91

sustavno, ni dosta intensivno. Zatim razmatra akade-
mik pojedine zakone ovoga skupa, te se napose za-
ustavlja kod elementarne obuke, prispodabljajuć s gle-
dišta upravnoga razvitak te obuke počam od „systema
scholarum", pa sve do danas. Napokon razlaže rad od-
noseći se na obuku strukovnu i obzirom na pojedine
naučne zavode, upozorujuć, kako se u ovom radu hr-
vatskoga sabora nalazi mnogo toga, što bi valjalo raz-
svjetliti pogledom na razvitak parlamentarnoga života
u Hrvatskoj.

U razredu matematično-prirodoslovnom pravi član dr. Vinko Dvořak prinese razpravu o uplivu vlastite indukcije elektromagnetičnih prekidala. Upozorivši na to, da su uzrokom gibanja kod kućnih električnih zvona i srodnih aparata tako zvane „extra-struje", pokazao je, kojimi sredstvi može se učinak pojačati. — Isti je opisao jednostavan aparat za mjerenje jakosti zvuka, te je izveo kod te prilike više pokusa s akustičkimi okretali, koja dodju u gibanje zvukom jedno od njih bilo je već pokazivano pred Royal Society u Londonu.

Pravi član dr. Gjuro Pilar prinese popis geogra-
fijskih koordinata Hrvatske, Slavonije, Dalmacije i su-
sjednih zemalja, obsižući oko 4000 geografijskih pozi-
cija, od kojih se gotovo dvie petine odnose na samu
Dalmaciju, a ostale na Hrvatsku, Slavoniju, Bosnu i
Hercegovinu, Kranjsku, Korušku, Istru itd. U tom po-
pisu ima oko 100 pozicija ostalih dielova Jadranskoga
mora i njekih svjetskih gradova, imenito primorskih.
Pozicije su uzete većinom iz nove specijalne karte au-
stro-ugarske monarkije, kao najvjerodostojnijega izvora
za te vrsti radnje. Iz literature je uzeto 300 pozicija,
od kojih se 216 slažu u geografijskoj širini s podatci

92

pomenute karte, a 35 pozicija iz literature uzetih, slažu
se u duljini i širini s pozicijami uzetimi iz karte. Ovaj
se popis štampa medju posebnimi djeli ove akademije.

I ove godine poslužilo se više nečlanova organom
ove akademije, da pomognu obraditi domaće polje zna-
nosti, to u filologijsko-historijskom, to u matematično-
prirodoslovnom području.

Dragutin Hirc prinese razpravu Jugo-zapadna vi-
sočina hrvatska u oro- i hidrografijskom pogledu. Pošto
je pisac označio obseg, odnosno medje jugo-zapadne
visočine, opisuje ju s orografijjskoga gledišta i razglob-
ljuje ju u gorske gromade, opisujuć na tanko nje-
zine gore i potoke, vrela i špilje; opis mu se osniva
većinom na autopsiji, a pored toga uvažuje mjestimice
i dojakošnju literaturu, koja je za onaj kraj Hrvatske
dosta oskudna. Buduć da pisac osobitom pomnjom iz-
nosi narodnu nomenklaturu, koja je u stranih pisaca
dosta pogrješna, biti će ova razprava u tom pogledu
prilično poučna; uz to će takodjer pružiti geografu
gradju za dalja studija, a znanstvenomu putniku biti
će podloga za izpravljanje i popunjivanje.

Dr. Ivan Kiseljak, gimnazijalni profesor u miru,
čitao je kao gost razpravu kongerijske okamine u za-
grebačkoj okolici. Pisac uzima za temelj svoje razprave
one školjke i pužiće, koji se u laporu nalaze u okolici
zagrebačkoj. Označivši medje svojih pretraživanja, dieli
prostor na pet različitih nahodišta. Njekoje se školjke
nalaze u svih pet nahodišta, od mitnice do Gračana;
ali opet svako ima i izključivo svoje vrsti, ili se koje
čim napose razlikuju. Odatle izvodi, da se je voda od
zagrebačke gore vrlo lagano natrag povukla. Pisac oso-
bito iztiče najmladje nahodište kod sadašnje mitnice

93

pred sv. Ksaverom i najstarije u Gračanih, koje je mjesto već davno bilo na suhom, dočim je oko pomenu mitnice more još nove vrsti školjaka i pužića svojom taložinom pokapalo. Medju ostalimi nahodišti osobito iztiče zemljište „Kelekovo“ nad svetim Šimunom s melanopsidami, koji življahu prije kongerijskih zagrebačke okolice iza sarmatske naslage blizu negdašnjega sarmatskoga kopna, odkuda je kiša i bujica sarmatske lupine k sladkovodnim melanopsidam doniela, jer se oboje ondje pomješano nalazi, s tom ipak razlikom, što unešena sarmatska fosilija prema ogromnoj većini ondješnjih melanopsida izčezavaju.

A. Mohorovičić, profesor nautičke škole, pridonese razpravu: *Njekoliko opažanja o vertikalnoj komponenti gibanja oblaka*. Pisac spominje, kako je u programu nautičke škole u Bakru g. 1887/8 opisao aparat za mjerenje smjera i brzine oblaka, te izveo, formule potrebite za redukciju opažanog smjera i brzine u zenit, t. j. na pravi smjer, kako bi ga mjerio motritelj, komu bi dotični oblak bio upravo u zenitu. Te bi formule vriedile samo u slučaju, da se oblak giblje u horizontalnoj ravnini. Kad se oblak nemiče horizontalno, onda će u raznih visinah mjereni i na zenit reducirani smjerovi i brzina biti različiti. Iz dviju u raznih visinah mjerenih prividnih smjerova i brzina može se pako uviek izračunati ne samo pravi smjer i visina, nego i kut priklona puta oblaka prema horizontalnoj ravnini. Opažanja, misli pisac, da se mogu izvesti na tri načina. Pošto je o pojedinoj metodi na tanje razpravljao i formule izveo, nabraja mjerenja izvedena te zaključuje, da se oblaci riedko posve horizontalno kreću, a da je vertikalna komponenta često velika tako, da se kod visokoga barometra oblaci spuštaju, a kod nizkoga

94

dižu. Pošto je smjer gibanja kod „Cirrha“ mnogo stal-
niji, nego li kod dolnjih oblaka, moći će se te metode
osobito za taj oblak koristno upotriebiti.

Dr. Kosta knez Vojnorić, sveučilištni profesor, či-
tao je kao gost razpravu o opštem imovinskom zakoniku
za Crnugoru s obzirom na ostalo crnogorsko zakonarstvo.
Razprava je razdieljena na devet odsieka. U uvodu
crtaju se uzroci pokretu na polju zakonarstva od polo-
vice tekućega vieka; dalje se razpravlja o pravnih spo-
menicih crnogorskih; pa o zakoniku Petra Petrovića I.,
o zakoniku Danila I.; zatim o postanku opštega imo-
vinskoga zakonika za Crnugoru Nikole I., te o sustavu i
sadržaju novoga imovinskoga zakonika. Potonje se dieli
na dva razdjela: a) pravne ustanove narodnoga značaja;
b) pravne ustanove obćenitoga značaja. Zatim se raz-
pravlja o juridičkih terminih. Napokon zaključuje, da
se može slobodno kazati, da novi imovinski crnogorski
zakonik stoji kao prvi pokušaj, dovesti i uzdržati u skladu
pisano pravo s običajnim i s narodnim životom, dočim
svi moderni zakonici do najnovije osnove gradjanskoga
zakonika za njemačko carstvo prekinuli su obćenje
s tim prirodnim vrelom prava i jezika. Kodifikator se
dakle podpuno odazvao cilju, koji je lebdio pred očima
sjajnomu vladaocu Crnegore, da pri njezinom državno-
gradjanskom preobražaju ova ima biti rukovodjena na-
čelom, da svaki narod svojim životom živi, da se nijedan
narod bez opasnosti po svoj obstanak nemože odreći
svoga narodnoga temelja.

Dr. Milivoj Šrepel, sveuč. profesor, čitao je kao
gost literarno-historijsku razpravu „Skup“ Marina Dr-
žića prema Plautoroj Aululariji. Pisac najprije poka-
zuje, da se i najoriginalniji pisac komedija u starom
Dubrovniku, Marin Držić, nije mogao oteti utjecaju

95

talijanske književnosti onoga doba. Potanjom se anali-
zom Plautove Aulularije i Držičeva „Skupa“ razabiru
u Držiča takove razlike u karakteristici, u tehnici i u
dikciji, da jih bez tadanje talijanske komedije nemo-
žemo razumjeti. Napokon pisac dokazuje, zašto mu se
čini vjerovatno, da je Držić poznavao talijansku pre-
radbu Plautove Aulularije, Gellijevu komediju „La
Sporta“, koja je u svoj europskoj književnosti jedina
preradba pomenute komedije Plautove starija od Drži-
ćeva „Skupa“. — Isti je čitao još drugu gramatičnu
razpravu: Analogija u sintaksi gramatičnih padeža la-
tinskoga i hrvatskoga jezika. Pisac najprije razlaže po-
jam analogije na polju padežne sintakse indoeuropske,
te onda prelazi na takove pojave u sintaksnom pod-
ručju nominativa, vokativa, akusativa i genetiva u la-
tinskom i hrvatskom jeziku, za koje misli, da su mogli
postati samo silom analogije. Tumačeći redom ove pojave,
nastoji pisac dokazati i to, da je upravo formativna sila
analogije stvorila neke nove, sekundarne funkcije u
području gramatičnih padeža. Pisac uzporedjuje latinske
i hrvatske pojave s toga, što je u oba jezika samo po
jedan padež sinkretističan.

Artur Gavazzi, učitelj realke, u svojoj razpravi
Vransko jezero u Dalmaciji opisuje položaj i obseg toga
jezera, kao što i orografijske elemente, kojimi je to je-
zero okruženo. Geologijske formacije opisuje po geo-
ložkoj karti bečkoga geoložkoga zavoda, a stratgra-
fijska opažanja izvadjao je šmalkaldskom busulom.
Rezultat stratigrafijskih iztraživanja pokazuje, da se uz
tercijarnu dobu ne samo Vransko jezero, nego i znatan
dio Adriatika digao nad površinu mora, kao što to po-
kazuju ostanci fosilnih životinja. Napokon dokazuje pi-
sac, da postojeće mnienje, da bi ovo jezero bilo pod-

96

zemnimi kanali s morem spojeno, neima znanstvene podloge.

Dr. E. Kramer priobći svoja iztraživanja o postanku t. zv. terre rosse, kojimi su se iztraživanji bavili mnogi glasoviti učenjaci. I pisac je toga mišljenja, da postanak terre rosse mora biti u njekom savezu s kraškimi vapnenci, toga radi je analizovao 14 različitih i najkarakterističnijih kraških vapnenaca, koji tvore sterilne priedjele krasa. Uslied ovih iztraživanja terra rossa nije ništa drugo, nego u pukotinah, špiljah, poknikvah i koritih meteornom vodom nakupljeni i po svoj prilici u mulj pretvoreni glineni i ilovasti preostatak tercijarnih ilovača, glina, lapora, koji se uz to (jer uviek više manje sadržavaju u sebi željeznih slučaka), mogu tim laglje okisiti u željezni oksid, pošto je kras tako stvoren, da je zrak svim slojevom pristupan. — Isti priobći i drugu razpravu Bos priscus i njegov odnošaj prema njekim Bovidam. Pisac opaža, da je odgovor na pitanje o porjetlu domaćega goveda poglavito tim otegoćen, što neima više divljih Taurina, nego valja temeljito proučavati što veći broj fosilnih Taurina, te ih sravnjivati sa skupinami njim najviše srodnih Bosvina i Bisontina. U našem narodnom muzeju čuvaju se tri lubanje od Bos priscus, koje je pisac potanko proučio i poredio s lubanjom Bos primigeniusa c. kr. geoložkoga zavoda u Beču i s B. frontosus prof. Wilkensa. Pošto ih je pomuo izmjerio, našao je, da se lubanje od B. priscusa toliko nerazlikuju od lubanje B. frontosusa i B. primigeniusa, koliko je bilo očekivati. Pos najglavnija razlika postoji samo u razmjerno velikoj kratkoći frontala, u razmjerno velikoj frontalnoj širini i razmjerno malenoj visini okcipetalne regije. Pisac napokon misli, da bi se B. priscus mogao dovesti u

97

njeku „medjusobicu“ s B. frontosus; ali tim opet ne-
misli reći, da potonji neposredno potiče od prvoga zato,
što nam nisu poznati dišektni predji B. frontosusa. To
bi se dakle moglo svesti na križanje B priscusa s Tau-
rini, koji su posve izumrli.

Dr. M. Murko prinese razpravu: *Knjiga o sedam mudraca*, koja je prevedena u mnoge europske i azij-ske jezike, a znamenita je po razvitak kulture kod pojedinih naroda. Pisac razpravlja na tanko o njenom izvoru i o njenom prievodu na bugarski i srpski jezik, obziruć se na prievode iste knjige kod drugih Slovena: Rusa, Poljaka i Čeha.

Jugoslavenska je akademija prošle akademijske
godine zaključila, da će proslaviti dvie osobite sveča-
nosti: petsto - godišnjicu boja kosovskoga i dviesto-
godišnjicu oslobodjenja Slavonije od gospodstva tur-
skoga. Dne 27. lipnja t. g. proslavila je petstogodiš-
njicu boja kosovskoga na Vidov-dan g. 1389 (po sta-
rom), a u tu spomen držala je akademija javnu sjednicu,
u kojoj su čitali akademici dr. Fr. Rački i dr. T.
Maretić razprave o kosovskom boju na Vidov-dan g. 1389.
Prvi je čitao historičko - kritičku razpravu na temelju
spomenika, a drugi pogledom na narodnu epiku o tom
boju i njegovih glavnih junacih.

Akademik dr. Fr. Rački spomenuo je u uvodu,
kako je akademija odredila ovo čitanje, jer joj je kao
narodno-učenomu zavodu zadatak, znanstveno razbistriti
svekolike važnije miene u prošlosti južnoga Slavenstva;
ovamo pako najprije spada ona krvava drama, koja se
pred 500 godina odigrala na Kosovu. Ovaj pače do-
gadjaj nespada samo u srpsku historiju, koje se ponaj-
više tiče, nego i u historiju kršćanskoga iztoka i sred

7

98

nje Europe, na koje je kosovski boj svojimi posljedicami živo djelovao. S toga bi se današnjoj uspomeni srpskoga naroda imale pridružiti sve susjedne zemlje. Nu pošto u historiji neima dogadjaja bez uzroka i bez posljedica: to je akademik, da kosovsku bitku s te strane objasni, u prvoj česti svoje razprave bacio pogled na nutarnje stanje Srbije u tri posljednja decenija prije kosovske bitke, u kojih se je država Stjepanom Dušanom stvorena, raztvarala i osnova njezina razpadala. U drugoj česti razpravlja o samom boju na Kosovu; u trećoj pako nacrta njegove posljedice za Srbiju, iztok i susjedne zemlje, jer se samo tim značenje poraza razumjeti može.

Zatim je čitao dopisujući član dr. Tomo Maretić svoju razpravu, kojoj je naslov: *Kosovski junaci i dogodjaji u narodnoj epici*. U obilnom pristupu razpravlja najprije o početku i razvoju narodne epike u Srba i u Hrvata, te dokazuje, da je istom iza kosovske katastrofe narod počeo pjevati junačke pjesme i to najprije o kosovskom boju, a poslije i o drugim dogadjajima, koji su se sbili i prije i poslije nesretne 1389 godine. Dalje govori akademik o izvorima narodne epike starijega vremena: na osnovi njekoliko posve sigurnih primjera dokazuje, da su se narodne pjesme razvile iz pripovjedaka, koje su se od pamtivieka pripoviedale u prozi, a njekoje se još danas pripoviedaju. Zatim razpravlja o stihu junačkih pjesama o starijem i o mladjem. U izradbi glavnoga zadatka pomenute radnje analizira one kosovske pjesme, koje u većoj ili manjoj cjelosti govore o kosovskom boju i razlaže, gdje treba i gdje se može, što je u tim pjesmama od starine, što li je nastalo istom u kasnije vrieme. Iza toga razlaže akademik, što pripovieda narodna epika u pjesmama,

99

koje nepripadaju kosovskom ciklu, o glavnim junacima Vidova 1389, o knezu Lazaru, o Milošu Obiliću i o Vuku Brankoviću.

Drugu svečanost. spomen na dvjesto-godišnjicu oslo-
bodjenja Slavonije, proslaviti će akademija takodjer
javnom sjednicom, dok bude pravi član T. Smičiklas
sa svojom razpravom gotov.

Preostalu radnju od prošle godine priobćila je
akademija u XCIV., XCV., XCVI., XCVII. i XCVIII.
knjizi ovogodišnjega „Rada". "Od ovih pet knjiga „Rada"
za ovu godinu ide XCIV., XCVI., XCVII. i XCVIII. na
filologičko-historički i filozofičko-juridički razred; knjiga
XCV. na matematično-pririrodoslovni razred; u knjizi
XCVII. su razprave, čitane u javnoj sjednici, držanoj
na spomen petsto-godišnjice kosovskoga boja na Vidov-
dan 1389; knjiga XCVIII. je pod štampom, te će kon-
cem ove godine svjetlo ugledati. — Pomenute omanje
književne i historijske spomenike priobćila je akademija
u svojem sborniku „Starine", kojih je XXI. knjiga do-
štampana, te je netom svjetlo ugledala. Preostala pako
gradja štampati će se nastajuće akademijske godine.

Osim ovoga rada jugoslavenska je akademija i
prošle godine nastavila izdavanje gradje za jezik, histo-
riju, pisano pravo slavenskoga juga i poznavanje pri-
rodnih odnošaja naše domovine, te je ovu gradju na
sviet izdala u posebnih knjigah.

Obsežna razprava od dop. čl. dra. T. Maretića: isto-
rija hrvatskoga pravopisa latinskijem slovima, o kojoj sam
u svoje vrieme u izvještaju potanje govorio, ugledala je ove
godine svjetlo medju posebnimi djeli ove akademije. Aka-
demik u prvoj česti svoga 26 štampanih araka jakoga djela
prikazuje hrvatski pravopis, kakav dolazi u 95 pisaca
hrvatskih, počamši od Bernardina Spljećanina, od god.

*

100

1495 pa uključivo do Marijana Jaića do god. 1833. U drugoj česti donosi priegled slova i priegled konsonantskih kombinacija pogledom na pravopis u pomenutih pisaca; a u predgovoru razvija svoje mišljenje o hrvatskom pravopisu, prikazujuć, kako je fonetički pravopis mnogo prikladniji od etimologijskoga, osobito za one jezike, koji su svojom gradjom jasni i prozirni.

Nastavljajuć izdavanje izvora za jugoslavensku historiju i pravo, predati će akademija do kraja ove godine učenomu svietu XX. knjigu „Monumenta", odnosno treću knjigu spomenika odnosećih se na historiju bivše vojne Krajine, što je dopisujući član R. Lopaslić sakupio i za štampu priredio. Ovom trećom knjigom završuje se sbirka krajiških listina, koje će dobro služiti ne samo za historiju ovoga diela naše domovine, nego i za proučavanje miena u tamošnjem žiteljstvu, koje su provalom Turaka i neprestanimi bojevi ondje uzsliedile. Nastojeći akademija, da se sakupljena i za štampu priredjena historijska gradja koliko je moguće prije na sviet izda, predala je već u štampu na račun dojduće godine XXI. knjigu „Monumeta", u kojoj će biti nastavak historijskih listina iz mletačkoga arkiva: ob odnošajih republike mletačke prema južnomu Slavvenstvu, što je pravi član Š. Ljubić sakupio i za štampu priredio. Nakana je akademije, da ovu skupinu izprava iz mletačkoga arkiva zaključi turskim osvojenjem Bosne, jer su se tada promienili uzajamni odnošaji izmedju Balkanskoga poluotoka i mletačke republike. — Buduć da je izdavanje juridičkih spomenika radi nestašice sredstava kod četvrte knjige zapelo, doskočila je akademija i toj potrebi, odredivši, da se dojduće godine umjesto jedne knjige „Starih pisaca hrvatskih", na sviet izda četvrta knjiga juridičkih spomenika,

101

u koju imaju unići pravni spomenici, pisani našim jezikom, te se je već i za redakciju pobrinula.

Jednakim nastojanjem trudila se ova akademija i ove godine oko sabiranja i izpisivanja gradje za „Cdex diplomaticus et epistolaris“, za „acta dietalia“ naših kraljevina, kao što i za drugu potrebitu historijsku gradju. Radi diplomatičkoga kodeksa posjeitio je akademik dr. Franjo Rački c. kr. tajni dvorski arkiv u Beču, da pregleda ondje pohranjene listine XII. i XIII. vieka, imenito one, koje su iz kaptolskoga spljetskoga arkiva ostale. U isto doba u tom je arkivu akademik T. Smičiklas za acta dietalia habsburžke dobe pretražio historične spomenike vremena kralja Ferdinanda I., kojih se veliko obilje nalazi. Akademik je pobilježio spise za hrvatsku historiju znatne, a oni se već pod rukovodstvom njegovim prepisuju. Uz ove spise u tajnom dvorskom arkivu akademik tražeći izprave za svoje iztraživanje o oslobodjenju Slavonije, našao je još u arkivu zajedničkoga financijalnoga ministarstva znatnih opisa ove zemlje iz početka prošloga stoljeća, kao i tačan zemljovid, što je sve prepisano takodjer za akademiju; a doći će dobro našim iztraživaocem tim više, što su vrela za Slavoniju dobe turske i nju izmjenjujuće dosta oskudna.

Trudeći se oko sabiranja različite naučne gradje, ove je godine akademija odredila skupljanje tradicionalne literature, koja bi se s vremenom izdavala. U to je ime izabrala odbor, koji će nacrtati naputak za sakupljanje, uredjivanje i izdavanje pomenute literature. Ali potonji poslovi spadaju po svojoj naravi medju one književne radnje ove akademije, koje će trajati više godina, pa čim se što za štampu priredi, izdati će se prema razpoloživim sredstvom po malo na sviet.

102

Nastavljajuć izdavanje *Starih pisaca hrvatskih pod štampom je XVII. knjiga, u kojoj su djela Jurja Barakovića, a tu su knjigu za štampu priredili akademici P. Budmani i M. Valjavec.*

Još mi je pripomenuti, da je akademija ove godine pripomogla pravomu članu dru. G. Janečku sa svotom od 300 for., da uzmogne na sviet izdati svoje djelo o „Atomistici“, koje će se skoro doštampati. — Buduć nadalje proniknuta osvjedočenjem o velikom historijskom zamašaju starina, koje kninsko starinarsko družtvo izkapa, zaključi: da će mn pokloniti sav prihod djela prošle godine svojim troškom izdana pod naslovom: „Hrvatski spomenici u kninskoj okolici“, koje je sastavio akademik Fr. Bulić; a da taj prihod bude čim obilniji, visi o hrvatskom čitalačkom obćinstvu.

Posao oko hrvatskoga akademijskoga rječnika, kojega uredjuje akademik P. Budmani, i ove je godine toliko napredovao, da se doštampava jedanaesta svezka ili treća trećega diela, a akademija se nada, da će se i ona do kraja ove godine narodu predati. — I ove se godine nastavljalo sakupljanje. crpanje i redanje rječničke gradje, pa mi je zahvaliti svim, koji su slali rieči redakciji rječnika, osobito fra Grgi Martiću, F. Hefelu i Dragutinu Hircu, za priposlane zbirke narodnih rieči i fraza.

Sad mi je izviestiti o dvih zavodih, pripadajućih akademiji, naime o knjižnici i o Strossmayerovoj galeriji slika.

Akademijska knjižnica znatno se je i ove godine pomnožala, priraslo joj je naime do 2000 svezaka, što knjiga, što časopisa, ponajviše zamjenom sa znanstvenimi zavodi, družtvi i redakcijami znanstvenih i knji-

103

ževnih časopisa, s kojimi obći i kojih se broj i ove godine povećao. Od darova spominjem sa zahvalnošću dar preuzv. pokrovitelja, koji joj pokloni, osim drugih nekih znatnih knjiga, vele znamenito djelo „Klassiker-Bibliothek der bildenden Künste“ u 13 svezaka s preliepimi ilustracijami; zatim dar preuzv. g. Gjure grofa Jellačića, koji joj pokloni nastavak časopisa „Revue des deux mondes“ od g. 1868—1879 u 288 svezaka. — I akademijski se arhiv ove godine znatno pomnožao darom preuzv pokrovitelja, koji mu pokloni rukopis Marijana Maravića, biskupa bosanskoga, pisan g. 1650, u kojem se vjerno opisuje stanje biskupije bosanske onoga doba, Zatim darom akademika R. Lopašića, koji pokloni 134 izvorne listine iz XVI. i XVII. vieka, pisane jezikom što latinskim što hrvatskim; darova joj još i deset knjiga sudbenih zapisnika gradova i obćina hrvatskoga primorja, pisanih hrvatski u prošlom vieku, a napokon njekoliko urbarijalnih zapisnika komorskih hrvatskih dobara, takodjer iz prošloga vieka. — Što se nutarnjega uredjenja knjižnice tiče, to se je i ove godine, u koliko je knjižničaru doticalo vremena, nastavljalo uredjenje i novi popis akademijske knjižnice. Knjižnica bijaše po običaju otvorena svaki dan, te su se njom služili strukovnjaci i mnogi sveučilištni gradjani.

