: beliti, črniti, hvaliti itd.

157

Nekateri so opetovalni, nekateri izimenski so dovršni.

Opetovalni so: goniti, hoditi, laziti, nositi, vlačiti, voditi, voziti. Ti so postali posredno iz trpežnih glagolov ženem, lězem, nesem, vlěčem, vedem, *vezem; postali so iz imen: *gon (primeri nagon), hod, *laz (prelaz), *nos (ponos), vlak, *vod (povod), voz.

Dovršni glagoli te vrste so: a) hipni: butiti, lučiti, pičiti, raniti, počiti, ropiti, skočiti, strěliti, stopiti, telebiti fallen, trčiti zusammenstossen, treščiti.

b) dokončalno-dovršni: kupiti, měniti, platiti, pustiti, rěšiti.

c) lotiti se je začetno-dovršen glagol, krstiti je trpežen, v nekaterih krajih tudi dovršen; platiti se nadomestuje ondi, kjer se je zgubil, z glagolom plačati; sprěmiti je dovršen, ker sestavljen.

§ 178. V. Prosti glagoli pete vrste 2., 3. in 4. razreda so trpežni; 1. razreda trpežni, če so iz imen izvedeni, a opetovalni, če iz glagolov: tako so glagoli pisati V. 2, brati V. 3, dějati V. 4, dělati V. 1 (iz dělo) trpežni, lětati pa (iz letěti) je opetovalen.

Dovršnih glagolov je v poti vrsti le malo, so namreč dokončalnodovršni: končati, nehati (henjati, jenjati), plačati (deloma m. platiti), měnjati (deloma m. měniti); jeden je hipen: djati (denem) legen; potem so tujke: kaštigati (castigare), gratati (gerathen) prim. postati.

§ 179. Opetovalni glagoli. Večina opetovalnih glagolov spada v peto vrsto. Opetovalni glagoli se napravljajo namreč razven nekaterih glagolov IV. in VI. vrste v obče v V. vrsti z obrazilom a in sicer a) iz prvotnih b) iz drugotnih glagolov.

a) iz prvotnih glagolov, prim. § 80, c, A. n. p. děti, opetovalnik dā-v-a-ti, dā-j-a-ti; pīti, pīvati; sūnoti, sūvati; děti, děvati; bīti, bīvati (býti, bývati); mrěti, ogr. měrati; svb(t)-noti, svītati; gznōti gîbati (gybati); teči, těkati; moči, māgati: čez goro ne magam nar. p.; pasti, pādati; kričati, krikati; poluknoti, lūkati; běžati, běgati; sěči, sęgati; povohnoti, ohati; pogoltnoti, goltati; mrknoti, mrkati.

**Op.** Prosti glagoli z osnovo na a iz prvotnih glagolov niso vsikdar opetovalni, lahko so tudi trpežni. Kaj kedaj so, spozna so, če jih primerno sestavimo: če so v sestavi dovršni, so bez sestave trpežni, če so v sestavi trpežni, so bez sestave opetovalni, n. p. čitam, plavam sta trpežna glagola, ker sta v sestavi prečitam, priplavam dovršnika. Če so namreč glagolu prvotne trpežne oblike v zgubo prišle, nadomestujo mu jih opetovalne v trpežnem pomenu: glagola *čisti, *plyti n. p. sta v nsl. v zgubo prišla, zato se rabita čitati, plavati v trpežnem pomenu.

§ 180. b) iz drugotnih glagolov, prim. § 80, c, B. Iz drugotnih glagolov se napravljajo opetovalni, oziroma ponavljavni glagoli in sicer iz glagolske vrste III., IV., V. 1, in VI.; n. p.

158

iz III. vrste: *iměti*, *iměvati* prim. hrv. *imati*, tako je tedaj
jěti dovrš., iměti trpež., imati opet. *iměvati* ponavljaven.

Jednake tvoritve so tudi pri prvotnih glagolih III. vrste: ležati
trpežni, leževati ponavlj., prim. lěgati opetov. iz leči dovrš.: letěti trpež.,
letévati (ponavlj., lětati opetov.): veléti dovrš. ali trp., velévati opet.;
viděti dovrš. ali trpež., vidévati opetov.: gostolěti gostolévati: tiči gosto-
lécajo; boléti, bolévati.

iz IV. vrste (obrazilo -ja-): goditi, gajati se: kŭsiti, kŭšati; lu-
čiti, lnčati; poditi, pojati se; raziti, ražati schlachten; strěliti, strě-
ljati; (obrazilo -a-, vrstni samoglasnik i odpada) lomiti, lāmati; pi-
čiti, pīkati; počiti, pokati: skočiti, skūkati; trčiti, trkati; trěščiti,
trěskati.

iz V. vrste: tujka ufrati, ufrávati zraven ufrorati (VI.); *rě-
šati iz věšiti, věšávati.

-áva se spremenja v -éva (éva) v onih krajih, ki mejijo k Istri:
bahati, bahévati; brisati, brišćvati morda pravilno bri-s-évati; dělati,
delérati; igrati, igrévati; klicati, klicévati; lagati, lagévati; mrkati,
mrkévati: solnce mrkéva: pisati, pisévati; prašati, prašévati; strgati,
strgévati; trgati, trgévati. Tako se imajo razjasniti tudi glagoli, kojim
podstavne oblike na a manjkajo: brušévati (*brušati iz brusiti*); košé-
vati (*košati iz kositi*); vojévati in vodévati (*vojati, stsl voždati in
„rodati“*. srb. vodati iz voditi); jednako vozévati, nosévati, hojévati in
hodérati.

Tudi iz prvotnih glagolov se na jednak način napravljajo ponav-
ljavni glagoli (frequentativa), posebno na Notranjskem: spévati iz spati;
berévati iz brati berem: sestra beréva v gozdu jagode; jednako tudi:
meljévati iz mlěti; skubévati iz skubsti: cvetévati iz cvesti; jedévati
iz jěsti kor. jěd-. V drugih krajih takih oblik ni, ni le ne bahévati,
tudi ne bahávati.

Glagolom, kojim sta opetovalna in ponavljavna oblika razločno raz-
viti, n. p. lětam in letěvam, služi zadnja oblika v okrepčan pomen po-
navljanja: ostali glagoli pa, ki dvojne oblike nimajo, so opetovalnega po-
mena, n. p. bolěvam, velěvam.

iz VI. vrste: vojskévam iz vojskujem vojskovati, koja zadnja
oblika znači trpežno djanje.

§ 181. VI. Prosti glagoli šeste vrste so trpežni. če so izve-
deni iz imen. opetovalni. če so izvedeni iz glagolov: bojevati, kme-
tovati, obedovati, pametovati, verovati so trpežni. ker so izvedeni iz
imen boj, knet, obed, pamet, vira; kupovati, plačovati itd. so ope-
tovalni. ker so izvedeni iz knpiti, plačati.

159

B. Sestavljeni glagoli.

§ 182. I. Sestavljeni glagoli prve vrste so dokončalno-dovršni: zašiti, splesti, prijčti.

Izjem je malo: poznati kennen, spoznati anerkennen se rabita nedovršno mesto paznávati, spoznávati, ker je prosti znati, ki sta ga Trubar in Dalmatin se rabila, v pomenu kennen v zgubo prisel; zamorem vermag, premorem (sem premožen) in dopadem so po dotičnih nemskih glagolih ponarejeni in tako postali nedovršni.

§ 183. II. Sestavljeni glagoli druge vrste so dovršni: vzdignoti, pokleknoti, zamahnoti itd.

Izjema je utegnoti iz utegnoti (zu ziehen) im Stande sein, können.

§ 184. III. Sestavljeni glagoli tretje vrste obeh razredov so dovršni: doštěti, dogorčti.

Izjeme so tudi tu glagoli ponarejeni po tujih jezikih ali taki sestavljeni glagoli, kojim se je podstavni prvotni glagol pozgubil: zaviděti (: invidere) mesto zaridati, zděti se (: čini se mi), pomněti, sumněti (se) : mněti. Če so ti glagoli sestavljeni z dvema predponkama, so navadno dovršni: zazdi se mi, zapomni si.

§ 185. IV. Trpežni glagoli četrte vrste postanejo v sestavi dovršni: pohvaliti.

Glagoli poměniti, zaslužiti, pokojiti, pokoriti se, prevoriti so izimenski zato trpežni.

Dovršni glagoli četrte' vrste ostanejo v sestavi dovršni: priškočiti, ustreliti.

Opetovalni glagoli postanejo v sestavi z ozirom na nesestavljeni glagol v obče trpežni: vlačim, oblačim.

Op. Nekateri opetovalni glagoli, če so sestavljeni s predponkami na, iz, po, spo (= iz-po) in jih djanje pomeni nasitjenost ali dokončatev, postanejo opetovalno-dovršni: navoziti, nanositi mit dem Führen, Tragen fertig geworden sein, nahoditi se genug gegangen sein, iznositi, znositi mit dem Hinaus-, Zusammentragen fertig geworden sein, povoziti, spovoziti (žito) alles Getreide nach und nach eingebracht haben; tako tudi povoziti (psa) überfahren, pohoditi (dete) zertreten.

§ 186. V. Trpežni glagoli pete vrste postanejo v sestavi dokončalno-dovršni: izbrati, izdelati.

Izjemno je trpežen nadjati se: nadeje se (V. 4), pa tudi nadeja se (V. 1); upati je trpežnik vsled pomena in kér je prosti glagol *pvati v zgubo prišel.

§ 187. Opetovalni glagoli pete vrste so z ozirom na nesestavljeni glagol v sestavi v obče trpežni.

160

Nekateri glagoli se dandanes bez sestave ne nahajajo, a misliti je,
da so kedaj bili.

Opetovalni glagoli so v sestavi trpežni in sicer:

a) iz prvotnih, prim. § 80. c, A. n. p. razdājati, razdavati,
spoznavati, vrstajati; ubivati, pobijati, povijati, nalivati, popivati, po-
čivati; obuvati, podkavati srb. podkyvati; ogrěvati, zaděvati, prepě-
vati, posěvati; prebývati, pokryvati, umyvati; pozyvati, tudi pozāvati
dozavati (zovem); pozābljati (po analogiji IV. vrste. stsl. zabyvati);

postīlati, zbirati. zavirati. razdirati, požirati, ozirati se, umi-
vati. odpirati, prepirati se, spirati, razprostirati, zatirati. ocvirati;

ožimati, preklinjati (stsl. proklinati), pominjati. napinjati. za-
činjati (in začenjati), precvětati. uněmati. objěmati; neorganična sta
otevati (jeti), omevati (meti):

ogybati se. umykati, pošiljati (stsl. posylati). utykati;

ogrěbati, odlětati. pomětati. sežagati in sežigati. pripěkati, oplě-
tati. izrěkati, otěkati, pretěpati:

obādati. pokapati, pomagati, zmagati in premagati se rabita
tu pa tam tudi dovršno m. zmoči in premoči;

·posědati noch ein wenig sitzen bleiben, zapovědati; poklełkati,
zlęcati se, stęgati, vpręzati, prisęgati.

b) iz drugotnih glagolov prim. § 80. c, B. in sicer:

iz III. vrste: omedlěvati;

iz IV. vrste: sprevājati, preganjati, pozvanjati, pozdravljati,
domišljati, ponavljati, napajati, sprěmljati, narečjati, zasajati, zaha-
jati, vlagati, pomakati, natakati; približati je dovršnik. ker je nastal
iz pri in bližati, oblike *bližiti ni;

iz V. vrste: zbrojāvati, ogledavati, nadigavati, zdyhavati, pri-
žvižgavati, skupljavati, zmyšljavati, vrězavati, iztrgavati.

Na zahodu so oblike potrgévati. na Ogrskem a redko oblike ne-
volivati. ohranjivati. Ker je obečati dovršnik, je postal iz ob in većati,
stsl. věštati sagen; obětati je nedovršnik.

§ 188. Nekateri glagoli V. vrste. ki se v sedanjiku spregajo
po 1. in po 2. razredu. imajo v 1. in 2. razredu različen pomen,
tako n. p. je izměčem wěrfe hinaus dovršnik. izmětam kehre aus pa
trpežnik.

Jednako v stsl. szvčěši (zvežeš) dovršnik, a szvězajotz (zvezajo)
trpežnik; pokaži se dovršnik, pokazajetz trpežnik; obzřěžotz (obr.žo)
dovršnik, obrězajete (obrězate) trpežnik. Misliti je, da so taki glagoli V.
1. postali iz podstavnih glagolov V 2. in da jim je skupni nedoločnik

161

bil skrajšan iz izvirno različnega: *svcžo svzězati a svzězajó svvěza-ati,*
kar da *svzězati,* kakor je postala oblika *imaši iz imaaši oziroma imaješi.*
Tako se razjasnuje, kako v srbskem n. p. sedanjikovim oblikam na -ajem
odgovarjajo nedoločnikove oblike na -avati: *podajem, podavati.*

§ 189. Nekateri opetovalni glagoli, če so sestavljeni s predponkami na, po, spo (iz-po) in jih djanje pomeni nasitjenost, ali dokončatev, postanejo v sestavi dovršni in sicer, kakor oni IV. vrste (§ 185, op.), opetovalno-dovršni: *nalamati, nastrěljati, naskakati se, polamati, pomětati, poskakati, postrěljati, popadati* nach einander fallen bis alles liegt: *te gruške so v treh dneh s tega drevesa popadale.*

Toda popadati koga angreifen je trpežnik, jednako spopadati se.
Poprek v nekih krajih se predponka spo (iz iz-po) rabi kot prosta po:
spoginoti, spomoriti, spoklati, spokončati: pokončati, spokončavati:
pokončavati.

§ 190. VI. a) Izimenski glagoli šeste vrste so trpežni in postanejo v sestavi dovršni: *dokraljevati, zazlodovati* einen Fluch ausstossen, *odobědovati*;

b) izglagolski glagoli šeste vrste so opetovalni in postanejo z ozirom na nesestavljeni glagol v sestavi v obče trpežni: *nakupovati si, izplačevati*.

Ti glagoli se izvajajo iz osnove V vrste, t. j. iz osnove na a; da se ima ta osnova tudi tam podstaviti, kjer ni več v navadi, sklepa se iz tega, ker sta obliki na -ovati in -avati jedna poleg druge in v istem pomenu.

Tako imamo tu iz IV. vrste: *oživljevati iz *-življati, -živiti,*
oznanjevati, premišljevati, obržjevati, zasajevati, posvcčevati. posoje-
vati, potrjevati.* Neorganično je zabljevati: *zabyti.*

iz V. vrste: *prepovědovati, poglědovati, zdyhovati in zdyhavati,*
*obiskovati in obiskávati, ukazovati, popisovati, poplačevati, vpraše-
vati, obrězovati in obrězavati, poskakovati, pričukovati, zaměčevati in
zamětavati, ogryzovati: ogryzati: ogryzti.*

Neorganično je najdovati m. nahajati, zginovati ter poginjavati :
zginoti, deblo gyb; jednako povrnovati (povračevati).

§ 191. Večina glagolov IV., V. in VI. vrste, ki postanejo iz opetovalnih v sestavi trpežni, so pa lahko tudi v sestavi opetovalni, če izvira predponka iz sestave nižje vrste in se naslanja sestavljeni glagol višje vrste na isti sestavljeni glagol nižje vrste in če je govor ne o jednem, nego o večih činih jednakega djanja: ogledujem

11

162

(trpež.) si blago, ker bi je rad kupil, t. j. gledam blago okoli in
okoli, nasproti pa: nadzornik šole ogleduje (opetov.), jedno ogleda in
gre zopet drugo gledat ali letos jo gleda, drugo leto zopet.

Op. Trpežni pomen ostane glagolu tudi po sestavi, če dobi glagol
vsled sestave celo nov pomen in sicer tak, ki ni postal naravno iz zdru-
ženih prvi: stojim stehe: obstojim bekenne po nemškem gestehe, obstoji
v tem besteht darin.

§ 192. Glagoli z večimi predponkami sestavljeni.

