Z předmluvy

k I. vydání.

Sbírka tato nechce podávati toliko myšlenky z národních pohádek a pověstí obrazností spisovatelek a spisovatelů nynějších rozmnožené a ozdobené, nebrž pouze obraznost národa samého, jak se ode dávna v pohádkách a pověstech jeví. Těch původních, nezměněných výtvorů ducha národního jest nám v celé rozsáhlosti a hlubokosti poznati třeba, abychom se přinčovali ryzému jazyku svému my, kteřížto jsme namnoze jazyky cizími se odnárodnili. A proto jsou slova a celé věty ryzostí a krásou mluvnickou vynikající a překvapující vyznačeny rozložitým písmem, aby neušly oku čtenářovu. Kterak a k čemu jich zužitkují spisovatelé naši, k tomu ovšem zřetele svého neobracujeme, ale přejeme, aby jich zužitkovali ve spisích svých ve prospěch národa.

Svrchovaný jest čas, aby se tyto utěšené voničky či kytečky po zahrádkách lidu našeho sbíraly a tiskem jistému zapomenutí vyrvaly, jelikož nastala rozhodná doba přerody a obnovy národu našemu, kdy tiskem a parou novější myšlenky do lidu našeho se hrnou a staré ná-

1*

4

hledy i se starou ryzou mluvou vytiskují. — „Co jest z toho, když národní pohádky a pověsti bez dějepisného základu v lidu našem pominou? Nebudeť škoda o tyto smyšlenky, jimiž lid náš celé večery, celé dny, celé mésíce sobě krátivá!“ Nesuď kvapně a nespravedlivě. I kdyby pohádky a pověsti národní vyhynouti měly, bylo by nám toho pykati. Čili snad i smyšlenka nemůže v sobě tajiti pravdu, poučení, výstrahu, radu? Nepřipouštím, že by jaká pohádka původně pro ponhou toliko zábavu — pro ukrácení chvíle byla se vymyslila; živými barvami, vhodnými podobenstvími chtěl moudrý otec svým dítkám a pečlivý děd svým vnukům potrebného poučení dáti — a tento úmysl ponejvíce vytvořil veliké množství pohádek prostomilých, jimiž se národ náš honositi může. Ve mnohých posud buď jasně zrcadlí se buď prosvitá z roušky zábavné jádro rázné moudrosti a zbožnosti. Totoli se však nedá v každé pohádce nalézti, nepřičítejž pohádce samé, nebrž slabé paměti a temnějšímu rozumu pozdějších vypravovatelů, kterým se děje jako nejapným opravitelům a obnovitelům obrazů a soch původně uměleckých. Proto nemůžeme již přáti, aby pohádky a pověsti národní vymřely; hospodáři vymlátivše a na hromadu shrnuvše obilí ve stodolách, pro koukol přimíchaný nepřejí sobě, aby nebylo obilí žádného, nebrž koukol vybravše a odstranivše, obilí čisté zužitkují.

Avšak pohádky a pověsti národní nikdy nemohou vyhynouti — ovšem ale mohou místo své postoupiti smyšlenkám novějším — nebezpečnějším, záhubnějším. Vím a vyznal jsem, že v našem věku tiskem a parou novější myšlenky do lidu našeho se hrnou; popírám však, že by všecky tyto novější myšlenky byly národu

5

našemu prospěšnéjšími, blaživějšími a příjemnějšími nad pohádky a pověsti prastaré. Pohádka a pověst důstojná — byť i smýšlená — nepokazí nikoho; mnohá kniha však, která šířiti chce v lidu myšlenky novější, jest pravým jedem, okteré se dá říci, co praví Spasitel náš o člověku pohoršujícím: „Lépe bylo by, kdyby se nebyla kniha tazrodila, a když se již zrodila, kdyby se byla sžernovem osličím hned ponořila v moři bezedném.“ Na štěstí (vzhledem k takovýmto novějším myšlenkám t. j. smyšlenkám) a bohužel (vzhledem k novějším knihám a časopisům našim od znatelův národa a pravdy skládaným) novější myšlenky navzdor tisku a páře přece nevnikají do všech končin rozsáhlého národa našeho českoslovanského tak rychle, jako sžíravý vzduch již nastalé přerody a obnovy bez tisku myšlenky staré a dobré zhasíná a ničí. Zdali možno, aby zatím obraznost národa našeho ostala nečinou a neplodnou? Jako v krajinách, kde krásné, staré národní písně vymřely, nyní již zahnízdily se písně novější, nápěvy, slovy i myšlenkami neladné, nečisté, plané, špatné, záhubné: tak též tu onde v rodinách a v obcích, kde staré, pěkné, poučné, nevinné pohádky národní vymizely aneb kde se jich nedostává, slyšeti jest sběrateli pohádky novější, jichž do konce aneb aspoň bez bolu, studu a zardění vyslyšeti není lze. Sbírkou národních pohádek a pověstí, podáli se lidu, vyhoví se obojí stranou. Lid náš bude míti pohádky slušné, zábavné i prospěšné, a — bude jich míti dostatek, aby nemusil mezeru vyplňovati ledabylou sbírkou, aneb dokonce škodnou hnilobou.

Konečně pak, neprohlídajíce ani k ryzosti jazyka ani k obsahu a jádru pohádek a pověstí našich ná-

6

rodních, budiž mi dovolena otázka, neníliž povinností
naší, bychom tiskem zachovali potomstvu alespoň zbytky
(Bohu díky posud ještě značné a významné) plo-
divé obraznosti předkův? Věk náš snaží se v každé zemi,
v každém znamenitějším městě zvláštními konserva-
tory zachovati potomstvu památky staveb a všelikých
výtvorův uměleckých; zdaliž zřetelněji mluví a svědectví
dává o národu nějakém budova, obraz, socha, peníz,
nádoba a t. d. nežli pohádka a pověst? —

Sláva těm, kdož činí jedno — a co těm, kdož pomíjí
druhé? Úlohu tuto nutnou neplní však toliko ten a ta,
kdož pohádky a pověsti sbírá, spisuje a tiskem vy-
dává, nebrž i ten a ta, kdož podniknutí takové odbíráním
podporuje a výbor sebraných a tiskem vydaných pohá-
dek a pověstí národních v národě šíří. Každý vzdělaný
národ má a v úctě chová sbírku svých pohádek a po-
věstí — a já netroufám, že by který národ byl ve svých
pohádkách a pověstech národních bohatší nad naše národy
slovanské.

Slovy těmi získati chci tomuto dílnu právě ná-
rodnímu potřebné podpory v našem obětivém a
rozsoudném duchovenstvu českoslovanském,
jakož i také u svědomých rodákův a skutečných
přátel lidu v každém stavu a u všech čtenářův na
Moravě. v Čechách i na Slovensku.

Sbírka tato nebude obsahovati nižádné pohádky a po-
věsti, o níž by se dalo pochybovati, můželi se podati čte-
nářům každého stáří a pohlaví.