Akademija je ove godine stupila u zamjenu poblikacija sa sveučilištnom knjižnicom u Giessenu, kr. statističkim uredom u Zagrebu, s matematičkim družtvom u Moskvi, s historičkim družtvom u Kijevu, Kanadijskim zavodom u gradu Toronto i s redakcijami časopisa „Kola“ u Biogradu i „Kroka“ u Pragu.

O Strossmayerovoj galeriji slika imam izviestiti, da se je i minule godine pomnožala darovi preuzvišenoga pokrovitelja, koji joj pokloni sbirku znatnih knjiga

104

o umjetnosti, znatnu sbirku bakroreza i drugih re-
produkcija glasovitih umjetnina. Zatim pokloni po-
kojni počastni član Ivan Kukuljević sliku prikazujuću
„Ganimeda oteta od Jupitera", koju pokojni darovatelj
pripisuje Juliju Kloviju; jedan rodoljub darova u čast
biskupa Strossmayera nacrt od Siemiradzkoga, prizor
iz rimske kampagne i sliku Novice Cerovića od Ki-
kerca. Za sve ove darove izriče akademija veledušnim
darovateljem najučtiviju hvalu. Osim toga pomnožala
se je galerija ove godine sa pet slika staro-njemačke
škole iz konca 15. i početka 16 stoljeća. na kojih je
jednoj naznačena i godina, naime 1522. Ove slike bile
su prije u župnoj crkvi vrbovačkoj, od koje dobi je
muzej za obrt i umjetnost, a od ovoga naša akademija,
koja ih je dala svojim troškom popraviti u bečkom bel-
vederskom zavodu za restauraciju umotvorina. Od tih
novodobivenih slika, dvie su na obje strane, t. j. na
licu i naličju naslikane, a jedna je služila kao dvoja
krila oltara, te je takodjer s obiju strana slikana. Ove
dvostrane slike namještene su i u našoj galeriji tako,
da se slike mogu s obiju strana motriti. Napokon dala
je akademija na posebnih stalnih u arkadah postaviti
dva kipa iz kararskoga mramora, oba darovi preuzvi-
šenoga pokrovitelja, naime prekrasan poprsni kip
„Ecce homo" od kneginje Castiglione, pseudonim Mar-
cella, i poprsni kip Julija Klovija od negdašnjega bi-
skupova štićenika Josipa Plančića, rodom iz Stari-
grada u Dalmaciji. — Ujedno pošto je prvo izdanje
popisa slika razprodano, priredjuje se drugo popunjeno
i posve preradjeno izdanje. — Koliko naše občinstvo
zanima ovaj prosvjetni zavod, razabira se odatle, što
ga je uz ovu godinu do prošloga četvrtka posjetilo do
6000 što domaćih, što stranih osoba, koje su svoja

105

imena u knjigu upisale, neračunajuć ovamo osobe ne-
upisane, kojih je opet dosta bilo.

U izvještaju od prošle godine spomenuh, da je
akademija odlučila, da se slike njezinih dobrotvora, koji
su joj više od 5000 for. poklonili, smjeste u dvorani
za čitanje. Uz dosele poklonjene slike dvojice njezinih
dobrotvora, prirasla je ove godine treća, naime slika
pokojnoga Ambroza baruna Vranyczana, slikana u
naravnoj veličini od barunice Anke Löventhal, rodjene
barunice Marojčić. Ovu je liepu sliku poklonila zahvalna
pokojnikova koji, gospodja Klotilda barunica Vranyczany-
Buratti, a akademija u to ime veledušnoj darovateljici
najučivije zahvaljuje.

Napomenuv do sada povoljne momente u razvoju
ove akademije, nemogu mukom mimoći ni žalostnih,
što ih akademija minule godine osjetila, izgubivši
smrću jednoga počastnoga i dva prava člana; iz-
gubivši naime počastnoga člana Ivana Kukuljevića
Sakcinskoga, koji je dne 1. kolovoza t. g. na svojem
dobru Puhakovcu u Zagorju preminuo. Prevelike su
zasluge pokojnikove, što ih steče za hrvatsku knjigu
i prosvjetu, radeć preko 50 godina na književnom polju.
Pokojnik spadaše u red onih bezsmrtnih muževa, koji
su pomagali hrvatski narod preporoditi duhom narodne
prosvjete; a sve do smrti nije ga ostavljala neumorna
volja, da s književnim napredkom naroda i on obogaćuje hr-
vatsku knjigu plodovi svoga uma i duha. Nije ovdje
mjesta, da izbrajamo sva njegova djela, a toliko mo-
žemo reći, da bješe posvetio svoj život napredku
narodne prosvjete i proučavanju prošlosti svoga na-
roda, i da je u jednom i drugom pogledu stekao ne-
umrlih zasluga — Dne 20. ožujka t. g. preminuo ovdje

106

pravi član Janko Jurković, odsječni savjetnik kod kr.
zemaljske vlade u 62. godini svojega vieka. Uza sve
težke i mnoge službene poslove, kojimi bijaše pokojnik
kao činovnik obterećen, revno je radio i na književ-
nom polju. Pisao je mnoge zabavne i vesele pripoviesti,
poučne članke i učene razprave sadržaja estetičkoga,
od kojih dvie još nisu ni štampane. Njegovi se spisi u
obće odlikovahu liepim slogom i ugodnim načinom pri-
kazivanja, za to su znatne pokojnikove zasluge osobito
za napredak hrvatske liepe literature i hrvatske proze.
— Pravi član Adolfo Veber, kanonik prvostolne crkve
zagrebačke, prestavi se ovdje dne 6. kolovoza t. g.
Pokojnikom nije izgubila samo ova akademija jednoga
od prvih svojih članova. koji ju pomogoše na noge dići,
već je narodna prosvjeta izgubila jednoga od najrevnijih
književnika, koji steče osobito za hrvatsku školsku lite-
raturu prevelikih zasluga. Nije tu mjesta ocjenjivanju
pokojnikova mnogostručna književna rada; u jedno
sabran, štampa se uz autobiografiju pod naslovom
Djela Adolfa Vebera, te će, kad svjetlo ugleda, savjest-
nije prikazati pokojnikove bez smrtne zasluge na znan-
stvenom i beletrističnom polju.

Novčano stanje akademije je sada ovako: zakladna
glavnica po izkazu zemaljskoga računovodstva iznosila
je koncem godine 1888 ukupno 394.839 for. 95½ nč,
pošto je na svršetku 1887 godine imala 386.621 for.
27 nč., prirasla je dakle ove godine za 12.218 for.
67½ nč. (Ovaj prirast potječe odatle, što su joj njekoji
skuplji državni papiri izvučeni, pa izplatom njekojih
starijih i novijih priloga i zapisa.)

107

Prihoda je imala jugoslavenska akademija 1888 godine ukupno 21.181 for. 30 nč., u kojem je sadržan i običan dar preuzvišenog pokrovitelja s tisućom forinti za izdavanje rječnika, na kojem budi mu najdublja hvala. Od toga prihoda izdano je iste godine 20.201 for. 73 nč., tako da su računi koncem godine zaključeni s viškom od 979 for. 57 nč. Ovaj višak potiče odatle, što jedno djelo, za koje je bila u proračunu preliminirana veća svota, nije došlo pod štampu, koje djelo, kad bi se bilo naštampalo, zaključeni bi bili računi, s manjkom od više stotina forinti. Kako je akademija svoj prihod upotrebila, pokazati će računi, koji će se štampati u IV. svezci akademijskoga Ljetopisa, koji će do kraja ove godine svjetlo ugledati. Ovdje budi mi dozvoljeno glede književne ovogodišnje produkcije pozvati se na gornje razlaganje s dodatkom, da se na račun ove godine izdaje 11 knjiga u obsegu od blizu 200 štampanih araka.

Ako se ovi znanstveni i književni proizvodi minule akademijske godine porede s pomenutim prihodom, razabrati će se, da književna i znanstvena privreda naše akademije nije 1889 godine zaostala za nijednom od prošlih godina. A o samoj i akademiji i podpori, koju će uživati, visi još veći napredak njezin na korist domaće znanosti i razvitak narodne prosvjete.

Da popuni donjekle praznine, koje su smrću članova nastale, akademija je izabrala u svojoj glavnoj skupštini od 27. studenoga o. g. četiri dopisujuća člana; izabrani su naime

u razredu filologičko-historičkom :

dr. Konstantin Jireček, redoviti profesor kralj. českoga sveučilišta u Pragu;

108

u razredu filosofičko-juridičkom:

dr. Marijan Derenčin, predsjednik pravosudnoga odjela u miru i odvjetnik u Zagrebu;

dr. Blaž Lorković, redoviti profesor kralj sveučilišta u Zagrebu; i

dr. Kosta knez Vojnović, redoviti profesor kralj. sveučilišta u Zagrebu.

III.

Napokon je čitao akademik V. Dvořak „o Peltier--ovoj teoriji atmosferičkoga elektriciteta.“ Na početku je opisao elementarno metodu, po kojoj se sada iztražuje zračna munjina. Na otvorenom, ravnom polju učvrsti se u visini od 1 metra povrh tla na isoliranoj šibi svieća, a plamen se spoji žicom s listići Elektroskopa; razmak listića je mjerom za električko stanje atmosfere na dotičnom mjestu. Pronadjeno je pokusi da množina vodenih para u zraku upliva u znatnoj mjeri na taj pojav, s toga je po zimi, kadno ima malo vodenih para, atmosferička munjina puno jača, nego ljeti. Pokusi se prave najbolje za liepa vremena i vedra neba, a starija opažanja ponajviše se odnose na oluje. gdje je stanje atmosfere vrlo promjenljivo, zato i jesu pokusi od slabe vriednosti. Isto tako malo vriede i opažanja, izvedena u neposrednoj blizini velikih gradova, pošto dim i prašina jako djeluju na resultat opazanja. Od hipoteza koje nastoje protumačiti pojave zračne munjine, najjednostavnija je Peltier-ova hipoteza, po kojoj ima naša zemlja već od vieka stanovitu množinu negativne munjine. Izparivanjem dolazi ova munjina sa vodenimi parami dielomice u zrak, a gibanjem zraka i oblaka nastaju razne promjene u atmosferičkom elektricitetu. Pokusi, izvedeni na zrakoplovu, govore u prilog ovoj teoriji.

109

Predavalac zatim prigovara nekojim zaključkom, što ih je izveo iz Peltier-ove teorije Oxner, što će biti predmetom posebne akademičke razprave. O množini munjine na kruglji, spojenoj sa zemljom, o postanku munjevne striele, dalje o tom, je li moguće sa današnjimi izvori elektriciteta promieniti množinu munjine na zemlji i dr.

c) NEKROLOZI.

I.

DR. LAVOSLAV GEITLER.

Rodjen je Geitler g. 1847 u Pragu, dovršivši glavnu
pučku školu, stupi najprije u realku; nu osjetiv više volje
k jezikom priedje u gimnaziju, a ovdje ga je nauka
jezika osobito zanimala. Po izučenoj gimnaziji nastavi
u filosofskom fakultetu pražkoga sveučilišta filoložke
nauke, od kojih si odabra slavenske i klasičke jezike.
Drugu godinu priedje u Beč na sveučilište, da sluša
predavanja Fr. Miklošića, B. Müllera i Bollera. Stano-
vaše kod svoga strica, koji se takodjer zanimao filo-
logijom, u Heligenstadtu, te je uz nauku tako marljivo
pnionuo, da je g. 1870 stekao čast dra. filozofije.

Vrativši se Geitler dobro u nauci spreman u Prag,
stade se pripravljati za sveučilištnu učiteljsku stolicu.
Tuj je obćio osobito s prof. dr. Ludvigom, kojega je
naučni smjer zadobio na mladoga Geitlera veliki upliv.
Sada je stupio i na književno poprište napisav ocjenu
Matzenauerova djela: *Cizi slova ve slovanštine* (Brno
1870). Izraivši svoju za habilitaciju razpravu o stanju

110

i o napredku komparativne filologije (naštampanu u ča-
sopisu čes. muzeja 1873 god.) postane privatnim do-
centom na ondašnjem utrakvističnom sveučilištu pražkom,
gdje je u filosofskom fakultetu predavao filologiju po
česki. Uz slovjenštinu gojio je osobito litavštinu, na
koju se je kod izučanja prve uviek obazirao. Tu svezu
iztiče i u prvom svojem strukovnom djelu: *Fonologie
starobulharská se zvláštním zřelem k literskému jazyku*,
koje je god. 1873 u Pragu izašlo na svjetlo. Tuj Geitler
zastupa mnienje Šafařika, Schleichera Hattale, Schmidta,
Leskiena itd., da je staroslovjenski jezik starobugarski;
a to je mnienje branio do smrti.

Da obljubljenu litavštinu prouči iz ustiju samoga na-
roda, sliedeći primjer Schleichera, proputovao je Geitler
god. 1873 prusku i rusku Litvu, posjetio je glavna joj
mjesta i zalazio u sela medju puk. Mladomu filologu
išli su na tom putovanju na ruku prof. Nesselman u
Kraljevcu (Königsberg), Baranovskij u Kovnu i V.
Lamanskij u Petrogradu. Ovaj je svoj put opisao vra-
tivši se god. 1874 u Prag, u českom zborniku „Osvěta“;
a već sliedeće godine izdao je i posebno djelo o litav-
štini pod naslovom: *Litauische Studien, Auswahl aus
den ältesten Denkmälern, dialektische Beispiele, lexika-
lische und sprachwissenschaftliche Beiträge (Prag 1875)*.

Kada se radilo o popunjenju stolice filologije slavenske
i komparativne na novom sveučilištu Franje Josipa I.
u Zagrebu: pomislilo se izmedju ostalih kandidata i na
mladoga pražkoga docenta dra. L. Geitlera, koji si
je stekao bio sposobnost za ovu važnu stolicu spome-
nutimi radnjami, a budući u naponu svojih sila obećavao
mnogo na polju znanosti uraditi. U isto doba bilo ga i
kijevsko sveučilište sv. Vladimira pozvalo; ali Geitler
odabra si Zagreb, i tako god. 1874 dodje sa Vltave na

111

Savu. Jedva je ovamo dospio, naša ga akademija u
glavnoj skupštini od 23. studenoga i. g. izabra svojim
pravim članom u razredu filologičko-historičkom nada-
jući se podpori u jezikoslovnoj struci. U toj nadi nije
se prevarila, jer je Geitler njezin organ „Rad“ obogatio
sliedećimi prilozi: Etimologija imena Hrvat (kn. XXXIV,
111), Bretkunova litavska postilla (XL, 116), o para-
sitskih sibilantih iza guturala u slavenštini (XLI, 154),
prilozi k hrvatskoj gramatici i glasoslovju (LVIII, 191),
o parasitskih guturalih iza dentala u litavskih i slaven-
skih jezicih (XLIV, 122). A osim toga priredio je za
tisak dva važna stara glagolska spomenika, koje je
akademija g. 1882 i 1883 obielodanila, na ime: Eucho-
logium i psalterij po rukopisih, koji se čuvaju u ma-
nastiru sinajskom.

Geitler je naime boraveći u Zagrebu na sveučilištu
svakih praznika u svrhu studija jezikoslovnih putovao
po jugoslavenskih zemljah. Tako je jednih praznika
proputovao hrvatsko primorje, Istru, kvarnerske i dal-
matinske otoke, da iz ustiju naroda uči čakavštinu.
Jedne je godine proputovao Makedoniju do sv. gore
(Athosa), duže boravio u Velesu, da uči bugarska na-
rječja i unidje u trag nazalom u živu govoru. Jedne
opet godine uputi se preko Misira na brdo Sinaj, gdje
je u manastiru prepisao ona dva glagolska spomenika.
Svagdje je na svojih putovanjih podjedno sabirao i
stare slavenske rukopise, od kojih je njeke ustupio i
našoj akademijskoj knjižnici. A tako se zanimao i sabi-
ranjem narodnih pjesama i drugih pučkih tvorina. Nije
indi čudo, što je i Geitlera zanimala razmirica, koja
se tada u slavenskom učenom svietu zapodjenula bila
o Vrkovićevu izdanju makedonsko-bugarskih narodnih
pjesama pod naslovom: Veda Slovena (Beograd 1874).

112

Ovamo se odnose Geitlerove radnje: „Poetické tradice Thrakův i Bulharův“ (Prag 1878), za tiem: Povjest o Orfeju rhodopskih Bugara, i „Juda u mitih balkanskih naroda“, koje su obielodanjene u Mittheilungah bečkoga antropoložkoga društva g. 1880.

Uza svoja predavanja sa sveučilištne stolice i uz obra-
djivanje slavenske slovnice, u koji red spada njegova
razprava o slovenskih korienih na u (Listy filolog. i
pedagog. Prag 1877), bavio se Geitler u Zagrebu osobito
oko dva znanstvena pitanja: o postanku na ime glagolice
i o srednjoviečnoj bugarštini. Za prvu radnju proučio
je sve glagolske spomenike naše akademijske knjižnice,
za tim si dao snimiti sve znatnije rukopise najstarije
glagolice; a plod svoga truda iznio je u djelu izdanu
podporom c. bečke akademije znanosti pod naslovom:
Die slavischen und die albanesischen Schriften (Wien
1883). Geitler izvodi glagolicu iz rimske kursive po-
sredovanjem arbanaskoga pisma. Što se god o vried-
nosti Geitlerove hipotese sudilo, njegovo djelo imade
trajnu cienu radi bogatih paleografskih priloga. — Za
onu drugu radnju sabirao je marljivo gradju, koju bi
upotrebio za historiju bugarskoga jezika, koju je naumio
bio s vremenom izdati.

Nu vrieme mu ne dotječe. Već god 1884 opažali su
se na Geitleru znakovi, da mu mrak pritisnio duha.
Mislilo se i nadalo, da će u Heiligenstadtu kod Beča
u krugu svoga roda pod njegom liečnika možebit ozdra-
viti; ali ta se nada ne izpuni, jer je 5. lipnja g. 1885
u najljepšoj dobi, u 38 godini života, preminuo. Aka-
demija je za svoga pokojnoga člana držala dne 13 r. m.
u crkvi sv. Marije svečane zadušnice. Pokoj mu duši!

113

II.

Dr. JOVAN SUBOTIĆ.

Rodio se na 30 siečnja 1817 godine u selu Dobrinci u Sriemu od ondješnjega pravoslavnoga svećenika Aćima i supruge Sare. U rodnom mjestu izuči takodjer pučku školu, a gimnaziju u bližnjih Sriemskih Karlovcih, filosofski tečaj u Segedinu, pravoslovne pako nauke na kr. peštanskom sveučilištu, na kojem je zadobio god. 1836 lovor-vienac doktora filozofije, pak godine 1840 doktora svijuh prava. Uspomena na Subotića osta na sveučilištu tako prijatna i živa, da je god. 1848 pozvan bio od pravnoga fakulteta za predavanje rimskoga prava.

Na temelju odlično svršenih nauka dobi Subotić godine 1840 obje odvjetničke povelje. I na književnom polju bijaše se već omjerio. Zanese ga pjesničtvo i liepa knjiga. God. 1834 obielodani u srpskom „Letopisu“, organu „Matice srpske“, prve tri svoje pjesme: „Blaženi život“, „život poljski“ i „rastanak“; a poslije tri godine izda „Matica“ prvu zbirku njegovih pjesama pod imenom „Lira“ (1837). Kada je sliedeće god. 1838 užasan potop glavni grad Ugarske i okolišna, djelomice srpska, sela poharao, sastavi Subotić prigodnu pjesmu, izdanu troškom prijatelja mu Todora Pavlovića, koje je dohodak bio namienjen postradalim pravoslavnim srbskim crkvam.

Uz odvjetničke poslove nastavi Subotić u Pešti neumorno svoje književne radnje. God. 1843 obielodani svoju drugu zbirku pjesama pod naslovom „Босиље“, a „Matica“ izda njegovo djelo „Наука о српском стихо-

8

114

творењу.“ Poslije dvie godine (1845) bude od iste „Matice“ nagradjen sa 50 dukata za epsku pjesmu: „Краљ дечански“, spjevanu u osam razdiela.¹ U to doba pokuša svoje sile i na gramatičkom polju, dočim se je na razpis „Matice“ g. 1846 natjecao za nagradu za srbsku slovnicu; pak ocienitelji, dr. P. Šafařik, vladika Evgenij Jovanović i Dimitrij Isajlović, dosude Subotiću nagradu od 100 dukata. Medjutim ova slovnica, koju je pisac želio posvetiti kralju Ferdinandu V., nije nikada ugledala svjetla.

Ovako spremnu i marljivu književniku povjeri „Matica srpska“ uredjivanje svoga organa „Letopisa“, oko kojega se je Subotić od god. 1842—1847, pak opet od god. 1850—1853 trudio, te je veći dio gradje za 32 svezka, koja je uredio tečajem onoga vremena, sam priredio. Uveo je u „Letopis“ nov odjel za liepu knjigu, za koji je napisao sedam novela: Краљевски састанак у Вишеграду, Крстоносци, Стеван Јакмић, Мађарица, Господар Арса, Два órата i Женски јунак.

Dogodjaji god. 1848 povukli su i Subotića na burno
narodno-političko polje. Prvih dana slobodne štampe
sastavi Subotić dvie patriotske pjesme: „Чујте Србљи,
па се сви одзовте“, i „С оне стране зелена Дунава“.
Zbor Srba, koji se je u martu iz 83 srbske obštine u
Pešti sastao, u dvorani Tekelijina zavoda, izvika Subo-
tića svojim predsjednikom. Karlovačka skupština, koja
se je dne 1 svibnja sastala, izabere ga u glavni upravni
odbor, a ovaj ga posla na slovenski kongres u Prag.
Kada je malo kašnje srbski patrijarh J. Rajačić sa-
stavljao privremenu srbsku vladu, pozove Subotića, da

¹ Kašnje Subotić preradi i razširi u 12 razdjela ovu pjesmu, te ju izda god. 1860.

115

preuzme poslove prosvjetne, a kašnje ga odpremi u
Zagreb, da kod banske vlade zastupa srbsku narodnu
vladu. Povjeri mu takodjer razna poslanstva za Beč,
Olomuc i Kroměřiž.

Poslije stišanih burnih dogodjaja Subotić se vrati u
Peštu. U proljeće god. 1850 dodje u Beč, gdje ga nov
ministar nastave za cjelokupnu monarkiju gr. Lav Thun
pozva, da sastavi čitanke za dolnju i gornju gimnaziju,
što Subotić i izvede god. 1851—2. Bila mu ponudjena
služba kod ministarstva, ali je ne htjede primiti, već
zamoli odvjetničtvo u Novom Sadu, koje kada mu bješe
podieljeno, onamo se preseli god. 1853.

Uz poslove svoga zvanja Subotić se je onih sedam
godina, koje sprovede u Novom Sadu, bavio neumorno
književnošću, te je postao njezinim sredotočjem. Osobito
je prionuo uz Maticu, koju je držao organom srpskoga
„narodnoga disanja“ i „središtem narodnoga života“.

Promjene nastale poslije listopadske povelje 1860 go-
dine nisu se mogle ne kosnuti Subotića. Prva skupština
obnovljene sriemske županije izabra g. 1861 Subotića
za prvoga podžupana, čim priedje iz Novoga Sada u
Vukovar. Ali tuj nije dugo ostao, jer već sliedeće go-
dine (1862) bijaše imenovan kr. članom stola sedmorice
u Zagrebu.

Subotić je živio u glavnom gradu Hrvatske do rujna
1867 godine. Uza svoje zvanične poslove zanimao se
osobito dramaturgijom kano predsjednik narodnoga ka-
zališnoga odbora, koji je bio g. 1863 sastavljen. Još
prije dolazka u Zagreb dosudi mu pozorišni odbor
razpisanu nagradu za dramu Zvonimir; a u prisutnosti
njegovoj bijaše odigrana s velikim uspjehom. Medju
tim je i jugoslavenska akademija znanosti i umjetnošti

*

116

stupila u život, te medju 16 prvih članova njezinih (od 9 svibnja 1866) nalazio se i Subotić.

Medju tim nije bilo Subotiću sudjeno, da dugo ostane u Zagrebu i da tuj po svojem srdcu radi na prosvjetnom polju. Dne na ime 1 rujna 1867 god. bješe, kako se obče misli, poradi svojega putovanja u Moskvu na etnografsku izložbu skinut sa službe septemvira. Tada se Subotić odmah sliedećega mjeseca listopada preseli opet u Novi Sad na odvjetnikovanje. Tuj bijaše g. 1868 izabran za predsjednika „Matice srpske“, i za čeonika „društva za srpsko narodno pozorište“. Četiri godine (1868–1872) obavljao je onu prvu čast na veliku korist toga književnoga zavoda. Kano čeonik drugoga društva obogatio je srbski dramatski repertoar mnogimi pozorišnimi radnjami, koje se do danas sa zadovoljstvom prikazuju. Uza to poče izdavati g. 1870 nov politički list pod imenom „Narod“. Kano zastupnik predsjednika patronata velike gimnazije novosadske svagdje je išao na ruku, da se taj srbski prosvjetni zavod razvije i podigne.