Z jedno predponko sestavljen glagol dobi lahko še jedno ali več predponk. Včasih se je pomen prve sestave zgubil in tako je postala nova sestava, n. p. najti iznajti, zabiti pozabiti.

Če je glagol v prvi sestavi dovršen, ostane tudi po drugi itd. Če je glagol z jedno predponko nedovršen, utegne po drugi predponki postati dovršen in sicer opetovalno-dovršen, če je prva predponka iz. na. po. Vendar to velja le o prvi obliki na a, ne o drugi na áva. éva niti o izglagolski obliki na ova (VI.), prim. srb. izprovlačiti nach einander hindurch ziehen. hrv. pospadati : neko seme je pospadalo med truje, ogr. grobi so se poodpirali.

Drugi oddelek.

O pomenu besednih oblik.

A. O imenskih oblikah.

§ 193. Imenske oblike so skloni. Sklanjajo se imena in pri-
logi in druge kot imena ali prilogi rabljene besede, zaimena, delež-
niki, števniki. Prilogi se skladajo s svojim imenom v številu, spolu
in sklonu in sicer v slovenskem pridevno in povedno, primeri: mož
je bogat, žena je bogata, ljudje so bogati; toda nemški le: der Mann
ist reich, die Frau ist reich, die Leute sind reich; pusti ga živega
a ne zdravega.

V sklonu in številu skladani so tudi pridevni samostalniki:
medved kosmatinec, medvedu kosmatineu; Turk ženin, Turki sratje.

Op. Izjemi glede sklonskega sklada sta pridevek šent in samostal-
niski pridevek gospod, ki sta s svojim imenom kakor v jedno besedo zve-
zana: v imenu svetga šent Janža; pri podobi šent Jakoba; gospi
sveti šent Ursuli; gospod bogu; gospod očetu.

163

I. Imenovalnik.

§ 194. Imenovalnik je v stavku osebek in povedek.

a) Osebek.

Kot osebek znači imenovalnik ime one osebe, ki je v glagolski končnici po osebi zaznamovana: govorim, jaz govorim, jaz Peter govorim, ti Pavel govoriš. V stavku jaz Peter govorim je osebek trikrat postavljen: 1. v glagolski končnici -m, 2. z zaimenom jaz, 3. z imenom Peter; jaz naglaša še jenkrat, kar kaže že končnica -m. Peter pa zaznamuje pravo ime osebkovo.

Isto tako je v drugi in tretji osebi: ti Peter govoriš; on Peter govori.

Op. Stavki, ki v tretji jedninski osebi nimajo izrečno pristavljenega imena ali izrečno ali vsaj v mislih predstavljenega zaimena, so bez osebka: govori se, kaže se, grmi, govorilo se je.

V takih stavkih bez osebka pomeni glagolska končnica srednji spol nedoločne 3. osebe, zato: grmi, grmelo je.

b) Povedek.

§ 195. Pri glagolih biti, postati, imenovati se, imenovan biti i. e. dopolnuje imenovalnik stavkov povedek: človek ostane človek; več nisem vreden tvoj sin imenovan biti; imenuje se Pavel.

Op. Kakor imenujem se, tako se sklada tudi izraz ime mi je: Minka mi je ime; primeri nadalje: imam ime Nemanič; ta prikazem je znana pod imenom severna zarja, zraven pod imenom severne zarje.

V stavkih pol noči je bilo; zima, tema, mraz je bilo; ni ga še volja; strah me je, sram te bodi itd., v takih stavkih imenovalniki pol, zima, tema, mraz, volja, strah itd. niso osebek ampak stavkov povedek. Taki stavki so namreč stavki bez osebka. Da navedeni imenovalniki niso osebek nego povedek, vidi se iz sklada: strah me je, strah me je bilo; Mičiko je strah, a ne strah me je *bil.

Bezosebkovim stavkom služi tu glagol biti v formalen povedek in je le vez (copula), bistveni povedek pa je:

a) prilog v jedninskem imenovalniku srednjega spola: bilo je vroče, bilo je rano, bilo je pozno, bolje je, koristno bi bilo; hudo mi je, hudo mu bo. Jednako tudi: slabo mu prihaja, hudo mu postaja.

11*

164

b) samostalnik v imenovalniku: konjem je zima bilo prip.; kadar je bilo red Trub.; je bilo čas denarje jemati Rav.; mu je bilo dolg čas Met.; tega ni treba bilo; tema. mraz je bilo.

**Op. 1.** Taki bezosebkovi stavki značijo v obče neko stanje; oseba, koje se tiče stanje, stoji ali v dajalniku ali tožilniku. V dajalniku: komu ni britko, težko? tesno mi je pri sreu: tega mi ni mar: vojvode je nam treba. V tožilniku: Mičiko je strah; ni ga še volja; ne bo vas groza smrti: groza vas je bilo. Ravno tako: konec vas bo; katerega teh dveh izgledov vas je misel posnemati? pravice vas bodi skrb; me tega je sram: vas bodi čudo božje prijaznosti.

Tako se tudi za „čista dobrota (povedek) je on (osebek)“ lahko reka: čista dobrota (povedek) ga je; nauki, ki jih je gola lepota welche die reine Schöne sind Rav.; samočista prijaznost (povedek) ga je: Jezusa je bila čista ljubeznjivost (povedni deležnik bila mesto bilo je tukaj skladan s povednim imenom); gola nedolžnost jo je Rav. Primeri: zlasti pa ga je bilo polno prečiste brumnosti Rav.

**Op. 2.** V bivanskih stavkih (Existenzialsätze) t. j. v stavkih, kjer kaže glagol sem biti, da kaj biva (eksistira), stoji bivanje včasih bez obsebka, dotično ime bivanja pa stoji takrat a) v tožilniku, če je misel pritrdilna, b) v nikalnih stavkih pa sploh v rodilniku: drugim jezikom služi tu osebek imenovalnik; primeri: a) po vseh potih jo (Tobijevo ženo) je. koder bi vtegnil priti Rav., nemški: sie ist etc.

b) doma ni mlad'ga Marka, nemški: der junge Marko ist nicht daheim; v črni gori ni zverin; ko tebe in mene na sretu ne bo n. ps. Včasih se zaime naprej pridaja: ni ga jezika, ni je besede: ne sme ga biti tacega med kralji; ne bo ga gasirca; ne bo je ne solze, ne zdihljeja, ne ločbe, ne smrti Rav.

Bivanski značaj takih bezosebkovih stavkov je gosto podprt s krajnim prislovom tu, ki je priklenen glagolu: Mandaleni nit traga nit glasa, iz: ni tu traga ni tu glasa.

**Op. 3.** Kakor glagol je v bivanskih stavkih, sklada se včasih a redko tudi glagol postane, ostane i. e.; nadalje glagol nima es gibt nicht, in glagoli z nikalnim pomenom: zmanjka, primanjka; dotično ime je tudi tu v rodilniku; prim. na nagli postane z angelom vojske nebeske Kuzm.; v gozdu ne raste druzega n. ps.; nikar zelenega listeka ne ostane; ni nikar kaplje kanilo Ravn.; da nema oni kuči trišča ni dnišča prip.; ne zmanjka ne može ne olja: živeža jim primanjka Rav.

## II. Zvalnik.

§ 196. Zvalnik z medmetom ali bez njega zaznamuje zvano ali klicano stvar. sicer ni stavkov člen, niti na stavkov sklad na-vezan; tudi po končnici ni sklon, nego v jednini le oslabljeno deblo, sicer pa imenovalnik (pristavnik). Šteje se med sklone z ono pravico.

165

kakor medmet med besedne vrste. V novi slovenščini živi zvalnik le v ostankih: o kaj ti pravim, Krištofe; kaj ti pravim, sine ti; Lambergar, ti sine mlad; Siska vrli poglavare; ala, ala, moj Adame nar. ps.

Op. Zvalnik se rabi včasih za osebek: mu odpisal je Adame. Tako so postale oblike oče (iz otec, ot: čarra), Jože itd. z novim rodilnikom očeta itd.

### III. Tožilnik.

§ 197. Na mesto tožilnikove oblike je stopila v nsl. rodilnikova oblika, in sicer: 1. v jednini možkih imen živočih stvarij II. sklanjatve, n. p. ustrclil je jelena. Tožilnikova oblika je ostala v izrazu za mož iti.

2. na prilogu, če se sklada z imenom živoče stvari, n. p. ustrclil je lepega jelena.

3. na zaimenih, kedar se hoče rabiti krepkejša oblika, n. p. mene, tebe, sebe, jega mesto me, te, se, i (na nj).

Ta prememba v obliki se razlaga s tem, da je okorna jednakost osebkove in predmetove končnice možkih samostalnikov druge sklanjatve često pačila jasnost govora, zato si je govor za predmet iskal vunanje različnosti in pri zaimenih krepkejših oblik, ter stavil v ta namen predmet rajši v rodilnikovo obliko, tedaj v oni sklon, kateri sicer že zaznamuje predmet v nikalnih stavkih.

§ 198. 1. Vunanji predmet.¹ Tožilnik zaznamuje predmet pri velikem številu glagolov, ki se imenujejo ravno zato prehodni glagoli: lan terem; vodo pijem; hlapec gnoj vozi, gnoj je navozil itd.

Op. 1. V trpnem položaju prestopa tožilnik v imenovalnik, predmet postane djanju osebek, kakor da bi se predal v trpno djanje ali djanje na sebi dopustil, primeri: tepli so ga, dal se je tepsti, tepen je. Reka se pa tudi: pije se žganjico (tožilnik), čedo svinj se je paslo; kmete se vidi, t. j. pri trpnem bezosebkovem glagolu ostane predmet v tožilniku, kakor v tvornem položaju.

Op. 2. Po navadni govorni premembi se stavi za predmet djanja tudi rado ono ime, ki je še le učinek djanja: kruh mesim (m. moko), repo sejem (m. seme repno), župana stavijo (m. koga za župana), podobo režem (m. les za podobo), jamo kopljem itd. Premenjen pa je

¹ Ta razmera vunanjega predmeta je dala sklonu tožilniku ime: grško pravilno ime αἰτιατικὸς πτωσις, ki pomeni vzročni sklon, je po krivem tolmačenju prestavljeno v lat. accusativus in po lat. v slovenski tožilnik.

166

pri tem prvi predmet s povednim, ali bolje rečeno, prvi predmet je opu-
šćen in mesto njega postavljen le povedni predmet. Te slučaje štejejo
nekateri k notraujemu predmetu.

Op. 3. Nekateri glagoli se skladajo poleg tožilnika tudi z dajalni-
kom: cesarja služiti, bogu služiti; očeta streči in očetu streči; mine
me in mi: da te mine troja bolečina nar. ps.; ves strah jo mine Rav.

Op. 4. Tožilnik ostaja včasih pri glagolniku, kakor je pri prehodnem glagolu: vi ne imate meniti, de sem jest prišal h pošilanu ta mir na zemlji Trub.; streznili bi se z vražjih mrěž na doprnašanje njegovo voljo Kuz. (prim. pošiljam mir, doprinašam voljo). Vendar je ta sklad zastarel.

§ 199. Nekateri neprehodni glagoli gibanja s predponkami se-
stavljeni postanejo prehodni. Take predponke so: do, za, ob, po, prě,
raz. Glagoli so navadno: broditi, iti, laziti, leteti, lezti, skočiti, sto-
piti, teči, hoditi, jahati. V premenjenem pomenu so n. p. najti fin-
den, zastopati vertheidigen itd.: Dunaj v noč in dneru dohiti; za-
sede konjiča brzega; zajaši konjča brzega: žalost mam'co zlo obgre;
mu trikrat šotor obleti; je groza jo obhajala nar. ps.: pohodijo ya
Rav.; sta srcično jo preplarala nar. p.: konja razsesti. Tako tudi
nekateri drugi glagoli: precnočite me do dne; prerase vse zeli nar. p.;
premorem vse; premagam sorvažnike; prebil je vso grozo; ki bo
krivično smrt prebil nar. p.

Op. Čestica na, nate, nata ima tožilnik pri sebi kakor glagol vzami:
na kruh, nate moko.

§ 200. Pri glagolu boleti in nekaterih drugih zaznamuje to-
žilnik osebo. katere se tiče občutek bolenja: mene glava zlo boli;
mene pa sree boli; utroci sestro zlo skrbe; prst jo je srbel. Bez-
osebno: srbelo jo je v prst.

Jednako imajo tudi drugi bezosebkovi stavki ono osebo v tožilniku,
koje se tiče stanje v povedku izrečeno (tožilnik zadete osebe): boli me,
srbi me, žeja me, zebe me; skrb me je. strah. sram, groza me je itd.

§ 201. 2. Notranji predmet. Tožilnik takih samostalnikov, ki so s stavkovim glagolom jednakega roda ali pomena, spremlja navadno v zvezi s primernim prilogom prehodne in neprehodne glagole, da bi njim djanje oživil in podkrepil. Ta tožilnik se imenuje notranji ali etymologični predmet, ker mu je pomen uže v glagolu: živim siromaško žirljenje; potuje zadnje potovanje: udaril je strašen udarce; ali sem ti čudne sanje sanjala; ritez pa je dan za dnerom lor loril.

167

**Op.** Mesto notranjega predmeta je navaden in slov. jezikom bolj primeren orodnik, n. p. *udaril je s strašnim udarcem*.

§ 202. 3. Pri nekaterih glagolih stojita dva tožilnika, jeden pomeni prvi direktni (ravni) predmet, drugi pa povednega. Ti glagoli so: *imenovati*, *kazati*, *misliti*, *imeti*, *postaviti*, *narediti* itd.: *koga ste mi dali rajavca*; *blaženc imenujemo one*, ki so *pretrpeli*.

**Op.** Povedni predmet je tudi z orodnikom ali s predlogom za ali vè in tožilnikom zaznamovan.

§ 203. 4. Tožilnik razširjatve. Tožilnik zaznamuje nadalje mero. težo, prostor, čas pri glagolih in prilogih; stoji na prašanje koliko, kak dolgo, kak široko, kak visoko, kak globoko, kak debelo. kak daleko, kak težko kaj je, n. p. od Jeruzalema kaki dve uri je bilo va nj; tri prste debela deska; štiri čreclje globok; v čelo je tri pedi širok; sabljica je težka centa dva; okoli se vlači vse ljube noči; bolno dete cel dan prejokuje; celo dolgo noč mož prekašljuje; rso pot je bila polna boga. Jednako tudi letos iz lěto se.

§ 204. 5. Tožilnik cilja. Tožilnik zaznamuje cilj pri glagolih premikanja: *turčini prazni stran gredo* nar. ps.; *stran gre* Rav.; tako oko ven (tožilnik) izderi Trub.; naša vojska noter gre (krivo je notri); preden dol prileti (krivo je doli, mestnik). Jednako umeti je tudi tožilnik predloga kraj (kre) : kre (kraj) strmca hodi.

§ 205. 6. Tožilnik zaznamuje pri začudenju stvar začudenja, imenskemu tožilniku je predstavljen zaimenski: *de (da) ga napuh* welcher Hochmuth! *de ga sovraštvo*! *de jo nevošljivost*! *de jo vero!* Rav. Zraven pa tudi rodilnik: *de je sestre*.

Tožilnik od prilogov in zaimen jedninskega sredujega spola, redko od samostalnikov, pomeni način: *dobro*, *lepo*, *pošteno*, *sicc* *sicer*, tek gleich ogr., prim. § 147, 3.

## Tožilnik s predlogi.

§ 206. Tožilnik stoji po predlogih: *črez* (krez, čez), *med*, *mimo*, *na*, *nad*, o ob, po, pod, prěd, raz, skoz, s (sz), soper, v (vr), za.

Predlogi posredujejo tožilnik, t. j. končnica tožilnikova je ali v po menu oslabela ali bi posebne razmere celo ne zaznamovala, zato pridejo v pomoč predlogi. Predlogi tedaj sklona prav za prav ne vladajo, ampak le sklonovo razmero jasnijo in ože obmejujejo.