U čitelové připraví radost neobyčejnou mládeži
školné, když za odměnu pilnosti a pozornosti jim po
škole některou pohádku nebo pověst přečtou, o čem jsem
se již sám dokonale a často přesvědčil; také naučí se

7

dítě poslouchati, když se mu napotom těžší věci vyklá-
dají nebo čítávají. — Rodiče zajisté dětem svým k jme-
novinám nebo k rozeninám — kmotři a kmo-
třenky zajisté biřmovancům a křestěncům svým
nebudou moci zajímavějšího, milejšího a spolu přece i
poučnějšího a lacinějšího daru podati nad sbírku národ-
ních pohádek a pověstí.

Nezbývá nic než ospravedlniti se, proč jsem volil
slovo pohádka místo slova báchorka, kteréhož se v ně-
kterých spřízněuých spisích v Čechách i na Moravě posud
užívalo. Nevím, proč bych upotřebil slova báchorka,
jehož lid náš nikde nezná, a proč bych povrhnul slovem
pohádka. kteréž posud a všudy v národu našem žije.
Podávám ve sbírce své nezměněné výtvory lidu na-
šeho a tudyž nechtěl jsem ani slova pro ně utvo-
řeného měniti, kteréž se mi vidí mnohem národ-
nější býti.

Sbírka tato obsahuje 123 pohádky a pověsti
z okolí Rožnovského, z tak zvané moravské
Valachie, kteráž chvalné známa jest svou neporušeností
a ryzostí jazyka moravskoslovanského.

Městečko Rožnov, střed moravské Valachie,
roztomile rozkládá se na levém břehu řeky Bečvy a má
460 domů dřevěných, v nichžto se počítá asi 3000 oby-
vatelův. Povaha moravských Valachův, krásná a vel-
kolepá krajina, v kteréž obývají, a zaměstnání
jejich jest trojnásobný pramen nevyvážný, z něhož se
vyprýštilo veliké množství ponejvíce přehezkých a ráz-
ných pohádek a pověstí.

a) Povaha moravských Valachů. Jméno Va-

8

lach znamená prý v řeči staroslovanské pastýře, a moravští Valachové skutečně jsou posud lidem pastýřským, a v salaších říká se ovčákovi — valach. Moravští Valaši jsou obyčejně zrůstu vysokého a štíhlého, chodu rázného a mužného, obličeje pravidelného, začasté věru krásného v obojím pohlaví; jsou bystří a obratní na těle i na duchu, vtipní a hovorní a mají řeč bohatou, plynnou a ryze slovanskou, snad zachovalejší přede všemi kmeny českoslovanskými; jednoduchost a prostota milá, věrnost a poctivost, pevná vůle, podnikavost a odvážlivost v nebezpečenstvích jsou uznané vlastnosti jejich. Někteří připisují jim nedůvěru v cizí, zvláště výše stojící lidi. Toho jsem nezakusil; ba naopak velikou přívětivost, upřímnost a úslužnost shledal jsem u mnohých. Čím pak se od jakživa vyznačují všickni Slované plnou měrou, zpozoroval jsem také u moravských Valachů; vroucná zbožnost, zděděná sjinými poklady duchovními po předcích slovanských, zdobí a blaží je. Avšak, jakož se vůbec Slovanům dělo, tím více moravští Valaši doposud vzdáleni ostali osudem a polohou vyššího pozlátkového vzdělání, zač ovšem Bohu děkovati mohou, jelikož by tak zvaná vzdělanost novějších dob v duchu cizinském více na škodu než ve prospěch byla posloužila jim. Samy hory strážné obhájily moravské Valachy vlivu cizího, tak že mluva jejich neporušena ostala. Kéž by si vážili vydatné a velevzácné přednosti této před ostatními bratřími slovanskými! Zvláště v Rožnově měli by se míti na pozoru, aby četní hosté nesetřeli s obyvatelův původnost národní v každém směru! Nezapomenutelný ostane duchu mému stařec sedmdesátiletý, kterýž vychváliv minulost ohnivě vypravoval: „Můj staříček, když měl umřít, povídal nám dětem

9

a vnukům: Děti, až nebudou v Rožnově Valaši, tenkrát bude zle!¹¹ — Větší zámožnost, více peněz, dražší (?) šaty json výhodou dočasnou a nemají tolkou váhu do sebe jako všestranně zachovalý ráz národní, s kterým všechny zájmy vyšší buď žijí, buď vymírají. Tento ráz, když se podetne a zničí, aedá se nižádným bohatstvím zbudovati. Že Rožnované dávají děti své zhusta na výměnu do škol a do rodin německých, to ať chválí kdo chce, já nebudu a nemohu. Lépe bylo by, obraceti pečlivý zřetel ke škole národní v místě samém. Posud vyznamenávali se moravští Valaši tím, že si dokonale hájili rázu svého v kroji, v řeči, v obyčejích; a toť jest věc chvalitebná a pro celý kmen výhodná. — Ovšemť ku pravé vzdělanosti patří též hlubší pojmutí svatých pravd náboženských, tak aby nezvratnost věřícího srdce osvěcována byla světlem rozumu jasného, rozumu zjevením ozařovaného. V tom pak všechnen národ slovanský v minulosti nemohl pokročiti, a tudyž i moravští Valaši, nemajíce posvátné hlubiny pravd a tajemstev náboženských všudy dosti světlé, tu onde nedostatek víry osvícené nahražují ponejvíce neškodnými pověrami. Příležitostně vyslovuji se, že lid s vírou nezvratnou i bez dostatečného světla rozumového jest Bohu a moudrým lidem tisíckrát milejší a úcty hodnější, nežli lid v rozumu svém bahnitými světýlky osvícený a na srdci víry prázdném zpustošený; bez pověr pak ani sebe větší učenec není, vyhostilli pravou víru z duše své. Nevinná a nezaviněná povérečnost moravských Valachů jest prvým zdrojem jeho nesčetných pohádek a pověstí, jelikož zrak jeho duchový i tělesný vidí na všech místech tajemných a temných mnoho strašidel, černokněžníků, čarodějnic, zaklinačů, draků a hadů, vod-

10

níků, skřítků, dobrých i zlých duchů a t. d. jichž sku-
tečné jsoucnosti přikládá mysl dětinná tu onde ještě víru
pevnou. Namnoze však json v pohádkách těchto již jen
nejasné zbytky modloslužby a obcování pohanských předků.

b) Krásná a velkolepá příroda, v níž mo-
ravští Valachové obývají, musí rovněž buditi a oživovati
obraznost jejich. Velikánské horstvo, kterým na všech
stranách obklopeni json, posvátný Slovanům pohanským
Radhošť, tento vážný velikán, na kterýž i nynější
Valaši z jizeb svých s úctou pohlížejí a k jehož kamen-
nému kříži zpívajíce putují — tajemné díry a jeskyně,
jichž v horách pozorují — omamující pohled na krajiny
okoleční, na města a dědiy téměř nesčetné s vrcholu
Radhošté přes 3500 střevíců vysokého a s hory Kně-
hýně ještě vyšší — roztoky bujným rostlinstvem po-
kryté a velebné sbory zpěvného pernactva — šedá
mračna a mlby, co se přes Radhošť a ostatní horstvo
z hlubin do výšky a na druhou stranu zase do hlubin
jako živé obrovské skály převalují — bouřky, co se v ho-
rách jejich stohlason ozvěnou jako trouby anjelské v den
soudný mocně rozléhají, a plamenné blesky, co předsvě-
tovou tmu velebně rozrážejí a hory velikány na několik
okamžiků lidskému oku odkrývají — rozkošné údolí, háje,
luhy a louky, kterých po břehách svých řek u větší menší
rozsáhlosti denně vidívají: všecko to musí býti hojnou látkou
pro obraznost slovanskou, a tudyž pro pohádky nekonečné.