Godine 1874 preseli se Subotić iz Novoga Sada u Osiek, gdje je nastavio odvjetnički posao. Kano prije tako i sada bijaše često biran u srbski narodni kongres i u hrvatski sabor. Uza svoje zvanične i političke javne poslove mogaše posljednjih godina života manje raditi na književnom polju. Nu nije prestao uredjivati i za cjelokupno izdanje pripravljati svoje književne radnje. Ovo izdanje započe već god. 1857 sa I. knjigom, te je do god. 1873 izašlo devet knjiga, dočim je ostatak odredjen za tri (X–XII) knjige, kojih jedna ima sadržavati preostale pripoviedke, a dvie govore, kritike i razprave. U ovom izdanju obielodanjene su Suboticeve pjesne lirske i epske, za tim drame: Herceg Vladislav,

117

Zvonimir, Prehvala, Nemanja, Miloš Obilić, kraljica Jakinta, onda slike: San na javi, krst i kruna, domovina u saboru, prolog u slikama, apoteoza Jelačića bana (1866), epilozi, prolozi, na dalje pripoviedke: crni Mihajlo, hudožnici, kraljevski sastanak u Višegradu i krstonosci, sudjenica, Stefan Jakšić, Magjarica, gospodar Arsa, dva brata, ženski junak, otac i kći, Luka Senčević, kalugjer. Od razprava spominjemo: rod Sibinjanin Janka (1847), vjekopis Stevana Glavaša (1851) i Save Tekelije (1861), Gjuriči Timotej i Jovan (1853).

Od ostalih radnja spominjemo još: Spomenici stare, jugoslavenske književnosti (Beč 1853), Einige Grundzüge aus der Geschichte der serbischen Litteratur (Wien 1850), Authentische Darstellung der Ursuchen der Entstehung, Entwicklung und Führungsart des Krieges zwischen den Serben und Magjaren im Jahre 1848 (Agram 1849).

Za prosvjetu svoga naroda zaslužan život svrši Jovan Subotić u Zemunu dne 28 siečnja 1886 godine.

F. R.

III.

FRAN ERJAVEC.

Dana 13. siečnja 1887. godine zadala je smrt težku ranu netom uzkrsloj slovenskoj knjizi, ugrabiv joj ponajmarljivijega radnika, osobito na polju prirodoznanstva, i naše akademije člana, na ime Franju Erjavca, koji je svojim književnim radom doista zavriedio, da mu se spomen uvrsti u njezin ljetopis.

Franjo Erjavec (čitaj: Rjavec) rodio se je u bieloj Ljubljani 4. rujna 1834. od siromašnih roditeljah; al

118

su ga do skora i gori jadi zadesili: otca, koji je bio
nadglednik klaonice, ubili su obnoć mesari (valjda što
je oštro prigledao), a za koju godinu pade mati strmo-
glavce u pivnicu, pak se ubije. Srećom je imao sirota
Franjo milokrvnu tetu, koja je darovitoga dječka o
svom trošku školati dala, a zahvalni sinovac plati joj
to obilato dohranivši ju kao svoju majku do smrti,
pokle je bila ostarjela.

U školi je izprva dobro prolazio, dok je učio sve slovenski; al u 4. razredu morao je sve njemački učiti, pak je bome prve godine nastradao; a kad se je uputio u niemštinu, onda je sretno prošao i kroz gimnazij ljubljanski (u koji je bio stupio g. 1847.), te je god. 1855. i na izpitu zrelosti dobro obastao.

Za prirodu je bio naš Franjo prionuo može se reći već za djetinstva,¹ pak da se ta prvobitna klica razvije,

¹ Evo što o tom pripovieda sam Erjavec: „Mi smo stanovali izvan grada. Do kuće je bio vrt, a u njem su rasle uz cvieće jabuke, kruške i jedna trešnja. Ja sam, istina, ljubio cvieće, a trešnje sam vrlo rado zobao; al milija od cvieća, jabukah i trešanjah bijaše mi velika mlaka na kraju vrta, koja se nije niti na najvećoj suši presušila. To je bilo moje more, po njem su plovile moje ladjice u daleke zemlje. Onamo sam vozio u njih piesak, a na povratku natovario sam jih trešnjevimi košticami. Ako mi je po nesreći koja ladjica potonula, nisam dugo žalio, već drugu od papira sagradio.

Nego moje more bilo je živo: žabe svake veličine go-
spodovale su u njem; vodeni magjaroni (Triton) plivali
su po njem amo tamo; vodeni kukci u crnom fraku kupali
su se u njem; vodeni štipavac vrebao je na mušice nad
vodom lebdeće. Po vas dan sam znao stajati kod moga
mora i motriti životinje, koje su u njem živile. I u snu
sam bio više putah kod njih; a za proljetnih večerih naj-
milija mi je bila muzika kreketanje mojih žabah, koje sam

119

liepo mu je sreća poslužila. Za ono doba živio je u Ljubljani prijatelj prirode Ferdo Schmidt, koji je imao velike sbirke prirodninah, pak je trebao mladića, koji bi mu pomagao sve u redu držati. Erjavec je onda hodio u drugi razred gimnazija, kad se je Schmidt, u dobri čas po se i po njega, namjerio na njega: od onda je naš Franko, kad mu je god bilo lazno, kod Schmidta boravio pomažuć rediti njegove sbirke il čitajuć starcu prirodopisne knjige. Ovdje se je spoznao i s drugimi kranjskimi prirodoznanci, pak jim je tako omilio, da su ga i na svoje ekskurzije sobom povelj. U toj družbi je mladi Fran obišao veliki diel Kranjske, sve tražeć i kupeć bube, spuže i druge, imenito pod zemljom prebivajuće životinjice, čega radi je sve špilje,

sve poznavao, počevši od najmladje pa do najstarije: ova je bila liepo zelena, a na hrbtu je imala tri crvene pruge. Najprije se je oglasio mužki bas, a njemu je odgovarao tanak glas, činilo mi se je, da ga poznam. Njeko vrieme su si ovako odgovarale u podužih akordih; onda se sve stiša: al u tinji čas zagrmi sav chor, i njegovo kreketanje razliegalo se je daleko naokolo, a na moje neizkazano velje, al bome uz veliku srčbu moje matere. I po zimi, kad je moja krekećuća družba pod ledenom korom sanak snivala, znao sam se na mojemu moru neizmjerno ugodno zabavljati. Bila je ljuta zima, da je sve pucalo od ciča, a ja sam se sa susjedovim Andrićem — kad nije bilo matere kod kuće — po moru sklizao, da su sve iskre vrcale izpod podkovanih petnjakah. Oj mlako na vrtu, nikada te neću zaboraviti! Dani što sam jih uz tebe boravio, bili su najsretniji dnevi moga života.“

Komu tu nepada na um Schillerovo „Hoher Sinn liegt oft im Kinderspiel“. Ove nedužne i neznatne djetinjske igre usadile su Erjavcu u srce prvu klicu ljubavi k životinjam, koja se je poslije tako liepo razvila na diku našemu Franu, a na veliku korist njegovu narodu.

120

jame i ponore pretraživao. Kako mu je spomen na ovu
dobu života godila, opisao je s nedosežnim humorom u
„Črticah iz življenja in delovanja učenjaka Schnack-
schnepperleina.“ Tako je evo Erjavec svršiv gimnazijske
nauke izišao ne samo teoretični nego i praktični zoolog,
po imenu entomolog i malakolog, pak se te struke ni-
kada više nije ostavio.

Još druga jedna plemenita idea zavriežila se je bila
već u mladjahnom srcu, pa ga je pratila do crnoga
groba. Mislim ljubav k njegovomu za onda napuštenomu
slovenskomu narodu. Takva je ljubav doduše naravna,
ona se s čovjekom radja; al obično nedadu opako uz-
gajanje, strasti i sebičnost, da se takva prirodjena klica
razvije, već ju uguše kao sjeme, koje je palo u trnje.
I u Erjavcu je tinjala ta iskra već za djetinstva, a
planula je, dok je bio osmoškolac t. j. godine 1854.,
dakle upravo za vrieme Bachove germanizacije. Gimna-
zijalci su onda spremali nekakov svečani koncert; al
kateketa-nemškutar zabrani oštro pjevati ondje kakvu
slovensku pjesmu. Ova samovolja uzrujala je sve bolje
i svjestnije djake (medju njimi i Erjaveca), te su odlučili,
da se neće iznevjeriti svomu narodu, nego da će nasto-
jati o njegovu razvitku i napredku. Toga radi su se
svake nedjelje poslije podne sastajali i u slovenštini
vježbali, čitajuć svaki kakvu pjesmu ili člančić. što ga
je uz nedjelju sastavio. Što je kritika odobrila, to se
je onda prepisalo u posebnu knjigu, nazvanu „Vaje“
(vježbe). Iz ove neznatne klice niknuo je poslije časopis
„Slovenski glasnik“; u prvih 10 svezakah naći ćeš po-
najviše članke iz „Vajah“ izvadjene — očit dokaz, da
su se bili naši mladići posve ozbiljno posla prihvatili i
mnogo toga napisali, što je i poslije njeku cienu pri-
držalo.

121

Svršiv, kao što je spomenuto; gimnazijske nauke odluči posvetiti se učiteljskomu zvanju. Pokle mu je bila podieljena državna podpora od 300 for. na godinu, da se pripravi za realnoga učitelja (uprav onda počeli su u Austriji osnivati realke), otidje g. 1856. u Beč, gdje je slušao predavanja iz lučbe i prirodopisa. Ovdje je boravio po gotovu 4 godine vršeć marljivo djačke dužnosti; osobito je pomljivo učio prirodopis; lučba mu nije toliko prijala. Nego uz dužnosti djaka nije zanimario dužnosti rodoljuba. Jugoslavenski djaci bečkoga sveučilišta imali su onda posebno privatno „jugoslavensko družtvo“, a u svojih sastancih viećali su o napredku jugoslavenske narodnosti i knjige. Erjavec stupi takodjer u družtvo i odlikova se toliko svojom revnosti, da su ga njegovi drugovi do skora izabrali za predsjednika, koju čast je obnašao, dok je god u Beču boravio.

Godine 1859. dovršio je Erjavec svoje nauke na Bečkom sveučilištu i položio izpite za službu profesorsku na realci. Pokusnu godinu proveo je na realci u Gumpendorfu, a donekle i kao prefekt na Terezijanskoj akademiji. Al što će sada? U Cislajtaniji je onda još evietom evala germanizacija: Niemci su si ubili u glavu, da će ponjemčiti Slovence. Ondašnji ministarski savjetnik Kleeman izjavio je kategorički, da ni jedan Slovenac neće u svojoj domovini službe dobiti. Erjavec bi dašto najvolio bio u svoju otačbinu; a kad to nije moglo biti, zamoli učiteljsko mjesto na zagrebačkoj realci, pa ga i dobi. Uprav onda je bila opet zora pukla našemu ustavnomu i narodnomu životu, te se je opet u škole počeo uvoditi hrvatski jezik: prva je dakle briga bila našemu Franji, da nauči dobro hrvatski, što mu je do skora i za rukom pošlo; a druga mu je briga

122

bila, da prouči temeljito svoju novu domovinu. Toga radi je svakih praznikah po Hrvatskoj i Slavoniji putovao i za nekoliko godina obišao je te zemlje uzduž i poprieko, s jedne strane do Zemuna i Banjeluke, a s druge do Rieke i Šibenika, tako, da je on trojednu kraljevinu kud i kamo bolje poznavao od mnogih domaćih sinovah.¹ God 1867. putovao je u Pariz, a na povratku posjetio je Švajcarsku i Njemačku. Inače se je u Zagrebu osjećao kao kod svoje kuće, jer se je bio priučio hrvatskomu življenju, a budući temeljit učenjak, sviestan učitelj, ljubazan prijatelj i drug, te čovjek od karaktera, to je bio po svuda štovan. Za to je znao poslie kazivati, da je u Hrvatskoj 11 jako sretnih godinah proveo. Pak za što nije dakle ondje i ostao? Jer nije nikad zaboravio, da je Slovenac i da ima dužnosti prama svomu napuštenomu narodu. God. 1871. nastupilo je u Cislajtaniji vladu ministarstvo Hohenwartovo, pak su se svi Slovenci nadali, da će sad i pred njihova vrata sunašce doći. Zato je i Erjavec zamolio učiteljsko mjesto na realci u Slovenskoj Gorici, i dobiv ga preselio se odmah onamo. Gorica (Görz) je prisojna varošica, a okolica joj liepa i vinorodna; al se je naš Franjo prevario, kad se je nadao, da će mu ondje ogranuti sunce slovenske narodnosti. Hohenwartovo ministarstvo pade do skora, a š njim potonu Slovencem

¹ Na tih svojih putevih doživio je svašta. Tako na pr. g. 1864. ustavi ga u nekoj šumi na medji hrvatsko-dalmatinskoj zloglasni hajduk Skundrić; nu doznavši da nije „beamter“ nego učitelj, nezadade mu nikakva jada, već ga pusti, neka nastavi svoj put.

Drugi put su ga opet bili zaustavili seljaci kod Slovenske Gradiške, misleći, da je on kažnjenik, što je utekao iz ondašnje kaznione.

123

nada bolje budućnosti. U samoj Gorici niti nadje kakve
vesele prijateljske družbe, niti poznatih zemljakah, niti
kakvog slovenskog života. Po javnih mjestih gospodo-
vala je furlanština, drugovi su mu bili gotovo sami
Talijani, Tirolci i Niemci iz Češke. Naravna je stvar,
da se sve to nije svidjalo Erjavcu, koji je onamo došao
iz veseloga Zagreba, te je pred svojimi prijatelji više
puta požalio, što je otišao iz Zagreba. Al po nehari!

Nenalazeć u pofurlanjenoj Gorici nikakve duševne
naslade, utekao se je u krilo uviek liepe prirode. Nije
bilo prosta dana, da se nebi bio zaprtio torbom, pak
hajd na kršni Kras, u ravnu Furlaniju, il u vinorodnu
Vipavu. Al posljedak ovakvih putovanjah nije bio samo
prazan žep i prazna glava, kao što drugdje vidjamo;
već je on s puta obično donio više duševna dobitka
nego što je sobom ponio brašnenice. Evo što o tom
pripovieda njegov putni drug Fr. Levec: „Buduć da
sam više putah Erjavca pratio na njegovih izletih, imao
sam priliku potanko ga motrit i tako spoznati sve
mnogovrstne vrline toga po izbor čovjeka. Svaki njegov
putak imao je znanstvenu svrhu. Erjavec je hotio po-
znati svekoliko primorje u geoložkom, zemljopisnom i
prirodopisnom pogledu: toga radi je pretražio svaki
grmić, u svaku je rupu zavrrio, svako je blato prekapao.
Ovdje digao sitnoga puža, ondje uhvatio brzonoga kukca,
tu ubrao neznatan cvietak, tamo odbio komad kamena.
A sav ovaj posao nije ni malo smetao prijateljskomu
razgovoru: on je znao uviek šta novoga kazivati, jer
ga je zanimao ne samo javni život, osobito slovenskoga
naroda, nego i svaka politička i književna novina. Bu-
dući čovjek temeljita znanja nije ipak zanemario ni
krasoslovne plodove svih velikih literaturah, a slovenske
pjesnike je po gotovo na pamet znao. Osobito se pako

124

odlikovao tim, što je imao izobila one čudnovate stvari,
koja je imenito u socijalnom životu od velike važnosti,
a neimaju je više puta ni ljudi inače obrazovani — imao
je takt. Mnogo sam za svoga života sretao finih ljudih,
al malo jih poznao, s kojimi bi se dalo ugodnije diva-
niti nego s Erjavcem. Kad smo u večer iza poduljega
putovanja posjedali medju vesele Vipavce ili Kraševce
i kriepili se sladkom rebuljicom ili kraškim teranom:
oživio je Erjavčev humor i večer nam je u veselom
razgovoru ugodno minula. Za čudo je pako, kako je
zoolog Erjavec pomnjivo prisluškivao i na svaku be-
sjedu i frazu pazio. Više puta me je nogom gurnuo i
zapitao: „jeste li čuli?“ A ja bogme nisam više puta
ništa čuo, akoprem sam bio učitelj slovenskoga jezika;
Erjavec pako izvadi svoj dnevnik i zapisa novu rieč
ili frazu, što ju je čuo iz narodnih ustijuh. Tako je
nabrao onu neprecienjenu jezičnu gradju. koju je u
Ljetopisu slovenske Matice pod naslovom „iz putne
torbe“ na vidik iznosio, te njom slovenski rječnik tako
znatno obogatio“.

Erjavec se je bio u Gorici oženio, al mu ni s ote
strane nije sreća provala. Već sliedeće godine oboli
mu težko žena, a prije nego je ozdravila, stiže ju nova
nesreća. God. 1873. na 23. kolovoza obnoć podiže se
nad Goricom strašna oluja: grom udari u Erjavčevu
spavaonicu i bio bi jamačno obojicu ubio, da nije munja
žicom od zvonila bila od njih odvedena; nego strah,
koji je onda bolešljivu gospodju obuzeo, tako je hudo
djelovao, da se nije nigda više sasvim oporavila. Kako
se odavde razabira, nije Erjavec boravio najsretnije
dane u Gorici: pak što je onda tomu uzrok, da se je
godine 1875., bivši imenovan profesorom zoologije na
našem hrvatskom sveučilištu, na toj se časti zahvalio?
Svašta se je nagadjalo. Erjavec se je u svom službenom

125

očitovanju izjavio, da nemože te časti primiti poradi svojih obiteljskih odnošajah; nego prava je istina po svoj prilici ono, što je svomu prijatelju u privatnom pismu povjerio: da je tako uradio, što se nije u se uzdao, misleć, da nije dorasao sveučilišnoj učiteljskoj stolici. Biljeg je prave učenosti, da voli premalo držati do svoga znanja nego ga precjenjivati, imajuć na umu našu narodnu poslovicu, da čovjek do smrti uči, a još lud umre. Tako i Erjavec. Akoprem se je od mladosti, te kako, ponajviše zoologijom bavio: opet se je, poznavajuć ogromno njezino područje, ustručavao popeti se na najvišu učiteljsku stolicu te znanosti. Ova prevelika čednost služi mu na diku; ako mu i nije služila na korist. Njegovi prijatelji, koji su ga u dušu poznavali, bili su uvjereni, da bi on bio sveučilištu našemu na čast, i zato su vrlo žalili njegovu odluku. I jugoslovenska akademija uvažavajuć njegove književne zasluge izabrala ga je god. 1875. za svoga dopisujućega člana.

Erjavec je bio liep,¹ ovisok, krepak momak, bistrih duhovitih očijuh, ljubka pogleda; kad si ga gledao, bio bi se okladio, da će živiti sto godina. Drugčije mu je

¹ Ljepotu svoju valjda je baštinio od svoje matere, na glasu ljepotice. Ljubljančani stari sjećaju se još evo ove zgode. God. 1821., kad je bio u Ljubljani kongres evropejskih vladalacah, prala je Jelisava Bezljajeva (tako se je zvala Erjavčeva mati, dok je bila djevojka) rublje u Ljubljanici, koja teče kroz Ljubljanu. Svršivši posao umila si je lice i stala. „Sinu lice kao žarko sunce!“ U to prolažaše obalom ruski car Aleksander I., šećuć se sa svojim pobočnikom. Sagledavši ju car ustavi se i zadivi tolikoj ljepoti, pak izvadiv iz žepa svoj svileni rubac dobaci ga djevojci, neka si njim ubriše lice. Ona se nasmješi i obriše se; a stoprv poslije dozna od prolaznikah, tko joj je darovao maramu, pak ju je onda čuvala kao dragocjenu uspomenu.

126

usud usudio. Već godine 1885. počeo je nješto hiriti:
liečnik prijatelj, koji ga je pregledao, izjavi, da mu
pluća nisu u redu. Do skora mu i želudac odkaže
posluh. Pored svega toga nisu njegovi prijatelji ni malo
sumnjali, da će to sve proći; jer je bio Erjavec na
oko sve jednako čio i jak. Al na 12. siečnja g. 1887.,
pokle je sav dan sve do 9¹/₂ sata u večer pisao, pozli
mu oko pol noći iznenada, za 1 sat pade mu kaplja,
i on izpusti svoju plemenitu dušu. Glas o smrti ove
vrličine potresla je sve Slovence. Veličanstveni sprovod,
na koji je pohrlilo sa svih stranah Slovenije množtvo
rodoljubah, pokazao je, kako je bio pokojnik po svuda
štovan i ljubljen. A da to nije bilo samo izraz časovite
tuge, dokazom su zadušnice, koje su gorički Slovenci
još i ljetos za izpokoj duše Erjavčeve služiti dali.
Odmah po smrti njegovoj počelo se je skupljati priloge
za Erjavčevu zakladu, pak malo bio za dugo nebilo,
i sabra se liepa svotica od nekoliko tisuća for., što je
nov dokaz, kako je slovenski narod cieniti znao po-
kojnikove zasluge. A čim je Erjavec toliku narodnu
ljubav zavriedio?

Erjavčeva književna djelatnost.

Erjavec je smatrao dvoje zadaćom svoga života: služiti znanosti i služiti narodu. Obje ove dužnosti vršio je vjerno i sdušno sve do časa umrloga. Zoologija, a napose malakologija, bila mu je najveće omilje sve do njegove smrti. Al on se nije zadovoljio tim, da je što sam naučio, već je nastojao, da to i narod njegov nauči.

Prvi plod njegova učena pera bijaše hrvatska raz-
prava, koja je god. 1862. u programu zagrebačke realke
izašla, i to pod naslovom „O postanku i razvitku tra-
kavica“.

127

Dvie godine za tim priobćio je u „Književniku“ liepu
razpravu „o vlasicah ili trihinah“. XXXVI. knjiga
Rada ove akademije donila je znamenitu razpravu „Slavonija u malakoložnom pogledu“, plod mnogoljetnoga
iztraživanja i proučavanja. Svoje malakoložke sbirke
nakupljene po Hrvatskoj odstupio je bio Erjavec akademiku profesoru Brusini, koji je njihovom pomoći sastavio francesku razpravu i posvetio ju Erjavcu, uslied
šta je bio ovaj potonji imenovan dopisujućim članom
družtva „Société malacologique de la Belgique“.

Najviše je naš Franjo u inostranstvu na glas izišao
svojom znanstvenom razpravom: „Die malakologischen
Verhältnisse der gefürsteten Grafschaft Görz im österreichischen Küstenlande“, koja je god. 1877. izašla na
svjetlo u programu goričke realke. Erjavec je u njoj
opisao i razredio 111 vrstih mekušaca u Goričkoj dotle
nepoznatih. Zato su ga osobito njemački malakolozi u
velike hvalili, a Böttger u Frankfurtu na Odri prozvao
je njemu na čast jednoga spuža „Clausilia Erjaveci“.

Osim toga je Erjavec sastavio mnogo prirodopisnih
knjigah za slovenske škole, po imenu: „Prirodopis živalstva s podobami“. (Po Pokornom) 1864. III. izdanje
izašlo je 1881.

„Rudninoslovje ali mineralogija za nižje gimnazije in
realke“ (Po Fellöckeru). U Ljubljani 1867.

„Somatologija ali nauk o človeškem telesu.“ Za učiteljišča in višje učilnice (Po Voldřichu). Izdala „Slovenska matica“ u Ljubljani 1883.

„Prirodopis rudninstva ali mineralogija.“ V porabo
nižjim razredom gimnazije in realke. V Ljubljani 1883.

„Kemija po Schödlerjevi „Knjigi prirode“. (Izdala „Slovenska matica“ u Ljubljani 1870.).

128

„Živalstvo po Schödlerjevi „Knjigi prirode“ (Izdala „Slovenska matica“, u Ljubljani 1875.).

Ove su knjige ponajviše prevedene iz njemačkoga, al tako prevedene ili pravo govoreć pretočene, da bi rekao pročitav jih: to je original. U tom pogledu se nemože nijedna druga struka slovenskih školskih knjigah uzporediti s Erjavčevimi. Al ga je taj posao i puno truda stajao, osobito zato, što onda u slovenskih knjigah nije bilo još ni traga kakvoj znanstvenoj slovenskoj terminologiji. Erjavcu je trebalo istom sabirati znanstveno nazivlje za svoje struke. On je svoju zadaću dobro shvatio, pak je nastojao, što se je više moglo, stvoriti pravu narodnu terminologiju, a gdje to nije bilo moguće, uložio je sav svoj trud, da bude har sve prema duhu slovenskoga jezika.¹ Tim znanstvenim nazivljem puno je naš Franjo privriedio slovenskoj knjizi; nego opet nije mislio, da je tim već udovoljio svomu učiteljskomu zvanju, što je ono nekoliko mladićah izučio, već je on u sebi osjećao dužnost poučavati savkolik narod. Toga radi je nastojao one znanosti, kojimi se je bavio, priljubiti umnomu dohvatu slovenskoga puka i buditi u njem ljubav k prirodi i prirodoznanstvu. Mučan je posao osjeći, čim je Erjavec slovenskomu

¹ O tom pripovieda evo ovo Fr. Levec: „Gledao sam ga, kad je pisao god. 1872. svoj „Prirodopis živalstva“. Po tri dana, po sav tjedan znao je mozgati o kakvoj besjedi i razglabati ju na svaku ruku, da joj uhvati pravo slovensko lice. Pregledali smo obadva Cigalov, Vukov, Miklošićev rječnik; pa kad sve to nije pomoglo, došao je najposlie red na „ultima ratio“: pisao je za nju Levsteku u Ljubljane ili Šuleku u Zagreb. Zato neima nijedan školski predmet tako izvrstnih učilah, nijedna znanost tako dotjerane slovenske terminologije, kao što je ima zoologija mineralogia i somatologia.“

129

narodu više koristio, da li svojimi znanstvenimi ili svojimi popularnimi djeli. Plod njegova nastojanja oko pučke prosvjete bijahu: „Domače in tuje živali v podobah“, koje djelo je družtvo sv. Mohora od g. 1868. do 1873. u 5 svezakah izdalo; zatim „Naše škodljive živali v podobi i besedi“, što je takodjer o trošku istoga družtva od god. 1880—1883. na sviet izašlo. Oba ova djela pisana su tako izvrstno, da bi si hrvatski puk zadužio, tko bi jih na naš jezik pretočio.