168

§ 207. Tožilnik s predlogom črez (čez, krez, iz skvrzžě) znači:

a) ono, preko česar gre premikanje: zelen kolter bil je čez nj
djan; bode daleč prepeljana čez tri gore zelene, čez tri vode stu-
dene; prime jo nizko čez pas; vrgel jo je čez okno; čez reko splava
široko; hribov čez devet letela nar. ps.

b) primerjano stvar, prekoračeno mejo. podložni predmet: ni
ga čez ledig stan; ker je žalost b'la čez moč; se je rodil en nov
kralj, en kralj čez kralje vse; on ga pretrgal je čez pol; postavim
te čez ves Egipet. Inače: čez tebe govore Met.

c) čas: čez sedem let je šla nazaj: imejte me danes čez noč;
prišel je čez osem dnij.

§ 208. Tožilnik s predlogom med znači stvari. med koje ozi-
roma v kojih sredo gre djanje: smeti naseje med pšenico; iti med
ljudi; lomi med lačne svoj kruh.

§ 209. Tožilnik s predlogom mimo znači ono, poleg in prek česar gre stavkova poved: če ima kaj lepšega mimo me schöneres als ich (praeter me) Rav.

§ 210. Tožilnik s predlogom na znači:

a) pri glagolih premikanja stvar. h kateri oziroma na koje vrh
gre djanje: al greva na cesarski dvor; te pelje turk na goro: na
konj'ča vrže jo ta čas. Tako tudi: pade na tla. skoči na noge.

b) osebo in stvar. koji je namenjeno sovražno primikanje: na
me se postavi; vdarijo na Francoza.

c) dele celote: da se razdrobite na kosce; skorej je šla barka
na kosce: na droje razkolite otroka.

d) namembo. učinek: na pomoč priti; na prodaj postaviti:
na posodo imeti; nisem prišel na gosti; koga na smeh postaviti;
komu na čast so kresi goreli? je bil na smrt obsojen.

e) čas: na stare dni bo sina dobila; na cretno nedeljo je bilo.

f) predmet nekaterih glagolov: na te bom pomnil: na te se
bom spominjal: na sreto pismo učen.

g) način: jok zažene na ves glas; popi so na vse grlo vpili:
namreč = na ime reči; na pamet vaditi Meg.; na pamet učiti se;
govoriš ti vse na robe; na razen gresta; peta mu gre na skok;
vrata na stežaj odprta; na silo pije.

h) stroj, sredstvo: igrati na gosli.

i) ozir: junak na prečko Bogenschütze Habd.; na obe oči
slep; priden na videz.

169

§ 211. Tožilnik s predlogom nad znači:

a) stvar, na katero oziroma proti kateri gre djanje od zgoraj:
ko bo Pegam šel nad te; nad Turka iti; si niso nad nje upali.

b) primerjano stvar, ki se preseže: nad polovico večji.

§ 212. Tožilnik s predlogom o ob (umb, um) znači:

a) pri glagolih dotikanja stvar, pri ali na kateri se djanje vrši: udari ga pri hiši ob vogle; da se z nogo ob kaki kamen ne vdariš; so se opoteknili ob ta kamen; ob tla ga je treščil schmeterte ihn zu Boden; Ravbar se ob dlano poči; ona lupi z batom o zemljo prip.

b) ono, za česar del se djanje vrši: oběty naše imb nesčim o szpasenije (naše dare jim nesimo v rešenije) briž. sp.; ob to (= zato) Trub.; Aman, ki mu gre ob glavo um dessen Kopf es geht Rav.

c) način: opet iz o pet (pripeti se, napeťće = slučajno Habd.)

d) čas: ob den Habd.; ob noč; o polnoči, o poldne (iz o pol noči, o pol dne).

e) iz nemščine so posneti izrazi: sem ob život Matjaža djal; ob glavo me nikar ne djat'; ob čast pripraviti; prišel je ob silo veliko veselih dnij.

§ 213. Tožilnik s predlogom po znači:

a) izvirno razprostirjatev in potem stoji pred glavnimi števniki v pomenu ločilnih: hodita po dva; po dva dni izostaja.

b) mejo: po tada ben. = do sih mal.

c) pri glagolih iti, poslati itd. predmet in vzrok hoda, poslanja: svatje so, po tebe grejo; če je blizo, pošljiva po nj, če je daleč, pisiva po nj; po me je prišel povodni mož; pa mu nima kdo po njega; po kaj si prišel? tebe bi smeli po smrt poslati.

d) način: po bliskovo mu sablja gre wie der Blitz zuckt sein Säbel; čist po golobje; da ga na voče tako po domače vzame; ne bodite po Evino radovedni; po kraljevo bogat; splavaj po orlovo kvišku; po svoje hoče mu postreči; po turško se obnašajo.

§ 214. Tožilnik s predlogom pod (v nasprotju k predlogu nad) znači:

a) pri glagolih premikanja ono stvar, v koje podnožje gre djanje; pri mestih je glavni del mesta, gorni grad, predstavljen na gori: pod mizo skriva se; peljala ga pod beli grad; ko Turki pridejo pod grad.

170

b) podvrženje: da bi Sisek pod se zgrabil; pod svojo oblast
spraviti.

c) čas: pod noč, pod večer (sub vesperum).

d) vrednost (mero): pod ceno, pod nič, pod vrednost prodati.

§ 215. Tožilnik s predlogom pred znači pri glagolih premikanja ono stvar. v koje lice gre djanje: črne bukre pred njo djal je; na konjča djal jo je pred se.

§ 216. Tožilnik s predlogom raz je v navadi samo na zahodu in znači od koder oziroma stvar. s koje vrha gre premikanje, včasih tudi zgol ločitev: raz brdo priti vom Hügel kommen; raz crh proso nosi; raz dvoje pasti; raz dvoje, raz mizo czeti; raz konja pasti, stopiti; raz konje na tla poskakali: žlica je raz mizo pala.

§ 217. Tožilnik s predlogom skoz, skozi (tudi iz skerzšč, skeržžč: nem. quer) znači prostor. po katerem je premikanje: skoz mesto jezditi; skoz lknjo pasti; skoz in skoz durch und durch.

§ 218. Tožilnik s predlogom s znači:

a) kraj: s konec mestica je bila stena Rav.

b) čas in način: stoper erst (s to per um diese Zeit. hrv. u ovaj par), stopram (s to pram) erst, listor, lestor (li, le, s to že) nur.

c) na Gorenjskem raz, n. p. je z mizo padel: z Belo priti; kadar pride z Visoko (redko iz Visokega).

§ 219. Tožilnik s predlogom soper, zoper (stsl. sō-prъ nasprotnik) znači stvar, proti koji gre djanje: zoper svoje brate govori, primeri: žena svojemu možu zoper govori.

§ 220. Tožilnik s predlogom v (vě) iz vě. vě (prim. vō-tek), kojemu odgovarja nemški in latinski in z akkusativom, znači:

a) pri glagolih premikanja ono stvar, v katero oziroma v koje notranjost, sredo, stran ide premikanje: grem, peljem v deželo, v mesto, v hišo, v peč: naj pride k meni sam v gosti; jaz pa zdaj k tebi v scate grem nar. ps.. Pazi: omahovati v obe plati.

b) pri glagolih raniti, bosti, pičiti, zadeti itd. zadeti del: bučela ga je v roko pičila.

c) čas: v petek, v nedeljo. Če je pristavljen prilog, predloga ni treba: rsako mlado nedeljo je na gorci božja služba.

d) dele, v katere celota razpade, podobo, v katero se kaj spremeni: zreže v koscev jo deset nar. ps.; spremeni se v ribo; bila je žena v solnato postaro Rav.

171

e) namen in učinek: v rop jim bodo naše žene; v dar dati;
v smeh obrnoti; v čast, v sramoto mu služi.

f) predmet zaupanja: verujem v boga; v te zaupam.

g) način: v der (dir) je Ravbar tekel; v šotorje dirja v skok
nar. ps.; v živo čutiti.

h) ozir: v čelo tri pedi širok nar. ps.; prijazen v lice.

§ 221. Tožilnik s predlogom za znači:

a) stvar, kamor oziroma za koje hrbet se kaj premika: solnee
za goro gre; vsesti se za mizo; nas pracoverce bo zad za ajde
deval.

b) pri glagolih držati, vezati, vleči itd. ono, za kar držimo,
vežemo itd.: leva sem za grive zgrabil; za vrat popasti; za lase
je obvisel; vleči za nogo; za belc roke se vodita; in je zagledal ovna
za roge tičati.

c) ono osebo in stvar, za koje korist ali nekorist se djanje
vrši: borimo se za dom, za cesarja; toł'ko so za me prebili; zato =
za to; zakaj = za kaj. Iz tega so se razvili izrazi namestitve: za
me = mesto mene: poljubi ga za me; zob za zob.

d) poved pri glagolih biti, imenovati in jednakih, ki imajo v
klasičnih jezikih dva nominativa ali dva akkusativa: kaj za ljubo
imeti; za torarša je bil jelen; Turkinjo za ženo vzeti.

e) ozir djanja: za glavo se mi maja; ne vč ne za se, ne za svet.

IV. Rodilnik (genetivus).

§ 222. Rodilnik ima A. pomen ločitve in B. pristojnosti.

Ta različna in nasprotna pomena se jasnita iz tega, ker je sedanji
rodilnik zedinjen iz dveh izvirno različnih sklonov, iz ločilnika (ablativa
separationis) in rodilnika (genetiva).

A. Rodilnik ločitve.

§ 223. Rodilnik znači ono stvar, od katere se loči druga stvar;
nadalje pomeni ločitni rodilnik stvar, koje se ogibljemo (bojimo, sramu-
jemo), koje potrebujemo; tako tudi stvar, iz katere kaj izvira, iz katere
se kaj dela, vzrok, iz kojega se kaj godi; konečno način in ozir, iz ko-
jega se kaj godi.

§ 224. Rodilnik ločitve stoji: a) pri nesestavljenih glagolih in
imenih, ki pomenijo ločitev ali nakanjeno ločitev: varovati, rešiti,
stradati, čistiti; prost, pust, prazen, čist. Izmed povratnih glagolov,

172

ki imajo itak sploh svoj drugi predmet v rodilniku pri sebi, gredo
tu sem le taki. ki zahtevajo rodilnik tudi bez povratnega značaja:
bog varuj tega mene; varita (varujta) se lakomnosti: gluh je res-
nice: sem rute pogrešil; dobrega prazen; rešte me te veze: kruha
bo stradala; greha čista.

b) pri glagolih in imenih. ki so sestavljeni s predlogi iz. od.
sz. u; ti zaznamujejo ločitev: ne ogni se mojega šotorja; ogibaj se
hudih tovaršij; kdor se vsega ne odtrga; da vas lakote otme; naj
drajšega, kar ima. se znebi Rav.

Nadalje znači ločitni rodilnik: c) stvar. koje se bojimo. stra-
šimo, sramujemo i. e.: trdega boja se bojim; gospoda boječ; hribi
se ga tresejo; rode plašen; sestro je strah tolorajev; me tega je
sram; gnusim se tega čloreka Meg.; tako se mu hudega gnusi Rav.

d) stvar. koje potrebujemo: pač treba meni ni zibanja; kaj
boš potreb'al barčice nar. ps.; potrebujem trojega krsta Rav.; obla-
čila potreben.

e) ono, iz česar kaj izvira (rodilnik izvira): dobrega ple-
mena biti; je vrlič bil žlahte troje?

f) tvarino. iz koje se kaj pripravlja (rodilnik tvarine):
prvi venc jerena, drugi vence drobnih rož, tretji vence žalbeljna.

g) vzrok prikazni (rodilnik vzroka): veselja se jokati vor
Freude weinen; žeje zevati: lakote umreti; mrazu umira; mraza
otrpnoti; smeja počiti; jeze zboleti; žeje mora vzeti konec: žalosti
ni mogel priti Met.; bodi ga bog zahvaljen; straha je letel znak
nar. ps.; pravice vas bodi skrb Rav. In pri izklicih: oh vode, kako
je velika! bedaka, kaj si je misli! de (da) je sestre; oj nesnage;
oj grdih rok.

h) način: iznimec, napetce, opikec, pešice itd. § 147. 6.

i) ozir: da mi račite na pomoči biti k bogu mojih grehor (glede
mojih grehor) briž. sp.; pogube zrel reif zum Verderben Rav.

k) spada morda tudi sem rodilnik lastnosti: samostalnik
v rodilniku ima kak pridevek pri sebi: je hitro postala vesel'ga srea;
ti so života visocega, pa srea gnilobnega; ta zlat je kora znanega;
života je drobnega, srea pohlernega; k' ste tak sladkih besedij; smo
dobre volje tam nar. ps.; je nagle jeze: žene so dolgih las, pa
kratkih mislij Met.

173

B. Rodilnik pristojnosti.

§ 225. Pristojnostni rodilnik stoji pri vladnem samostalniku, od
kojega je odvisen in znači med njima razno razmero, kaka je med po-
sestnikom in posestjo, med osebo in njeno lastnostjo, med osebkom ali
predmetom djanja in med djanjem z vladnim samostalnikom imenovanem,
med celoto in delom in še mnogo drugih razmer, ki jih ni moč našteti.
V rodilniku stoji posestnik, oseba dotične lastnosti, osebek, predmet
djanja, celota itd. Nadalje stoji pristojnostni rodilnik pri prilogih, kojim
dostavlja predmet; stoji pa tudi pri glagolih in njim dostavlja ali delitni
ali neravni predmet v rodilniku. Tudi rodilnik mere, cene in časa spada
menda med pristojnostne rodilnike.¹

§ 226. 1. Pristojnostni rodilnik odvisen od samostalnika znači posestnika pri posesti (posestni rodilnik, gen. possessivus), osebo pri lastnosti v vladnem samostalniku imenovani, činitelja pri činu, osebek ali predmet djanja pri djanju (osebkov in predmetni rodilnik, gen. subjectivus in objectivus) itd.

Toda v slov. stoji rodilnik tu le, če ima samostalnik pri sebi
kak pridevek: prilog, samostalnik, ozirni stavek, ali če imata priti v
rodilnik vsaj dva samostalnika; sicer stoji mesto rodilnika posestni
prilog; primeri: njira našega soseda: sosedova njiva; ljubezen po-
božnega sina: ljubezen sinova, sinorlja; pesni kralja Davida: Da-
vidove pesni; besede očeta, ki me je poslal, pa tudi: očetore, ki me
je poslal; ljubezen očeta in matere: materna ljubezen; porabilo na-
rodne čitalnice: cabilo čitalnično. Zadnji rodilnik se imenuje oseb-
kov, ker bi rodilnik postal osebek, če premenimo vladni samo-
stalnik v glagolsko določno obliko: narodna čitalnica cabi.

Nadalje: *pogubljenje svoje duše*: dušno pogubljenje; razžaljenje
*svetega boga*: razžaljenje božje. Zadnji rodilnik se imenuje pred-
metni, ker bi rodilnik postal predmet, če stavimo vladni sa-
mostalnik v glagolsko obliko, n. p. *pogubiti svojo dušo*.

**Op. 1.** Posestni prilog in rodilnik stojita lahko tudi vsporedno, n. p. *Ti si zadnje upanje cesarjevo in Dunajskega mesta.*

**Op. 2.** Pojemska imena in samostalni prilogi stoje tudi za se bez pridevka v rodilniku, često tudi samostalniki v dvojini in množini: *Spona*

¹ Ta različna raba je dala temu sklonu v grškem ime γενικὴ πτωσις,
kar pomeni splošni ali občni sklon; v lat. in slov. prestavi (genetivus,
rodilnik) se je posnel po krivem drug pomen, ki ga ima tudi beseda γένος,
γενική v sebi, namreč pomen roda mesto plemena, spola, splošnosti,

174

sužnosti me veže Lev. Zakaj greniš mi slast življenja Cegn. Skrb duhovnega; pohujšanje bližnjega. Grehi otrok so po navadi pregrehe staršev Slom.

**Op. 3.** Zapeljivost brata in bratova zapeljivost ima dandanes ta razloček, da znači v prvem slučaju brat predmet, v drugem pa osebek djanja; tako je tedaj pot nadelan predmetnemu rodilniku bez pridevka.