c) Zaměstnání moravských Valachů. Před-
stavte sobě Valachy v nejvyšších lesnatých horách po celé
léto dnem i nocí na salaších *) s bělounkým stádem

*) Salaš jest u moravských Valachů část hory na pastvu
vykázaná; jinde totéž co koliba, která jest chalupa dřevěná
na salaši, v níž valaši (ovčáci) s báčou (jejich vůdeem) obý-

11

svých ovcí žijící — představte si je v dobu noční, když
byli stádo své do košarů*) zavedli, laťovou bránkou
nzavřeli, a se kolem ohně v kolibě uhostili, připravu-
jíce v kotlích nad ohněm žinčici, urdu a brynzu
aneb čekajíce. až se jim v hrncích zemáky uvaří: což by
v ty hodiny dělali, kdyby neměli pohádek? — Představte
si osamělé hospodářství na stráních vysokých, na hodinu
na dvě od všech lidských příbytků oddálených, odkud
obyvatelé v zimě po mnoho týchdnů s lidmi scházeti se
nemohou: nemusili jim každá pověst a pohádka býti víta-
nou. kratochvilnou a poučnou zábavou, když se kolem
hořícího louče ve stěně nebo v ohnisku zastrčeného se-
sednou a sami toliko pro sebe takořka celou společnost
lidskou činí? — Představte si v dědinách večerní doby,
zvláště za zimy, kdy hovorné děvy a ženy snášejí do toho
onoho domu své přeslice a kolovrátky na přástku,
kdy hoši a mužové za nimi se scházejí na posezenou,
aby nemusili doma osamotnělí všech 15 tmavých hodin
každodenních nečinně prospati: zdali tu možno býti bez
pohádek a hez písní mládeži slovanské? Tuť ovšem má
zkušenost, ostrovtip, výmluvnost a obraz-
nost úlohu velikou, příjemně vypravovati a nových po-
vídaček tvořiti.

Tyto výtvory obraznosti a výmluvnosti národní z okolí
Rožnovského, jimžto dějepis, zkušenost, živnost, příroda
a stupeň zvedenosti mravné poskytují látky i barev, po-
dávám tuto tak, jak jsem jich z úst vypravovatelů a vykla-
daček přenesl pérem na papír. Značných změn jsem se
chránil. Krasomluvy a ducha básnického přidávati a při-

vají, a z ovčího mléka žinčici (syrovátku), a brynzu (ovčí sýr) připravují a urdu (smetanu ovčí na máslo) sbírají.

*) Košar jest ohražená stáje pro ovce pod širým nebem.

12

lévati není ve věcech národův slovanských potřebí. Jsouť
mnohé pohádky i mluvou i básnictvím tak dokonalé, že
se jim čtenář bude obdivovati — že se snad bude do-
mýšleti, jako by péro mé bylo se při tom namáhalo:
proti výčitce této již předkem se ohražuji. Jmenovitě
poukazuji na pohádky: „Voják, syn kovářův“ —
„Chovanec královský“ — „Princ Ferdoš a
divotvorná voda“ — „Sevcův syn jak se krá-
lem stal“ — „Tři holubice“ — „Hloupý čert“ —
„O kolářovi“ — „Hloupý Jan“ — „O sklenné
hoře“ — „Chlupatý princ“ — „Pás sv. Ja-
koba“ — „Zkamenělí lidé“ — „Janíček s vo-
ničkou“ — a na jiné, které svou pohádkovou dokona-
lostí každého tak překvapují, jako mne překvapila plynná
výmluvnost těch, co mi jich vykládali.

Ovšemť státi se může, že v dílu tomto budou i ně-
které pohádky, co se vykládají také v jiných krajích po
vlasti naší; ba jsou jisté myšlenky pohádkové, jenž téměř
nikde v lidu našem neznámy nejsou.

Uspořádání pohádek a pověstí není věcí snadnou,
jelikož pohádka a pověst někdy málo se liší; a mezi po-
hádkami místnými a přišlými — nábožnými a
pouze zábavnými také těžko jest rozdílu činiti. Ostatně
nezáleží na tom, v jakém pořádku pohádky ve sbírce ná-
sledují, a tudyž se nebudu přísně vázati. Pokud se mi to
bez obtíže vykonati dá, položím na předu pohádky a
pověsti místní.

V Brně roku 1854.

Proslov

k II. vydání.

Hledánoť bylo zhusta Moravské národní po-
hádky a pověsti mladým i dopělým oblíbené, kdy
již dávno I. vydání rozebráno bylo. Moje sbírka pohá-
dek a pověstí národních učinila sobě úlohou, aby
tyto plody národního básnictví tak na veřejnost dávala
tiskem, jak z úst lidu vychodí; a tudyž ovšem v lidu
s dychtivostí a horlivostí neobyčejnou se čte.

Kterak působila sbírka pohádek a pověstí morav-
ských i u mládeže, o tom vydávají svědectví knihárny
farské a obecní, v nichžto se nacházela. Pravím „nachá-
zela“, zakusiv toho, že v několika knihárnách farských
pět, ba až deset výtisků samým čtením zpotřebovalo se.

Avšak i učencové uvítali sbírku tu pro neporu-
šenou ryzost mluvy národní s libostí velikou. Nemíním
zde opakovati úsudky mnohými novinami a časopisy pro-
nešené; za to však na památku uložím v řádcích těchto
kritiky sbírky té posud neznámé a mimořádné.

Nedlouho po ukončení I. dílu pohádek a pověstí
moravských z okolí Rožnovského poctil mne v Brně ve
společnosti nyní již v Pánu zesnulého otce vlasti Fran-

14

tiška Sušila, a jeho následníka v starostenství Dědic-
tví sv. Cyrilla a Methodia, pana professora Matéje Pro-
cházky, návštěvou svou výtečný dějepisec ruský, magister
slovanské filologie, slovutný, minulého roku zemřelý Ale-
ksandr Feodorovič Hilferding a pravil: „Já
jsem bez pochyby nejbedlivějším čtenářem
vašich pohádek a pověstí národních; pře-
četl jsem je od začátku až do konce s nůž-
kami v ruce. Jeden výtisk skvostně vázaný
zdobí knihárnu mou, a druhý při čtení celý
rozstříhal jsem, abych zvláštnosti mluvy
moravské ukládal do zápisů filologických
studií svých.“

S radostí také připomínám, že mistrovským pérem na-
šeho výtečníka pana rady Josefa Wenziga 24 po-
hádky Rožnovské do němčiny přeložily se v zajímavé
knize „Westslavischer Märchenschatz“ (v Lip-
sku, 1857).