Erjavec nije bio, kao što su mnogi specijaliste, koji se zavuku kao spuž u svoju kućicu, pak nevide na ovom svietu ništa drugo do priedmete svoje specijalne znanosti — odtuda onda ona nesnosna suhoparnost njihovih djelah. Erjavec je motrio pomnjivo svukoliku prirodu, po imenu i čovjeka, osobito pako Slovenca, kojega je bio za čudo proučio. Zato je i znao svoje pero onako priljubiti njegovoj pameti, ćudi i potrebi, kao što to zasvjedočuju osobito njegove razprave „Mrav“ i „Rak“, koje bi i samomu Brehmu na čast služile. U slovenskoj književnosti neima tomu premca; čovjek nezna, čemu da se više divi, ljubkomu humoru ili piščevoj vanrednoj spretnosti, kojom onako jednostavno i razgovietno razlaže štiocu najuzvišenije prirodne probleme. Želiti bi trebalo, da i drugi pisci, kad razpravljaju o kakvom znanstvenom predmetu, razpravu svoju tako udese, kao što je znao udesiti Erjavec; onda bi nestalo tužbe, da su slovenski (a bome više putah i hrvatski) pisci dosadni, kad većemu obćinstvu razlažu kakav znanstveni priedmet. Popularizovanje znanosti glavna je zadaća današnje prosvjete.

Oko te zadaće radio je naš Franjo osobito uspješno; al je zavriedio odlično mjesto i u slovenskoj beletristici, pa kad se navode imena najboljih slovenskih novelistah,

9

130

treba svakako spomenuti i Erjavca. On nije bio doduše
realista, à la Zola; u njegovih pripoviedkah nećeš ništa
frivolna naći: nu tim ćeš više naći zdrava nepokvarena
humora, a njegove prekrasne slike i epizode, crpene iz
potanka motrenja prirode, zadahle su njegovo pripo-
viedanje osobitom njekom milinom i ljepotom. koju ćeš
zaludu tražiti u drugih slovenskih novelistah, makar se
ovi drugčije odlikovali naprama Erjavcu.

Prvu svoju pripoviest pod naslovom „Veliki petek“
iznio je na sviet u „Novicah“ još prije 33 godine,
naime 1857. Iza toga je mal ne svake godine, pored
svojih znanstvenih djelah i razpravah, napisao i po
koju pripoviedku. Ponajviše hvale stekle su dvie omla-
dini i puku namienjene a od družtva sv. Mohora na
sviet izdane, po imenu „Hudo brezdno“ i „Ni vse zlato,
kar se sveti“; zatim „Huzarji na Polici“ itd. Ovdje mi
još valja spomenuti njegove putopise, pune humora i
bezazlene ironije. Nekoji od njih su pravi biser slovenske
knjige. Slovenska matica je sve vrstnije Erjavčeve za-
bavne radnje izdala u 2 svezka upravo ljetos u svojoj
„zabavnoj knjižnici“ pod naslovom „Erjavčevi izbrani
spisi.“

Ovdje neima mjesta za potanko pretresivanje svih
plodovah Erjavčeva pera; zadovoljit ću se obćom ka-
rakteristikom Erjavčeva umnoga rada, kako ju je na-
crtalo vješto pero njegova druga Fr. Levca. „Erjavec
nam je napisao odugačku povorku učenih prirodopisnih
razpravah; sastavio množinu školskih knjigah; nabrao
obilje jezikoslovna jaklena zrnja; njegove pripoviedke
i novele uvrštene su medju najbolje, što jih imaju Slo-
venci; u humoreskah i putopisih nije ga do sada ni-
jedan slovenski pisac dostigao, a kamo li prestigao; sa
svojom knjigom „Domače in tuje živali“, u kojoj je

131

ženijalno i samotvorno prirodopis pučkomu umu pri-
ljubljen, podao je Slovencem pravu zlatnu knjigu. U
obče može se kazati, da nije bilo u Sloveniji popular-
nijega pisca nego što je bio Erjavec. Njegov način pi-
sanja ugadjao je jednako i svećenikom i svjetovnjakom;
učenjak i učenik, seljaci i gospoda čitahu s istom na-
sladom njegova djela; duhovitoj gospodični u gospod-
skom salonu i priprostoj deklici u zadnjoj pogorskoj
kolibi jednako idu u volju njegovi spisi. Erjavec je bio
jedan od onih riedkih pisakah, koji umiju pisati za sav
narod, a ne samo za pojedine njegove razrede. Na istoj
školskoj djeci mogao si zapaziti, kako joj se razvedrilo
lice od veselja, kad je dospjela u čitanci na kakov
članak od Erjavca. A pamtiti treba, da u njegovih
spisih neima nikakvih neslanih šalah, nikakvih frivolnih
prizorah, dapače neima niti jedne besjede, koja bi sa-
blažnjavala u moralnom pogledu. Njegovo pero je bilo
čisto. Njegovi spisi su vjeran odsjev njegove pleme-
nite duše.“

Do sad sam govorio o razpravah i djelih, što jih je
Erjavec spisao; al tim još nije izcrpena njegova knji-
ževna djelatnost: on je bio vrlo marljiv dopisnik „Slo-
venskoga naroda“ i „Soče“; on je sastavio prirodopisnu
terminologiju za slovenski rječnik profesora Pleteršnika;
išao je na ruku profesoru Čebularu, kad je pisao fiziku;
pomagao je profesora Funtka kod njegova „Zlatoroga“;
profesora Glovackoga kod njegove flore; Kramara, kad
je pisao „Kmetijsko berilo“, pak i mene, dok je još
bio u Zagrebu, kod ustanovljivanja zooložke termino-
logije za moj „rječnik znanstvenoga nazivlja“.

Povrh svega toga je Erjavec pripravljao za tisak jošt
i „Malakologične razmere grofije isterske“ i „Zoologične
crtice s kvarnerskih otokov“, napokon je posljednjih

*

132

godinah osobito pomnjiyo proučavao sladkovodne ribe
Slovenije. A koliko bi on toga jošte bio napisao, da
mu je bilo sudjeno poživiti; nego smrt ga zateče u
najvećem naponu.

Sada će svatko razumjeti, zašto su, ne samo svi slo-
venski rodoljubi, nego i svi prijatelji slovenskoga naroda
tako tužno zakukali na glas, da je nemila smrt onako
naprečac prekinula uspješni rad plemenita rodoljuba;
jer i za slovensku knjigu valjaju rieči svetoga pisma:
žetva je obilna, al radnikah malo i premalo. B. Š.

IV.

Dr. JOSIP PANČIĆ.

Prirodne znanosti su na slavenskom jugu štono rieč
u povoju; a nije čudo, kad se može kazati, da su se
tek prije jedno 40 godinah rodile. Jedan od onih riedkih
našinacah, koji su oko toga nježnoga novorodjenčeta
osobitom pomnjom nastojali, te ljubav prema njemu u
hrvatsko-srbskom narodu svim žarom plemenita zanosa
budili, bijaše dr. Josip Pančič, predsjednik kraljevske
srbske akademije znanostih i umjetnostih. Ako je već
ovo dovoljan razlog, da se tako zaslužnoga naučnjaka
ovdje sjetimo: mi smo za to jošt i napose ovlašteni,
jer je Pančič bio hrvatske gore list, a naše akademije
član. Prosto mi dakle bilo u kratko nagoviestiti, koliko
je privriedio i znanosti i narodu svomu.

Josip, ili kako se je u Srbiji zvao, Josif Pančić rođio
se je 17. travnja 1814. u Bribiru, pravo govoreć u selu
Ugrinu, spadajućem na župu bribirsku. Otac Pavao bio
je siromašni seljak, koji nebi bio mogao školati djece;

133

srećom je imao brata Grgura, župnika i arcidjakona u Gospiću, čovjeka plemenita srca, koji oba njegova sina, Matu i Josipa, od malenih noguh kod sebe odhranjivao i u školu pošiljao.¹ Buduć da se je ondje sve njemački učilo, pripravljaše jih sam za gimnazij, gdje se je opet sve latinski predavalo. Mate otidje poslije u svećenike i umre kao župnik u Pazarištu. Osim ove dvojice sinovah imao je Pavao jošt i dvie kćeri, od kojih jedna, Jela, kao udova starica od 78 godinah jošt i sada živi u Bribiru i dobro se spominje svoga brata Josipa od svoga djetinjstva; nu poslije ga je slabo vidjala, a pokle je bio dospio u Srbiju, kao da je zaboravio na svoj rod, te mu u Bribiru nebijaše traga ni glasa. I kuća, u kojoj se je rodio, propala je, te se od nje dan danas vide samo podrtine. Nego Pančićah ima i sada dosta u Bribiru i oko njega, ponajviše seljakah.²

Kao što je spomenuto, otišao je naš Josip iz Gospića u gimnazij, i to na Rieku, kamo je god. 1824. prispio i u prvi razred primljen bio. Gimnazij riečki imao je onda 6 razredah; dokazom gimnazijskih zapisnikah izučio je Pančić svih 6 razredah na Rieci i to s dobrim uspjehom, jer je bio izmedju jedno 30 učenikah uviek četvrti ili peti.³ Na Rieci je naučio onda i talijanski,

¹ Kako je taj stric svoga sinovca Josipa ljubio, toga se je ovaj za života svoga zahvalno sjećao: u 8. godini svoje dobe bio je težko obolio, da se je mislilo, neće preboljeti, te je dobri stric tri dana nad njim plakao. Zato je i Josip svoga strica kao svetca do smrti štovao.

² Podatke o porodici Pančićah dobio sam od g. akademika Brusine, koji jih je na licu mjesta nabavio, jer se je spremao, da će pisati nekrolog Pančićev, al nije dospio.

³ G. Krsnik, ravnatelj riečkoga gimnazija, bio je tako ljubezan i potražio ove podatke u gimnazijskih spisih.

134

a znanje toga jezika dobro mu je poslije došlo, već i
zato, jer mu je olakotilo učenje francezkoga jezika.

Svršiv ovako gimnazijske nauke pošao je naš Pančić
u Zagreb, kamo je godine 1830. stigao. Tu je onda
bila „regia academia scientiarium“, sastojeća se iz dva
odjela, mudroslovnoga i pravoslovnoga. P. je slušao
predavanja onoga prvoga i boravio je toga radi 2 god.
u Zagrebu; nu čini se, da nije s nikim baš osobito
prijateljevao, niti je sve do novije dobe s ikim dopisivao,
a nit u Zagreb dolazio.¹ Nije čudo; Zagreb je onda
čamio u duševnome mraku; stoprv tri godine poslje
Pančićeva odlazka puče i Hrvatskoj zora duševnoga
prieporoda.

Akoprem su na toj zagrebačkoj akademiji prirodni
nauci za onda dosta slabo zastupani bili;² opet mu je,
osobito prirodopis, tako bio omilio, da je nakanio sa-
svime mu se posvetiti. Al kako da izvede svoju odluku?
Posebnih prirodnjakah nije onda kod nas bilo (osim
biljara kanonika Hosta): tko se je želio prirodi posve-
titi, a nije bio bogataš, morao je učiti ljekarstvo, da
uz ljekarsku praksu pripadom iztražuje prirodu. Tako
uradi i P. Buduć da je do sada sve nauke učio u la-

¹ Zagrebačka akademija izdavala je svake godine „Clas-
sificatio auditorum juris et philosophiae“, u kojoj je bio
podpun imenik svih slušalacab. Želeć doznati, koje godine
je Pančić u Zagrebu boravio, potražio sam te klasifikacije
u našoj sveučilišnoj knjižnici i u razredbi za godine 183¹/₂
zbilja našao Josipa Panchicha medju slušaoci mudroslovja
II. godine (klasifikacije za g. 183⁰/₁ neima), i to iz nauka
vjere (katol.) medju odličnici, a iz ostalih u prvom razredu.
Nekoji od njegovih ondašnjih drugovah žive jošt i danas
u Zagrebu, kao što n. pr. odvjetnik Ostoić, kanonik Tallian.

² Gl. moju razpravu: „Naš napredak u prirodnih zna-
nostih za minulih 50 godinah (Rad XCVI.).

135

tinskom jeziku, otidje u Peštu, gdje se je onda na sve-
učilištu takodjer sve latinski predavalo. Ovdje je ostao
do god. 1842., kadno steče doktorsku lovoriku. S inau-
guralnom razpravom o razkladu bilja (taxionomia bo-
tanica), stupi P. na književno polje, na kojem je onda
preko 40 godinah tako uspješno radio.

Njeko vrieme je onda još ostao u Budimu prouča-
vajuć floru budim-peštanske okoline; al do skora pri-
hvati ponudu, ter otidje u Banat, da uči djecu u Ruks-
bergu (gdje je bio Hoffmannov rudnik), pak uz to se
je opet bavio botanikom, što mu je poslije dobro došlo,
kao što ćemo malo niže vidjeti.

Peštansko sveučilište bilo je tada slabo uredjeno, a
osobito su bile ondje slabo zastupane prirodne znanosti.
To je osjetio i naš Pančić, zato vjeran svojoj prvobitnoj
nakani, da se posveti prirodoznanstvu, nakani otići u
Beč, gdje je tada učio glasoviti botanik dr. Endlicher.
Toga radi zaputi k svomu stricu Grguru u Gospić,
da zamoli dalnju podporu i uzput posjeti svoga brata
Matu.

Da nije u Beču vrieme u zalud tratio, to je svojimi
potonjimi djeli dokazao. Prirodopis, po imenu pako
botaniku, izučio je temeljito: al što sada? — Srećom
svojom poznao se je bio u Beču s Vukom Karadžićem,
koji ga naputi, neka otidje u Srbiju, i preporuči ga u
osobitom pismu svomu prijatelju dru. Jovanu Stejiću, on-
dašnjemu načelniku zdravstva u Biogradu. S tim pismom
krene god. 1846. P. u Srbiju i podnese molbenicu za
okružnoga liečnika. P. čeka te čeka; al zaludu, braš-
nenica njegova ide sve na manje, a odgovora na mol-
benicu neima, nekmoli službe. Svatko će se domišljati,
kako se je naš Pančić zabrinuo, neznajući kud kamo.
Srećom je za njega doznao knežev predstavnik i po-

136

pečitelj inostranih djelah Avram Petroniević, koji je imao staklaru u okrugu jagodinskom, a u radnike te njegove tvornice udari njekakva pošast. On zamoli Pančića, da otidje onamo, dok nedobije službe, nebi li zlu na put stao. P. se odazva pozivu, pak mu zbilja za rukom podje, pošlicu zavarčiti, ter udesiti tako stvari, da su radnici po sada zdraviji bili. Tako se je i ovdje potvrdila ona naša: „nemože jednomu da svane, dokle se drugomu nesmrkne.“ Tu ga zateče god. 1847. mje-seca siečnja dekret, kojim bi postavljen za liečnika u okrugu jagodinskom; al već na izmaku iste godine premješten bi u Kragujevac za okružnoga liečnika. Od sada je P. svom dušom prionuo za Srbiju, te je novoj svojoj domovini preko 40 godinah, to jest do svoje smrti sve svoje sile posvečivao.

I do sada bio se je P. bavio biljarstvom (koja znanost mu je bila osobito omiljela), te je marljivo izpitivao floru svoga okružja; al prava njegova srbska književna djelatnost počimlje god. 1853., kadno je bio postavljen za profesora na beogradskom liceju (iz kojega se je razvila „velika škola“). Pomenute godine otvoren je u tom liceju jestastveno-tehnički odjel, a Pančiću bi povjerena obuka u prirodopisu, zemljoslovju i ratarstvu (agronomiji). Silan ga je tu posao zatekao; jer nije bilo primjerenih školskih knjigah, već jih je trebalo koje sastavljati, koje prevoditi. A to je bio za onda vrlo mučan trud, buduć da se je potrebito nazivlje istom počelo sabirati i ustanovljivati. Vuk Marinković bio je, istina, već godine 1851. na sviet izdao „Jestestvenu povestnicu“ (prema njemačkomu „Naturgeschichte“) t. j. prirodopis; al ta knjiga nije bila prema napredku te znanosti. Već odavde razabiramo, da je P. imao osobito prve godine pune šake posla sa školskimi knjigami; a

137

taj je posao bio po njega tim mučniji, što je u školah sve
na tudjem jeziku bio učio, tako da je jedva i čno koju
rieč u materinskom jeziku, a sad mu trebaše u njem
pisati znanstvene knjige. Nije čudo dakle, što se prvih
godinah učiteljevanja na književnom polju nije pojavio.

U tome mu je smetala i sdušnost, kojom je svoje
učiteljske dužnosti vršio. Evo što o tom piše „prosvetni
glasnik“ (službeni list kr. srbskoga ministarstva za pro-
setu i crkvene poslove 1888. str. III): „Pančić nije
svoje djake učio samo u učionici. Sam neumoran putnik,
koji je Srbiju obišao uzduž i unakrst mnogo puta, on
se starao, da kolikogod više može i svoje djake svuda
sobom povede, da im pokaže, gdje koja biljka raste,
u kojoj reci i rečici koja riba živi, gde se vidjaju naj-
redje tice, gde je kakvo stenje i kamenje; da ih vodi
po ravnicama, da se s njima penje na veća i najveća
brda; da s njima prodje kroz šume, gajeve i dubrave,
da se s njima spušta u pećine, da im pokaže bare i
jezera. Došavši u licej god. 1853., on već godine 1856.
izradjuje kod vlade, da o državnom trošku može voditi
svoje učenike po Srbiji. Njega sama ne zateče ni jedan
školski odmor u Beogradu. Na Kopaoniku je bio 16
puta, a poslednji put, 1886. godine, reče: „Mislio sam
potpuno proučiti Kopaonik, pa eto, ne stigoh: na vama,
braćo, ostaje, da dovršite, što ja započeh.“¹ Doista krasna

¹ Da ova hvala nije prevršena, potvrdjuju rieči njegova
njegdašnjega učenika dra. Vladana Gjorgjevića, što jih je
jizustio u sabornoj crkvi na opielu: „U ono doba, kada je
najviša srbska škola, lyceum, poklanjala gotovo izključivo
svoju pažnju obrazovanju pravnika, ti si, učitelju dragi,
prvi počeo da nas učiš sricati i čitati u veličanstvenoj
knjizi prirode, ti si nas vodio po ovoj lepoj zemlji srpskoj,
da nam pokažeš svaki grad i svako selo, svaku reku i

138

učitelja, koji je zavriedio, da se u njega ugledaju i
njegovi mladji drugovi!

Prvi književni plod Pančičevih putovanjah izadje na
vidik god. 1856., naime popis srbskoga samonika očita
cvieta (Verzeichniss der in Serbien wild wachsenden
Phanerogamen). Gdje je doznao, dodao je i srbsko ime,
druga narodna imena izvadio je iz Vukova rječnika.

Po sada je gotovo svake godine iztekla iz Pančičeva
pera po koja razprava, dragocjen prilog za naučnu
blagajnicu, a podjedno prilog boljemu poznavanju Srbije.
Tako je godine 1858. puno boravio u srednjoj Srbiji,
gdje ima mnogo serpentinah, pak eto već sliedećega
ljeta izadje na svjetlo popis bilja na serpentinskih stienah
srednje Srbije rastućega.

Godine 1860. zašao je u sjevero-iztočni Banat, a plod
toga putovanja bijaše razprava o ondašnjih zanimljivih
mahovih (Moosflora).

svaku planinu, da nam pokažeš sve bogatstvo srpske flore
i faune i sve rudno blago Srbije. Pošto si nas poznao sa
utrobom srpske zemlje u dnu njenih rudnika i veličanstvenih
pešterah, pošto si nas poznao sa svakim cvetom i svakim
kamičkom na njoj, izveo si nas na vrh Rtnja i Kopaonika,
da sa tih veličanstvenih visovah pogledamo na celinu svega
toga, što si nam pre u detalju pokazao. I tada su naša
mlada srca prvi put osetila, kakva je slast ljubiti svoju
otačbinu, jer se samo ono ljubiti može, što se dobro zna.
Ali ti se nisi ograničio na to, da nas naučiš ljubiti svoju
užu otačbinu: ti si nas vodio i na Gramadu, da nam otuda
pokažeš bela kubeta niške crkve, koja nam onda beše vrlo
daleko; sa suvog Rudišta na Kopaoniku pokazao si nam,
da naša otačbina nije samo tadašnja kneževina Srbija, da
se ona prostire i preko Durmitora i Lovćena do pitomog
primorja na Sinjem moru, i preko Šar-planine i preko
Vitoša. Učio si nas, da ljubimo i našu veliku srpsku
otačbinu.“

139

Putujuć po Srbiji i sabirajuć bilje naišao je na mnogu
biljku, koja nije bila opisana u nijednom botaničkom
djelu. Kako je bio sdušan učenjak, nije takve biljke
naprosto bacio kao tobožnji „lusus naturae", a niti jih
je lakoumno za nove vrsti proglasio, već je svoje bi-
lježke saobćio čuvenomu onda biljaru Robertu Visianiu,
dalmatinskomu zemljaku (Šibenčaninu), a profesoru bo-
tanike u Padovi. Plod te znanstvene zadruge bijahu tri
svezka, u kojih je opisano i naslikano riedko ili sasvim
nepoznato u Srbiji rastuće bilje (u svakom svezku po
desetak [decas] bilja). I. je svezak ugledao svjetlo go-
dine 1862., II. 1866., III. 1870. Prema predgovoru
nije tim bilo djelo završeno, već se je namjeravalo i
više toga štampati, a djelo kratkim opisom Srbije za-
vršiti; neznam, o čem je taj posao zapeo, te nije više
od 3 svezka žalibože izašlo,¹ i tako je djelo ostalo
krnjavo.

Akoprem je P. najvolio botaniku, te je svagdje što
se može marljivije iztraživao Cvjetanu; zato ipak nije
napustio i ostale struke prirodnoga bogatstva, već je
sve bodrim okom motrio, štogod mu se je nadalo. I
upravo tim se P. vrlo odlikuje, što nije ostao jednostran
izpitivalac prirode, koji u njezina otajstva nikada ne-
može onako proniknuti, kao što čovjek, kojega svako-
lika priroda jednako zanima.

¹ Evo riečih predgovora: „Decadum agmen claudet ca-
talogus plantarum Serbiae et brevis expositio topographica
regionis hujus, praesertim respectu habito ad ejusdem ve-
getationis indolem, distributionem ac differentias cum floris
conterminis, ut clarius pateat, in quo flora serbica cum illis
conveniat, in quo discrepet, ut peculiaris ejusdem typus
notaeque ipsi propriae protinus eruantur.”

Kako se odavde razabira, velika je šteta po znanost,
što djelo nije sasvim izradjeno.

140

Putujuć uz rieke srbske opazi, kako su neobično
bogate razne vrsti ribom: nepočasiv časa stane i njih
izpitivati, kùpiti, opisivati, razredjivati, te god. 1860.
izadje na vidik njegova monografija: „Ribe u Srbiji"
(Pisces Serbiae). Ova je radnja vrlo znamenita i za-
nimljiva; nije to samo kakav suhoparan opis srbskih
ribah, nego prostrana razprava, koja ribe sa svake strane
smatra. Ona razlaže korist i raznovrstnu porabu ribe,
uči ju razpoznavati, razredjivati i hvatati, pak da se
sve što bolje razumieva, tumači riboslovno nazivlje i
dodaje ime ne samo latinsko-njemačko, nego i rusko,
poljsko, češko i srbsko (ako je zanj doznao). Pisac je
svoju razpravu osnovao na djelu Heckela i Knera (Die
Süsswasserfische der österr. Monarchie), al napose ozna-
čuje ribe, koje su u Srbiji do sada nadjene. — Samo
se kaže, da to djelo nije podpuno, savršeno; jer ako
je mučno pokupiti sve bilje jedne okolice, te se tomu
hoće puno vremena i truda: još je mučniji posao sabi-
ranje ribah, koje se u vodi kriju. Zato kaže i sam
pisac: „nadam se, da će mladji iztraživaoci pomoću
ovdje predloženog načina moći naše ribe i bolje pro-
učiti, te dopuniti one praznine, koje sam ja jedan
morao ostaviti, ter izpraviti, gde sam nehotice pogrešio
(str. 502).“

Kako je Pančiću nova domovina k srcu bila prirasla,
i kako je na svaku ruku o njezinu boljku nastojao, to
pokaza svojimi razpravami o živom piesku i o šafranu,
koje su bile godine 1863. i 1865. na svjetlo izdane.