## 2. Predmetni rodilnik pri prilogih.

§ 227. Predmetni rodilnik pomeni predmet onih prilogov, ki so si v rodu s prehodnimi glagoli; primeri: žita varičen; je vsega voljen; nereden božjih zakonov; časti maren; pomljiv prejetih dobrot; pozabljiv svojih dolžnostij; boga neroden (roditi sorgen); skrben svojega dela: le tistim je gororila od njega, ki so ga bili umni; daru deležen; dela vajen; trinog je njegove krvi žejen; časti želen; kruha lačen; časti samogolten; modrij in zrijač je bila (Urška) vseh umetna Preš.

## 3. Delitni rodilnik.

§ 228. Rodilnik pomeni neki del one celote. ki jo imenuje ime v rodilniku; določni del celote je posebej zaznamovan z onim imenom, pri kojem stoji rodilnik, ali celo ni imenovan ter v nedoločnosti puščen: daj mi kos kruha, daj mi kruha.

§ 229. 1. Del je imenovan: a) s samostalnikom: daj'te vsak mu kazar'e vina; en star pšenice rumene nar. ps.; žab brez števila se dvigne: cele trume se jih (ljudij) je rjilo Rav.; žlica medu. kos kruha Met.

b) z zaimenom: bomo se branili, dokler bo kaj v nas krvi; al za mizo pirec kaj sedi? ima dokaj drobnice.

c) z določnimi števniki; tu razločujemo tri slučaje:

a) priložni števniki, ki se navadno s šteto rečjo skladajo, imajo rodilnik za seboj. če zaznamujejo določno število iz nedoločne skupine: poslal je dva svojih učencov; kar vi jednemu teh malih storite.

b) glavni števniki od pet naprej in ločilni v srednjem spolu so v imenovalniku in tožilniku zborni samostalniki, ki imajo sploh rodilnik za seboj: jaz bom gost'vala devet hčerij; sedmero otrok. Redka izjema: osemnajste svoje Čiče nar. ps.

175

γ) v ostalih sklonih so glavni števniki od pet naprej in lo-
čilni postali prilogi, ki se navadno skladajo s šteto rečjo:
s petimi konji; po šestih duch; sedmim cerkvam; jela
je sloro jemati od devetih tud' sestra; vsem devetim (si-
nom) zemlje kupi; sedmerim otrokom je kum. Toda v
smislu slučaja a): prijezdi s petimi srojih najzvestejsih
rojakov.

δ) z nedoločnimi števniki: mal' blaga, pa dosł' otrok; kle-
čal je tam dolgo časa; denarjer v skrinji je lepo; vse
žiro jih (žab) je bilo; vse pisano tičer, prim. § 132.

§ 230. B. Celotni del ni posebej imenovan, delitev je zaznamovana v rodilniku celoto zaznamujočem. Delitni rodilnik je:

a) delitni predmet prehodnih glagolov; pridružen je tej zvezi nekakov pomen predmetove obilnosti. posebno pri glagolih s predponko na: trikrat vrže v njo soli; natoči vroče si krvi; ljubema je dala piti sladke rosolije, konjiču dala zobat' pšenice rumene; strupa mi bo v vinu napivala; v zglavje je djala ostrega trnja; boš otrokom kruha rezal nar. ps.; nesejo jim živeža za po poti; imel je blaga in blaga hatte des Gutes die Fülle; rbozih bote zmiraj med sabo imeli; nakolje drv; nasnubi potepuhor; naprosi posode Rav.; si je dolgor naigral Met. (Primeri nemški: wer da isst vom Brote, franc. du pain, lat. de fructu vineae recipere).

Op. Delitni rodilnik ostaja celo po predlogih po, za: gre po hladne vode nar. ps. ; Daniel je svojim slušabnikom po pepela vckel (iti) Rav. ; seže v torbo po kruha; pošljem po vode, po rakov, po vina Met. ; srcbro bi bili radi dali za vode Rav. .

b) delitni rodilnik stoji večkrat v stavkih bez osebka, v ni-
kalnih bezosebkovih stavkih pa sploh mesto tožilnika. Drugi jeziki
imajo tu v osebnem skladu imenovalnik: pač bi bilo veselja; iz
solčnega izhoda pride na enkrat modrih mož v Jeruzalem es kamen
weise Männer (die weisen Männer kamen bi se glasilo: modri možje
pridejo); prinesjo taeega, ki mu je udov odnurlo welchem Glieder
(ne: die Glieder) abstarben; moči je šlo iz mene; kmalu prihiti
polka iz vseh krajev Rav.

§ 231. Delitni rodilnik stoji pa včasih tudi tam, kjer je govor o celem predmetu in sicer:

176

a) če djanje morda ni polno, ali dovolj obširnó, ampak naglo,
lovršno. Stavek je povedan kakor bi bilo prikrajšanje na predmetu:
solnca poglej wirf einen Blick auf die Sonne Rav.

b) pri namenilniku: ne hodi na turško mejo drobnih rožic tr-
gat; pojdi gledat Marjetice, božje služabnice; pojdi mojih ran po-
gledat; učenci so v mesto šli živeža kupovat; hodim sadu jiskat.

Izjemno stoji tožilnik n. p.: majorca je šla plenice prat; srne
ljubi streljat grade nar. ps.; hodijo žito kupovat Rav.

c) posebno rad mesto tožilnika pri glagolih iskati, prositi, ča-
kati i. e. Marija hladne vodice želi; išče pokoja, sadu Trub.; mi
te prelepo prosimo en ga daru božjega; zdravja upamo: sestre ča-
kamo.

d) na dalje včasih tudi pri glagolih dušnega in telesnega ob-
čutenja: žitnega polja varujejo nar. ps.; srojega dvora varuje;
bog varuj naših otrok; žalostno je, takih otrok videti; poglejte mojih
otrok; gleda svojih dvch hčerij.

v) pa tudi sicer se stavi rodilnik mesto tožilnika. posebno:

a) na možkih neživočih samostalnikih. kadar se v preme-
njenem pomenu ž njimi imenujejo žive stvari: ponori pra-
ćega duha; bog tebi dodeli duha pobožnosti.

β) na srednjih samostalnikih, če značijo žive stvari: srojega
rzame konjčeta; hitro pažeta cjamejo; poklično dekleta.

γ) na prilogih v nasprotju, često je bez samostalnika: imamo
lep vrt, pa sem še lepšega videl. Na zahodu je jednako
tudi zaimenski rodilnik jih in njih za tožilnik skoro iz-
klučivo v navadi.

f) v nikalnih stavkih stoji predmet sploh v rodilniku tudi pri
takih prehodnih glagolih, kojih predmet je v pritrdilnih stavkih v
tožilniku; rodilnik je deliten, djanje je zanikano v celoti in v vsa-
kem naj manjšem delu celote: da ni videl belega dne, solnca ne
rumenega; rodorina ni betre vedla.

Op. Pomneti je:

a) da temu rodilniku nikalnih stavkov odgovarja jedino le tožilnik
pritrdilnih stavkov, a ne imenovalnik, zato stavku brata još neima z li-
vade, odgovarja stavek brata (sestro) ima z livade.

β) predmet ostaja v rodilniku, če je glagol tudi posredno zanikan:
ne sme ga biti tacega med kraljmi Rav.

177

γ) predmet stoji včasih tudi v rodilniku bez očitne nikalnice, če je
le povedana misel nikalna: *varite (varujte) se v pričo ljudij delati svojih
dobrih del* Rav.

4. Rodilnik stranskega predmeta.

§ 232. Rodilnik zaznamuje stranski (indirekt ni) predmet takih glagolov, ki imajo svoj prvi (direktni) predmet v tožilniku pri sebi: *puntarskih naklepov so jih dolžili* Rav. ; prim. nem. ich erlasse dich deines Wortes zraven ich erlasse dir dein Wort.

Sem spadajo: a) rodilnik pri povratnih glagolih, kojih povratno
zaime je glagolov prvi predmet: *se prsta prijel je (prstan) nar. ps.;
Esav se prime lova Rav.*; spoznane resnice se trdo držé; kesala
se je grehov; in se ne spomnite petih kruhov; spozabiti se božjih
dobrot (:* pozabiti dobrote, tož.*); vsega premoženja se je bila razdala;
hudega se navaditi; grehov se spovedati.

b) rodilnik pri glagolih s predponko na sestavljenih. Ti glagoli značijo napolnitev, njih prvi predmet je povratno zaime ali kateri drugi predmet: nalije kozar'c rumenega vinca; naveličal sem se žgavšin; ne morejo se ga nagledati; ne more se ga dosti na-spoštovati in načuditi; duha se navzeti.

c) jednak je rodilnik pri trpnem pojmu poln, sit in pri izra-
zih jednakega pomena: že drugih si sita; polna belih je solza; ži-
valic je mrgolelo vse polno; taki se je polno čmel naprijelo na ba-
tino; vsa hiša se jih tare (je polna do trenja); pijač se je vsć trlo.

5. Rodilnik mere, cene.

§ 233. Rodilnik mere stoji na vprašanje koliko star? in
odgovarja tožilniku drugih jezikov; tudi v slovenskem lahko stoji
tožilnik: leta staro jagnje Met.

Jednako rodilnik cene: časti in hvale vreden; ni ene šiške
vredno; goden božjega kraljestva Rav.

6. Rodilnik časa.

§ 234. Rodilnik zaznamuje čas, kedar se kaj godi. Ta rodil-
nik je omejen na nekatere izraze. Samostalnik ima navadno prilog
ali zaime pri sebi: prejšnega leta; nekega dne; petnajstega kimovca
bo prišel; božič je vsako leto grudna meseca; te jeseni; včera. Pri-
meri eines Tages, des Morgens.

12

178

Rodilnik s predlogi.

§ 235. Predlogi, ki se vežejo z rodilnikom, so:

a) nepravi predlogi. Ti so iz imen postali in imajo zato ločitni ali pristojnostni rodilnik za seboj. Ti predlogi so: bez brez. blizo, zbog (sz boksz), gori, poleg (= po dlzg sz), kolo okoli, konec, kraj (kre), krog okrog, mimo. mesto, vmes (zmes, mes), narzoči (oko), noter (iz vzn-o trb), pričo v, pričo, prek preko, ravno, radi. razven razve razun, sled, sred. stran, štrit štric, tik, za-voljo, vrh, ven vun vuni zunaj, više, gl. § 158.

b) pravi predlogi; ti so: do, iz, od, raz, sz, u, za. Pravi predlogi spremljajo rodilnik skoro v vseh rodilniških opravilih in se ima zato njihova poraba posebej razpravljati.

Op. V izrazih: potom tega darauf; med tem toga inzwischen; pred tem toga zuvor Trub., je rodilnik od prvega zaimena odvisen.

1. Rodilnik (pristojnosti) s predlogom do (= nem. zu) zaznamuje:

a) kamor djanje dospeva oziroma stvar, tik koje se djanje pri-
bližuje: pridi do gradu; brada segla je do tal nar. ps.

b) razmero: če se mu kaj do mene zdi; imam prošnjo do vas;
trd do ubogih; mila do drugih; ljubezen do brata.

c) mejo djanja v času in stopnjí: do teme, do mraka, do smrti;
spati do belega dne; — najesti se do sitega; dosti, (iz do syti);
dosta (iz do syta); ko se dan stori do dobrega; do hudega bolni.

§ 236. 2. Rodilnik (ločitve) s predlogom iz znači:

a) reč, iz koje notranjosti se godi djanje.

Ker temu predlogu v govoru i odpada, loči se v krajnih razmerah
predlog iz težko od predloga sz, ki se tudi z rodilnikom druži in tudi
pomeni oddaljenost:

k' ni sedem let iz hleva bil; je iz okna padla mi visoc'ga
kup'ca zlata; žlico z roke mu vzeti; z likofa ko pojdetc wenn ihr
aus der Schenke, aus dem Leutgeb geht; iz uma je nar. ps.

b) tvarino: pas iz žude; kadilnice so bile iz samočistega zlata.
Jednako: iz cela je obleka delana (aus einem Stücke).

c) začetek časa, in čas v obče: iz darna Trub.; zgoda (stsl.
sz goda) nar. ps.; iz mlada; z večera rês.; iz nova, iz prva, z
prvega.

d) vzrok: iz ludobije.

c) način: iz rade volje; z gole dobrote Rav.; iz dobre volje Met.

179

f) iz se sestavlja kot prvi del z drugimi predlogi.

Sestavljeni predlog ima pomen obeh predlogov, n. p. *izza mize vstati* predstavlja: sedeti za mizo in potem vstati iz srede za mizo. Sklon se ravna po prvem predlogu, ki veže glagol s samostalnikom, drugi predlog zaznamuje stanje pred premikanjem, ono stanje, ki je sicer zaznamuje orodnik z drugim sestavljenim predlogom (prim. § 156):

a) *izza pomeni mesto, od koder gre premikanje, predhodno stanje zaznamuje orodnik s predlogom za*; sestavljeni pomen je: iz srede zadi za izrečeno stvarjo: de ji 'zza nohtov kri kaplja; solnce 'zza gore gre; potegne izza pasa meč nar. ps.; David izza čede h kraljevi časti Rav.; izza mize vstati.

β) *izmed pomeni iz srede med dotičnimi rečmi: katerega pošljete izmed sebe; mene izbriši 'zmed živih Rav.; orce 'zmed kozlov ločiti.*

γ) iznad pomeni iz mesta nad rečjo: ptice so mi jedi iz jer-basa jedle znad glave Rav.

δ) *izpod pomeni iz prostora pod rečjo: pober se od mene 'spod moje stene; poberi se 'spod mene desetnica; ogen jim 'spod nog je švigal nar. ps.; 'spod postelje je prilezel Met.; de se tla ne vidijo 'spod njih Rav.*

ε) izpred pomeni iz prostora pred rečjo: gre 'spred njega; grešnice ni 'spred sebe pahnil Rav.; spoberi se 'spred mene Met.

§ 237. 3. Rodilnik (ločitve) s predlogom od (otz) znači:

a) ono, od česar se kaj loči, t. j. oddalja, rešuje, beži, meče, skače, jemlje, krade, čisti, izbuja, obvaruje, nehara, itd.; jednako pri imenih, ki pomenijo tuj, prazen, čist. nag itd.: nehati od dela Rav.; nehati (henjati) od tožbe; od nje reče mrzlici (oditi); k zgodbi. ki smo ravno od nje die wir eben abgethan; od smrti vstati; od sebe (voziti) rechts.

b) oddaljenost: od šuma in od napak sveta v puščavi je živel Rav.

c) začetek: od kraja do konca; od Urala do Balkana; od vzhoda do zahoda; otsod, odtod; od četrtna do nedelje; ni obožal od tistih mal Rav.; od snočga do davga nar. ps.

d) primerjano stvar: solnce je veči od zemlje Met.

12*

180

e) vzrok: dvořo. ki se šibi od sadja: de se vse ceste od ljudij tarejo: jemal je od lakote konec Rav.; od britkosti mu sree poka; od mojih lepih mladih dnij mene sree boli; od veselja se jokati nar. ps.; penil se od jeze; Herodež ne ve kaj od veselja Rav.; od dolgega časa se mu zeha Met.

f) mesto: meč od obeju platu oster; ozgoraj oben; ozdolaj unten Trub. (prim. a parte alicuius stare).

§ 238. 4. Rodilnik (ločitve) s predlogom raz je navaden samo na zahodu in pomeni stvar. od koje se kaj loči: češče je pri tožilniku: bratje so mu pisano suknjo raz života strgali Rav.

§ 239. 5. Rodilnik (ločitve) s predlogom sè (sz) znači kraj, od koder gre premikanje; težko je vsikdar sz ločiti od iz (iz); kakor predlogu iz nasprotuje na vprašanje kam in kje predlog vè, jednako predlogu sè predlog na: vzemi svoj klobuk z glave; Bredka s konja se spustila; s konja zlezti: idi tje dol z gore: z altárja jemati; odsede z osla; brž mu suknjo z života potegnejo; ves prah je z nog mogel.

§ 240. 6. Rodilnik s predlogom u zaznamuje stvar. v koje bližnjavi se kaj godi: u lica briž. spom.