Na Vyšehradě roku 1873.

B. M. Kulda.

Záměisko.

Záměisko jest kopec asi půl hodiny od Rožnová vzdálený, na kterém se rozvaliny někdejšího hradu nálezají. Kopec ten padá snadno každému do očí, a hosté do Rožnova pro zdraví příchozí rádi vycházejí na Záměisko, aby tam odtud za stolem na lavicích na zbořenisku stromovím porostlém a prorostlém užili pěkného pohledu do krajiny a kyšky t. j. dobré zbrzděné čili kyselé smetany z dvoru panského, v němžto, komu libo, může opakovati celou řeckou mythologii z latinských škol mu z paměti vyšlou; neboť hovězí dobytek ve dvoře tom zhrdnul (alespoň r. 1853) krásnými národními jmény krav a přijal jména mythologických bůžkův a bohyň řeckých. Divně zněla cizá jména ta z úst přívětivé, výmluvné a čisté oděné Valašky, která nám výbornou smetanou sloužila na měkkém trávníku za dvorem, jenž slove v ústech lidu Hradiskem, snad proto, že na kopci tom před časy hrad stával. Do Hradiska vede dělaná cesta, vysázená po obou stranách stromovím ovocným, což o dobrém hospodářství svědčí vedle pěkného dobytkařství a včelařství.

Když jsme se vraceli se Záměiska a s Hradiska do Rožnova, rozmlouvali jsme o milém obyčeji v kraji tom více než kde jinde panujícím, že každá kráva má jméno své, kterým se volá. Jsouť to jména

16

výrazná a významná z povahy nebo z barvy dobytčete vzatá, kteráž ovšem milejší jsou lidu tamějšímu slovan-skému (a mně také) nad jmena řecká, z dávné minulosti a z cizích zemí přenešená. Abych poukázal u příležitosti na bohatost jmen národních, jimiž kravaři a kravařky stádce své zakřikují, napomínají a kárají, když se po-řádku spouštějí, uvedu některá z nich. Růžena má jako by růže bílé a červené po sobě. — Paluša, jest červe-navá. — Lýsena, kráva červená, mající bílou mezi rohami lýsu. — Sýkora, jest bystrá jako sýkorka. — Veselena, má bílé noby, bílé rohy a bílý ocas (snad že vesele vypadá?) — Babuša, má hubu a celou hlavu bílou, jako by zababu-šena byla; babušanka jest šatka, kterou se hlava ženská v okolí Rožnovském shůry dolů pod bradou za-vazuje; hlava tak zavázaná jest hlava zababušená, a od této podoby také Babuša kráva. — Šefraná, jest kráva velice tmavočervená (jako šafrán). — Malena, celá červená jako maliny. — Plavuša, ani bílá ani černá — plavá. — Strojana, má pěkné bílé rohy jako do věnce, vůbec krásná kráva. — Černula, černá jako aksamit. — Bujana, jest kráva silná s lalokem pod krkem — bujná? — Brezula, kráva červená s bílým hřbetem. — Holuběna, kráva zcela sivá jako polské krávy, co se k nám ženou. — Kropěna, jest kráva buď červená, buď černá, kteráž má po sobě drobné, bílé kropky. — Vevera, jest černá nebo tmavá, pod břichem bílá; snadli podobná černavé ve-verce? — Jahoda, sama červená, co nemá nikde nic bílého. — Tyrolka, pocházíli z plemene tyrolského. — Švancarka — Švýcarka. — Šmuraňa, ma sivé pásy po sobě jako tygr. — Brnoša, polo červená, polo černá. — Chovana, snadli milá, čili doma odchovaná? — Sivula, sivá jako zajíc, popelavá. — Šprýma, nepochybně odtud,

17

že ráda šprýmuje, žertuje. — Květula, máli květy různo
barevné po sobě. — Věncula, má rohy jako do věnce. —
Daňhela, snad od podooby s daňkem, s rohy přímými
ale pleskatými. — Maloša, kráva malá. — Kavula, neli po
barvě podobné s kavkou? — Jelena, kráva rychlá, čerstvá
jako jelen. Dvoruša, jest rozšafná, co si pěkně chodí;
srovnej dvorný — Hodula, snad kráva mlsná, která
ráda hoduje? — Ďatěla, že prý jako pták ďatel; známe
datla šedivého čili datlíčka (certhia muraria,
Mauerspecht), datlíčka malého jako myš (das Baum-
kletterlein, der Rinderkleber) a několik jiných ptáků
z rodu toho. — Pecula, nevím, zdali od pecky, (říká se:
„Je zdravý jako pecka“), aneb snad že jest liná jako
peciválka? — Křížana, kráva černá s křížem na hřbetě.
Libuša, kráva pěkná, která se každému líbí. — Kratoša,
kráva tlustá, krátká. — Bystrula, jistě od veliké bystro-
sti. — Stračena, jest strakatá. — Laňka, obratná jako
laň. — Čadola, jako by očadlá. — Čmelena, v barvě po-
dobná čmelu. — Mája, zdali v měsíci máji na svět
přišlá? — Březaja, po měsíci březnu? — Ryběna, kráva
prudká jako ryba. — Hvězdula, má jako by hvězdu na
hlavě. — Sobota, po dni, kdy přišla na svět. — Bleduša,
od barvy bledé a t. d.

Vysvětlivky udané json z úst samého lidu. Oddálil
jsem se velice od Zámčiska, kde mne téměř sami Ře-
kové a Řekyně uprostřed moravských Valachů překvapili.
Nyní však již následuj pověst o Zámčisku.

Zámek na Zámčisku vybudován jest roku 1348
za tehdejšího hraběte pana Jana z Kravařů. Vrchnost
obývala v hradě tom až do roku 1532, do kteréhož času
za dědičného pána Jaroslava Schellenberga po-
věst následovná se klade.

Kulda. I.

2

18

I. Staré Zubří.

Byl jeden pán, a ten byl velice zlý a nepořádný.
Měl stříbrné doly, v nichžto jeho poddaní z roboty
pracovali. Trápil, trýznil a bil lid poddaný nemilosrdně.
Dokud mohli, trpěli; jak již nemohli vydržet sužování
dáňkami, robotami a kde čím: umínili si, tomu trápení
nesmírnému učiniti konec. Jednoho dne z rána, jak oby-
čejně, dráb na zámku troubil, aby se dělníci scházeli do
práce. Poddaní ve Starém Zubří ani se nehýbali. Za-
troubil několikrát — žádný nepřicházel. Troubil po čtvrté
o desáté hodině, nikdo nešel. Dráb viděl, že se ze všech
děr ve střechách, které měli místo komínů, kouří, a šel
to hlásit pánovi. Pán poslal drába do dědiny, aby se
podíval, proč nejdou a kde jsou. Dráb přišel a nenašel
než starou bábičku, která ve všech domkách oheň na
ohnisku a v peci spravovala. Ptal se jí, kde jsou všickni
ti lidé? Ona odpověděla: „Já nevím, poděli se kamsi
v noci, já jsem všudy zatopila a hrnce s vodou postavila,
aby mohly hospodyně vařit, až přijdou o polednách domů.“
Dráb odešel a oznámil pánovi, jak a co. — Pán čekal
jeden den, druhý den, třetí den, čtvrtý den. Nic; ani
hospodáři nepřicházeli, ani hospodyně, ani krávy ani pra-
sata. Pán ustanovil svého písaře, aby do roka hlídal dě-
dinu Zubří, že může být, že přijdou zpátky. Ale ti již
nepřišli. Pán chtěl dáti celou dědinu zapálit, ale neučinil
tak. Dědina ta stála opuštěná mnohá léta, až to všecko
spadalo, že z toho nebylo nic. To místo se jmenuje posud
Staré Zubří. Obyvatelé, když již nemohli vydržet,
uřekli se, že se všickni vystěhují. Před tím již si vy-