Putujuć Podunavljem naidje P. na velike pješčare,
zastrte pustim sitnim pieskom, koji, budući postao od
bjelutka (quarz), bieli se iz daleka kao kakvo bielo
more, mirno na tišini; al kad vjetar dune, uzvitla se
piesak, te misliš, more se talasa. Zato ga je narod vrlo

141

poetički prozvao „živim pieskom“, (Niemci misle od
prilike isto govoreć: „Flugsand“). Samo se kaže, da je
takva pješčara pukla pustoš, na kojoj ništa neraste.
Gdješto je taj piesak primjesom gline ili s drugih raz-
logah (na pr. blizu kakve šume, ograde itd.) ponješto
na površju utvrdjen, i osobitom vegetacijom pokriven;
al za sušne godine zna i njega vjetar razkinuti i raz-
mrviti, ter onda od njega za malo vremena čitave hu-
move nagomila, da ih za čas na obližnja rodna polja
raznese. To i jeste najveće zlo, što se ovako te ne-
plodne pješćare svejednako dalje šire, pa baš i plodna
polja u pustoš pretvaraju, zastrvši je neplodnim pieskom.
Isto se je zapazilo i na pješčarah ugarskih, po imenu
banatskih, koje su samo Dunavom od srbskih razstav-
ljene. Srbski živi pjeskovi zapremaju do 4600 hektarah.

Koliko je svieta onuda prošlo, svatko je vidio i po-
žalio onu pustoš, pak išao dalje; dok nedodje i P. Al
ovaj nesleže takodjer ramenima, nego stade iztraživati
uzrok zlu i mozgati, kako bi mu se doskočilo. Rezultat
toga razmišljanja nalazimo u pomenutoj razpravi „živi
pesak u Srbiji.“ U njoj se opisuje potanko postanak
živoga pieska, bilje koje na njem gdješto raste i način,
kako bi se mogle sve te pješčare malo po malo vege-
tacijom zastrti i tako narodu korist davati.

S istoga razloga napisao je Pančić i svoju razpravu
o šafranu. Još dok je bio u Beču, opazio je za bota-
ničkih ekskurzijah, kako su u okolini (po imenu kod
Klosterneuburga, St. Pöltena itd.), čitave poljane ša-
franom zasadjene, a propitujuć zašto ga sviet sadi,
doznao je, da zato, jer jedan put bolje plaća trud nego
ikoje drugo žito. To je Pančić dobro upetio, pak došav
u Srbiju i videć, kako je ondje skup šafran (lot po
2 for.) i kako ima po Srbiji dosta shodnih mjestah za

142

njegovu kulturu evo ga, gdje piše prostranu razpravu o šafranu, u kojoj ga potanko opisuje, ime mu tumači (arapska rieč zaafran), uporabu razlaže i u gajenje upućuje. Al Pančić je upetio, da „verba volant, exempla trahunt“: toga radi je nabavio šafranova sjemena, pa je godine i godine na svom vrtu u Biogradu šafran sadio, da drugim u tom poslu prednjači, nebi li se u njega ugledali.

Uz ove obće koristne podhvate nije Pančić zanemario svojih učiteljskih dužnostih; nemislim *propisanu* dužnost neposredne obuke, kojom se toliki njegovi drugovi zadovoljuju: nego dužnost posrednu, dužnost duševnosti, naime, briga za napredak učenikah izvan školskih satih. Uprav u tom pogledu bio je Pančić svim za izgled, videć, da njegovi učenici neimaju potrebitih za pravi napredak knjigah, pretoči godine 1866. Zoologiju Milne-Edwardsa; sliedeće godine Mineralogiju po Neumanu, a napokon i Schleidenovu botaniku. Za nauk o ratarstvu, što ga je 15 godinah u velikoj školi predavao, nije dospio da ga štampa, već ga je ostavio u rukopisu.

Ovo priredjivanje školskih knjigah bijaše osobito zato mučno, što je trebalo za svaku knjigu ustanovljivati znanstveno nazivlje, a to nije bome lak posao za prirodopisca, jer njemu treba tušta i tama riečih, za koje svakdanji govor nezna. U botanici prihvatio je Pančić ponajviše terminologiju, koju sam ja bio u svom „Biljarstvu“ još godine 1856. predložio; al ne sasvim, nego je koješta promienio, nešto na bolje, a nešto bome i na gore. Tako n. pr. ja sam prozvao *corymbus* vršika, P. bolje, gronja; ja *pappus* kunadra P. bolje pernica, a kunadra mu je posve pravo *flocceus*. Ja *vagina* tok P. bolje rukavac, ja sjemenka (*Samenkorn*), P. kraće a dobro sjemka (*semka*), ja sešarnjaci *conifterae*) P. bolje četinari itd.

143.

Al svega, što je Pančić u mom nazivlju promienio, ne-
mogu odobriti. Tako na pr. njemu je corolla (Blumen-
krane) krunica. Al ovo je puki prievod latinskoga, pak
ova rieč neoznačuje dovoljno ono, što biljar razumieva
po corolla; k tomu krunica znači u Hrvatah i čislo.
Zato sam ja prihvatio vjenčić (prema ruskomu вѣнчикѣ),
a poslije sam našao, da je i stari Jambrešić bio onako
prozvao tu stvar (venčec) i noviji Stulić (vjenčac). —
Calyx (Blumenkelch) je Pančiću čaša; al to je upravo
smiešno, kad čovjek gleda maljušni calyx na pr. od
ljubičice, kaline itd. Zato sam usvojio rusku čaška. —
Bulbus (Zwiebel) je Pančiću čeno, al to je u istinu
bulbillus to jest jedan diel luka na pr. češnjaka (bieloga
luka). Ja sam prozvao bulbus lukovicom; a lukovica
od češnjaka sastavljena je od više čenah ili česanah. —
Tuber (Knollen) zove Pančić krtola; al to je tudjinka
(Kartoffel) i znači u Crnoj gori korun (krumpir); ja
sam se poslužio praslavenskom rieči gomolj (gl. Stulića
i akad. rječnik). — Ja sam prozvao umbella narodnom
rieči štita, a Pančić ambrel; meni je species = vrst,
a Pančiću fela itd. Rieči cvieće i cviet nerazlikuje
pravo Pančić; on n. pr. piše cvieće kupusa, a cviet
mu je flosculus. Narodu je cvieće ono što Niemci kažu
Blumen (flores); cviet je Blüte (flos), a cvietak je ein
Blütchen (flosculus). Još bi se toga dalo puno navesti iz
terminologije botaničke i zooložke, što nevalja; al tomu
ovdje neima mjesta. Ono malo sam pako zato spomenuo,
da mi se ne prigovara, kao da sam udario u talambas
puke Pančićeve hvale, te nevidim, da je i on kadšto
posrnuo.

Što sam do sada naveo od Pančičevih biljarskih
spisah, sve je to bilo, rek bi, samo priprema za njegove

144

dvie najznamenitije radnje, mislim floru okoline beo-
gradske i floru Srbije. „Flora u okolini beogradskoj“
ugledala je prvi put svjetlo godine 1865. Djelo je svake
hvale vriedno, prava uputa za početnike-biljare. Da jim
se spoznavanje bilja olakoti, ima u pristupu naputak,
kako da se tom knjigom služe. Za tim sliedi kratak
opis svih dielovah biljke, koje treba dobro da upeti,
tko hoće uspješno knjigu da upotrebi. Iza toga čita se
tako zvani biljarski ključ, pak onda opis pojedinih ro-
dovah i vrstih. Za laglju uporabu dodan je terminolo-
gijski rječnik, srbska imena opisana bilja i kazalo.
Kako se odavle razabira, knjiga je udešena za prak-
tičnu porabu i da je svoju svrhu postigla, dokaz je
očiti razprodaja knjige: toliko se je razpačalo, da je
lani peti put preštampana. Doista će to biti jedina
srbsko-hrvatska znanstvena knjiga, koju je tako sjajan
uspjeh zapao! — Hrvatska knjiga neima do sada žali-
bože slična djela; neimamo opisa Cvjetane zagrebačke,
koja je raznovrstnim biljem vrlo bogata, buduć da tu
ima svake ruke zemljišta: gore, šume, ravnice, poriečja,
a donjekle i močvare. Pak uprav ovakve lokalne flore
najbolje su sredstvo za spoznavanje bilja; jer kao što
će se putnik lakše iznaći u kakvom gaju nego u ve-
likoj šumi, isto tako će i početnik-biljar prije razpoznati
kakvu biljku rastuću, recimo, oko Zagreba, u zagre-
bačkoj flori, nego da ju mora izpitivati pomoću obćega
biljarstva. Uzgred ću spomenuti, da Pančić ove rieči
nikada neupotrebljava, nego sve samo botanika i bota-
ničar; akoprem imamo posve narodnu rieč „biljarica“
t. j. žena, koja poznaje i bere bilje (Pflanzenkennerin).¹

¹ U mene je biljarica majka,
Svakomu me naučila bilju.

Nar. pjesma.

145

Ta je rieč izvedena očevidno od rieči „biljar“, a ova od „bilje“, kao što je postalo gospodarica od gospodar, a ovo i gospodariti, gospodarstvo od gospod.¹

Najznamenitije Pančićeva djelo je njegova „flora kneževine Srbije“ (flora principatus Serbiae), koja je godine 1874. svjetlo ugledala. Kao što Pančić u pristupu sam kazuje, radio je na tom djelu punih 28 godinah, a to će mu svatko povjerovati, tko je ikad pokušao kupiti i sušiti bilje, on bo zna, kako je to spor i mučan posao. Pančić nabraja potanko svoja putovanja po Srbiji za toga razdoblja, da se vidi, što je sasvim u tom pogledu proučeno, a što još nije.² Akoprem je svake godine i po dva tri puta u koju srbsku okolicu zaputio, ipak si nije ubio u glavu, da je sve pretražio, nego, kao što je bio čedan i pravi naprednjak, piše: „da sam na izradu ovoga djela i većeg truda i dužeg vremena obratio, nebih mogao da se nadam, da će biti savršeno, a to s toga, što ima još mnogo krajeva u Srbiji, koje nisam mogao svestrano i u svako godišnje doba da obidjem, i što nauka o podeli (razredbi) i karakterisanju bilja neprestance napred koraca. Već za kratko vreme štampanja ove flore morao sam da se uverim, da je prema najnovijim doznavanjima mnogo šta u knjizi nedovoljno obilježene, gdekoje sa svoga mesta skrenuto, po nešto izostavljeno — da knjiga potrebuje svakojakih izpravaka i dopunâ.“

¹ Rieči bilje, biljka dolaze od koriena bil ž. (crkv. slav. быль, ruski быль, češ. polj. bylina).

² On piše naročito: „Da bi potonji radenici na polju domaće flore mogli da znaju, koji su krajevi naše zemlje bolje, koji slabije izpitani, te da bi mogli delo da ispravljaju i dopunjavaju, mislio sam, da će biti od koristi, ako ovde potanko naznačim sva mesta, kroz koja sam u mnogobrojnim putovima svojim i u koje vreme prošao.

10

146

Flora Srbije bijaše sve do Pančića znanstven parlog.
Istina, da je već prije njega Frivaldsky (u „Magyar
tudós társaság évkönyvei 1834., i u „Flori“ Regensburg
1835. i 1836.), zatim Grisebach (u svom izvrstnom
djelu Spicilegium florae Rumenicae et Bithynicae",
1844), napokon Ami Boué (u svom djelu „La Turquie
d' Europe“ 1845.) koje šta uzgred napomenuo i gdje
koje znamenitije biljke poimence naveo; al sve je to
ništa prema Pančićevu trudu i poslu.¹ Pančić je ono,
što su njegovi predteče zapisali, upotrebio doduše, al
vrlo oprezno. jer samo to uvrsti u svoje djelo, što je
sâm našao, a one je biljke izostavio, koje je Grisebach
s Bouéom kao u Srbiji vidjene naveo, jer ih na nave-
denih mjestih, koja je mnogokrat obišao, nikako nije
sâm našao. Kao što se vidi, P. je vrlo sdušno postupao;
sve su biljke od njega kano očevidca potanko opisane
i svakoj postojbina zabilježena; nego čudnovato, dok
je opis biljke samo srbskim jezikom sastavljen, ime
biljke, dakle glavna stvar, dodato je latinsko, a srbsko
je samo onako uzgred napomenuto ili baš izostavljeno,
ako zanj nije sam P. čuo, ili ako ga neima u Kara-
dzićevu rječniku. Tako se dogodi, da su mnoge biljke
ostale bez srbskoga imena, i to i takve, za koje imamo
čisto narodno ime na pr. *Thlaspi Bursa pastoris*, za
koje sam ja sabrao do 30 imenah (gl. moj Jugoslavenski
imenik bilja). Gdjegdje su pako imena srpska na ne-
pravu mjestu; na pr. *Achillea Millefolium* poznata je
pod imenom jezičac, kunica i t. d. (gl. moje pomenuto
djelo); a sporiš (kako ju P. zove) to je u istinu *Ver-
bena officinalis*, kojoj P. i nespominje narodnoga imena.²

¹ Njegovo djelo zaprema 830 stranah u osmini.

² Možda je tomu uzrok ono, što pripovieda u svojih

147

Kad P. nebi ništa bio napisao nego ovu Cvjetanu Srbije¹ — prosto bi mu bilo počinuti na svojih lovorih; ali on je toga kud i kamo još puno nakitio. Za istu svoju floru sabrao je još dva dodatka; jer nije prestao nikada iztraživati srbsko bilje. A ni tim se nije uđovoljio, nego je pošao dva puta u Crnu goru, a dva puta u Bugarsku, da vidi, koliko se ondašnja Cvjetana sa srbskom sudara i u čem se od nje razlikuje. Svaki ovakov put postao je vrelom posebne razprave. Osim toga je napisao 2 razprave o srbskih šumah. Osobito mu je bilo drago, što mu je pošlo za rukom pronaći novu jednu vrst crnogorice ili (kao što P. sgodno kaže) četinara (Conifera), koju prozva omorikom. Ovo njegovo mezimče tako mu je omiljelo da si je još za života pripravio od nje daske s naputkom, da mu od njih sagrade mrtvački sanduk.

Godine 1877. dogodi se nješto vanredno, što je Pančiću sgodu pružilo, da se i na drugom polju izkaže. U jesen pomenute godine pročulo se je u Biogradu, da je negdje oko Banje vulkanska sila zemlju provalila; al mnogi su se odmah dosjetili, da će to biti vrelo kamenje, za koje srbski narod iz predanja zna, da po kadšto s neba na zemlju pada. — Uredovna izviešća, koja su malo za tim vladi stigla, potvrdiše ovo pošljednje mišljenje, a četiri kamena u Biograd poslata pokazaše već iza površnoga promatranja, da je to odista meteorsko kamenje, koje je 1. listopada g. 1877. kod

„Srbskih ribah“, kako se je namjerio bio na sveznalice, koji su ga dovodili u zabunu nadievajuć sad različitim ribam isto ime, sad jednoj te istoj ribi različita imena.

¹ Mi se žalibože nemožemo jošte takvim djelom pohvaliti; hrvatsko i dalmatinsko bilje je za sada samo latinski opisano.

*

148

Banje iza jake pucnjave palo, a vriedno bi bilo, sav do-
godjaj na licu mjesta iztražiti. Toga radi budu na
predlog velike škole poslana onamo tri profesora, na
čelu jim P., koji je preuzeo i pisanje izvještaja, te pro-
učivši i dogodjaj i svu literaturu o meteoritih¹ napisa
o tom vrlo zanimljivu i temeljitu razpravu. Na kraju
razprave nabrojeni su svi meteoriti, koji se pohranjuju
u biogradskom muzeju. Nego ako je Pančićev put u
Banju urodio po srbsku knjigu dobrim rodom, po njega
samoga bio je taj put zlokoban; jer vraćajuć se po
noći, a po ružnu vremenu (samo da nezakasni na pre-
davanje u velikoj školi), obolio je, a od te se bolesti
nije više oporavio. — Šteta, što P. nije doživio 1. pro-
sinca ove godine, kadno je negdje oko Čačka u Srbiji
opet palo „vrelo kamenje“; da P. živi, tu bi bilo za
njega jamačno velike naslade, a za znanost još veće
privrede.

Kao što sam već spomenuo, P. je najvolio nastojati
oko biljarstva; nego budući učiteljem svega kolikoga
prirodopisa, nagonilo ga je čustvo učiteljske dužnosti,
da prione i uz ostale struke jestastvenice (kako on zvaše
prirodopis); imenito pako uz iztraživanje životinjstva.
Već sam gori kazao, kako je bio srbske ribe pomnjivo
opisao; isto tako marljivo je pokupio, razredio i opisao

¹ Za čudo mi je, što nije spomenuo i vrstnu razpravu akademika Torbara (štampanu u Radu knj. VIII). Isto tako nabrajajuć u pristupu svoje flore Srbije flore drugih zemaljah mûkom je mimošao „flora croatica“. Neznam, je li to slučaj, ili je P. zazirao od knjige hrvatske. Ja bar se nisam namjerio u njegovih djelih na kakav naročit citat iz hrvatske knjige, dapače i ondje, gdje je što iz nje upotrebio, zašutio je ime pisca (osim Visiania, koji je bio rodom iz Dalmacije, a pisao je sve latinski i talijanski).

149

„ptice Srbije“;¹ sedam godinah iza toga iznio je na vidjelo razpravu „Sisari i vodozemci u Srbiji“; a „Gradjom za faunu kneževine Srbije“ zaokružio je razdio kičmenjakah. Napokon je godine 1883. opisao u posebnoj razpravi „Ortoptere u Srbiji“, a svoje zooložke radnje završio je razpravicom „Prepotopni čovek“.

Rekao bi, da je sve ovo, što sam do sada naveo, dovoljan dokaz Pančićeve sdušnosti kano učitelja. Al P. se nije svim tim zadovoljio. Izkustvo učiteljsko ga je uputilo, da obuka u prirodnih znanostih nenapreduje kako bi valjalo niti uz najvrstniji opis, već se hoće, da se očima gledaju one stvari, o kojih se govori. Toga radi bijaše Pančiću živa briga, da zasnuje prirodoslovni kabinet za veliku školu biogradsku. I to mu je iza puno truda pošlo za rukom. „Taj je kabinet osveštani hram, u kojem je ovaj učeni sveštenik svoju službu nauci služio. To je najveća dragocenost velike škole, jer je stečena najvećim trudom i najdužim naprezanjem Pančićevim. To je ponos srbskoj nauci, jer svi strani stručnjaci, koji su ga videli, nemogu a da se nedive bogatoj sadržini njegovoj. Botaničku zbirku sakupio je P. u mnogobrojnim ekskurzijama svojim po Srbiji. Da sve to prouči, odredi i uredi, proveo je ceo život svoj. — On je položio i prve temelje za osnovanje kabineta zoološkog, mineraloškog i geološkog. U zoološkom kabinetu gotovo sve, što spada u srpsku fannu, sakupljeno je rukom Pančićevom. A njegovim mudrim savetima ima se zahvaliti, što se mineraloški i geološki kabineti razvijaju u pravcu, da jednoga dana postanu sastavni deo velikoga srpskoga muzeja.²

¹ Ovu je radnju ocienio i popunio akademik Brusina u svojoj razpravi o hrvatskih pticah.

² Rieči su profesora J. M. Žujovića u pogrebnoj besedi.

150

Al ni tu se P. nije zaustavio, već je pošao još dalje
i stvorio biljarište (botaničku bašću), kojega mi žalibože
još neimamo. Koliko ga je taj zavod muke i truda
stajao, pripovieda sam P. u posebnoj raspravi „Bota-
nička bašta u Beogradu“. Čim je nastupio svoju službu,
počeo je vladi dokazivati potrebu takvoga zavoda i to
mu je napokon i za rukom pošlo. Do skora bude od-
mjeren i prostor za biljarište; nu svakojake su smetnje
tome na put stajale, te se mnogo godinah nije ništa
moglo da preduzme oko podizanja botaničke bašte.
(Tout comme chez nous). Napokon bude godine 1874.
uvršteno u proračun zemaljski 1000 talirah za podizanje
toga vrtla i 400 tal. za njegova vrtlara, uprava pako
toga zavoda povjerena bude Pančiću, koji se odmah
s proljeća posla primi.

„Botanička bašta — piše P. — ima prema zahtevima
današnjeg vremena dve zadaće da izvrši: s jedne strane
da na malom prostoru sastavi floru one zemlje, čija se
omladina ima tu botanici da uči, a s druge strane da
pribere sve one eksotne biljke, koje su potrebne, da u
bašti bude u glavnome predstavljena vegetacija celoga
svieta. — A glavna celj, radi koje se botaničke bašte
podižu, ta je, da se u njima ima svagda gotovo, što je
potrebno za očiglednu nastavu u botanici u kojoj višoj
školi, u kojoj se ta nauka u većoj obširnosti predaje.“
— Ovako je P. shvaćao biljarište. Svatko će odatle
razabrati, da je to golem posao; jer nije bome šala
sabrati i odgojiti bilje jedne zemlje. a kamo li glavne
biljke cieloga svieta. Tomu se hoće neumorna rada,
gvozdene uztrajnosti, znanstvene vještine. Svega toga
bilo je u Pančića; zato nisu bile podobne sve zapreke,
koje mu na put stajahu: neprilike zemljišta, zatim bu-
jica, tuča, žestoka duga zima (1880.) i svakojaki pri-

151

kori), shrvati njegovu dobru volju i odrješitu odluku.
Evo dva tri takva prikora: da biljarište sporo napre-
duje, da se u njem pati mjesto cvieća svakojaki korov
i drač. Ovakvi prigovarači vidjali su valjda gdje po
svietu (na pr. u Beču) gotovo biljarište, puno ugodna
hlada i svakojaka šarenila, pak su mislili, da je to sve
na brzu ruku stvoreno, kano ono (prema narodnoj priči)
u djevojke karanfio na prozoru, što je s večera usadjen,
a do zore je propupčao i procvao.¹ — Sve to nije
Pančiću smetalo, da došljedno i postojano izvede svoju
nakanu, dapače rek bi, da je sa zaprekami rasla u njem
ljubav k tomu mezimčetu. „Pančićevo najmilije djelo
bila je botanička bašta. U njoj je on pošljednjih godinah
najradje boravio, u njoj bi bio rado i vječno ležao. Za
baštu se on do pošljednjega časa starao i pošljednju
želju za nju profesorskomu vieću velike škole izjavio.²

Uz toliku radnju P je još uhvatio vremena za mnogi poučni članak štampan u srbskih časopisih. Izmedju ovih članakah osobito se iztiče razprava izašla u časopisu „Škola", naime „Jestastvenica u osnovnoj školi", u kojoj vrlo krasno i dubokoumno razlaže, kakva treba da bude „osnovna škola" prema sadašnjemu vremenu i njegovim potrebam, po imenu, kako da se već u njoj razlažu počela prirodnih znanostih. Masa naroda imala bi se u toj školi uputiti u potrebno joj znanje, upoznati se sa svima stvarima, koje utiču na život naroda, da narod, obaviešten o svojih dužnostih i pravih, što svjesnije izpunjava sve ono, što se od njega ište kao člana čovječanstva, države i porodice. — Daleko li još za-

¹ Ove prigovore sam naveo, jer ćemo jih valjda i kod nas čuti, kad se stane u Zagrebu podizati biljarište.

² J. M. Žujović u pogrebnoj besjedi.

152

ostasmo za ovim idealom pučke škole." Pak opet nema druge, ako želimo narod podići, nastojati valja, da se što bliže primičemo tomu idealu.

Ima naučenjakah, koji se u svoju posebnu struku tako zaljube i zavuku kao spuž u svoju kućicu, pak i neznadu ili zaboravljaju, kako ima i drugih isto tako ili još više znamenitih znanostih. Pošljedica je tomu jednostrano umovanje, a napokon pedanterija. Drugčije P.; on nije prestao proširivati područje svoga znanja, te je još pod starost napisao razpravu o predhistorijskom čovjeku, u kojoj razlaže vrlo objektivno i temeljito, što je u tom pogledu znanost do sada uvježbala.

Evo odlomak iz uvoda, koji karakteriše Pančića kao pravoga znanstvenoga naprednjaka:

„Kritika je najsvetliji pojav u novijem našem na-učnom razvitku. Mi se više ne zadovoljavamo onim, što su drugi saznali, ili što smo gotovo od predaka nasledili, mi podvrgavamo novoj analizi hipoteze, kojima se svet od vekova klanjao, mi napuštamo istine, koje su nam se do skora neoborive činile, mi se mašamo za tajne, za koje smo dugo držali, da su čovječem umu nedo-stižne. Mi nismo ovim pravcem udarili iz puste neke ponošljivosti, ne s toga, što bi mislili, da nabrojene ge-neracije ljudi, što su pre nas živile, ništa za nauku privredile nisu, ili što bi se pred nama, kao nekim čudom, skinuo bio veo sa sviju tajna u prirodi. Mi dobro znamo, da su i naši stari neke istine poznavali, da su u gdjekojem pravcu neobično napredni bili; mi prizna-jemo, da su nam oui mnoge pute prokrčili, da su i same njihove pogreške našem usavršenju poslužile, ali mi smo se iz tisućugodišnje povjesnice uvjerili, da nema grdjega neprijatelja duševnom napretku čovječeg roda nego dogmatika, servilnost ili slepo vjerovanje u ono

153

što je ko drugi rekao, pak bojeći se, da ne upadnemo
u pogreške, koje su duševnoj stagnaciji dugih viekova
poglaviti uzrok bile, mi zaziremo od najsjajnijih teorija,
ma kad ili ma kime one izrečene bile, i ne primamo
ih, dok se kritikom ne uvjerimo, da se slažu sa jasnim
i utvrdjenim zakonima prirodnim. — Kratko je vrieme,
od kako smo ovom neutvrdjenom stazom pošli, a ne-
brojena su i pretežka pitanja, koja nam valja riešiti;
ali rezultati već za ovo kratko vreme u duhu kritike
postignuti dovoljno su nam jamstvo, da se nahodimo
na dobrom putu, kojim, i ako se dosta sporo napreduje,
ali se pouzdano do istine dolazi."