§ 241. 7. Rodilnik s predlogom za znači:

a) čas, v katerem se djanje godi: za moj'ga života zur Zeit meines Lebens Dal.; za svojega žitka ogr.: za večera; za dne priti bei Tage ankommen; za mraka; za rana; za solnca; za hlada; za časa; za jutra Met.; za prva; za mlada in jungen Jahren ogr.

b) kraj, poleg kojega se vrši djanje: iti. hoditi za potoka; za Polskave grem domu.

c) ono, v česar prid se kaj godi: za vseh dobrot (=zaroljo vseh dobrot) Trub.

V. Dajalnik (dativus).

§ 242. Dajalnik znači glede prostora kraj, kamor se djanje gibije ali gibati hoče (dat. cilja): grem domov; blizo v jednakem pomenu dopolnuje dajalnik glagole dati, pustiti, praviti komu i. e. (dat. neravnega predmeta). Po postavi nasprotja razvila se je razmera od glagolov dati tudi na glagole vzeti, krasti komu i. e. Jemanje pa je djanje na osebi, ki stoji v dajalniku, jemlje se na osebi in od osebe. Gibanje k cilju je preneseno na dušne in službinske razmere, dopolnujoč dajalnik nahajamo zato pri glagolih upati, verovati, služiti komu i. e. Kar komu gre, mu je primerno, dostojno (dajalnik primernosti): pod primernostni dajal-

181

nik spada tudi dajalnik *koristi* in *nekoristi* ali zanimanja (dat. commodi et incommodi, dat. des Interesses), nadalje dajalnik *pristojnosti*, namembe in *vzroka*; kajti tudi namemba je gibanje k namenjenemu cilju in *vzrok* stoji proti *namembi*, kakor *oseba* proti *stvari*.

Kjer se dajalnik menja in dotiče s tožilnikom ali rodilnikom, pomeni dajalnik predmet, h kateremu je djanje obrneno, tožilnik pa predmet, ki se ga djanje polastuje in rodilnik predmet, ki se ga djanje loteva.

### § 243. 1. Dajalnik zaznamuje cilj gibanja:

a) v besedi dom; izvirni dajalnik je domovi, iz tega pokrajšana oblika domov, domu: le pojte brž domov; kadaj boš pustil me domu; gredoča domu.

b) pri glagolih in imenih s predponkami pri, sè, pred, pod, ob, nad, na: prilepiti, prišteti, predložiti, podstaviti, obvezati, naložiti komu kaj: nadležen, soroden biti komu.

### § 244. 2. Dajalnik zaznamuje na dalje pri nekaterih glagolih in prilogih neravni (dajalnikov) predmet, znači zato:

a) onega, kojemu se kaj da, zaupa, pusti itd.: daj vsakemu, kar mu gre; ne daj se mu gospodariti lasse dich nicht von ihm beherrschen.

b) onega, kojemu se kaj pravi, svetuje, veleva, kaže, za- in prepoveduje, preti, brani itd.: pravi se mu očak.

**Op.** Besede, ki pomenijo vladati, vežejo se zdaj zvečine s tožilnikom, pa še tudi z dajalnikom: kruto nam vlada, zraven kruto nas vlada; nam gospoduje, gospodinji.

c) onega, komur se kaj vzame, ukrade, odpore, komur kdo ubeži itd.: suknjo mi slečejo; David se sulici ogne; svoji sladkosti se čem odpovedati; ko jima strah mine; košuta se je lovcem skrila.

**Op. 1.** V bezosebkovih stavkih znači dajalnik pri glagolih, ki pomenijo kako zgodbo ali stanje, ono osebo, na kateri je prikazen ali zgodba: dobro mi je; pak ji je bilo žal; slabo mu prihaja; dobro mu je djalo; kako ti je? zima mi je. Iz te porabe so se razvili dajalniki v izklicih: blagor mu! gorje vam!

**Op. 2.** V bezosebkovih stavkih pomeni dajalnik pri povratnih glagolih trpnega pomena ono osebo, na kateri se djanje vrši. Oseba je proti djanju bez volje in samo predmet djanja: pripeti se mu, nagodi se mu, posreči se mu; dremlje se mi; zdi, dozdeva se mi; hoč, noče, rači se mu; pozna se ti, vidi se ti; gnusi se mi; zežali ji se; kolca se mi; meni se domu mudi; vnoža (iz množa, mnogo mi je, sredonem. mich befilt: viel) se mi; po klobasah se mu riga; toži se mu; smili se mi.

182

d) onega, komur *verujemo*, upamo, strežemo, služimo. komur smo *prijazni*, nepokorni, škodljivi, zavidni. komur zabarljamo, nagajamo, oponašamo: veruj mi; očetu strežem; da je tak mil ljudem; pomagaj sam sebi; torej oponosi mu to Jezus Rav.

**Op. 1.** Dotični dajalnik ostane včasih tudi pri sorodnih samostalnikih: pokorščina božjemu povelju: strežba grdim željam.

**Op. 2.** Reka se tudi cesarja služiti, očeta streči.

§ 245. 3. Dajalnik zaznamuje ono, čemur je kaj primerno (dajalnik primernosti, dativ der Angemessenheit). Pomen primernosti obsega te le slučaje:

a) ono, kar je komu jednako, dostojno, prijetno, potrebno, pristojno. kar komu dohaja, gre. kar mu je po godu, ugodno, čemur je kaj neprimerno in tuje: czemi, kar ti gre was dir zukommt Rav.; brat moj je vsak mu turku kos gewachsen; bodi, kakor se pridnemu spodobi; kamor se bo jezi zljubilo; celo se nam je privadił; tuj si nam postal.

b) pomen primernosti tiči tudi v glagolu sem. biti ob sebi ali v zvezi z imensko povedjo: ta bo kralju mojemu (=ta pristoji kralju mojemu); hvala bodi bogu; ime mu je Jancz: svetlemu je jemu ime; če bi mu mrěti bilo; biti mi ni več doma.

c) pri občnih izrazih djanja in lastnosti stoji v dajalniku ona oseba in reč. v koje prid je dotična poved (dajaln. prida. dat. commodi): včeraj srečo vreci so držali; bi god'ca si vzela; jo hoče vzeti si ženo.

d) med dajalnike prida spada v ožjem smislu tudi nravni (etični) dajalnik. Nravni dajalnik je v navadi od prve in druge osebe, ki je različna od stavkovega osebka in izrazuje v krajših (naslonjenih) oblikah posebno zanimanje govornika ali puslušatelja: ostani mi doma. ne hodi drevi mi na ples: na kranjski zemlji mi živi; ko strela hitro mi leti; vsi drugi sratje mi molče; prek polja mi leži cesta; lepa ti je.

e) povratno zaime v krajši (naslonjeni) obliki dajalnikovi na-
vezuje pri nekaterih glagolih djanje ože na osebek (prim. medium
grških glagolov). Izvirni pomen je blizo kakor pri nravnem dajal-
niku: on si sede, si leče: od kot ste si vi Trub.; in si ne ve mere.
Sem spadajo tudi nekateri izrazi: bodi si sreta Katarina ali kres;
marsikaka ura; naj si se jest (jaz) boga ne bojim Trub.; je ne-
čem bogate, de (dasi) žlahta me sił'.

183

§ 246. 4. Dajalnik zaznamuje razmero pristojnosti (Zugehörigkeit), ki se izrazuje tudi z rodilnikom ali prilogom. Kakor rodilnik, tako tudi ta dajalnik ne spada k povedi in k celemu stavku, ampak samo k imenu, pri katerem stoji. Včasih je dvomljivo, ali spada dajalnik k posameznemu imenu ali k povedi. Naj bržej je tudi ta dajalnik primernosten. V dajalniku so a) samostalniki: korenino grchom poruvati Rav.; bog je oče vsem ljudem; njegovemu kraljestvu ne bo konca; vino zveseli sree človeku Met.; Ciril in Metod sta bila dve svetli zvezdi Slovencem.

b) zaimena: če so rane mi rdeče; de mu gobe ozdravi; gospa so ji umorili sinka. Prim. nemški ihr habt das Herz mir (mein Herz) bezwungen.

§ 247. 5. Dajalnik zaznamuje vzrok: čemu srditi se nad ljudstvom Rav. Dajalnik vzroka je pri izrazih veselja, začudenja, posmeha: radovati se čemu Met.; vse se jegovemu uku čudi Rav.; smejati se komu Met.

Stsl. absolutnega dajalnika, nalik latinskemu absolutnemu ablativu, v nsl. ni. Nalik lat. in grškemu acc. c. inf. ima stsl. jezik dajalnik z nedoločnikom. Od tega sklada ima nsl. le ostanke. Tak ostanek je povedni dajalnik pri nedoločniku, n. p. moč vam da, močnim biti; daj nam, biti milim in dobrim; za tega voljo je treba, pokornim biti; ni dobro človeku, samemu biti; to se pravi učitelje begati ter jih spraviti v nevarnost, po teh darih premotenim prelomljevati postave.

## Dajalnik s predlogi.

§ 248. Dajalnik spremljajo predlogi: 1. pravi predlog kъ; 2. predlog proti; 3. vkljub.

1. Dajalnik s predlogom kè znači:

a) stvar, proti koji je djanje obrneno: pridi k nam kraljestvo tvoje; vsak ima prste k sebi obrnene; duhovnega k sebi želi.

b) stoji često tam, kjer sicer tudi prosti dajalnik: reče mu in pravi k njemu; prilepi k steni; priveže k stolu.

c) pomeni čas, h kateremu se djanje bliža: k mraku, k letu (t. j. k jednemu letu).

2. Dajalnik s predlogom proti znači stvar, h kateri je djanje obrneno ali se ji bliža, in sicer

a) gledè kraja, prijazno in sovražno: proti domu, proti vragom gredo.

184

b) glede časa: proti rečeru. proti jeseni.

c) glede razmere: bili smo, kakor kobilice proti njim.

3. Predlog vkljub (kljubovati) je nemški trotz: vkljub vsem storjenim dobrotam.

VI. Mestnik (localis).

§ 249. Mestnik znači kraj, kjer, čas. kedar in način, kakor se kaj godi; bez predloga je redek.

a) kraj: veni (stsl. vzně). vune, vine, vinej; predi: sledi, pomledi; sredi: vrhu Trub.; gori; doli.

b) čas: snoči; jutri: k' je jutri nedelja; pomladi; jeseni; davi heute morgens; drevi heute abends.

a) način: trebi (stsl. trěbě) je Spang.; godi (stsl. godě) = po godu Habd.; skorom (določn. oblika) bald; morda tudi prav. stsl. pravъ; tudi s predlogom: ali je na skorom umrl.

Mestnik s predlogi.

§ 250. Z mestnikom se družijo predlogi na. o ob. po. pri. vs.

1. Mestnik s predlogom na znači:

a) kraj. kjer se kaj godi: izvirno pomeni gorno stran. kakor nemški auf, an: pozneje se rabi tudi o krajnih straneh. o rečeh, ki strani ne razločujejo in o deželah: sreča na razpotju sedi: ne na Laškem. ne na Nemškem. ne na gorenjem Štajerskem.

b) jednako prostor v premenjenem pomenu: solnce na jasnem zahaja: sedem let na dnev ni bil.

c) osebno djanje in stanje, ob katerem se kaj godi: cel teden je bil na tlaki: hči na plesu skače nar. ps.

d) čas djanja: na kratei, na skorom.

e) način in sredstvo djanja: na rokah delati; živela je na rokah lehte von der Hände Arbeit; na opresnem kruhu živeti Rav.; to se na rči (stsl. na *rědžeč) zyodi ogr.

f) ozir: na enem očesi slep Met.

§ 251. 2. Mestnik s predlogom o, ob znači izvirno ono. okoli česar se djanje godi. prim. ob bedru mu meč visi; ob niti viseti. Nadalje pa pomeni:

a) kraj. v kojega bližnjavi se kaj godi: paša stopa o potoci der Pascha schreitet am Bache einher nar. ps.; ljudstvo je stalo ob gori am Berge: drevo ob rodi zasajeno; pesek ob morju; prišel je

185

v kraje ob Jordanu ob reki; ljudje se razstopijo ob jezeru; ob potu sedeti am Wege sitzen Rav.

b) čas, kedar se djanje godi: ob dvanajsti uri; umrla boš ob sedmi uri; o kresu rokavice 'ma nar. ps.; ob času nadloge; de bo jesti kaj ob dragini; kuga, ki hodi o mraku; v boga klicati ob sili; ob suši; ob nečasu; Bošt je svojo prigodbo ob samotni hoji čez goro premišljevala; o goreli suši sta pomagala; ob svoji slepoti Rav.; o božiču. o veliki noči, o svetem Matiji; o pustu, o sveti trojici Met.; ob sumarčici (ob Martinovem) so gosi tolste Meg.; o bratvi; o žetvi; ob treh, ob šestih; ob kratkem; ob enem; — osorej (*o sej orě = ob tej uri); ob torej Rav.; — ob letu, ob meseču, ob tednu pomeni čez jedno leto itd.

c) ono, na kar se djanje nanaša: o čem govoriti, misliti über etwas reden, denken.

d) pomoč, sredstvo, način djanja: ga je o preji živila nährte ihn mit Spinnen; živé ob zelih; človek ne živi le ob kruhu, ampak ob vsaki besedi, ki bogu gre iz ust Rav.; ob kruhu in vodi živeti; ob bergli, o palici sem prišel Met.

e) ozir: potrpežljiv o trpljenju Rav.

§ 252. 3. Mestnik s predlogom po znači:

a) razširjatev v prostoru: po jezeru plava huda zver nar. ps.; po poti ga noč obide Rav.; po ulicah skakati Met.

b) v času: po dnevi, po noči.

c) primernost: po bogu živeti Rav.; po očetu se je vrgel.

d) vzrok: po hruškah diši Met.

e) način: po zlu deti (pessumdare) Habd.; po krivem prisegati Rav.; jo po sili vzamemo nar. ps.

f) sredstvo: po človeških rokah narejeni maliki; drevo se po sadu spoznava Rav.; po šestih hlapcih sem zvedel; po kom to pošiljate? po hlapcu; po imeni klicati Met.

g) razločitev: po enem; po čem; po žlici; po merniku; po kosu Met.; po kosih; blago se po niti nabira, po vrvi zapravlja Met.; po čim (čem) vi raje prodajate? nar. ps.

**Op.** 1. Razločilni po je tudi prislov: po trije, po štirje možje pridejo.

**Op.** 2. V slučajih a—g stoji v stsl. po z dajalnikom.

Nadalje znači mestnik s predlogom po: h) onega v vrsti, komemu kaj drugega sledi: po očetu je gospodarstvo prevzel; po kom nesnažnem bi jaz ne pil.

186

i) rok, djanje in stanje, kojemu kaj sledi: po šestih dnch;
kruh po peki: srajca po perilu; po dolgem življenju; po očetori
smrti. Sem spadajo tudi izrazi n. p. po ras je um euch ist es ge-
schehen.

k) vzrok djanja. Djanje je učinek, ki sledi onemu, kar mestnik
poveda: po preslanem siru rado žeja; po negodnem sadju skomino
dobiš; Rahel se plače po svojih otrocih Trub. Tako tudi hrepencti.
zdihati, ihtěti se, jokati se, žalorati po čem; po njem vpraša; veliki
točaj ne misli po Jožefu već Rav.; kteri so deteta po življenju
stregli Rav.

§ 253. 4. Mestnik s predlogom pri pomeni:

a) ono. v česar bližnjavi. navzočnosti se kaj godi ali kaj je:
bil. car, pri Marku sem v gosteh nar. ps.; dvero raste nizko pri
tleh; bil je pri večerji: kak pri jedi, tak pri delu: pri živini je
snaga pol klaje; ni pridnega človeku pri hiši.

b) čas, kedar se kaj godi: pri belem dnevi Met.; dušo pri ti
prič spusti nar. ps.

c) način, naj bržej po nemškem: pri deri, pri košti (Dörre,
Kost) delati: pri življenju je ostal; on je pri najboljšem zdravju.