19

hledali místa v Uhřích a v té jmenované noci tam ušli i se svým nadhorným. Pán také odešel z hradu svého pryč, a hrad ostal opuštěný. Později se tam usadili zbojníci, a ti loupili lid a snášeli věci kradené do sklepů. Bylo jich tam asi 250, a musili mocí a násilím přemoženi býti. Nedávno jsme ještě vidívali pernice (díry ve zdích), z kterých na vojsko stříleli zbojníci. Když byli přemoženi, hrad se rozbořil, roku 1539. rozkazem císařským.

## Radhošt.

Hora Radhošt má jméno své od pohanského bůžka Rádhosta, kteréhož předkové naši obzvláště na hoře této ctili. Modla ta prý měla v natažené pravici roh, kterýž její služebníci modláři vodou naplňovali. Zmizelali voda v rohu tom v jisté době, očekával se suchý ale úrodný rok: a naopak, ostalali voda nebo alespoň vlhkost v rohu, předpovídal se rok mokrý a neúrodný. Před jeho sochou každoročně zvláště v čas rovnodennosti konaly se slavnosti, ku kterým pohanští Slované obojího pohlaví z blízka i z daleka přicházeli. Dávaly se bůžkovi tomu oběti z domácího dobytka, a přítomní oddávali se radovánkám a veselostem, kteréž náležely k obřadům a k úctě bůžka Rádhosta. — Zbytky takéto slavnosti národní snad se posud zachovaly v radovánkách, jež se odbývají na Radhošti v svatvečer přede dnem sv. Jana Křestitele, kdy se tam znamenité množství lidu netoliko z nejbližšího okolí shromažďuje, aby se dívali s výšky této na nesčetné ohně, které s nastávající nocí na všech stranách vzplápolají. Druhdy ohně ty skládaly se pověrou uhlířův proti čáram a kouzlům, nyní zapalují se jen z prastarého,

2*

20

zděděného zvyku pro obveselení. Pohled na tyto veselé ohně jest s vrchu Radhoště véru čarovný a jako by ommující; neboť za jasné noci, když červánky večerní dohorely a na tmavé obloze nebeské velikánské stádo hvězd vychodí; slučují se ohně a hvězdy — země a nebesa tak, že se jedno býti vidí. — Domníváme se, že v tomto prastarém obyčaji, v těch hořících hranicích dříví na všech všudy vrcholích, v těch plápolajících a nad hlavami točených pometlách, v těch zapálených bečicích smolných za krásné noci svatojanské pochována jest nějaká pohanská bohoslužba našich slovanských předků, kterou i potomci křesťanští po nich zdědili a nyní posud ještě konají, ač původní význam dávno již se byl vytratil.

Diváci na Radhošti ostávají u ohně potřebného po celou noc, kteráž tam jest tak krátká, že teprv po jedennácté hodině poslední odlesk sluneční na západě mizí a brzy po půlnoci již opět prví věstcové světla světového vyskakují a k druhé hodině již červánky ranní se na obloze zapalují. Tu počíná svítati, a procitlý sbor skřivánkův pozdravuje jednohlasně nastávající jitro. Zima na chvíli roste. An však na vrcholích hor červánky se třpytí a kolem diváka na Radhošti stojícího proud ohnivého zlata se rozkládá: leží údolí pod ním ještě v mlhách nočních, doliny na západní straně json v hustých tmách, které ještě hezky dlouho sladké sny jitřní obyvatelstvu skýtají. Sláva a velebnost vychodícího slunce, jak ho na Radhošti viděti jest, nedá se ani slovem psaným ani štětcem malířovým nakresliti; to musí každý sám osobně vidět, kdo si to pravdivě představiti chce. Člověk musí, vida velebné divadlo to, zvolati: „Hospodine, veliká json díla rukou Tvých!“

Avšak netoliko obdivovatelé přírody Boží chvátají

21

na Radhošť. Stojíť na vrcholu jeho kamenný kříž, u
něhož Slované katolíci v létě svou křesťanskou pobožnosť
konají. Veliké průvody ze všech okolních městeček a dědin
přicházejí na horu, zvláště dne 6. srpna, na den pro-
měny Christovy. Byl jsem tam toho dne 1853. a
s rozkoší naslouchal jsem mohutným nábožným zpěvům
moravských Valachů a Valašek, jenž se všech táhlých hlub-
bin dlouhé a obtížné cesty k svatému kříži konali a po-
modlivše se a pozpívavše na kolenách pod křížem, taktéž
se zpěvem dolů — domů se vraceli. Den tento jest v okolí
dnem svátečním. Všudy jsem viděl mladé a staré svá-
tečně oděné, tu onde v lese kolem zahřívajícího ohně
shromážděné.

S Radhoště vidět jest velikánské krajiny s mnohými
městy a dědinami, žlutá pole a zelené louky lesy lemo-
vané, jakož i četné pomníky zašlé slávy a moci lidské —
pusté, zbořené hrady. K jihu pozírá oko až k dale-
kému, přibuznému velikánu slovenskému — ke
Kryvaňu. Na západ lze se dívati přes zelené pahorky
a požehnané pšenícné půdy hluboko do srdce naší Mo-
ravy až k horám Palavským.

Jdeli se po širokém, obrovským mechem a hafe-
rami (borůvkami) posetém hřbetě Radhoště na stranu
severní, přijde se k velikánským skalinám, na způsob
ohromných schodů utvořeným; skaliny ty jmenují se v lidu
skutečně stupněmi. Nedaleko jsou jedny díry a je-
skyně do Radhoště. — Od stupňů přichází se v témž směru
ke stopám bývalé poustevny, kde posud krásné stromo-
řadí v lese samém pradávné obydlí poustevníkův značí,
kteříž prý tam až do roku 1784 o samotě vyhledávali
spasení svého. Velmi dobrou vodu podává u poustevny
milá studánka.

22

Odtud snadno a brzy přichází se na horu Kněhyni
čili k Čertovému mlýnu, kde jest vidět na hoře
jako by struhu 10 sáhů dlouhou, 6 sáhů širokou a 7 sáhů
hlubokou; struha ta jest ve skále jako by vytesána;
v ní leží skalina na malých podstavcích; také na patě
hory té nalézá se skalisko nesmírné; obraznost lidu ne-
mohla si vysvětliti, kterak takové kameny do té výšky
se dostaly, a připisuje to moci ďábla samého. Čti po-
hádky o Čertovém mlýně.