Al nije ovo sve, što se može u hvalu Pančićevu na-
vesti. „Život i rad ovoga umnoga velikana tako je
raznovrstan i obilat — kaže K. Taušanović u svojoj
pogrebnoj besjedi — da svaki govor u ovom trenutku
može predočiti tek jedan listak iz ogromnoga lovorova
vienca, koji dugujemo neumrlome Pančiću. Udubljen u
mikroskopska izpitivanja, zaniet rješavanjem teorijskih
problemah, ko bi rekao, da on, teoretičar, profesor ve-
like škole, ima vremena, da se baca i na praktično,
privredno, gospodarstveno polje, te da i tu prednjači!"

Poljska privreda, ratarstvo, duša i snaga srbskoga
naroda, našla je u Pančiću jednoga od prvih praktičnih
svojih pobornikah. Svojim predavanjem na velikoj školi
o ratarstvu, kojemu je učio 15 godinah (t. j. sve dotle,
dok se nije podigla ratarska učiona), bacao je prve
zrake života u začmali gospodarstveni život srbskoća
naroda. Iz godine u godinu množio se je broj njegovih
učenikah, tako da je g. 1868. u družtvu sa nekolicinom
zaslužnih privrednikah zasnovao današnje družtvo za
poljsku privredu, u kojem je dugo zatim kano odbornik
radio. Njegovo se utjećanje pošvuda zapaža, gdjegod je

154

govora bilo o poljskoj privredi. Najteže kulturne poslove primao je on na svoja pleća. Ono, što je napisao „o živom piesku“, i što je predložio, kako bi se imalo tomu zlu doskočiti — kamo sreće, da je sve poslušano i izvršeno. Isto valja za njegove predloge na obranu šumah i ribarstva, o zatoru golubačke muhe i trsne uši. Zato nijedna komisija, kojoj bijaše viećati o kakovom zlu ili dobru ratarstva, nije mogla biti bez staroga Pančića.

Nehotice se nameće pitanje: kako je P. dospio na tolike književne radnje, na tolike raznovrstne poslove? Odgovor na ovo pitanje je mučniji, kad se uzme na um, da P. nije bio čovjek površna sveznalica, lakuman brbljavac, već je on svaki priedmet, o kojem mu se bijaše izjaviti ili što o njem napisati, temeljito prije proučio. O tom se može svatko uvjeriti, kad pročita koju njegovu razpravu. Zato je sve, što je sastavio, pisano razgovietno, razumljivo i rek bi prozirno¹. A za čudo je, kako je usvojio način pisanja srbskih pisacah: čitajuć njegova djela rekao bi: taj se je čovjek rodio u sredini Srbije; a ono je primorski čakavac; al nećeš traga naći kakvomu bribirskomu lokalizmu.

Nego da se povratimo k pitanju, kako je P. dospio na tolike radnje. Na to odgovaraju njegovi prijatelji, koji su ga izbliza motrili. „Život njegov oličen je u vječitu radu. Svu snagu svoju, uz cio život svoj, posvetio je školi i nauci, i neima nijedne grane prirodnih znanostih, kojoj on nebi svratio bio dostojnu pažnju. — Rad je bio i priedmet, i cilj, i sredstvo ciela

¹ Već Horatius uči (Epistola ad Pisones):
„ . . . cui lecta potenter erit res.
Nec facundia deseret hunc, nec lucidus ordo.“

155

njegova života, i to rad ozbiljan, miran, objektivan i
strogo znanstven; rad bez prekida, bez potresa; rad,
koji sve osvaja, a bez ičije štete; rad koristan i kul-
turan; rad, koji je usrećio radnika, a srbsku nauku na
vidik istakao. — Svoja predavanja nastavio je sve dok
se nije razbolio, a i sa svoje bolesničke postelje nije
prestajao brinuti se za svoju milu botaniku. Do po-
sljednjega časa radio je, a kad mu je već bila ruka
iznemogla, da nije mogao sam pisati, a on je diktirao
učeniku svome. On je dakle umro usred živoga rada,
vedar, sviestan i marljiv, kao što je uviek bio¹. Obće-
nito se priznaje, da mu u tom pogledu nema za sada
u Srbiji zamjene. Al uprav ova radinost odaje Panči-
ćevo poreklo; jer se znade, da su hrvatski Primorci
neobično marljivi ljudi. Ta radinost i znanost osladili
su Pančiću mnogu gorku čašu, koja ni njega nije
minula.

Nego sva ova Pančićeva učenost i književna radnja
nebi bila toliko zavriedila. da joj se nisu pridružila i
plemenita svojstva srca. Evo kako ga u tom pogledu
opisuje jedan njegov bivši učenik, a sada na glasu
srbski naučnjak, Čedomil Mijatović: „P. nije bio samo
čovek retke umnosti, nego još veće vrednoće i učenosti.
Njegovo je srce bilo toplo, njegov karakter čist i prav.
Bio je to čovek, koji je ljubio prostu istinu, a mrzio
fraze, afektaciju i licemjerstvo; čovek, koji je malim
brojem svojih potrebah, čistotom svoga karaktera i ne-
ustrašivošću svoga duha podsećao na najbolje tipove kla-
sičnih filozofa, a svojom dobrotom, svojom blagošću,
svojom strpljivošću i tako da kažem svojom simpatič-
nom prostosrdačnošću podsećao na najljepše uzore kr-

¹ Rieči su Čedomila Mijatovića i I. M. Žujovića.

156

šćanskoga bratoljubja i milosrdja. Nitko od onih, koji su imali sreću biti djaci njegovi, nemože nikada zaboraviti dobrotu njegovu. A još manje mogu da zaborave blagotvoran upliv njegova duha oni, koji su imali sreću, š njim po naučnih ekskurzijah ili inače da putuju. Nije bilo mlada čovjeka, koji se s takovih učenih ekskurzijah nije vratio, ne samo bogatiji znanjem, nego i srećniji, jer moralniji i rodoljubiviji, osjećajući, da mu se je u srcu zapalio plamen od svetoga ognja plemenite nesebičnosti i ljubavi prema svemu što je uzvišeno, koji je gorio u srcu Pančičevu.

Pak uza sve to bio je P. neobično smjeran u svem što bi se ticalo njegove osobe. Govorio je, da neradi više nego što mu je dužnost i onako kako mu jo dužnost. Zato se je čudio, kad bi ga tko uzeo hvaliti za njegove radove".

Ako je tko od njega zamolio kakve duševne ili materijalne pomoći, koju je mogao dati, nije ga se jamačno oglušio. Osobito je išao na ruku mladjemu naraštaju i to sborom i tvorom, savjetom i podporom. O Pančiću kano učitelju usta njegovih učenikah su puna hvale; jer on svoje učenike nije smatrao kao najamnik tudje ovce, nego je bio kao pravi pastir svomu stadu.

Politikom se P. nije bavio. Samo sobom nebi mu to bila baš preporuka, jer nehajstvo prama politici domovine obično je znak nehajstva za sudbinu domovine. Za Pančića se takva šta nemože kazati: on je za svoju drugu domovinu svom dušom prionuo i pravi bio apostol patriotizma. Malo ima primjera, da bi se stranac i inovjerac tako pretopio i da bi s onakvim žarom ljubio svaku stopu svoje nove otačbine. Evo kako je on napućivao svoje učenike: „Čim budete bolje poznavali sve ono, što se odnosi na zemlju, koja vas je rodila i

157

na narod, kojega ste sinovi: tim ćete bolje znati pri-
mieniti ono, čemu se u školah ili iz knjigah naučite,
tim ćete zrelije moći suditi, što je od svjetskih usta-
novah i od izumah znanosti i umjetnosti za narod vaš
koristno i potrebno, a što prerano ili baš štetno. A što
je za same vas najvažnije, čim budete bolje poznavali
prošlost i sadašnjost, divote i bogate izvore svoga ota-
častva, tim ćete ga s većom odanosti ljubiti, a ljubav
otačastva je ona blagodatna krepost, koja će vas naj-
bolje rukovoditi, da voljno snosite „trude i žrtve, koje
vas u budućem praktičkom životu čekaju“.

Pak jesu li onolika plemenita čuvstva, onolika ko-
ristna djela naišla na zasluženo priznanje? — ovako
će možda gdje tko pitati. Čast i poštenje srbskomu
narodu! — doista jesu: P. je bio u Srbiji neobično od-
likovan i obćenito štovan. Kao učitelj velike škole bio
šest putah za njezina rektora izabran. God. 1884. bio
je P. „iz uvaženja prema čestitom radu u školi i nauci“
postavljen za člana državnoga savjeta, što se u Srbiji
smatra kao najveće dostojanstvo u činovničkoj hierar-
hiji gradjanskoga reda. Nego ustav srbski traži, da
član državnoga vieća mora imati u Srbiji nepokretna
imutka, a u Pančića našlo se je samo jedno nepokretno
imanjiće — našla se je zidana raka u starom groblju.
Pomišljalo se je, da će se moze biti s koje strane pri-
govarati Pančićevu imenovanju; ali ne samo da ni od-
kud nije bilo prosvjeda, nego se naprotiv sa svih stra-
nah slušao glas jednodušnoga odobravanja ciele Srbije,
jer mu je sva zemlja vraćala ljubav, koju je prama
njoj gojio. Sad ćemo razumjeti i vjerovati, što je Mili-
ćević (Pomenik znamenitih ljudi, str. 507) za Pančića
rekao: „Vrlo malo ima ljudi u Srbiji danas, koji su u
narodu imali toliko poznanika i poštovatelja, koliko ih
je imao dr. P.“

158

Al njetko se je ipak zabrinuo čuvši za Pančičev
odlikovanje — velika škola; jer postavši državnim vieć-
nikom riešen je profesorske službe. No P. nemogav se
rastati sa svojom milom botanikom, dobio je dopuštenje,
da ostane njezinim počastnim profesorom i nastojnikom
biljarišta, koju čast je do smrti zadržao.

Osim toga dobio je P. srbski takovski red; a poslije
bio je P. prvi, kojega je prsa ukrasio srbski kralj
Milan velikom zviezdom reda sv. Save. — Kad je god.
1886 izišao zakon o srbskoj kraljevskoj akademiji na-
ukah, postavi kralj Milan za njenog prvog predsjed-
nika Pančića, „kao čovjeka riedkog po svom umu i po
svom srcu, riedkog po svojoj učenosti i po svojoj ro-
doljubivosti, riedkog po svojoj nepriepornoj vriednosti
i po svojoj velikoj skromnosti“¹. I ako je dugotrajna
slabost tielo njegovo bila slomila (jer ga je od jedno
pet godinah gušila sipnja, a njoj se je pridružio lapat
srca), duh njegov, bistar i kriepak, nije htio odbiti čast,
koja je u istinu samo teretna dužnost bila. I on se je
onako slabačak novomu zvanju svim žarom posvetio,
te je brod mlade akademije ugledom svog imena, svo-
jom dobrotom i strpljivošću kroza sve vrtloge sretno
proveo. Za dan 22. veljače 1888. bio je zakazan prvi
godišnji svečani skup akademije; al P. je bio već tako
bolešću shrvan, da je unapried znao, te neće moći
skupštini predsjedati; on je bio inače čovjek junak i
znao je za života odoljeti mnogoj tegobi i nevolji, ele
sadašnje iznutrice nemogaše svladati. Dva mjeseca su
bila minula, kako je pao na postelju, a za toliko vrieme
valjda nije niti jedan put gladi osjetio, niti mu je ikada
sladak san trepavice sklopio. Pored svega toga on se

¹ Mijatović u pogrebnoj besjedi.

159

je nepréstano o svojoj akademiji brinuo i u oči njezine skupštine upravio na nju pismo, koje se može prozvati njegovom književnom oporukom, pak buduć da se može u mnogom pogledu i našoj akademiji primieniti, evo ga doslovce:

„Gospodo i prijatelji! Ja sam vam bolan i prebolan. Dokle će to trajati, neznam; ali dugo nemože da traje. Kad se puna dva mjeseca ne jede i ne spava, možete misliti, da tu života nema. Nu kako mu drago, ja sam se svojoj sudbi predao. Za današnji skup akademije bio sam spremio nekoliko rieči, da ih kao svoj amanet akademiji saopštim. Neznam, prijatelji, da li je to pametno, da bolestan čovjek zdrave poučava. Presudite vi, pa ako nadjete da nije, a vi prečutite.

1. Neka se naša akademija u svima svojim radovima rukovodi samo istinom i strogo naučnom objektivnošću, i neka se nikad ne povodi za kojekakvim vjerovanjima i strujama, koje kad i kad vrieme ili socijalne prilike na površinu iznesu.

Sve nauke potrebuju pomoći od drugih nauka: ali ni jedna nauka nema prava, da što drugoj kojoj propisuje, da joj pravac ili smisao mienja.

2. Da se u spisima naše akademije očuva čistota našeg liepog jezika onako, kao što nam ga narod daje i kao što su nam ga naši veliki učitelji V. Karadžić i Gj. Daničić propisali. Osobito činim pazljive gospodu akademičare, da se nikad neupuštaju u propisivanje kojekakvih nomenklatura i tehničkih termina. Ovakvih pojavah bilo je u svima manjim i većim narodima, i svud su se pokazale kao štetne¹.

¹ Ovoga naputka valja se samo „cum modio salis“ držati. Svaka nova misao potrebuje svoje ime, svoju rieč; a takvih novih mislih i stvarih, za koje prost narod i ne-

160

3. Koliko je polje nauke prostrano, toliko je svaki akademičar slobodan, da objekte svoga saznavanja po volji, sposobnosti i spremi svojoj potraži ondje, gdje se za to osjeća sposobnim. Ali za prvi bi početak dobro bilo, da se ograničimo na one nauke, koje se Srbstva sluti, ima dan danas preko jego. Kad takva nova misao ili stvar iz samoga naroda nikne, on si za nju već stvara primjereno ime; al što onda, kad onakva misao od drugud k narodu doseli? Tu se nameće pitanje: hoćemo li tudjinke upotrebljavati ili naške, da što prema duhu jezika stvorene? Neima pametna razloga, zašto nebi ove potonje prihvatili, ako valjaju. V Karadžić je samo novi zavjet prevodio, pak i sam priznaje, da ga je nevolja natjerala, te je od prilike dvadesetak riečih sam stvorio. Isto tako je upotriebio Daničić u svojoj srbskoj gramatici puno novih narodu nepoznatih riečih, kao što padež, imenica, zamjenica, pridjev, razdio, samoglasno itd. A kud i kamo je sam Pančić usvojio još veću množinu novih riečih. Ova su dakle gospoda sama ono radila, što su drugim zamjeravali. Al pravo uradiše; jer se samim pučkim jezikom absolutno nemože napisati znanstvena knjiga. Nebi li nám se pako jezik više nagrdio, da usvojimo sve tudje terminologije, nego da jih nastojimo na narodnu pretočiti? Da mučim o lučbi, evo zoologije! Ona zna i imenuje dan danas svojih 300.000 vrstih, od kojih naš narod poznaje, recimo, tisuću vrstih: dakle pišuć zoologiju prosto da ti je ušuljati u naš jezik 299.000 tudjih riečih? Isto valja za biljarstvo, rudarstvo itd. Niemci su počeli upravo u naše doba triebiti tudje rieči s najboljim uspjehom, nit jim toga tko zamjerava, isto tako rade Česi, dapače i Rusi; samo mi da stagniramo, gdjeno je upravo naš jezik kud i kamo vrstniji i podatniji za stvaranje novih riečih od njemačkoga, francezkoga englezkoga i talijanskoga. Samo se kaže, da nije svatko podoban rieči stvarati i da nije svaka kovanica dobra; tu se samo pita, je li vlastan i hrvatski ili srbski jezik napredovati, razvijati se, i umnožavati se kao što i drugi jezici — a toga prava mu lje nitko razborit neće poreći.

161

i južnog Slovenstva, a naročito zemalja Balkanskoga poluostrva tiču. Tu je naša prošlost zakopana, a tu, mislim, leži i naša bolja budućnost, u koju ja čvrsto i nepokolebljivo vjerujem, jer još tu sve uslove za što bolji uspjeh posvednevno gledam. A baš onim radovima liepo će nam poslužiti ona bogata pomoć, koju je da režljiva ruka Njegova Veličanstva akademiji na razpo loženje stavila. U Beogradu 21. februara 1883. Vaš vama davno i svagda odani Dr. Pančić“

Ovo se je pismo proštilo u akademijskoj skupštini uz obće odobravanje dne 22. veljače (po starom); a 25. veljače (7. ožujka po novom) zalepršaše se po Bio- gradu crne zastave i glas otidje od ustah do ustah: Pančić umro! — Doznavši za smrt njegovu kralj Milan, odmah naredi, da se tielo pokojnikovo sahrani o držav- nom trošku, pak i sam dodje u veliku crkvu na opielo (koje svrši mitropolit sa 16 sveštenikah) i položi drago- cjeni vienac na pokojnikov kovčeg. Sva ova kraljevska odlikovanja nebi bila Pančićevu slavu utvrdila, da nisu stekla sankciju knjige i naroda srbskoga. Al i tu je zadobio P. u obilatoj mjeri; jer P. je bio izabran za člana premnogih akademijah, a Visiani prozva jednu srbsku dotle nepoznatu biljku, Pančićia serbica. Uza to su mu sve stranke srbskoga naroda jednakim oduševljenjem izjavljale svoju zahvalnost i štovanje: istim zanosom su ga u svojih pogrebnih besjedah veli- čali ministar Mijatović i glava opozicije Taušanović; profesor Žujović i djak Jurišić; jednakom ga mjerom hvalili svi srbski časopisi. Riečima „Javora“ (od 6. marta 1888.) završujem i ja ovaj nekrolog: „U dru. Josipu Pančiću izgubila je srbska država, izgubili su mnogi zavodi i društva, izgubila je srpska književnost svoga odličnika. Da očuvamo njegov duh medju nama,

11

162

to je najbolja pošta, koju možemo odati onom, kom neće biti skoro zamjene u našem narodu. Neka mu je vječna slava, što nam je u svojim radovima i spisima ostavio mnoga zlatna zrna, kojima će se još dugo moći koristiti srpska zemlja i srpska omladina.“ — „Na vječnom rastanku dovikuju ti i najmladji tvoji djaci, neka ti je laka zemlja, proslavljeni učitelju, koju si tako vatreno ljubio! Vječan ti spomen medju nama!“¹

Hrvati se raduju i ponose, što je njihove gore list srbskomu narodu toliko privriedio, a od njega toliku hvalu zavriedio. Srbija nam je dala Daničića, mi smo joj se obilato odužili Pančićem Bog dao potrajala ova duševna uzajmica medju oba bratska plemena, dok bude sunca i mjeseca!

### Evo potanka popisa Pančićevih spisah:

1. Taxilogia botanica (Dissertatio inauguralis. Pestini 1842.).

2. Verzeichniss der in Serbien wildwachsenden Phanerogamen (Verhandlungen der kk. zoologisch-botanischen Gesellschaft in Wien 1856).

3. Die Flora der Serpentingebirge in Mittel-Serbien. Wien 1859. (Verhandlungen der zool.-botanischen Gesellschaft, Wien 1859.).

4. Ribe u Srbiji. Pisces Serbiae. (U Glasniku družtva srbske slovesnosti. U Biogradu, 1860.).

5. Zur Moosflora des nordöstlichen Banates. (Verhandlungen der zoologisch-botanischen Gesellschaft in Wien 1861.).

6. Živi pesak u Srbiji i bilje što na njemu raste. (U Glasniku društva srbske slovesnosti, Beograd 1863.).

¹ Jurišić u svojoj besjedi.

163

7. Šafran. (Glasnik družtva srbske slovesnosti u Beogradu 1865.).

8. Flora u okolini Beogradskoj. (I. izdanje 1865.; II. 1878.; III. 1882; IV. 1885; V. 1888. u Beogradu).

9. Zoologija po Milne Edwardsu (I. izdanje 1866., II. 1872., u Beogradu).

10. Ergebnisse einer botanischen Reise in Serbien. (Skofitz's Botanische Zeitschrift, I. Wien 1866., II. 1870.).

11. Plantae Serbiae rariores aut novae a Prof. Roberto de Visiani et Prof. Jos. Pančić descriptae. (Atti del I. R. Istituto Veneto. I. decas 1862, II. decas 1866., III. decas 1870.).

12. Zur Flora des Banates. (Skofitz's Oesterreich-botanische Zeitschrift 1867.).

13. Ptice u Srbiji po analitičnom metodu. U Beogradu 1867.

14. Mineralogija i geologija po Naumannu i Bedastu. U Beogradu 1867.

15. Botanika po Schleidenu. U Beogradu 1868.

16. Kopaonik i njegovo podgorje. U Beogradu 1869.

17. Gradja za faunu kneževine Srbije. U Beogradu 1870.

18. Nešto o našim šumama. U Kragujevcu 1870.

19. Šumsko drveće i šiblje u Srbiji. (U Glasniku družtva srb. slovesnosti. U Beogradu 1871.).

20. Flora kneževine Srbije. U Beogradu 1874.

21. Botanische Bereisung von Montenegro. (Oesterr. botanische Zeitschrift, Wien 1874.).

22. Sisari i vodozemci u Srbiji. (U Glasniku 1874.).

23. Elenchus plantarum vascularium, quas aestate a. 1873. in Crna gora legit. Belgradi 1875.

*

164

24. Eine neue Conifere in den östlichen Alpen. Bel-
grad 1876.

25. Jestastvenica u osnovnoj školi. (U časopisu Škola 1876., u Beogradu.)

26. Soko-Banja, prvi meteorit u Srbiji (U Glasniku srb. učenoga družtva u Beogradu 1880.).

27. Dr. Roberto Visiani. (U Glasniku srb. učenoga družtva u Beogradu 1880.).

28. Botanička bašta u Beogradu. (U Prosvetnom Glasniku, Beograd 1881.).

29. Gradja za floru kneževine Bugarske. (U Glasniku srb. učenoga družtva, u Beogradu 1883.).

Nova gradja za floru kneževine Bugarske. (U Glasniku 1886.).

30. Ortoptere u Srbiji. (U Glasniku srb. uč. družtva u Beogradu, XV. knjiga, II. odjelak knjizi 15. U Beogradu 1883.).

31. Dodatak flori kneževine Srbije. U Beogradu 1884.

32. Prepotopni čovek. (U časopisu „Starinar“ u Beogradu 1885.)

33. Nešto o ribarstvu u Srbiji. (Srbske novine, u Beogradu 1885.).

34. Omorika. Nova fela četinjara u Srbiji. (U časopisu Težaku, u Beogradu 1886.).

35. O poreklu naših žita. (U Težaku 1887.).

36. Der Kirschlorbeer im Südosten von Serbien, Belgrad 1887.

Al nije ovo sve što je Pančić napisao, već je ostavio jošt i u rukopisu do 12 znamenitih radnjah, po imenu:

1. Enumeratio plantarum vascularium florae Serbicae.

2. Agronomia. Nauk o ratarstvu. (Ovo su predavanja; jer kao što je već spomenuto, Pančić je 15 godinah

2. KNJIŽEVNA RADNJA.

a) RAD.

**Knjiga XCIV.** (razreda fil.-hist. i filoz.-jur. XXIV.)

Prinos k naglasu u (novoj) slovenštini. 6. Naglas u
prezentu glagola koji prezentni nastavak jo drže samo
u 3. plur. c, Osnove na i. Od M. Valjavca. (Ostatak).
Str. 1.

Rad hrvatskoga zakonarstva na polju uprave od g. 1861.
do najnovijega vremena. Od dr. Fr. Vrbanića. Str. 47.

Religija Srbâ i Hrvatâ na glavnoj osnovi pjesama, priča
i govora narodnog. Dio VIII. Religija groba. Od Nadka
Nodila. Str. 115.

Alegorije u Gundulićevoj Osmanidi. Od L. Zore. Str. 199.

Knjiga XCV. (razreda mat.-prirod. X.)

Prilog k teoriji kubične involucije na čunjosjeku. Od
dr. K. Zahradnika. (Ostatak) Str. 1.

Kristalični trup Moslavačke gore. Od dr. M. Kišpatića
Str. 24.

Kongerijske okamine okolice zagrebačke sa stratigrafskoga
gledišta. Od dr. I. Kiseljaka. Str. 52.

Sisavci Jadranskoga mora. Od S. Brusine. Str. 79.

„Bos priscus Boj“ i njegovo odnošenje napram njekih
drugih Bovida. Od dr. E. Kamera. Str. 178.

Iztraživanja o postanku tako zvane „terre rosse.“ Od
E. Kamera. Str. 188.

167

Nekoliko opažanja o vertikalnoj komponenti gibanja
oblaka. Od A. Mohorovičića. Str. 202.

Vransko jezero u Dalmaciji. Od A. Franovića Gavazzi-a.
Str. 217.