§ 254. 5. Mestnik s predlogom vz pomeni:

a) prostor, kjer kaj je, kjer se kaj godi: v cerkvi pojo: ras v
dolini stoji; v naši okolici ga ni takega moža.

b) isto tako djanje in stanje: v strahu živeti; si v svaji biti;
v časti, v žalosti. v milosti biti, ostati; v vojski služiti; v službi
ostati.

c) čas: kdor se hoče v starosti počiti, mora se v mladosti
truditi.

d) način: gredo v trumah.

e) ozir (redko): v žirotu majhen besc ev. trn.

VII. Orodnik (instrumentalis).

§ 255. Orodnik zaznamuje izvirno prostor, koder gre djanje: tem
potem ne ide. Na pomen prostora, po kojem se razprostira djanje, je
navezan v daljši porabi pomen sredstva in orodja, po kojem se djanje
vrši; dalje je pomen družbe, naj dalje je poznamovanje povednega imeua,
ki pravi, s katerim imenom je kdo imenovan, kaj je kdo postal; tu je
tedaj poved ona pot, po kateri je kdo ono postal, kar je v povednem
imenu izrečeno.

187

§ 256. Orodnik pomeni: a) prostor, koder gre djanje: išel sem putem, cestum Krizt.; prislovno: požigali so križem po deželi Rav.

b) čas djanja; le prislovno: mahom je došel prip.; (do-)čim
während.

c) orodje, s kojim se djanje vrši, toda dandanes redko bez
predloga sè; prim. srb.: čistim ću te srebrom potkorati (s čistim
čem te srebrom podkovati); krvju pljuje Habd. (dandanes kri pljuje).

d) mero: tudi mera, vrednost je orodje, s kojim se kaj kupi, proda, meni: čim dalje, tem bolje.

e) način:

a) redko: ovem načinom je mir včinjen Krizt.; cenó wohl-
feil; tu zvoni tak lepo milim glasom; rozgotom se smeje
prip.; roke naskrižem poklada Met.

β) oblike na -ma; tvoritev je nejasna: nevtegama, nemu-
doma; na tihama prebivati; po nevedama Rav.; po pol-
nama Met., prim. § 147, e in § 95, op. 2.

γ) prislovno rabljene oblike imenskega množinskega orodnika
na -sky: slovenski, nemški etc. govori, § 147, 2.

f) okrepljenje glagolskega pomena: smrtjom morješ ogr.; zlo
smrtjo umerjo Trub. S predlogom sè: oni so se zbali s prevelikim
strahom; Brdavs začne z grohotom smejati se.

g) ozir: on je rodom Horvat; ja sem rodom Zagrebec, imenom Nacek, pridevkom Kristijanović Krizt. Navadno s prilogom sè: loka z dišečimi rožami bogata; uboga s časnim blagom Rav.; bogat z žitom; reven z žitom Met.

h) povedno ime; redko:

a) pri predmetu: Francuzi imenovali su Napoleona cesar-
rom (za cesarja) Krizt.

β) pri osebku: detetom postajem (z postajam dete, puerasco)
Habd.; dično je biti kotrigom (ud) vučenoga društva;
ja takaj budući pastirom in biskupom cirkve zagrebečke
Krizt.; dospel herbom posle izmrtja starešev (postal je
dedič po smrti starišev) prip.

Tu sem gredo tudi orodniki s predlogom sè: dal je njim oblast
z božjimi sinmi postanoti; naj eto kamenje s kruhom postane ogr.

Op. Dandanes je povedni imenovalnik dobil prevago: je vsa črna postala nar. p.; naj eta kamenja kruh bodo Kuz.; kada ona voda vsa

188

vino postane hrv. V obče stoji v onih slovanskih jezikih, kjer je povedni orodnik popolnoma v navadi, pri izrazih kaj kdo je (počitek) imenovalnik, pri izrazih kaj kdo postane (gibanje) orodnik.

## Orodnik s predlogi.

§ 257. Z orodnikom se družijo predlogi: med, nad, pod, pred sè, za.

1. Orodnik s predlogom med zaznamuje:

a) stvari. v kojih sredi kaj je. se kaj godi: med nekoliko hišami je vrt Met.

b) čas. v katerem se kaj godi: med hojo: med vpitjem skalkjajo; bog ga razreseli med spanjem: mej potom sreču Filipa; mej tem Rav.

c) medsobnost: med seboj se pipljejo.

§ 258. 2. Orodnik s predlogom nad zaznamuje:

a) ono, vrh česar se kaj godi, kaj je: nad mlinom stanuje.

b) v prenesenem pomenu: gospodovati nad njimi; ne dopusti nad nami ladati grejhi (grěhe) ogr.

c) vzrok, pod kojim (pravilno, vzročno stvar. nad kojo) se kaj godi: ostrmeli so nad tem le prvim čudežem Rav.: nad bratom jokati Met.

§ 259. 3. Orodnik s predlogom pod zaznamuje:

a) ono reč. niže koje kaj je, se kaj godi: ko ptica pod nebom leti nar. ps.

b) čas: trpel je pod Poncijem.

c) v premenjenem pomenu: al' imaš junaka pod seboj (= nadvlado oziroma podložnost) nar. p.

§ 260. 4. Orodnik s predlogom pred zaznamuje:

a) ono, v česar navzočnosti ali proti čemur se kaj godi. Nasprotno je orodnik s predlogom za: rsak pometaj pred svojim pragom; oponošen dar je crn pred bogom: bežite pred grehom.

b) čas. pred kojim ide kako djanje: pred koncem dneva: malo pred smrtjo.

§ 261. 5. Orodnik s predlogom sè zaznamuje:

a) družbo, zvezo. skupnost oseb z osebami in oseb z rečmi: kdor se z volkori pajdasi, je z njimi tuliti primoran: sž- vred: lasc s kožo vred z glare potegnoti: s svojimi jogri vred Schönleb. dete z vred Marijo Trub.; medsobnost: prepirati se s kom.

189

b) čas, ki se sklada z djanjem: pridna gospodinja je s prvim
svitom na nogah.

c) orodje, sredstvo, način djanja: konj se brani s krepko nogo; s tujim denarjem hišo zida; z lepo so ovce domu prignale Rav.; nalijte vrče z vodo.

§ 262. -6. Orodnik s predlogom za pomeni:

a) zadnjo stran one stvari, pri koji se kaj godi: li toliko jih (turkor) za njo leži, ko snopja za ženjicami; mati za pečjo sedi; ide za njimi; peši so za njimi tekli; za nami pridite.

b) čas, po katerem se kaj godi. Ta izraz se je razvil iz izreka: iti za kom: pojdem za sinom pod zemljo; za njima (letoma) nastopi sedem groza hudih letin Rav.; dan za dnevom prejde Met.

c) vzrok, po kojem se kaj godi: mali otrok se joče za materjo; oče plačuje za sinom.

d) sredstvo, vsled kojega se kaj godi: umrl je za pljučnico; da imajo ubogi starši za čim na pot iti Rav.; kupi mi: nimam za čim.

B. O glagolskih oblikah.

Glagolske oblike značijo v svoji končnici osebo, čas in način
djanja. Deležnik, nedoločnik, na menilnik in glagolnik so imenske
oblike, ki se pa štejejo navadno tudi k glagolskemu načinu.

Osebne oblike.

§ 263. Na glagolsko deblo ali koren je priklenena oseba; kedar je treba, stavi se še osebek posebej z imenom ali zaimenom; pri tretji osebi je poseben osebek vsikdar potreben, razven pri glagolih oziroma stavkih bez osebka ali kedar je isti osebek iz prejšnjega stavka od sam sebe umljiv: rad bi ti pomagal, pa ne morem; glasno govori. da te bodo vsi čuli; ti, poslušaj; on mi ni kos; so-sed je včeraj domu prišel, jutri pa zopet odide; grmi, strah (poved) me je.

§ 264. Če je več osebkov v različnih osebah, je glagol ozi-
roma poved v množini in prevlada prva oseba nad drugo, druga
nad tretjo osebo: jaz in oče tvoj iskali smo tebe; ti in on morata
oditi.

190

§ 265. Če hoče govornik kako misel izreči ne kot lastno. am-
pak kot tujo ali če pripoveduje tuje misli (indirecte Darstellung),
pripleta nekatere čestice: osebe se pri tem lahko tako premaknejo,
da stoji tretja mesto prve: or človek pita nju, da kam onda odide;
(vozniki:) kam denemo železo. ki smo ga pripeljali? (gospodar:) ali
(rprašate), kam da ga denite? dol pred hišo: ko je bil konje zapil.
je pa še na voz jel piti, češ, saj zdaj mi ga tako več ni treba (nem-
ški v 3. osebi: er habe ihn nicht nöthig): ali: zdaj pre (bojda) mu
ga tako več ni treba: prim. § 115. 4.

Števne oblike.

§ 266. Kakor oseba je zaznamovano tudi število v glagolski končnici: glej, kdo pride? mi smo! delaj, delajta, delajte.

V slovenskem se razločuje tudi dvojina od množine: zdravi (ženski) bodita, zdrava (možka) bodita; zdravi bodite.

Sta le dva jedninska osebka, stoji glagol v dvojini, izjemno tudi v množini: gospod in sin njegov sta prišla; pa tudi: gospod i sin njegor so došli Krizt. So li trije osebki ali več, stoji glagol v množini: sosed, brat in sestra so šli: primeri: brat s sestro je šel.

Po smislu (zatà σύνεσιν) je glagol v dvojini ali množini, če predstavlja osebek v mislih dvojino ali množino, bodi si da je zborno ime, bodi si da ima v razmerju pri sebi privezan še drug osebek: cela rodbina so prišli; brat s sestro (= brat in sestra) sta prišla.

Op. Slovenska posebnost je: midva z bratom sva šla ich und der Bruder giengen.

O časovnih, načinovnih in imenskih glagolskih oblikah.

§ 267. Glagol ob sebi razločuje po obliki le sedanji čas. Ostali časi so zloženi t. j. imajo več kot jedno besedo. Od dovršilnika (aorist) in nedovršilnika (imperfectum) imamo le redke ostanke.

Zloženi glagolski časi se bodo razpravljali pri dotičnih deležnikih.

Izmed načinov (modus) imamo kazalni (znanilni) in velevni na-
čin; odvisnega načina nalik latinskemu konjuktivu v slovenskem ni,
nadomestuje ga deloma slovenski pogojnik (condicionalis), ki spada
med zložene oblike.

Razpravljati se tedaj ima tu: I. sedanjik, II. nedovršilnik, III. do-
vršilnik, IV. velevnik, V. deležnik tvorno-pretekli II., VI. deležnik seda-
njikov tvorni, VII. deležnik tvorno-pretekli I., VIII. deležnik trpno-pretekli,
IX. nedolocnik. X. namenilnik, XI. glagolnik.

191

I. Sedanjik (praesens).

§ 268. a) Sedanjik trpežnih glagolov pomeni trpežno, v sedanjosti vršeče se djanje, in je odgovor na prašanje: kaj delaš? Primeri: svatje so, po tebe gredo; kar kol leze in grede; oj Než'co že k pogrebu neso nar. ps.

Op. Izjemno pa znači tudi prihodnost. Ta pomen ni v glagolu, ampak je izvir živega nagleda, prihodnje djanje se v misel jemlje kakor sedanje. V stavku jutri gre služit, imamo v mislih hlapca, ki ima culico naloženo in ga gledamo, kako še ide.

§ 269. b) Sedanjik opetovalnih glagolov pomeni djanje, ki se gaja, t. j. ki se navadno godi, ki se goditi utegne in ponovito djanje bez omejenega trpeža: ob ledu ljudje padajo, glej, kako padajo, zdaj jeden, zopet jeden; proso gonijo, pšenico pa otepajo. Razlika med trpežnim in opetovalnim glagolom je, da pomeni trpežni glagol jenkratno nepretrgano djanje, opetovalni pa djanje, ki se ponavlja na podmetu, na predmetu ali prisloviju, ali pa sposobnost djanje izvrševati: ptica leti, glej, tam vrana leti (jenkrat); glej, tam vrana leta (sem leti, pa taj); ptice letajo sem in taj; ptica leta za plenom in v veselje; tudi ptič-miši letajo.

§ 270. Sedanjik nedovršnih glagolov, t. j. trpežnih in opetovalnih glagolov pomeni poskušanje (conatus) ali pripravljanje djanja v nasprotju k uspehu: človek obrača, bog obrne; branite in obranite; ugiblje, ugiblje a ne ugane; nabijava a ne nabije; lovi in strelja, pa nič ne dobi; tri dni že hodi, a ne more se odtrgati.

§ 271. c) Sedanjik dovršnih glagolov pomeni nastop beztrpežnega djanja, zato:

a) prihodnost. Pomen sedanjosti je v obče izjema ali pa učinek tujega vpliva. Primeri za prihodnost: sveti duh pride (wird kommen) v te, in ta moč te obsenči; od tod ti venkaj ne prideš Trub.; pověm werde erzählen, (povedam erzähle); dam (werde geben); mol'te in dobite (werdet bekommen); gosance se naplodijo (werden sich mehren), kuga bode kraljevala; bukojne obrodijo, ali rastike le z listjem plačevale bodo; vretine preschnejo (werden vertrocknen), i solnca trak bode prhlazen užigal ogr.; eta vsa tebi dam (werde geben), či —; blaženi so, ki se žalostijo, ar se oni obeselijo Kuz.

192

Op. Le prihodnost pomenijo začetno-dovršni glagoli gibanja, sestavljeni s predponko po: pobežati, povleči, pognati, podirjati, pojdem, poleteteti. polezti, ponesti. popeljati, poteči, pojezditi in tudi poreči: v zeleno poletim goro in tamkaj bom prepevala; poletim na široko polje in tam se nazobam nar. ps.; popeljem Izraelce zmed njih Rav.; tebe h poroci popeljejo; pojdem dalej kam drugam; voda poteče; sin previkšega se mu poreče.

Imenovani začetno-dovršni glagoli so le v sedanjiku v navadi, nimajo velevnika, tudi ne povestnega sedanjika (praesens historicum), le pojdem ima velevnik.

Sedanjik dovršnih glagolov v pomenu prihodnosti se dandanes stavi tam, kjer je ta pomen v stavkovi zvezi jasen: jagod vam prodam (če jih kupite). Posebno v prašanjih: ali mu dam? kako naredim? kam denemo železo. ki smo ga pripeljali? ali mi daš malo vode? na vselej ostanem tvoj. Pa tudi: tu pri vas ostala bom.

β) V prednjem stavku pogojnega sostavija pomeni sedanjik dovršnega glagola ozirno prihodnost. ali predprihodni čas, če je v naslednjem stavku prihodnost ali velevnik: ptica, ak te vjamemo, ti perje vse vzamemo nar. ps.; če pride k tebi. mu pa povej, kar sem ti naročil Šol.; gda je (dete) najdete, nazvestite mi Kuz.

γ) Sedanjik dovršnih glagolov pomeni posebno v prislovicah nastop djanja bez trpeža, bolje rečeno, djanje, ki more vsikdar nastopiti in ob svojem času tudi nastopi (primeri gr. gnomični aorist): nerad padem; rajši sedem, kakor vstanem Potoč.; vino zveseli srce človeku Met.; kogar kača piči, ta se boji zvite vrvi; kdor veliko obeta, malo obljubi; počasi se daleč pride; roka roko umije: nekateri človek se tolikokrat zlaže, kolikokrat zine prisl.; onegav hlapec pet mernikov pšenice vzdigne kot nič, brat njegov jih pa še celo nese Šol.

δ) Sedanjik dovršnih glagolov služi kot povestni sedanjik mesto staroslovenskega aorista; pred sedanjikom stoji v povesti navadno kak pretekli čas: Ančika pade, omedli, dušo pri tej prič pusti nar. ps.; angeli k njemu stopijo ino njemu služijo (stsl. anzgeli pristopišče i služaahọ jemu); kolikor jih je bilo pripravljenih, so ž njim šle (pretekli čas) v hišo in duri se zapro Rav.