## 2. Uhlíř a čarodějník na Radhošti.

Byl jeden uhlíř, a k tomu uhlířovi přišel jeden
černokněžník a prosil ho, aby mu ukázal díry *) na
Radhošti. On mu ty díry ukázal a dovedl ho až
k nim. Když přišli k nim, vlezli do nich, a jak přišli až
do nich, tekla tam řeka, a přes tu řeku byla lávka, a na
té lávce seděl pes. Černokněžník se modlil, a ten pes
s té lávky uhnul; a když přišli přes tu lávku, seděl nade
dveřmi na hřadě kohout; ten uhnul se své hřady;
a jak uhnul, vešli do světnice, a v té světnici bylo zlata
a stříbra moc. Uhlíř si myslil, že budou bráti to zlato
a stříbro, ale nesměli vzít nic. Tož vešli do druhé
světnice, a v té světnici seděl stařeček, který měl
bradu až po pás u stolíka, a na tom stolíku měl při-
chystaná jídla, a z těch se mu posud kouřilo. V této
světnici bylo zlatých hodin a jiných vzácných věcí, ale
zas nesměli nic bráti. Tož vešli do třetí světnice, a
tam nebylo nic než uhlí kovářské na hromadách, a toho

*) V okolí Rožnovském mluví se: důry.

23

černokněžník i s tím uhlířem musili do těch měchů (pytlů) bráti. Uhlířovi to nebylo po vůli, že ho měl sám doma dost; byl by raději bral zlato a stříbro, ale nesměl.

Když nabrali, vrátili se tou samou cestou a zase u každých dveří se modlili a je pak zavřeli. Ten ko-hout zase na své místo sednul, a pes též na své místo uhnul. Jak vyšli na vrch, čeraokněžník sednul se svým pytlíkem na svůj plášť a pustil se do povětří. Uhlířovi nebylo milé to uhlí, vysypal ho na hromádku a pobíral se do svého příbytku. Když přišel zpátky, manželka mu lála: kde se dotud zabavil? On jí vykládal, kde byl. Ona mu nechtěla věřit. On jí povídal: „Když mi nechceš věřit, podívej se do pytlíka, že ho mám od uhlí.“ — Ona převrátila ten měch, a z něho padaly dn-káty. Uhlíř nechal hned svého jídla a běžel zpátky na Radhošť pro to uhlí, které tam vysypal na hromádku. Než ten černokněžník již to uhlí zase bral do měchu svého; a když uhlíř k němu přišel, povídal černokněžník: „Když ti nebylo milé uhlí, nebude ti milé nic;“ a sednul na svůj plášť a zas do povětří ulítl.* )

### 3. Kamenář a černokněžník na Radhošti.

Upoustevny na Radhošti byl kamenář. Kle-pal**) a dělal tam kamení. Jednúc přišel k němu

*) Zdali v pohádce této nestaví se nám živě na oči přísloví: „Kdo si malých věcí nevšímá, větších není hoden!“? — Ostatně jest pohádka ta jedna z mnohých a rozdiv-ných povídaček, kterých sobě utvořila obraznost lidu o vele-bném a věru tajemném, ondy Slovanům pohanským po-svátném Radhošti.

**) U Rožnova se říká: klupal.

24

černokněžník a prosil ho, aby ho zavedl k těm dírám. Jak ho přivedl k prvním, povídal černokněžník, že to nejson ty, aby ho zavedl k druhým. Když ho přivedl k druhým, povídal, že to nejson ty díry, aby ho dovedl ještě k těm jedněm. Když ho dovedl k těm třetím dírám, povídal: „To jsú ty!“

U těch děr se modlil, a jak se pomodlil, vylezl z té díry drak ukrutně obromný. Černokněžník vytáhnul ze své kabelky ohlávku a dal ji tomu drakovi na hlavu, kázal ho držeti tomu kamenářovi a modlil se po druhé*); a vylezl zase drak ještě větší. Dal mu zase ze své kabelky ohlávku na hlavu a pravil tomu kamenáři: „Včil ty sem nou musíš jeł, kde pojedu já;“ a dal mu kyjanku do ruky a povídal mu: „Sedni na toho draka;“ on sám sednul na druhého. Řekl mu: „Když se ti bude ten drak výšiť, tož ho klepni tou kyjankou po hlavě; a když se ti bude nížiť, tož ho klepni pod břuch. Tak dojeli až do východních krajin. Když tam přijeli, tož ty draky zabili a to maso sekali za dukát lot, protože ti lidé tam ho musejí mít pod jazyky, aby se ochlazovali v nesmírném parnu těch zemí. Kamenářovi dal černokněžník za jeho práci, co ze čtvrti toho draka utržil. Potom se ho tázal, jak se chce domů dostať: ve spánkuli či při zdravém rozumě? On si to rozmýšlel, že jak by mu to bylo lepší. Řekl mu však, že ve spánku. V té samé čtvrt hodině byl na tom místě, s kterého s těmi draky se pustili do východních krajin. Povčil ještě potomci toho kamenáře mají památku, neboť se drží peníze pořád v rodé tom.

*) Tam se povídá: „Podruh úc.“

25

## 4. Ovčáček a černokněžník na Radhošti.

Pásl ovčáček ovce, přišel černokněžník apovídal mu: „Ovčáčku, co ty ovečky roznesou na svých dlapkách*) zlata?“ A ten ovčáček povídal: „Ne zlata ale blata!“ — A ten černokněžník vzal toho blata, utočil mu kulku, a to bylo samé zlato. Tak se ovčáček přesvědčil, že to nebylo blato — než zlato. Když černokněžník ušel, ovčáček zkusil, budeli to zlato. Ale bylo jenom blato.

## 5. Žlutá hlína v Radhošti.

Jistý muž z Horních Pasek Rožnovských, člověk veselého ducha, vypravoval mi tuto povést:

Přišli havíři Vitkovští kopat rudu. Byl prvý den měsíce května. Přišli ke mně a řekli: „Kramoliši, pojďte s námi na Radhošť.“ — Já jsem jim odpověděl: „Prosím vás, nemůžeme bez světla do těch děr.“ — Havíři: „Jak moc toho světla budeme potřebovat?“ — Já: „Nevím, jak dlouho tam ostanem, jen dnes, či snad i na zítřek? Nazítřekli, potřebujem sedm liber. Bez pití tam také nemůžeme býti a bez chleba.“ — Jich bylo šest, sedmý byl jsem já. Každý z nás měl pecének po 16 groších na dny. Když jsme tam přišli, oni jako havíři měli býti smělejší než já; ale žádný nechtěl do těch děr. To vida, povídal jsem: „Já půjdu, a vy, pánové, musíte nadělat

*) Dlapky čili dlapy t. j. šlapky u nožek.