**Knjiga XCVI.** (razreda fil.-hist. i fil.-jurid. XXV.)

Opšti imovinski zakonik za Crnu Goru obzirom na
ostalo crnogorsko zakonarstvo. Od dr. Koste Vojno-
vića. Str. 1.

Život i rad Rajmunda Kunića. Od dr. Fr. Maixnera.
Str. 110.

Etički sadržaj naših narodnih poslovica. Od dr. Fr.
Markovića. Str. 167.

Hrvatsko srpski adverbi na ice, ce, ke. Od dr. T. Ma-
retića. Str. 228.

**Knjiga XCVII.** (razreda fil.-hist. i filos.-jurid. XXVI).
(Pedesetogodišnjoj uspomeni Kosovskoga boja na Vidov
dan godine 1389. posvećena.)

Boj na Kosovu. Uzroci i posliedice. Od dr. Fr. Račkoga.
Str. 1.

Kosovski junaci i dogadjaji u narodnoj epici. Od dr.
T. Maretića. Str. 69.

**Knjiga XCVIII.** (razreda filol.-hist. filoz.-jur. XXVII.)
O prijevodu psalama u njekojem rukopisima hrvatsko-
srpsko- i bugarsko-slovenskijem. Od M. Valjavca.
Str. 1.

Život i rad Rajmunda Kunića. Od dr. Fr. Maixnera.
(Ostatak). Str. 85.

Jugo-zapadna visočina hrvatska u oro- i hidrografijskom
pogledu. Od Drag. Hirca. Str. 154.

168

b) STARINE.

Knjiga XXI.

Sadržaj:

Trnovsko tetrajevandjelije XIII. vieka. (Svršetak). Pri-
obćio Matija Valjavec. Str. 1.

Njekoliko izprava krčkih biskupa. — Priobćio dr. I. Črnčić. Str. 69.

Povelja bosanskoga kralja Tvrtka od god. 1366. — Priobćio dr. Fr. Rački. Str. 81.

Bribirski nekrolog XIV. i XV vieka. — Priobćio
Stipan Zlatović. Str. 83.

Kronaka O. Pavla Šilobadovića o četovanju u Primorju
(1662—86.) — Priobćio fra Stipan Zlatović. Str. 86.

Slovenski rukopisi u Narodnoj biblioteci u Parizu. —
Priobčio N. Dučić, arhimandrit. Str. 116

Razni zapisi. — Priobćio N Dučić, arhimandrit. Str. 127.

Izvodi za jugoslavensku poviest iz dnevnika Marina ml.
Sanuda za god. 1526—1533. (Nastavak 1532.) —
Uredio dr. Fr. Rački. Str. 133.

Opisi i izvodi iz nekoliko jugoslavenskih rukopisa u
Pragu. Priobćio dr. Gjuro Polivka:

I. Nomocanon cum parergis. Str. 184.

II. Dvanaest snova cara Šahinšaha. St. 187.

III. Pitanja i odgovori. Str. 195.

IV. Priča o drvetu krstnom. Str. 216.

V. Vidjenje sv. Pavla. Str. 218.

VI. Priča proroka Jeremije o plienjenju Jurosalima.
Str. 221.

Regesta documentorum regni Croatiae, Dalmatiae et
Slavoniae saeculi XIII. Sabrao i uredio Ivan Kuku-
ljević Sakcinski. Str. 225.

3. KNJIŽEVNI RAD

a) ČLANOVA.

**Brusina S.:**
Sisavci jadranskoga mora. Rad XCV. 79.

**Budmani P. (i M. Valjavac):**
Priredio Djela Jurja Barakovića. Stari pisci XVII. Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika. Sv. XI. Diela III. sv. 3.

**Črnčić dr. I.:**
Nekoliko izprava krčkib biskupa. Starine XXI. 69.

**Kišpatić dr. M.:**
Kristalinični trup Moslavačke gore. Rad XCV. 24.

**Kukuljević Sakcinski I.:**
Regesta documentorum regni Croatiae, Slavoniae et Dalmatiae saeculi XIII. Starine XXI. 225.

**Lopašić R.:**
Monumenta spectantia historiam Slavorum meridionalium. Vol XX. Spomenici hrvatske krajine, knj. III. od g. 1693 do 1737. Dodatak: 1531—1730 s priedgovorom i kazalom za sve tri knjige.

172

Maixner dr. F.:

Život i rad Rajmunda Kunića. Rad XCVI. 110.
XCVIII, 85.

Maretić dr. T.:

Hrvatsko-srpski adverbi na ice, ce, ke Rad XCVI.
228.

Kosovski junaci i događaji u narodnoj epici. Rad
XCVII. 69.

Istorija hrvatskoga pravopisa latinskijem slovima. (Po-
sebno djelo).

Marković dr. F.:

Etički sadržaj naših narodnih poslovica. Rad XCVI.
167.

Nodilo Nadko.:

Religija Šrba i Hrvata na glavnoj osnovi pjesama,
priča i govora narodnog. Dio VIII. Religija groba. Rad
XCIV. 115.

Rački Fr. dr.:

Boj na Kosovu. Uzroci i posljedice. Rad XCVII. 1.

Povelja bosanskoga kralja Tvrdka od g. 1366. Sta-
rine XXI. 81.

Izvodi za jugoslavensku poviest iz dnevnika Marina
ml. Sanuda za g. 1526—1533. Starine XXI. 133.

Dr. L. Geitler. Nekrolog. Ljetopis IV. str. 109.

Dr. J. Subotić. Nekrolog. Ljetopis IV. str. 113.

Šulek B. dr.:

Fran Erjavec. Nekrolog. Ljetopis IV. str. 117.

Dr. J. Pančić. Nekrolog. Ljetopis IV. str. 132.

173

M. Valjavac:

Prinos k naglasu u (novoj) slovenštini. 6. Naglas u
prezentu glagola, koji prezentni nastavak jo drže samo
u 3 plur. c. Osnove na i (Ostatak). Rad XCIV. 1.

O prievodu psalama u njekijem rukopisima hrvatsko-
srpsko- i bugarsko-slovenskijem. Rad XCVIII. 1.

Ternovsko Tetrajevanđelije XIII. vieka. (Svršetak.)
Starine XXI. 1.

Priredio (s P. Budmanom) „Djela Jurja Barakovića“.

Vojnović dr. K. :

Opšti imovinski zakonik za Crnu Goru obzirom na
ostalo crnogorsko zakonarstvo. Rad XCVI. 1.

Vrbanić dr. Fr.:

Rad hrvatskoga zakonarstva na polju uprave od go-
dine 1861. do najnovijega vremena. Rad XCIV. 47.

Zahradnik dr. K.:

Prilog k teoriji kubične involucije na čunjosjeku.
(Ostatak). Rad XCV. 1.

Zore L.:

Alegorije u Gundulićevoj Osmanidi. Rad XCIV. 199.

b) NEČLANOVA.

Dučić N. arhimandrit.

Slovenski rukopisi u Narodnoj biblioteci u Parizu.
Starine XXI. 116.

Razni zapisi. Starine XXI. 127.

Gavazzi Franović A. :

Vransko jezero u Dalmaciji. Rad XCV. 217.

174

**Hirc Drag.:**

Jugo-zapadna visočina hrvatska u oro-i hidrografjskom pogledu. Rad XCVIII. 154.

**Kiseljak dr. I.:**

Kongerijske okamine okolice zagrebačke sa strati grafskoga gledišta. Rad XCV. 52.

**Kramer dr. E.:**

„Bos priscus Boj“ i njegovo odnošenje napram njekih drugih bovida. Rad XCV. 178.

Iztraživanja o postanku tako zvane „terre rosse“. Rad XCV. 188.

**Mohorovičić A.:**

Nekoliko opažanja o vertikalnoj komponenti gibanja oblaka. Rad XCV. 202.

**Polivka G.:**

Opisi i izvodi iz nekoliko jugoslavenskih rukopisa u Pragu. Starine XXI. 184.

**Zlatović o. S.:**

Kronaka O. Pavla Šilobadovića o četovanju u Primorju (1662–86:). Starine XXI. 86.

Bribirski nekrolog XIV. i XV. vieka. Starine XXI. 83.

BAKAR: Nautička škola.

BEČ: Seminar za slavenske jezike na c. universitetu.

Akademija znanosti (Kaiserliche Akademie der Wissenschaften).

K. k. Central-Commission zur Erforschung und Erhaltung d. Baudenkmale.

K. k. Geologische Reichsanstalt.

K. k. Statistische Central-Commission.

K. k. Anthropologische Gesellschaft.

K. k. Geografische Gesellschaft.

Biblioteka Njegova Veličanstva.

BERLIN: Akademija znanosti (Königl. preussische Akademie der Wissenschaften).

BIOGRAD: Srpsko lekarsko družtvo.

Kr. srpska akademija.

Srbsko učeno družtvo.

Srpsko arheoložko družtvo.

Redakcija časop. „Kolo“.

BOLOGNA: Accademia delle lettere e scienze.

BORDEAUX: Academie national des sciences, belles lettres et arts.

BRNO: Moravsko družtvo za poznavanje zemlje (K. k. mährisch-schlesische Gesellschaft für Landeskunde).

Matica Moravska.

BRUXELLES: Musée du naturaliste.

Malakoložko družtvo (Société Malacologique de Belgique).

BUDIMPEŠTA: Magyar földtani intézet.

Magyar történelmi társulat.

Magyar tudományos akademia.

Etnologische Mittheilungen aus Ungarn.

12

178

BUDIŠIN (Bautzen): Matica srbska.

BUKAREŠT: Rumunjska akademija (Academia romana).

CETINJE: Čitaonica.

Gimnazija.

CHRISTIANIA: Sveučilište.

ČRNOVICE: Sveučilište.

DUBROVNIK: Gimnazija.

Samostan male braće reda sv. Franje.

Učiteljište.

FOJNICA: Samostan bosanskih franjevaca.

FRANKFURT NA ODRI: Naturwissenschaftlicher Verein.

GIESSEN: Sveučilištna knjižnica.

GOSPIĆ: Gimnazija.

GRADAC: Historischer Verein.

Naturwissenschaftlicher Verein für Steiermark.

HALLE: Leopoldinische Akademie der Wissenschaften.

HAMBURG: Verein für naturwissenschaftliche Unter-
haltung.

HARKOV: Obščestvo ljubitelj prirody.

Sveučilište.

HERMANSTADT: Siebenbürgische Gesellschaft f. Landes-
kunde.

JAROSLAVJE: Demidovskij juridičeskij licej.

KANADIJSKI institut u Toronto.

KARLOVAC: Realni gimnazij.

KARLOVCI: Gimnazija.

KASSEL: Naturwissenschaftlicher Verein.

KIJEV: Sveučilište.

Duhovna akademija.

Prirodoslovno družtvo (Obščestvo jestestvoispitatelej).

Historičko družtvo.

KOTOR: Gimnazija.

KRAKOV: Poljska akademija nauka.

a) KNJIŽNICA

OVE SE JE GODINE UMNOŽILA RUKOPISI I KNJIGAMI,
KOJE SE OVDJE SA ZAHVALNOŠĆU NAVODE.

I.

RUKOPISI I LISTINE.

Preuzvišeni g. pokrovitelj biskup Josip Juraj Štrosmajer. Relatio visitationum, functionum episcopalium et etatus Dioecesis Bosnensis et aliarum administrationum mihi commissarum, facta per me fratrem Marianum Maravich, primo episcopum Dulmensem et administratorem Bosnensem. postea episcopum Bosnensem et administratorem siusdem ecclesiae Dulmensis, praesentanda S. Congregationi de Propaganda fide. Anno Domini 1650.

*Index*. Visitatio dioecesis Bosnensis. — Descriptio regni Bosnensis-Nomina fluminum, montium, civitatum, terrarum et arcium. — Descriptio status dioecesis Bosnensis. — Numerus conventuum fratrum Minorum. — Numerus ecclesiarum in regno Bosniae.

G. akademik Radoslav Lopašić. Tri knjige sudbenih zapisnikah pisanih jezikom hrvatskim. i to sl. obćine Bribirske; I. od g. 1737—1741. — II. od 1759—1763. III. od g. 1763—1767; — zatim tri knjige sudbenih zapiskah obćine Grižane i Belgrad, i to: I. od g. 1787—1791. II. od g. 1791—1803. III od g. 1803—1815. — Jošte dvie knjige sudbenih zapisnikah obćine Novljanske, i to: I. od g. 1737—1742. II. od g. 1768—1787; napokon dvie knjige gruntovnih izpravah obćine Bribirske i to: I. od g. 1760—1764. II. od g. 1789—1792.

Povrh toga poklonio je g. R. Lopašić: Tri knjige parnicah i sudbenih presudah o posjedih: Jamnici (1722), Skakavcu (1768) i šumi Živici (1772), pisanih jezikom latinskim; zatim dvanaest svezakah urbarnih zapisnikah odnosećih se na komorska dobra: Gore, Hrastovicu, To-

186

pusko, Pokupsko, Viduševac, Sisak (vojni), Kamensko, Letova-
nić, Sunju, Zamršje i Jamnicu, pisanih latinskim i njemačkim
jezikom, većinom g. 1778—1782; i jošte 134 listine što
hrvatske što latinske iz XVI i XVII vieka; napokon 8
priepisah njemačkih izpravah odnosećih se na obitelj Pre-
radović od g. 1608—1722.

II.
KNJIGE

a) KOJE JE JUGOSLAVENSKA AKADEMIJA DOBILA OD RAZNIH UČENIH I DRUGIH DRUŽTAVAH I ZAVODAH.

Beč. C. akademija znanostih.

*Sitzungsberichte* der kais. Akademie der Wissenschaften.
Philosophisch-historische Classe. Band CXIV. Heft. 1. Band
CXV. Wien 1887. Band CXVI. Wien 1888.

*Archiv* für österreichische Geschichte. LXXI. Band, 1,
2. Hälfte, Wien. 1887. LXXII Band 1. 2. Hälfte. Wien.
1888. — LXXIII. Band. 1. 2. Hälfte. Wien. 1888.

*Denkschriften* der kais. Akademie der Wissenschaften
Band. XXXVI. Wien 1888.

Die europäische Türkei, von Ami Boué. Band I. II.
Wien. 1889.

Beč. C. centralna komisija za uzdržavanje historij-
skih spomenikah.

*Mittheilungen* der k. k. Central-Commission zur Erfor-
schung und Erhaltung der Kunst- und historischen Denk-
male. Band XIV. Heft. 1—4. Wien 1888. — Band XV.
Heft 1—3. Wien 1889.

Beč. C. kr. zvjezdara.

*Astronomische Arbeiten* des k. k. Gradmessungs-Bureau
I. Band. Längenbestimmungen. Wien 1889.

*Verhandlungen* der österreichischen Gradmessungs Com-
imssion. Protokolle über die im Jahre 1885—1889. abge-
haltenen Sitzungen. Wien. 1889.

187

Beč. C. kr. geoložki zavod.

*Jahrbuch der k. k. geologischen Reichsanstalt, Jahrgang 1888. XXXVIII. Band. Wien. 1889. XXXIX. Band. Wien 1889.*

Beč. C. kr. statistička centralna kommissija.

*Oesterreichische Statistik* XIX. Band. 1. Heft. Die Ergebnisse der Civilrechtspflege im Jahre 1885. Wien 1889. 3. Heft. Die Ergebnisse der Strafrechtspflege im Jahre 1883. Wien. 1889. — 4. Heft. Statistische Uebersicht der Verhältnisse der Oesterreichischen Strafanstalten und der Gerichts-Gefängnisse im Jahre 1885. Wien 1889. — XX. Band. 1. Heft. Bericht über die Erhebung der Handels-werthe und Haupt-Ergebnisse des auswärtigen Handels im Jahre 1887. Wien 1889. — 2. Heft. Waaren-Einfuhr in das allgemeine Oestereichisch-ungarische Zollgebiet im Jahre 1887. Wien 1889. — 3. Heft. Waaren Ausfuhr aus dem allgemeinen Oesterreichisch-ungarischen Zollgebiete im Jahre 1889. — 4. Heft. Waaren-Durchfuhr durch das allgemeine Oestereichisch-ungarische Zollgebiet im Jahre 1887. Wien. 1889. — XXI. Band. 1. Heft. Statistik der Unter-richts-Anstalten für das Jahr 1886/7. Wien, 1889. — 2. Heft. Statistik der Banken für die Jahre 1886 und 1887. Wien. 1889. — 3. Heft. Bewegung der Bevölkerung im Jahre 1887. Wien. 1889. — 4. Heft. Statistik des Sa-nitätswesen für das Jahr 1886. Wien. 1889. — XXII. Band. 1. Heft. Der Oestereichische Staatshaushalt in den Jahren 1885 u. 1886. Wien. 1889. — XXIII. Band. 4. Heft. Waaren-Durchfuhr durch das allgemeine Oesterreichisch-ungarische Zollgebiet im Jahre 1888. Wien. 1889.

*Statistisches Handbuch der Oesterreichisch-ungarischen Monarchie.* (Neue Folge). Wien 1888.

Beč. Antropološko družtvo.

*Mittheilungen* der Anthropologischen Gesellschaft in Wien. XIX. Band. I — IV. Heft. Wien. 1889.

Beč. C. geografsko društvo.

*Mittheilungen* der k. k. Geographischen Gesellschaft. Band XXXI. Nr. 10 — 12. Wien. 1888. — Band XXXII. Nr. 1 — 12. Wien. 1889.

188

Beć. C. kr. vojni geografski zavod.

*Mittheilungen* des k. k. Militär-Geographischen Institutes. VIII. Band. 1888. Wien. 1888.

**Beograd.** Srpska kraljevska akademija.

Глас. XIII. Бранко Радичевић, прилог за историју нове српске књижевности од Свет. Вуловића. Београд. 1889. — XV. Поглед на поезију и њен утицај на човечанство, од Љуб. П. Невадовића. Београд. 1889. — XVI. О натпису на цркви Херцега Стефана у Горажду, од И. Руварца. Београд. 1889. — XVII. Поглед на стару српску црквену архитектуру, од Михаила Валтровића. Београд. 1889.

**Beograd.** Srpsko učeno društvo.

Гласник српскога ученог друштва. књ. 68. 69. 70. Београд. 1889.

**Beograd.** Arheoložko društvo.

Старинар српског археолошког друштва. Год. VI. књ. 1. 2. 3. Београд. 1889.

**Berlin.** Kr akademija znanosti.

Sitzungsberichte der kön. preussischen Akademie der Wissenschaften zu Berlin. Jahrgang 1888. Heft. XXXVIII — LII. Berlin. 1888. — Jahrgang 1888. Heft. I—XXXVIII. Berlin 1889.

**Bordeaux.** Akademija znanosti i umjetnosti.

*Actes de l' académie nationale des sciences, belles-lettres et arts de Bordeaux. 3e Série* — 48. Année — 1886. Paris. 1887.

**Brno.** Zemaljski odbor markgrofije Moravske.

*Mährens* allgemeine Geschichte. Band XII. (Die Zeit der Luxemburge. 1333—1350). Von Dr. B. Dudik. Brünn. 1888.

**Brno.** C. kr. moravsko gospodarsko-prirodoslovno i historijsko društvo.

*Mittheilungen* der k. k. Mährisch-Schlesischen Gesellschaft zur Beförderung des Ackerbaues, der Natur- und Landeskunde in Brünn. 1888. LXVIII. Jahrgang. Brünn. 1888. —

189

*Neu Brünn, wie es entstanden ist und sich gebildet hat. Von Christian Ritter d' Elvert. I. Theil. Brünn, 1888.*

General-Repertorium zu den Publicationen der hist.-statist. Section der k. k. mähr.-schles. Gesellschaft zur Beförderung des Ackerbaues, der Natur- und Landeskunde von 1851 bis Ende 1888. Brünn, 1889.

**Brno. Matica Moravska.**

*Národní písně Moravské, v nově nasbirané. Spořádal František Bartoš. Sešit II. V Brně 1889.*

**Bruselj. Kr. belgijsko malakoložko društvo.**

*Annales de la société royale malacologique de Belgique. Tome XXII. Année 1887. Bruxelles, 1887.*

*Procès verbaux des séances de la société royale malacologique de Belgique. Tome XVII. Année 1888. Bruxelles, 1888.*

**Budimpešta. Magjarska akademija znanosti.**

*Beke Antal. Barabás Samu. I. Rákóczy György és a porta. Budapest. 1888. — Dr. Finály Henrik. Hogy is mondják ezt magyarul. Budapest. 1888. — Dr. Halász Ignácz. Svéd-lapp nyelv. III. Budapest 1888. — Kovács Nándor. Index alphabeticus codicis diplomatici arpadiani continuati. Budapest. 1889. — Szilágyi Sándor. Monumenta comitialia regni Transylvaniae. Vol. XIV. Budapest. 1889. — Thaly Kálmán. Archivum Rákóczianum. Vol. X. Budapest. 1889. — Szilágyi Sándor. Monumenta Hungariae historica. Vol. XXX. Budapest. 1889. — Aemilius Thewrewk de Ponor. Sexti Pompei festi de verborum significatu quae supersunt cum Pauli epitome. Budapestini. 1889. — Dr. Kúnos Ignácz. Osmán-török népköltési gyűjtemény. II. köt. Budapest. 1889. — Pecz Vilmos. A görög tragoedia. I. köt. Budapest. 1889. — Fröhlich J. Mathematische und Naturwissenschaftliche Berichte aus Ungarn. Band V. VI. Budapest 1889. — Rónai Horváth Jenö. Hadtörténelmi közlemények. II. évf. I—IV. szsm. Budapest. 1889. — A magyar királyi országos levéltár diplomatikai osztályában örzött pecsétek mutatója. Budapest. 1889. — Magyar tudományos akadé-

190

miai XLIX-ik közgyülésének tárgyai. Budapest. 1889. — Ungarische Revue. 1889. Heft. I–X. Budapest. 1889. — *Hampel Joz. Archeologiai értesítő*. VIII, köt. 5. szám. Budapest. 1889. — IX. köt. 1–4. szám. Budapest. 1889. — Magyar tud. akadémiai almanach 1890. Budapest. 1890. *Elhunyt tagjai fölött tartott emlékbeszédek*. V. kötet. 4. szám. Emlékbeszed Fleischer Leberecht Henrik felett *Goldziher Ignacz*. Budapest 1889. — 5. szám. Emlékbészéd Horyik Janos, felett *Szilágyi Sándor*. Budapest 1889. — 6. szám. Emlékbészéd Reichardt Henrik Vilmos felett *Kanitz Agost*. Budapest. 1889. — 7. szám. Emlékbeszéd Boissier Péter Edmund, felett *Dr. Haynald Lajos*. Budapest 1889. — 8. szám. Emlékbeszéd Greguss Agost felett *Bánóczi József*. Budapest. 1889. — 9. szám. Emlékbeszéd Grotte Arthur felett *Dr. Duka Tivadar*. Budapest. 1889. — 10. szám. Emlékbeszéd Dr. Muraküzi Rózsai József, felett *Dr. Batizfalvy Samuel*. Budapest. 1889. — VI. kötet. I. szám. Emlékbeszéd Petzval Ottó felett *Kondor Gusztav*. Budapest. 1889. — *Értekezések a társadalmi tudományok köréből*. X. kötet. I. szám. Ádalék a római alkotmány politikához es államjoghoz. *Schwarcz Gyula*. Budapest. 1889. — II. sz. Adalék a magyar állampolgári társadalom egységes természetének elméletéhez. Budapest. 1889. — III. szám. Demologiai tanulmányok. *Körösi József*. Budapest. 1889. — IV. szám. A vis-szaesés okairól s ovszereiről. *Tóth Lörincz*. Budapest. 1889. — V. szám. A király tanácsosainak fele-lőssége Aragoniában és magyarországon III. András óta. *Schwarcz Gyula*. Budapest. 1889. — VI. szám. Sextus Caecilius Africanus jogtudós. *Dr. Véczey Tamás*. Budapest. 1889. — *Értekezések a természettudományok köreből*. XVIII. kötet. 4. szám. Kórodai adatok a vegyes fertözeti beteg-ségek ismeretéhez. *Dr. Korányi Frigyes*. Budapest 1888. — 5. szám. A veszettség gyógyításáról. *Dr. Högyes Endre*. Budapest. 1889. — 6. szám. Kisérleti adatok a porret féle izomtünemeny jelentösegének kérdésehez. *Regéczy Nagy Imre*. Budapest. 1889. — 7. szám. Az izomáram nemleges változata által egy másik izomban közvetetlenül kiváltott másodlagos rángásról. *Dr. Regéczy Nagy Imre*. Budapest. 1889. — XIX. kötet. 1. szám. Az erdelýi havasok az

191

oltszorostól a vaskapuig. Inkey Bela. Budapest. 1889. 2. szam. A kis-kartali csillagvizsgálóról. Kövesligeti Radó. Budapest. 1889. — 3. szam. A pióczafélék külsö alaktanáról. Dr. Apáthy István. Budapest. 1889. — 4. szam. A modern növénytan törekvései. Klein Gyula Budapest. 1889. — 5. szam. A zivatarekről. Hegyfoky Kabos Buda佩št. 1889. — 6. szam. A gerinczvelői idegek hátulsó gyökereivöl. Dr. Lenhosség Michály. Budapest. 1889. — Értekezések a történelmi tudományok köréböl XIII. kötet XII. szam. Ováry Lipót. Bethlen Gábor diplomacziai összeköttetéseiről. Budapest. 1889. — Értekezések a történelmi tudományok köréböl. XIII. kötet. XII. szam. Ováry Lipot. Betlen Gábor diplomacziai osszeköttetéseiről. 1888. XIV. kötet. I. szam. Pulszky Ferencz. Tanulmányok a népvándorlás korának emlékeiről. Budapest. 1888. II. szam. Jakab Elek. Dr. Duka Tivádar könyve Körösi Csoma Sándorról. Budapest. 1888. — III. szam. Dr. Acsády Ignácz. A magyar jobbágy-népesség száma a mohácsi vész után. Budapest. 1889. IV. szam. Fraknói Vilmos. Carvajal János bibornok magyaror szági, követségei 1448—1461. Budapest. 1889. — VI. szam. Téglás Gábor. Tanulmányok a rómaik Daciai aranybányászatáról. Budapest. 1889. — Értekezések a nyelv es szeptudományek köréböl. XIV. kötet. XI. szam. Euhemeri reliquiae. Geyza Némethy. Budapest. 1889. — XII. szam. Gáti István stenographiája. Vikár Bélától. Budapest. 1889. — XV. köt. I. szam. Az iszlám vallásos mozgalmai es első négy században. Dr. Schreiner Márton. Budapest 1888. — Értékezéseg a mthematikai tudomaoyok köréböl. XIV. köt. 2. szam. Hunyady Jenő. Az orthogonális substitutio együtthatóinak paraméteres értékei. Budapest. 1889. — Értékezések a bölcseleti tudumányok köreböl. III. köt. 1. sz. Medveczky Frigyes. A normativ elvek jelentősége az ethikaban. Budapest. 1889 — Mathematikai es természettudomayi közlemények. IV. szam. Dr. Apáthy István. A magyarországi pióczak faunája. Budapest. 1889. — Mathematikai es természettudományi értesítö. VII. kötet. 1—9. füzet. Budapest. 1888 — VIII. kötet. 1. 2. füzet. Budapest. 1889. — Nyelvtudományi közlemények. XXI. kötet. 1. füzet. Budapest. 1888. — A Magyar tudom.