ε) Sedanjik dovršnih glagolov ima pomen slabšega velevnika: jutri mi povrneš denar. Tako tudi v prašanju: kako

193

naredim wie soll ich machen. Prašanje v tem slučaju pričakuje povelje v odgovor. V živahnem govoru prašamo tudi z nedovršnim glagolom: gremo ali čakamo? pojmo.

§ 272. Sedanjik s čestico naj ima pomen velevnika; v drugi osebi ta zveza ni navadna: naj le gredo; naj pridem.

Op. Naj je postal iz nehaj, v pomenu dopusti lass; iz tega se razlaga poraba v prvi in tretji osebi.

Izpuščen je v tej zvezi veznik da, velevni pomen je navstal tedaj iz izvirno dopustnega: naj gredo iz nehaj (pusti, dovoli) da gredo.

§ 273. Glagol s čestico naj ima nadalje:

a) dopustni pomen: naj (mag auch) vihar razsaja, dob se lomi, zemlja poka, mi stojimo.

b) ločilni pomen (sive—sive), če ima drugi člen veznik ali: bodo naj duhovni ali kaj drugega.

c) iz velevnega pomena se je razvil namenilni: pošlji Lazara, naj pomoči konec prsta svojega in razhladi jezik moj.

d) z nedoločnikom ima naj zabranilni pomen: najte suditi richtet nicht ev. tr.

## II. Nedovršilnik (imperfectum).

§ 274. Nedovršilnik zaznamuje djanje, ki se v preteklosti godi ali ponavlja ali poskuša. Dandanes je nedovršilnik izumrl do malih ostankov in se nadomestuje z zloženim preteklim časom nedovršnih glagolov. V briž. spom. se bere: oni bo lačna natrověho, žedna napojah, bosa obujah, naga oděah, malomogka vz ime božije posekah, mrzba na szgrěah. stranba pod krovy svoje vvede ho, vz tьЬьnicah и vz želžьнеž и воžihz uklepenyh posěkah и vz ime božije tę utěšah: oni so lačnega sitili, žejnega pojili, bosega obuvali, nagega odevali, bolnega v imenu božjem obiskavali, mrzlega segrevali, tujega pod strehe svoje vodili, v temnice in železne oze vklene obiskavali in je tolažili v imenu božjem.

## III. Dovršilnik (aorist).

§ 275. Dovršilnik (aorist) zaznamuje djanje, ki v preteklosti nastopi; v nsl. je izumrl do malih ostankov in se nadomestuje z zloženim preteklim časom dovršnih glagolov, včasih tudi s povestnim sedanjikom. V briž. spom. se bere: ty pride sa nebese: ti si

13

194

prišel z nebes; strasti i pečali poido: strasti i skrbi so pošle; ev. tr.: navrhu se, genu se, začu, rodi, pojdosta, odprěše se itd.; ev. zagr.: dojdoše, donesoše, pomoriše itd. Kot čestica ali pomožni glagol po-
gojnega načina še bi v tej utrjeni obliki dandanes živi.

IV. Velevnik (imperativus).

§ 276. Velevnik nedovršnih glagolov zapoveduje, naj se djanje
dela ali poskuša. (prim. grški imperativ praesentis), velevnik do-
ršnih glagolov pa pomeni povelje. naj se djanje stori in izvrši
(prim. grški imperativ aoristi): piši knjigo, napiši knjigo. Prvi sta-
vek tedaj zapoveduje. naj se pisec dela loti. drugi pa, naj knjigo
dokonča: nesite, nesite, da skoro primesete; brž hlapci moji sem pojte
nar. ps.; kmalu pojmo v Betlehem Rav.

§ 277. Nikalnica ne:

a) z glagoli nedovršnimi zlasti opetovalnimi prepoveda ponavljanje ali nadaljevanje začetega ali namerjavanega djanja ali djanje sploh; ne ubijaj se (toliko) pomeni: ne nadaljuj ubijati se; ne ubijaj pomeni: ne smeš ubijati ne zdaj ne prihodnjič, ubijanje je sploh prepovedano (prim. gr. μή z imper. praes.); ne hodi; ne mahaj; ne šivaj; ne těkaj; ne nosi; ne udajaj se, — počaj le jedno leto; ne pravi materi, da si me srečal.

b) z dovšnimi glagoli pa prepoveda dokončanje. izvršitev
djanja: ne ubij pravi: onega, ki ga tepeš ali ubijaš, pusti ga še pri
življenju, ne ubij ga celo (prim. gr. μή s konj. aoristi); ne pridi mi
več domu; ne ustraši se; ne daj mu veljati.

c) primeri: povej materi in: ne pravi materi, da si me srečal;
idi: ne hodi; nesi: ne nosi; zavrni: ne zavračaj; daj: ne davaj; kupi:
ne kupuj; gani: ne giblji; vleci: ne vlači. Prednja zapoved zapoveda
izvršenje djanja. naslednja prepoved pa prepoveda še poskušanje
djanja, zato menjava dovršnih in nedovršnih glagolov.

§ 278. Nikalni velevnik se opisuje z glagolom nchati in ne-
določnikom: naj se bojati; najte (nehajte) to živince tuči (tolči).

Okrepčuje se velevnik z besedami dej (age), der (de-že), deder,
dederte, nuder; dar, da: ki so iz glagola deti, morda tudi dati:dej
ga vzdigniti thu ihn aufheben: gledete (gledajte) dar prip.; glej da,
sem da poglej; deder mi zaprevaj hrv.

195

§ 279. Velevnik stoji, oziroma ostane včasih tudi v odvisnem, najbržej prašalnem stavku: veš, kako naredi? hočem vam pokazati, koga se bojte; kam denemo železo, ki smo ga (je) pripeljali? ali (vprašate,) kam da ga denite? dol pred hišo Šol.; volja božja je, da delajmo Krizt.

Op. Tudi naj s sedanjikovim kazalnikom stoji mesto velevuika v prašalnih stavkih v odvisnih in neodvisnih: kam naj vas pridem iskat! povejte mi, kam naj vas pridem iskat.

§ 280. Predni pogojni ali dopustni stavek se navaja bez drugega veznika tudi z velevnikom: govori ali molči, po godu mu ni nobeno; bodi si sveta Katarina, ali bodi si krěs, kedar je mraz, lě neti les; delaj ali ne delaj, vse nič ne pomaga Šol.; oster vetrec papihni, po njem je Rav.

Op. Jednako tudi naj s sedanjikom: naj gre dež ali sneg, mi jutri gremo brat; naj bo dober ali hud, jaz mu to povem.

§ 281. Velevnik se opušča: hvala vam (bodi)! hvala bogu! bog me (kaznuj). Velevnik nadomestujejo tudi nekatere čestice in prijemajo celo osebne končnice: na, nata, nate; ajdi, ajdmo, hajde z meno; nikar, nikarte mene turku dati; nikar tega delati, nikar tega ne delaj.

## V. Tvorno-pretekli deležnik II.

(part. praeteriti activi II.)

§ 282. Tvorno-pretekli deležnik II. stoji navadno povedno. V zvezi s pomožnim glagolom sem znači:

a) preteklost dovršnega djanja (= aorist in perfekt), če je tvorjen iz dovršnih glagolov: prošnja nja (njega) se je spolnila; sovražnik nam je mesto oblegel, da ne more nihče ven.

b) preteklost nedovršnega djanja (imperfectum), če je tvorjen iz nedovršnih glagolov: ino je še veliko veliko drugega ljudstvu ozna-noval; je hodeval; ta je umirala; pol ure sem ključavnico odpiral, pa je nisem mogel odpreti. Tako tudi: okregati jih je šlo (oportebat).

Op. V tretji osebi se rad opušča pomožni glagol: bila negda majka; ena ptica priletela na to lepo Dobravo, trikrat cerkev obletela, lepo belo cerkvico, na konč kora obsedela na zeleni lěšici nar. ps.; veliko ozinil, malo požrl Met.

§ 283. Tvorno-pretekli deležnik II. dovršnih glagolov v zvezi s preteklim pomožnim glagolom pomeni predpreteklost: prišel je

13*

196

bil pod okno Jurij; sem lani bil oženil se; na vratih je potrkal
bil nar. ps.; je htel on popred poredati. pa sem se mu bil uskočil;
angel je bil zginil Rav.

Op. 1. Nedovršni glagoli za predpreteklost so krivo rabljeni, če se tudi nahajajo: zvečer sta bila šla (= odšla) v kamro spat; Turk je bil cesarju pisal (= odpisal) nar. ps.

Op. 2 Predpreteklost s pomožnim nedovršilnikom běsem je umira-
joča starina: běsem prišel ich wäre gekommen Gutsm.

§ 284. Tvorno-pretekli deležnik II. nedovršnih glagolov v zvezi s pomožnim glagolom bom pomeni prihodnost: isti deležnik dovršnih glagolov pa v odvisnih stavkih predprihodnost (futurum exactum). Pod tujim vplivom tudi prosto prihodnost: pisal bom; kada budem opravil posle moje. budem spat išel (quando perfecero) Krizt. Pa tudi: v goste takrat prisla bom (šla bom).

§ 285. Tvorno-pretekli deležnik II. v zvezi s čestico (utrjenim aoristom) bi ima pomen neistinitega načina. Ta način zaznamuje djanje, ki v istini ni ali ni bilo ali djanje. ki se stavi le v mislih. Skladensko ime tej obliki je pogojnik (condicionalis).

Op. Pomen pogojnika odgovarja zloženim delom, kajti pretekli de-
ležnik z načinovno čestico bi, ki je utrjena 3. oseba dovršilnikova pomož-
nega glagola biti, pomeni preteklo djanje: načinovna posebnost pa je,
da se predstavlja ono kar zdaj ni, kakor da bi sploh ne bilo, vsaj v
istini ne bilo, nego le v mislih. Pogojnik nadomestuje konjunktiv in optativ
drugih jezikov.

Pogojnik pomeni: a) željo, naj se kaj godi. zgodi ali ne godi. ne zgodi: zato znači tudi oslabljeno zapoved in prepoved; stoji v neodvisnih in odvisnih stavkih: da bi le tudi hvalčni bili! Rav.: da bi bolet ne bil. S čestico naj: naj bi ga nikar ne sodil sollte nicht richten; naj bi ne bil hodil hlapec v takem vremenu od doma hätte nicht gehen sollen; prosi. da bi mu kdo malo rode princesel (pa mu je nobeden ne prinese) Sol.

Op. Večkrat se želja bez čestice zaznamuje: bog pomogel, kovač!
solnce ga ne vidlo, niti mese po njem svetil Čit; strela ga ubila!
vrag te vzel! dobro došel! živio (m. živel živela živeli) vivat!

b) Pogojnik pomeni namenjeno djanje; želi se, da djanje na-
stopi: prisel je sin božji, da bi nas odreš!.

Op. Neizvr. ljiv namen se mora zaznamovati > pogojnikom; zato
stoji pogojnik za nikalnim ali pegojnim glavnim stavkom: nisem te zato
v delo vzel, da bi mi lenobo pasel; rad bi šel k njemu, da bi se

197

pomenila, kdaj da pojdeva od doma Šol. — Ako se pa v misel jemlje, da bo namen izvršljiv, stoji sedanjik (kazalnik) n p počasi hodi, da ti ne bo vroče; drva na kratke konce sekajo, da jih manj zgori; te dni smo se bili zbrali, da smo si župana izvolili.

c) Pogojnik stoji za glagoli bojazni; želi se, naj djanje ne na-
stopi: bojim se, da bi ne padel; bojim se, ko bi več ne vstal. Pa
tudi: bojim se, da boš padel; bojim se, da ne boš več vstal Šol.

Toda za nikalnim stavkom le pogojno: ne bojim se, da bi (ti)
padel Šol.

d) Pogojnik stoji v pogojnem sostaviju, v prednjem in na-
slednjem stavku in izrazuje neizvršljive pogoje in posledke: ko bi
mi siła ne bila, bi te ne prosil; ako bi ne bil prišel, ali: ko bi ne
bil prišel, in jim ne govoril, bi greha ne imeli Met.; onda bi ga
bili skoro našli, ali kokoti so zapoperali Čit.

Op. 1. V prednjem stavku neistinitega (irreal) pogojnega sostavija se rabi mesto pogojnika pretekli, v časih tudi sedanji kazalnik z veznikom da; značaj neistinitega pogoja ostane, če je le v naslednjem stavku pogojnik: da sem te slišal (a nisem te slišal), bi ti bil prišel odpirat, primeri wenn ich dich gehört hättete, so wäre ich gekommen; da so snegi, bili bi skopneli nar. ps.

Op. 2. Če se o izvršljivosti ali neizvršljivosti pogoja in pogojnega stavka ne sodi, stoji sedanjik v obeh stavkih: če hočete priti, zdaj lahko pridete. Le v odvisnosti stoje tudi taka sostavija v pogojniku: oče so rekli, da če bi hoteli priti, bi zdaj lahko prišli Šol.

Op. 3. Sem gredo tudi pogojni primeri in pohlevni izreki: pobil
boš Madjance, kakor bi jih bilo jeden vsih Rav.; človek bi mislil,
solnce se suče okoli zemlje.

c) Pogojnik stoji v odvisnem stavku, če zaznamuje nikalnica
ali pogojnik glavnega stavka, da je djanje odvisnega stavka neisti-
nito; isto velja o odvisnih stavkih, kojih djanje se stavi le v mislih:
ni se tako prestrašil, da bi ne vedel, kaj dela Šol.; premisljevala
je, kaj bi vtegnilo to pomeniti Rav.

f) Pogojnik znači v vzhodni slovenščini preteklost, zvečine v časovnih stavkih, (primeri gr. ὅτε, ὁπότε z optativom): gda bi eta (Jožef) v sebi premišlavao, ovo, angel se njemi skazao Kuz. als er dachte, siehe, da.

§ 286. Tvorno-pretekli deležnik II. iz nekaterih neprehodnih glagolov rabi se tudi pridevno: ogorelo lice, zamolklo grlo, zmrzel život, zrel grozd, oteklo lice, ozebla roka, preperelo (vermodert) platno, vsehla (vsahnem) roka, vstekli stekli pes, vrela kaša itd.

198

VI. Deležnik sedanjikov tvorni (part. praesentis activi).

§ 287. Deležnik sedanjikov tvorni služi istodobnosti, tedaj je trpežen in se dela le iz nedovršnih glagolov; vendar se bere in čuje tudi: pojdoč, rekoč; bodoč ima pomen prihodnosti, kakor sedanjosti.

Op. všeč (iz vošeč) ima izjemno trpni pomen.

§ 288. Deležnik sedanjikov tvorni stoji: a) pridevno kot prilog: bodeče trnje, vroča voda, goreča sveča, dereči potok. žgeče koprive, vse mogoče, pereč ogenj, preleteč (durchdringend) glas. skeleča rana, sloveči grad, stoječa, tekoča voda.

b) povedno (redko): nisi moguč ujti; kaj sem čineči was soll ich thun Krizt.

Op. Mesto starega uzbręt syna člověčbskaago idožta na oblacěhz je dandanes navadno: gledali bodo sina človeškega iti, ali kako ide.

Po stsl. skladu, toda navadno bez sklonske končnice, še piše Trubar: ugleda dva druga brata šivajoč njih mreže; najde hlapca delajoč; pa tudi s sklonsko končnico: zagleda človeka sedečega.

§ 289. Pristavno rabljen deležnik sedanjikov tvorni stoji časovno, vzročno, namenilno, dopustno, pogojno, ter ima v pristavnem postavljenju bez razločka prislovno ali priložno končnico.

Deležnik stoji: a) pri imenovalniku: besede, ki jih je mimo grede slišal Met.; gredoč; gre plakaje Čit.; zdihovaje gorori; zdělan človek mimogrede spi; kaj boš stoječ slovo jemal? nar. ps.

b) v briž. spom. tudi neodvisno, t. j. nenaslanjaje se na noben sklon: cce by děd naš ne segrěšil, to v věky jemu (dajalnik) bě žiti, starosti ne prijemljoci. nikolije že pečali ne imy, ni slzna tělese ne imoci.

VII. Tvorno-pretekli deležnik I.

(part. praeteriti activi I.)