26

řezin *). Jak jich přinesli, vzal jsem jich půl měcha,
dvě libry svíček, a šel jsem tam. Šel jsem tak daleko,
až jsem přišel na takové místo jako světnice. Tam odtud
šla jedna díra dolů, druhá nahoru. Pastil jsem se do té
dolní. Když jsem se do ní pustil, uviděl jsem tam skálu
ve výšce těch kamen (při tom ukázal na vysoká kamna
v světnici). Po skále té byl chodníček šikem, a proti
té skále byla jeskyně. Chtěl jsem přes tu skálu dále
přejít, abych mohl havířům něco povědít. Když jsem šel
po tom chodníčku, spadnul jsem do té jeskyně tři a půl
sáhu hluboké. Světlo mi zhaslo; ale měl jsem sírečky za
ňadrami, udělal jsem znovu světlo a posvítil jsem si na-
horu, jak hluboké to je. Myslil jsem si: „S pomocí Boží
přece se tam dostanu.“ Pomáhal jsem si, až jsem vy-
lezl nahoru. Tam nebylo nic jiného mezi skalami, než
hlína, jak by jí namísil, a v ní světlá zrnka jako
hráchy. Sebral jsem té hlíny, a umísil ji jako hodná
pěst a vrátil jsem se zpátky. Když jsem přišel k haví-
řům, ptali se mne, jestli je tam té hlíny víc. — Já jsem
jim pověděl: „I kdybysme tam všeci vlezli, neuneseme
jí.“ Lezec **) mi řekl, abych šel pro ni ještě sám. —
Já řku: „Hle, já sám nepůjdu; ale pošlete se mnou je-
dnoho, jsem hotov, polezu hned, a přinesem jí, co budete
chtět. Žádný nechtěl, a já sám také jsem nechtěl. Havíři
se sebrali, a šli jsme domů; potom ode mne odešli.

Za nějakých osm dní přišli zase zpátky, a ten lezec
mne prosil, abych šel do Radhoště pro tu hlínu. Já po-
vídám: „Mně je jedno, půjdu, půjdeteli se mnou.“ Když

*) Řeziny čili drtiny prý se potřebují v děrách těch,
aby se jimi posypala cesta, kudy se v nich chodí nebo prolézá,
by člověk nezabloudil, ale šťastně zase nazpět vyjíti mohl.

**) Lezec u havířů, německy Steiger.

27

jsme přišli do té díry, přišli jsme k té skále. On povídá:
„Kdybych tam našel tolký kus zlata, jak jsem sám, přece
přes tu skálu nepůjdu.“ Já jsem se sebral a šel jsem
sám; ale hned jsem mu povídal: „Kdyby se stalo, a já
spadnul, ať mi dáte pomoc.“ Když jsem přišel na dru-
hou stranu, uválel jsem té hlíny hodné tři kuličky a pře-
hodil jsem jich k němu. Jak jsem mu jich přehodil, šel
jsem také zpátky k němu. Když jsme přišli domů, ptal
se mne, co by byl dlužen. — Já řku: „Nic, jen mi po-
vězte, co jste z té hlíny vyvedli?“ — On povídá: „Kramo-
liši, tu jsou tři zlaté stříbra, ale toho po mně nežádejte
zvědět; to bude vědět jen sám Pán Bůh. Budeli mi stáł
za to, přijdu a vynahradím vám to.“

Po nějakém čase skutečně přišel, a chtěl tam zase
jíti, ale nevynahradil mi ničeho více. Nešel jsem.

## 6. Díry na Radhošti.

Ukazují se na Radhošti troje díry. Jedny při pou-
stevně pod stupněmi*), do které semůže zrovna
vjíti. Obraznosť Valachů o nich bájí, že se z nich může
u Velehradu vyjíti. — Druhé díry, do kterých nelze
než čtvernožky vcházet, mají prý u Jablunkova
vychodiť. — Třetí pak, do nichž toliko hadmo dostati
se možno, vybíhají u Turce v Uhřích.

## 7. Stříbrné střechýle **) v Radhošti.

„Když jsem pásl koně na Radhošti,“ (tak mi vy-
pravoval jeden člověk,) „přišel ke mně starý Vaculka,

*) Viz o Radhošti na straně 19.

**) Střechýl=rampouch, voda zmrzlá se střechy visící.

28

kterýž v mladších letech býval báčou*) na salaši, a pravil mně: „Synku, tuť z té díry vytáhli Valaši před lety člověka!“ — A já jsem mu povídal: „Strýčku, prosím vás, povězte mi: jak se to stalo?“ — „Inu, tak!“ povídal. „Pod samým Miáším (?) v Trojanovicích měl člověk chalupu; k němu přišel čarodějník na noc a ptal se ho, jestli ví o studénce u kříže na Radhošti, aby ho tam dovedl, že mu dobře zaplatí. Člověk, když mu slíbil dobrou záplatu, dovedl ho tam. Právě slunce vychodilo, když byli u kříže; a jak k té studénce přišli, tož ten čarodějník odměřil několik kroků, svlekl kabát, vyňal z kapsy knížku a jakýsi prut, potom kleknul a modlil se; jak se pomodlil, tož tím prutem po zemi šlehnul, a hned se země rozstoupila, a tam byly — samé střechýle. Čarodějník tam vlezl, lámal ty střechýle a dával do měchu. Ten člověk seděl na vrchu a díval se na něj; a ten čarodějník na něho volal, aby sobě též šel něco vzít. On tam vlezl a ulomil sobě hodný střechýl, kterým se v cestě jako hůlkou podpíral. Jak sobě čarodějník nabral, co potřeboval, vylezl na vrch, šlehnul tím prutem třikrát po zemi, a hned se sestoupila; potom zaplatil tomu člověkovi a šel pryč. — Jak ten člověk přišel domů, položil ten střechýl na okno. Přišel k němu soused a ptal se ho, odkud má tak pěknou hůlku. On mu pravdu pověděl, kde a s jakou příležitostí k ní přišel. Soused mu pravil: „Mně se zdá, že jest to stříbro; vezmi to a dones do Jičína k zlatníkovi: jeli to stříbro, on ti to dobře zaplatí.“ Zlatník vida člověka sprostého, podal mu 100 zlatých. Ten jak slyšel

*) Báča jest dozorce a ředitel na salaši; pod ním jsou valaši čili ovčáci.

29

100 zlatých jmenovať, zůstal celý zapomenutý; zlatník si myslil, že se mu to zdá býti málo, podával mu 200 zlatých. Člověk sebral peníze a odešel. Doma povídal ženě: „Kdyby ještě jedenkrát ten člověk přišel, plný měch bych sobě těch střechýlů nabral.“

Po roce zas k němu ten čarodějník přišel na noc. Chlap ho co nejlíp mohl obsloužil a prosil, aby jej s sebon vzal. Skoro ráno vzal si chlap měch a šel s černokněžníkem na Radhošť. Na Radhošti dělal černo-kněžník také ceremonie (obřady) jak poprvé; země se rozstonpila, a chlap i s černokněžníkem tam vlezl. Včil se chlap nedal pobízeti, než co nejvíc mohl střechýle lámal a do měchu ukládal. Černokněžník jak nabral, co potřeboval, volal na chlapa, aby již šel; ale chlap horlivě střechýle lámal a neposlouchal. — Zas po druhé volal — zas po třetí volal na chlapa. ale chlap se nebral jít na horu. Černokněžník na chvíli čekal, potom šlehnul prutem po zemi, země se sestoupila a chlap zůstal v zemi zavřený. — Chlap, jak viděl, že je tam tma, poznal, že ho černokněžník do země zamknul, lezl sem tam, šmátral a přišel na množství děr, a tou nej-prostrannější dírou dal se lézti; ale měch se stříbrem nechal tam. To si můžeš pomysliť, jaké to lezení bylo ve tmě. Když slunce vychodilo, vlezl s černo-kněžníkem do země, a když slunce zachodilo, a valaši přihnali na malou Volařku*), slyšeli, že člověk k živu Bohu o pomoc volá. Hledali sem tam, až jej konečně v jedné díře našli; tož uťali jedlici, udělali z ní strzub**), a ten strzub do té díry pustili,

*) Volařka, jméno jednoho salaše.