192

akademia Értesítője. XXII. évfolyam 1888. 6 szám. Budapest. 1888. — XXIII. évfolyam. 1889. 1—4. szám. Budapest. 1889. — Magyar tudom. akadémiai Almanach. 1889. Budapest. 1889.

**Budimpešta. Historijsko društvo**

Századok, a magyar történelmi társulat közlönye. — XXIII. évfolyam. 1—10. füzet. Budapest. 1889.

**Budimpešta. Ugarsko geoložko društvo.**

Földtani közlöny. XVIII. kötet. 11—12. füzet. Budapest. 1888. XIX. kötet. 1—8. füzet. Budapest. 1889. — A magyar kir. Földtani intézet evkönyve. VIII. kötet. 7. füzet. Dr. Kišpatić M. A Fruska góra-hegység szerpentinjei és szerpentin-féle közeteiről. Budapest. 1889. — 8. füzet. Halaváts Gyulá. A hód-mező-vásarhelyi két artézi kút. Budapest. 1889. — A magyar kir. Földtani intézet kiadványai. Petrik Lajos. A Hollóhazi (Radványi) riolitkaolin. Budapest 1889. — Bruck József. A magyar kir. Földtani intézet köny vés térképtárának II. pót-czimjegyzéke. Budapest 1889. A magyar kir. Földtani intézet évi jelentése 1888-ról. Budapest. 1889. — Jahresbericht der kön. ung. geologischen Anstalt für 1887. Budapest. 1889. — Dr. Koch Antal. Banffy-Hunyad vidéke. Budapest. 1889. Telegdi Roth Lajos. Kismarton vidéke. Budapesi. 1889.

**Budapešt. Redakcija Ethnolog. Mtttheilungen.**

*Ethnologische Mittheilungen* aus Ungarn. Zeitschrift für die Volkskunde der Bewohner Ungarns und seiner Nebenländer. I. Jahrgang. 1887—89. III. Heft. Budapest. 1889.

**Bukarešt. Rumunjska akademija.**

Psaltirea Scheiană. (1482). Publicată de prof. G. Bianu. Tomul I. (textul in fascimile si transcriere). Bucuresci. 1889. — Nunta la Români. Studiul de Elena Sevastos. Bucuresci. 1889. — Analele academiei Romane; Serie II. Tomulă X: a) Memoriile sectiunei istorice. b) Partea administrativă si desbaterile. Bucuresci. 1889.

193

**Christiania: Kr. sveučilište.**

*Forhandlinger i videnskabs-selskabet i Christiania, Aar 1888: Nr. 1. Difteriens forekomst i Norge.* Af Axel Johannessen. Cristiania. 1888. — Nr. 2. *Norske jordfundne oldsager.* Af Dr. Ingvald Undset. Christiania. 1888. — Nr. 3. *Om plan og komposition Thukidids graeske historie.* Af P. N. Ostbye. Christiania. 1888. — Nr. 4. *Indskrifter fra middelalderen Throndhjems domkirke.* Af Dr. Ingvald Undset. Cristiania. 1888. — Nr. 5. *Das Gedicht des Simonides in Platons Protagoras.* Von J. Aars. Cristiania. 1888. — Nr. 6. *Enumeratio Bryinearum Dovrensium.* Auctore N. C. Kindbnrg. Christiania. 1888. — Nr. 7. *Additional Notes on Australian Cladocera.* By G. O. Sars. Christiania. 1888. — Nr. 8. *Jordskjaelv i Norge* 1887. Af Hans Reusch. Christiania. 1888. — Nr. 9. *To theoremer vedrorede en klasse brakistokrone kurver.* Af Axel Thue. Christiania. 1888. — Nr. 10. *Christiania Observatoriums Polhoide bestemt ved Observationer i første Vertikal.* Af H. Geelmuyden. Christiania. 1888. — *Beiträge zur Lehre von den geschlechtlosen Pronomen in den indogermanischen Sprachen.* Von Dr. A. Torp. Christiania. 1888. — Nr. 12. Studier over Nedborens Varighed og Taethed i Norge. Af H. Mohn. Christiania. 1888. — Nr. 13. *Zur Theorie der Transformationsgruppen.* Von Sophus Lie. Christiania. 1888. — *Oversigt* over Videnskabs Selskabets Moder i 1888. Christiania. 1889. — *Viridarium Norvegicum.* Norges vaextrige. Et Bitrag til Nord-Europas Natur- og Culturhistorie af Dr. F. C. Schübeler. 2 det Bind, 2 det Hefte. Christiania. 1888.

**Dorpat: Estničko učeno društvo.**

*Verhandlungen der gelehrten Estnischen Gesellschaft zu Dorpat. Band XIV. Dorpat. 1888.* — *Sitzungsberichte* der gelehrten Estnischen Gesellschaft zu Dorpat. Dorpat. 1889.

**Frankfurt na Odri: Prirodoslovno društvo.**

*Monatliche Mittheilungen aus dem Gesammtgebiete der Naturwissenschaften. VI. Jahrgang. Nr. 6—12. October—März 1888/89.* Frankfurt a/Oder. 1888/89. — VII. Jahr-

13

194

gang. Nr. 1—8. — Societatum litterae. Verzechniss der in den Publikationen der Akademien und Vereine aller Länder erscheinenden Einzelarbeiten auf dem Gebiete der Naturwissenschaften. II. Jahrgang. Nr. 9—12. Frankfurt. 1888. — III. Jahrgang. Nr. 1—9. Frankfurt. 1889.

## Giessen: Universitetska biblioteka.

Revision der Lehre von der reflectorischen Speichelsecretion, von Rudolf Buff. Giessen. 1887. — Die Polizeiaufsicht nach dem Reichsstrafgesetzbuche, von Karl Fuhr. Giessen. 1887. — Die Diabascontactmetamorphose bei Weilburg a. d. Lahn, von Georg Greim. Stuttgart. 1887. — Zur Aetiologie und Therapie der Scrofulose, von Friederich Willem van Haeften. Giessen. 1887. — Phraenologische Untersuchungen, von Dr. Hermann Hoffmann. Giessen. 1887. — Das Verhalten des Magensaftes bei Carcinom, von Reinhard Koch. Giessen. 1887. — Beiträge zur Casuistik der Embolie bei offenem foramen ovale, von Heinrich Poths. Giessen. 1887. — Des Nicolaus von Knes Lehre von Kosmos, von Jakob Schaefer. Mainz. 1887. — Betrachtungen über die Schutzvorrichtungen der Thiere, von Adalbert Seitz. Jena. 1887. — Zur Untersuchungsmethode über die Topographie des motorischen Innervationswege im Rückenmark der Säugethiere, von Emil Steffahny. Giessen. 1887. — Ueber der Einfluss des Druckes auf den Brechungsexponenten den Wassers, für Natriumlicht, von L. Zehnder. Giessen, 1887. — Ueber Amylenhydrat als Schlafmittel, von Georg Avellis. Giessen. 1888. — Sophocles quemadmodum sui temporis res publicas ad describendam heroicam aetatem adhibuerit. Scripsit Rudolfus Becker. Giessae. 1888. — De comparationibus translationibusque ex agricolarum pastorumque rebus ab Aeschylo et Euripide desumptis. Scripsit Hermannus Briegleb. Gissae. 1888. — Untersuchungen über die reciproke Verwandschaft in der Ebene, von Philipp Brückel. Giessen. 1888. — Ueber einige die binären und ternären Formen betreffende Aufgaben, von Emil Daub. Darmstadt. 1888. — Ueber die Sprache und Dialekt des Joufrois, von Jakob Dingeldey. Darmstadt. 1888. — Das Büschel von Kegelschnitten, welches ein Ebenenbüschel aus einem Kegel II.

195

Ordnung ausschneidet, von Peter Dittmar. Giessen. 1888. — Ueber eine neue Methode zur Darstellung von aromatischen Succinaminsäuren und Succinimiden, von Francis Salsbury Earp. Bonna. 1888. — Syntactische Studien zu Jean Calvin, von Karl Grosse. Giessen. 1888. — Zur Theorie der linearen homogonen Differentialgleichungen, von Dr. Lothar Heffter. Leipzig. 1888. — Können grössere Mengen gebundener Schweffelsäure nachteilig auf die Vegetation wirken? von Georg Heuermann. Werl. 1888. — Covarianten eines ebenen Systems, bestehend aus einem Kegelschnitt und mehreren Geraden. von Karl Ernst Jakob Keil. Giessen. 1888. — Ueber Lyssa humana, von Ludwig Kesting. Giessen. 1888. — Ueber die Verwerthung des Salols in der Diagnostik der Magenkrankheiten, von Fritz Kullmann. Giessen. 1888. — Experimentelle Beiträge zur Kenntnis der Vorgänge bei der Wasser- und Heizgasbereitung, von Dr. Julius Lang. Leipzig. 1888. — Ueber ein grosses Teratom des Ovarium mit peritonealer Dissemination, von Salamon Lazarus. Giessen. 1888. — Vorname und Familienname im Recht, von Sigmund Levi. Giessen. 1888. — Lokalfärbung in Shakespeares Dramen, von Carl Philips. Köln. 1888. — Ueber Verletzungen des n. opticus innerhalb der Orbita, von Fritz Schliephake. Giessen. 1888. — Untersuchungen über die niedersiedenden Producte, welche bei der trockenen Destillation von schweren sächsischen Braunkohlentheerölen unter einem Druck von drei bis sechs Atmosphären erhalten werden, von Carl Schneider. Grünberg. 1888. — Ueber Nichtvorkommen der Hypogäasäure im Erdnussöl, von L. Schön. Giesen. 1888. — Die Reden des Buches Jeremia gegen die Heiden XXV. XLVI—LI., von Friedrich Schwally. Giessen. 1888. — Ueber krystallisirte Halogenquecksilbersalze, von W. Sievers. Giessen. 1888. — Beitrag zur Lehre von den gefässcontrahirenden Mitteln, von Wilhelm Streng. Giessen. 1888. — De genere dicendi Xenophonteo deque prioris Hellenicorum partis conditione quaestiones selectae. Fridericus Wissmann. Gissae. 1888. — Ueber primitive Gruppen mit transitiven Untergruppen geringeren Grades. Von Benrhard Marggraff. Berlin. 1888. — Ueber die Anomalien der Chlorausschei-

*

196

dung bei Magenkrankheiten. Von Willy Stroch. Giessen, 1888. — Ueber einen Fall von progressiver perniciöser Anämie. Von Ignaz Dürr. Giessen. 1888. — Zur Casuistik der Nebenhornschwangerschaft. Von Carl Dietz. Giessen. 1888. — Zur Casuistik der Arsenwasserstoff-Intoxicationen. Von Jakob Becker. Giessen. 1888. — Ueber die spontane spindelförmige Erweiterung des Oesophagus. Von Reinhard Kreuder. Giessen. 1888 — Ueber die Erwärmung der Dielectrica durch wechselnde elektrische Ladung und Entladung. Von Eduard Hoffmann. Raudnitz. 1888. — Ueber Milzschwellung bei Lungenentzündungen. Von Karl Hohmann Giessen. 1888. — De neocoria. Scripsit Guilelmus Buechner. Gissae. 1888. — Ueber die Aktinomykose am Unterkiefer, zugleich ein Beitrag zur Pathogenese der Aktinomykose. Von Heinrich Kratz. Giessen. 1888. — Ein Beitrag zur Casuistik der cougenitalen Occlusionen des Dünndarms. Von E. Weber. Giessen. 1888. — Ueber Bradycardie. Von Eduard Bötticher. Giessen. 1888. — Ueber gewisse Vierecke, die von Vireckspaaren abhängen. Von Adam Keller. Giessen. 1888. — Resultate der Einschätzungen zur Einkommensteuer in Hessen. Sachsen und Hamburg in Bezug auf die Entwicklung des Mittelstandes. Von Adolf Heil. Jena. 1888. — Ueber die Bedeutung des Kaliums in der Phlanze. Von Robert Lüpke. Berlin. 1888. — Occams Traktat gegen die Unterwerfungsformel Clemens VI. Von Dr. Karl Müller. Giessen. 1888. — Königtum und Fürsten zur Zeit Heinrichs IV. Von Ferdinand Ohly. Lemgo. 1888. — Zur Frage der chirurgischen Behandlung des Ileus. Von Dr. Peter Poppert. Berlin. 1889. — Ueber Bigeminie des Herzens. Von Wilhelm Lutz. Giessen. 1889. Ueber die Behandlung der Nachgeburtsperiode. Von Karl Weisgerber. Giessen. 1889 — Zur Aetiologie der Lungenblutung zugleich ein Beitrag zur Pathologie der Bronchialdrüsen. Von Franz Scriba. Giessen. 1889. — Ueber gleichzeitiges Vorkommen von Carcinoma und Myoma corporis uteri. Von Carl Venn. Giessen. 1889. — Zur Casuistik der hereditären multiplen Exostosen. Von Adolf Drescher. Giessen. 1889. — Beitrag zur Kenntniss der branchiogenek Geschwülste. Von Carl Winheim. Giessen. 1889. — Die

197

geographische Verbreitung unserer bekanntesten Sträücher. Von Christoff Wittich, Giessen, 1889. — Ueber Hydrocele abdominalis. Von Adolf Weber. Giessen, 1889. — Ueber das Verhalten des Natriumthiosulfats gegen Säuren insbesondere gegen Schwefelsäure und Salzsäure. Von Wilhelm Waubel, Berlin 1889. — Krystallographisch-chemische und physikalische Untersuchung einiger zweifacher Uranyl-Doppelacetate. Von Rudolf Erb. Stuttgart, 1889. — Zur Casuistik der Zirbeldrüsentumoren (Teratoma glandulae pinealis). Von Ludwig Gauderer. Giessen, 1889. — Die Idee der Wiedervergeltung in der Geschichte und Philosophie des Strafrechts. Von Dr. L. Günther, Altenburg, 1889. — Der menschliche Körper und die Bakterien. Von Dr. Eugen Bostroem, Giessen, 1889.

**Giessen:** Gornjohesko povjestno i prirodoslovno društvo.

*Mittheilungen* des Oberhessischen Geschichtsvereines in Giessen, Band I. Giessen, 1889. — *Sechsundzwanzigster* Bericht der Oberhessischen Gesellschaft für Natur- und Heilkunde. Giessen, 1889.

**Gradac:** Štajersko historijsko društvo.

*Mittheilungen* des historischen Vereines für Steiermark. XXXVII. Heft. Graz, 1888. — Stiria illustrata. Bogen 25—32. Graz, 1889.

**Gradac:** Štajersko prirodoslovno društvo.

*Mittheilungen* des Naturwissenschaftlichen Vereines für Steiermark. Jahrgang 1887. Heft 24. Graz, 1888. — Jahrgang 1888. Heft 25. Graz, 1889.

**Harkov:** Carska universa.

*Труды общества изпытателей природы при имп. харьковьскомъ университетѣ.* 1888. Т. XXII. Харьковъ. 1889.

198

Hermannstadt: Sedmogradsko historijsko društvo.

Archiv des Vereines für Siebenbürgische Landeskunde.
Neue Folge. Band XXII. Heft 1. 2. Hermannstadt. 1889.

Jaš: Učeno društvo.

Arhiva societății stiintifice și literare din Jasă. Nr. 1.
Julie. August. 1889. Jasă. 1889.

Kansas: Akademija znanosti.

Transactions of the eighteenth and ninetheent annual
meetings of the Kansas academy of science. (1885—86.)
Vol. X. Topeka Kansas. 1887.

Kassel: Prirodoslovno društvo.

XXXIV. und XXXV. Bericht des Vereines für Naturkunde
zu Kassel. Kassel. 1889.

Kiev: C. universitet sv. Vladimira.

Универзитетскія ізвѣстія. Годъ XXVIII. 1888.
Nr. 8—12. Кіевъ. 1888. Годъ XXIX. 1889. Nr. 1—10.
Кіевъ. 1889.

Kiev: Društvo izpatateljah prirode.

Записки киевскаго общества естествовспитателей.
Томъ Х. вып. 1. Киевъ. 1889.

Kiev: Obščestvo Nestora Ijetopisca.

Чтенія въ историческому обществѣ Нестора лѣ-
тописца. Книга II. Киевъ. 1888.

Kiev: Redakcija „Kievske starine“.

Киевская старина ежемесячный исторический жур-
наль. Годъ VIII. Томъ XXVII. Nr. 1—12. Киевъ.
1889.

Krakov: Akademija znanosti.

Rozprawy i sprawozdania z posiedzeń: a) wydziału ma-
tematyczno-przyrodniczego. Tom. XVII. XVIII. Kraków

199

1888. b) wydziału historyczno-filozoficznego. Tom. XXI. Kraków. 1888. — Zbiór wiadomości do antropologii krajowej. Tom XII. Kraków. 1888. — Sprawozdanie komisyi fizyograficznej. Tom XXI. Kraków. 1888. — Pamiętnik akademii umiejętności w Krakowie. Tom. XIV. XV. Kraków. 1888. — Monumenta medii aevi historica res gestas Poloniae illustrantia. Tomus XI. Actorum saeculi XV ad res publicas Poloniae spectantium index. Kraków. 1888. — Scriptores rerum Polonicarum. Tomus XII. Collectanea ex archivo Collegii hist. Crac. Kraków. 1888. — Rocznik zarządu akademii umiejętności w Krakowie. Rok. 1887. Kraków. 1888. — Wielki kurhan Ryżanowski. Opisal Godfryd Ossowski. Kraków. 1888. — Andreae Cricii carmina, edidit Casimirus Morawski. Cracovia. 1888. — Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Krakau. Nr. 1—9. (Jänner-November 1889.) Krakau. 1889.

**Križevci:** Gospodarsko i šumarsko učilište.

*Viestnik za gospodarstvo i šumarstvo. God. 1889. sv. I. II. Križevci. 1889.*

**Lavov:** C. kr. zemaljsko galičko školsko vieće.

*Sprawozdanie c. kr. Rady szkolnej krajowej o stanie szkól średnich galicyjskich w latach szkolnych: 1884—1888.* Lwow. 1889.

**Lavov:** Galičko-ruska matica.

*Литературній сборник*. Годъ. 1888. Львовъ. 1889.

**Lipsko:** Kr. Sasko učeno društvo.

*Berichte über die Verhandlungen der kön. Sächsischen Gesellschaft der Wissenschaften zu Leipzig. a) Philologisch-historische Classe. (1888). Nr. III. IV. Leipzig. (1889.) Nr. I. Leipzig. 1889. — Abhandlungen der philologisch-historischen Classe: Band XI. Nr. II. Papyrus Ebers. Die Maasse und das Kapitel über die Augenkrankheiten, von Georg Ebers. 1. Theil. Die Gewichte und Hohlmaasse des Papirus Ebers. Leipzig. 1889. — Nr. III. Papyrus Ebers.*

200

2. Theil. Das Kapitel über die Augenkrankheiten im Parpyrus Ebers. Leipzig. 1889. — Nr. IV. Der Bilderschmuck in den Sacramentarien des frühen Mittelalters, von Anton Springer. Leipzig. 1889. — *Berichte* über die Verhandlungen der kön. Sächsischen Gesellschaft der Wissenschaften zu Leipzig. b) Mathematisch-physische Classe. (1888). Nr. I. II. Leipzig. 1899. (1889). Nr. I. Leipzig. 1889. — *Abhandlungen* der mathematisch-physischen Classe. Band XIV. Nr. X. *Johannes Walther*. Die Korallenriffe der Sinaihalbinsel. Leipzig. 1888. — Nr. XI. *W. Spalteholz*. Die Vertheilung der Blutgefäße im Muskel. Leipzig 1888. — Nr. XII. *Sophus Lie*. Zur Theorie der Berührungstransformationen. Leipzig. 1888. — Nr. XIII. *C. Neumann*. Ueber die Methode des arithmetischen Mittels. Leipzig. 1888. — Band XV. Nr. I. *Bruno Peter*. Monographie der Sternhaufen G. C. 4460 und G. C. 1440, sowie einer Sterngruppe bei O piscium. Leipzig. 1889 — Nr. II. *W. Ostwald*. Ueber die Affinitätsgrössen organischer Säuren und ihre Beziehungen zur Zusammensetzung und Constitution derselben. Leipzig. 1889. — Nr. III. W. *Braune*. O. *Fischer*. Die Rotationsmomente der Beugemuskeln am Ellbogengelenk des Menschen. Leipzig. 1889. — Nr. IV. *Wilhelm His*. Die Neuroblasten und deren Entstehung im embryonalen Mark. Leipzig. 1889. — Nr. V. W. *Pfeffer*. Beiträge zur Kenntniss der Oxydationsvorgänge in lebenden Zellen. Leipzig. 1889 — Nr. VI. *A. Schenk*. Ueber medullosa Cotta und tubicalis Cotta. Leipzig. 1889.

**Ljubljana:** Zemaljski kranjski muzej.

*Mittheilungen* des Musealvereines für Krain. Zweiter Jahrgang. Laibach. 1889.

**Mexico:** Zvjezdara Tacubaya.

*Anuario* del observatorio astrocómico nacional de Tacubaya, para di anno de 1889. Anno IX. Mexico. 1888.

**Monakov:** Kr. bavarska akademija znanostih.

*Sitzungsberichte:* a) der philosophisch-philologischen und historischen Classe. (1888.) Band II. Heft I. II. III. München

201

1888. (1889.) Heft I. II. München. 1889. b) der mathe-
matisch-physikalischen: (1888.) Heft II. III. München, 1888.
(1889.) Heft I. München. 1889. — Ueber die historische
Methode auf dem Gebiet des deutschen Civilprozessrechtes.
Von Julius W. v. Planck. München. 1888. — Gedächtnis-
rede auf Karl von Prantl. Von W. v. Christ. München.
1889. — Georg Simon Ohm’s wissenschaftliche Leistungen.
Von Eugen Lommel. München. 1889.

Moskva: Duhovnaja akademija.

Творенія святыхъ отцевъ въ русскомъ переводѣ.
Томъ LV. книжка IV. Москва 1888. Томъ LVI. кн.
I—IV. Москва 1889.

Moskva: C. prirodoslovno društvo.

Bulletin de la société impériale des naturalistes de
Moscou. Année 1888. Tome LXIV. Nr. 3—4. Moscou,
1888. Année 1889: Nr. 1—2. Moscou. 1889. — Me-
teorologische Beobachtungen ausgeführt am meteorologischen
Observatorium der landwirtschaftlichen Akademie bei Mo-
skau (Petrowsko-razoumowskoje). Das Jahr 1888. I. Hälfte.
Moskau. 1888. II. Hälfte. 1889. — Nouveaux mémoires
de la société impériale des naturalistes de Moscou. Tome
XV. Moscou. 1889.

Moskva: C. Zvjezdara u Moskvi.

Annales de l' observatoire de Moscou. XII. Serie. Vo-
lume I. 2 livraison. Moscou. 1888.

Moskva: C. arheoložko obščestvo.

Huitième congrès archéologique à Moscou 8 janvier
1890. Moscou. 1889.

Moskva: Matematičko obščestvo.

Математический сборник. Томъ XIV. вып. 2.
Москва 1889.

Moskva: C. moskovsko obščestvo seoskoga gospo-
darstva.

Труды имп. московскаго общества сельскаго хо-
зяйства. Вып. XXV. XXVI. Москва 1889.