§ 290. Tvorno-pretekli deležnik I. pomeni dokončanje preteklega djanja; zato se dela iz dovršnih glagolov: oprimši, rekši, skrivši. Izjemno se po Krizt. tudi pravi zdigavši nachdem er mit dem Heben beschäftigt war.

Op. 1. V staroslovenščini se ta deležnik sklanja, v novih jezikih pa navadno ne. Bere se vendar tudi: Jakoba pridšiga do reke (stsl. prišbdašaago); božjo voljo spolnivšim (stsl. isplznivšim) Rav.

199

**Op. 2.** Tvorno-pretekli deležnik I. se rabi pri imenovalniku prisavno, zdaj v krajših tako zvanih prislovnih, zdaj v daljših tudi prislovnih oblikah: oči odprši so okolj sebe pogledali Rav.; vkup spravivši vse vladnike, je spitaval od njih Kuz.

VIII. Deležnik trpno-pretekli
(part. praeteriti passivi).

§ 291. Deležnik trpno-pretekli je v navadi od prehodnih glagolov, od neprehodnih le izredno: pisan, bran, štet. Pa vendar tudi: vležano blago, prestana jed, vsedeno mleko, usahneno je, zemlja je usahnena; pretečen čas m. pretekel; krepenc roke (prim. lat. erctus, adultus, nemški: die Angekommenen, Abgereisten).

Op. prekanjen ima tvorni pomen kakor zvit.

§ 292. Deležnik trpno-pretekli stoji: a) pridevno, v sestavi z nikalnico navadno v smislu latinskih prilogov na -bilis, nemških na -bar, -lich: neizrečeno veselje. Izredno: rojen list nar. p. = rojstni list.

b) pristavno: sosed uprašan, kam gre, odgovori.

c) povedno pri glagolih čutenja: našli boste dete povito.

§ 293. Povedno stoji tudi trpno-pretekli deležnik v zvezi s pomožnim glagolom in se tako opisujo določne trpne oblike:

a) trpno-pretekli deležnik a) iz dovršnih glagolov sem je pravi dokončalnik trpni (lat. perf. logic. pass.): laudatus sum bin gelobt worden pohraljen sem; pesem je dopeta nar. ps.; vrata so zaprta; β) iz nedovršnih glagolov pa dandanes sedanjik (= lat. praesens pass.): laudor werde gelobt hvaljen sem, stsl. hvaljen in pohvaljen bivam (byvaję).

b) trpno-pretekli deležnik v zvezi z glagolom bom ali imam biti je trpna prihodnost. nedovršena iz nedovršnikov, dovršena iz dovršnikov, prim. hraljen bom werde gelobt werden laudabor; pohraljen bom werde gelobt worden sein laudatus ero; če ne boš tiho, boš tepen; imaš tepen biti; čez sto let bomo že vsi pokopani = lat. fut. II. pass.

c) trpno-pretekli deležnik v zvezi z velevnikom bodi itd. je trpni velevnik: hvaljen bodi Kristus.

d) trpno-pretekli deležnik v zvezi s preteklim pomožnikom je trpna preteklost: a) od nedovršnih glagolov = lat. imprf., β) od dovršnih = lat. plusquamp. pass. in ob jednem = grški aor. pass., prim. a) laudabar wurde gelobt hvaljen sem bil, β) laudatus eram war

200

gelobt worden pohraljen sem bil in ἐπασδεύητυν wurde erzogen od-
gojen sem bil (: πασδεύω odgajam): zakaj pa si bil včeraj kregan?
zaprt?

c) trpno-pretekli deležnik v zvezi s pogojnikom pomožnega gla-
gola je trpni pogojnik: prosim, da bi sprejet bil.

f) trpno-pretekli deležnik v zvezi z nedoločnikom biti je trpni
nedoločnik: rezan biti, zrezan biti.

IX. Nedoločnik (infinitivus).

§ 294. Nedoločnik je po izviru utrjen sklon. dajalnik ali mest-
nik prvotnega pojemskega samostalnika III. sklanjatve: morem pi-
sati = imam moč k pisanju.

Op. Nedoločnik ima v tej meri, kakor samostalniki, tvorni in trpni
pomen: znam peti, čujem peti; toda trpni položaj se tudi posebej zazna-
muje: dam se tepsti. tepen biti je sramota.

§ 295. Na nedoločniku je zaznamovan z glagolsko dovršnostjo
in nedovršnostjo trpež djanja a ne čas djanja: ne morem rzdigati.
ne morem rzdignoti; ni mogel rzdigati. rzdignoti; ne bode mogel
rzdignoti, rzdigati. Glagole začeti, nehati dopolnuje nedoločnik ne-
dovršnih glagolov (infinitivus praesentis), pa ne dovršnih glagolov
(: infinitivus aoristi): začne prigovarjati. neha jokati se: prim. hočem
piti. izpiti (πίνειν, πιεῖν μέλισσο).

§ 296. Nedoločnik stoji v časih tam, kjer je po misli pričako-
vati osebek: v teh stavkih se je razvil nedoločnik mesto imenoval-
nika: besedo le iz njegovih ust slišati, že to nebesko veselje na zemlji
bi ji bilo; le otroka ga viditi, mu že veselje dela Rav.: groza je
bilo videti boja.

Op. 1. Nedoločnik kot osebek se izpušča, če se lahko sam od sebe posname iz bližnega stavka, n. p. če ti je mogoče (n. priti), pridi k meni.

Op. 2. V časih stoji nedoločnik v stavkih bez osebka ter nadome-
stuje kateri drugi sklon, ne imenovalnik, n. p. je bilo čas, denarje
jemati Rav.

§ 297. Nedoločnik dopolnuje: a) glagole. ki kažejo na djanje,
ne na stvari: blagocolim, bojim se. branim. dam. hočem. imam. isčem.
kažem. ljubi se. poljubi se. morem. moram. mislim. menim. nadjam
se. načnem. obetam. pretim. pustim. račim. rečem. smem. spodobi
se. upam. utegnem. učim. želim. prim.: brani torej Janez mu v
reko stopiti Rav.: niso imeli reč jesti; daj mi piti: ne utegnem
priti; račite mi poredati.

201

b) nedoločnik dopolnuje imena, in sicer priloge in samostal-
nike: n. p. dolžen, dober, dostojen, lahek, len, lep, rad; moč, oblast,
pravica, sram, strah, treba, prim.: len je delati; rad bi znati Krizt.
zraven navadnega rad bi znal; oblast odpuščati.

c) nedoločnik znači djanje na predmetu odvisnem od glagolov čutenja; v klasičnih jezikih in navadno tudi v stsl. stoji povedni deležnik skladan s predmetom: *videl sem ga bežati* (vidi cum fugientem); je videla dva angela v belem oblačilu sedeti Met.; prim. § 288, op.

§ 298. Nedoločnik znači nadalje: a) v zvezi s pomožnim glagolom je v stavkih bez osebka potrebnost ali mogočnost, nikalno pa nemogočnost djanja; djalna oseba stoji v dajalniku: imeti mi je život briž. sp.; slisat' tudi ni zvonora; v desetino ti bo it' nar. ps.; ne věm, kam mi je iti Met.; kaj mi je začeti?

Op. Krivo je: kam mi je za iti, kaj mi je za storiti? kajti nedoločnik se ne veže nikdar s predlogom razven pri izrazu jesti pīti, ki stojita kakor samostalnika, zato: grem po jesti.

b) v zvezi z glagolom hoteti prihodnost: rad se hoču kajati briž. sp.; tadajci mu če križ v gostje priti Krelj; kako mi če ucki jed in pijača dišati? Rav.; kaj me če tega prepričati?

c) v zvezi z glagolom imeti pomeni prihodnost ali potrebo:
na njih sadu je imate spoznati Trub.; ti mu nimaš nič očitati du
sollst ihm nichts vorwerfen; ti mu nimaš kaj očitati du hast ihm
nichts vorzuwerfen Met.; spitaval je od njih, kde bi se imel Kristus
poroditi Kuz.

§ 299. Nedoločnik stoji pri prašalnih zaimenih po glagolih ču-
tenja in imenja; nedoločnik je odvisen od določnega glagola, zaime
je zmes postavljeno; nedoločnik stoji le pri istem osebku obojih
glagolov, mesto nedoločnika lahko stoji glagol v določni obliki: mi-
slil (je), kako svojega brata oteti; ni vedel, čemu iti ravno zdaj
va nj (v tempel); vadlali so, kaj kdo opravljati Rav.; nemam kaj
govoriti Met. Pa tudi: niso vedeli, kaj bi počeli (kaj početi).

§ 300. Nedoločnik stoji neodvisno: a) v pomenu velevnika:
nikar jih posnemati; le moriti ga ne (prim. gr. inf. imperativus).

b) mesto deležnika tvorno-preteklega I.: *Izraelci*, to *viditi*, (stsl. to *viděvše*) *zavpijejo*; *kralj*, to *zvediti*, se *razsrdi*; *eden*, *viditi*, da je *zdrav*, se *vrne*; *viditi* filiščani, da je njih *korenjak* *mrtev*, so jo *vlili* Rav.; *kmet*, to *viditi*, *osla* *zasede* Met.

202

X. Namenilnik (supinum).

§ 301. Namenilnik je poseben način nedoločnika pri glagolih premikanja; namenilnik na t. stsl. tz. lat. supinum na tum je namreč tožilnik izvirno IV. sklanjatve možkih samostalnikov (lat. da-tum, stsl. da-tō, nsl. da-t).

§ 302. Na vzhodu je namenilnik v navadi le od nedovršnih glagolov in predmet mu je zvečine delitni rodilnik, prim. § 231, b: pojdi dol gospe prosit nar. p.: medved prileze jedi iskat Met.: pojte lovit ribice nar. ps.: v cokljah se ne gre zajcer lovit: hodil je zvezd ogledorat Met.

Op. 1. Izjemno se rabi na zahodu namenilnik od dovršnih glagolov, primeri: gospodična mu gre dar dat Met.: kar bi se na vzhodu glasile: gospodična mu gre dara davat; grede si devojko zbrat; grede si devojke zbirat; grem počit (: počivat) na postljico; cerkev šel si ti odpret (: odpirat) nar. p.

Op. 2. Tudi glagol dati se veže z namenilnikom, če ima pomen poslati: predmet v tožilniku je odvisen od glagola dati; n. p. srajco sem dal prát (ne prát’): predivo smo dali prést (ne prést’); sina sem dal učit (ne učit’); inače: travnike sem dal pokositi liess māhen.

XI. Glagolnik.

§ 303. Glagolnik je glagolski samostalnik iz deležnika trpno-preteklega tvorjen na priponko ije: pisan, pisanje, polna oblika pisanije; bit, bitje, polna oblika bitije (bitije).

Glagolnik pomeni pojemsko djanje. kakor nedoločnik; ima zato le jednino, v množini rabljen postane stvarno ime.

Ker je glagolnik v rabi iz nedovršnih in dovršnih glagolov, ima glagolnik glede trpeža glagolski značaj, dasi so glagolniki iz dovršnih glagolov manj navadni. Glagolnik se da primerjati latin-skemu gerundiju, ki nadomestuje sklonе nesklanjanemu nedoločniku; nedoločnik je utrjena oblika. glagolnik je sklanjan samostalnik. Glagolnik stoji tam, kjer se ima djanje v obče dopolniti: zato stoji po predlogih le glagolnik: vrzite mreže na lorljenje Kuz.

Op. Glagolski značaj kaže glagolnik tudi s tem, da stavi, vsaj v starejših pismih, svoj predmet prav po glagolskem v tožilnik Kuz.: strženili bi se z vrajžih mrež na doprnašanje njegovo voljo (njegove volje); vi ne imate meniti, da sem jest prišal h pošilanu ta mir na zemlji (: mira) Trub.

203

Glagolnik ima včasih tudi trpni pomen: predan bode na pro-
petije, na križanje.

Povratni glagoli v glagolniku povratno zaime zgubijo: bahati
se : bahanje, maščevati se : maščevanje.

Glagolniki iz opetovalnih glagolov nadomestujo nemško mno-
žino dotičnih glagolskih samostalnikov: tvoje popraševanje deine
Nachforschungen.

Popravki.

Po natisku sem zapazil te le pogreške, ki se naj popravijo: str. 2, § 3, 3, v i-vrsti, stopnji 2. beri: oj, če m. oj:č; str. 6. pod črto op. 1: iz nje vzn; str. 13, pod črto op. 1: rešti m. rešiti; str. 26, zadnja vrstica: šev m. sev; str. 30, IV. skl. jed. rod.: sinu m. sinu; str. 62, vr. 21: zděje m. vzděje; str. 89, vr. 6: myca-se-gibati se; str. 89, vr. 7: sysa-m. sesysa-; str. 106, vr. 19: očaq; str. 108, vr. 25: (češelj); str. 109, vr. 11: kljunač: kljun; str. 122, vr. 22: značijo kraj, čas, način in vzrok; str. 140 vr. 15: vem:vem; str. 141, vr. 24 izbriši besedo navadno; str. 142, vr. 8 beri: ništer; str. 143, zadnja vr.: (prim. bolg. obagni se; str. 144, vr. 18: glagolov; str. 146, vr. 12: začetek m. dokončatev; str. 159, vr. 5: poznavati; str. 176, § 231, e, γ): na prilogih v nasprotju, če so bez samostalnika.

["Pregled in kazalo.", "I Glasništvo . . . . . . . . . . . . . . . . .

206

Stran

Sostavije § 112; priredje § 113; podredje § 114; imenski stavki § 115; pridevni § 116; prislovni § 117; slike sostavija § 118; ločilnice 120.

Prvi oddelek o besednih plemenih 125—162

I. Samostalnik 126—128
Lastna imena § 122 a; nazivna, snovna, zborna, plemenска in zasebna § 122, b; spol, naravni, slovniški § 123; število § 124; sklad § 125.

II. Prilog 128—131
Samostalen prilog § 126, 2; določna in nedoločna oblika § 127—129; sklad § 130; prilog mesto rodilnika § 131.

III. Števnik 131—133
Sklad glavnih števnikov 1—4 § 132; od 5 naprej § 132, 1, 2; nedoločnih števnikov § 132, op. 2; sklad povednega glagola pri samostalnih števnikih § 133; priloga pri šteti stvari § 133; ločilni števniki § 134; vrstni števniki § 135.

IV. Zaime 133—137
Zaimena osebna § 137; kazalna § 138; povratno § 139; vzajemno § 140; naslonjene oblike osebnih in povratnega zaimena § 141; posestno § 142; prašalno § 143; ozirno § 144; nedoločno § 145.

V. Prislov 137—142
Utrjeni orodnik jedninski § 147, 1; množinski § 147, 2; tožilnik jedninski § 147, 3, a; s predlogom § 147, 3, b; mestnik jedninski § 147, 4, a; s predlogom § 147, 4, b; dajalnik § 147, 5; rodilnik § 147, 6; ostali prislovi zvečine zaimenski § 147, a—i; izglagolski § 148; nikalnica § 149—151; več nikalnic združenih § 152; okrepljena nikalnica § 153.

VI. Predlog 142—149
V prislovnem pomenu v sestavi z imeni § 155, a; v sestavi z glagoli (= predponka) § 155, b, 1—19; dvoje ali troje predponk § 156; pravi predlogi § 157, 1—6; nepravi § 158, 1—29.

VII. Vezniki 149—150
V priredju a) spojni, b) protivni, c) sklepni, d) vzročni § 159, A; v podredju a) izpovedni, b) namerni in posledični, c) časovni, d) primerjalni, e) vzročni, f) pogojni, d) dopustni § 159. B; asyndeton, polysyndeton § 159, op.

VIII. Glagol 150—162
Glagoli osebkovi ali osebni § 161, 1, a in § 163; bezosebkovi ali neosebni § 161, 1, b in § 162; pred-

["208", "Stran", "Bez predloga znači prostor, čas, orodje, mero, način,  \nokrepek glagola, ozir, povedno ime § 256; s predlogi  \n§ 257—262.", "B. O pomenu glagolskih oblik . . . . . . . . . . . . . . . . . .