**) Strzub jakási ostrev.

31

Škaredé *). „Když vy, příteli,“ praví ten člověk, „o tom
Škaredém víte, prosím vás pěkně buďte tak dobrý: a do-
veďte mne tam.“ — „A co si vy člověče myslíte,“ odpo-
věděl bednář, „že já mám kdy postávat? Vždyť
já nejsem z postávky živ!“ — „Nó, příteli, ne-
bojte se,“ řekl cizinec, „já vám dobře zaplatím; jen
pojďte a doveďte mne tam a vemte s sebou měch.“ —
Když mu slíbil dobře zaplatit, tož bednář pověsil měch
na rameno a šel s ním. Jak tam přišli, cizí člověk vy-
táhl z kapsy knížku a cosi v ní četl; potom chodil sem
tam, až přišel k močárku. Tož svlekl se sebe oděv
a odebral drn s toho močáru. Potom jak hlouběji v zemi
hrabal, vytahoval jakousi přimodravou hlínu, z které kulky
tlačil. Jak těch kulek nadělal, co jich potřeboval, uklá-
dal jich do měchu a povídal bednářovi: „Příteli, ukažte
ten svůj měch!“ a též mu do něho několik těch kulek
hodil a řekl, aby si to domů vzal. — Cizinec odešel,
a bednář rozhněvaný zůstal tam státi. Potom pravil:
„Co? snad mám to v tom měše něst domů?“ popadl
měch, vysypal kulky na zem a doložil: „Také hlíny je
u nás v Mokrém dost, nepotřebuji ji odtud nosit.“ —
Jak přišel domů, našel v tom měchu ještě jednu kulku.
Když ji až domů donesl, nevyhodil ji ven, ale položil ji
na pec a pomyslil si: „Může tím žena ohniště omazať.“

Jeden barvíř z Rožnova potřeboval káď, a při-
šel k tomu bednářovi, aby mu ji udělal. Když u něho
seděl, viděl, že děti modrou kulkou po zemi koulejí.
Vzal ji do ruky, ohlédal ji na všecky strany a pravil:
„Jakube! kdes ty tu kulku vzal?“ — „Ledajaký šlak

*) Škaredé se jmenuje příkrá stráň pod Radhoštěm
k Frenštátu a holý vrch, na němž svatý kříž stojí, až po No-
řičí jmenuje se Radhošt.

32

přijde na pokušení,“ odpověděl bednář; „přišel tu jakýsi člověk a prosil mne, abych ho dovedl do Škaredého, že mi zaplatí. Jak jsem ho tam dovedl, dělal z hlíny takové kulky, jako tuť ta jest. On si toho moc nabral a mně též dal, abych si vzal; ale já jsem to tam vysypal: což bych já to domů nosil?” — „Oh, Jakube, kdybys byl toho nabral,“ řekl barvíř; „prodej mi to, prodej, a co za to chceš?” — „Aj což na té hlíně; také si dost v Mokrém, když budu chceť, nakopu. Jestli se vám líbí, vemte si to.” — „No, abych ti, Jakube, pověděl pravdu,“ pravil barvíř, „to je indich (modřil): tož si přijdě v neděli pro peníze.” — V neděli odčítal barvíř Jakubovi 25 zlatých, a svým dětem povídával, že to byl ten nejlepší indich, co ho kdy míval. — Potom Jakub šel do Škaredého na indich; ale již nemohl ani toho místa najít.

Také se povídá, že jedenkráte ve Škaredém přesly ovce přes jakýsi močárek a že měly všecky nohy modré, jako by jich byl barvíř obarvil.

## II. S Radhoště za hodinu v Praze.

Jedenkráte, jak valaši *) připouštěli ovce ke košaru **), přišel k nim jakýsi člověk a pravil: „Valaši, kolik jest hodin?” — Oni mu odpověděli, že jest myslím

*) Valaši jmenují se vůbec obyvatelé hornaté krajiny, jejíž středem jest město Rožnov; obzvlášť pak nazývají se valachy pastýřové ovce na starosti mající čili ovčáci.

**) Košar jest ohraděné místo na salaši, kde ovce o polednách a v noci stojí, odkud se otvorem po jedné vypouštějí, aby jich valaši podojili do galety. Salaš jest okres na vrchu k pastvě jednoho léta vykázaný. Galeta jest nádoba dřevěná, do nížto se ovce dojí.

33

11 hodin. — „A já musím dnes o poledni obědvać v Praze,“
řekl člověk. — „Ho, ho!“ smáli se mu valaši, „to sotva do
Rožnova dojdete!“ — On pak shodil se sebe plášť a roz-
prostřel ho po zemi, potom sednul naň, vytáhl z kapsy
píšťalku a pískal. Jak začal pískat, taký větřík se udělal
a plášť okolo něho ohrnul; ale on pořád pískal, a ten
vítr ho pořad výše a výše zdvíhal, až se jim v po-
větří značil jako malé jehně, potom jak vrána
a naposledy jako kulička, až se jim s očí ztratil.

12. Hrkodajovy košáry.

Za starých časů přišel jakýsi člověk na Dolnou
Bečvu a ptal se, jestli ví někdo o Hrkodajových
košářích *). Jeden člověk ho tam zavedl. Jak tam
přišli, vytáhl ten cizí člověk jakési spisy, a když v nich
početl, chodil křížem a křížem, až přišel na takou slat-
vinu **)). Potom kázal, aby mu šel narubať suchých
drev javorových. Jak ten s těmi drvy přišel, viděl,
že ten člověk s té slatviny hlínu vytahuje, a dělá z ní
šúlce **)). Potom naložil vrstvu těch javorových drev
a vrstvu těch šúlců a podpálil to. Pak vytáhl peníze,
dobře mu zaplatil a řekl: „Příteli, když o svatém Janě
přes tu slatvinu ovce přejdou, více na ratičkách †)
odnesou zlata, nežli zač to panství stojí.“

*) Hrkodajovy košáry bývaly za starých časů na
Radhošti na stráni od Černé hory.

**) Slatvina čili slatina, louka najamách, místo ba-
řinaté; také vysoká tráva na takých místech rostoucí.

***) Šúlec, šúlek, šúl všecko, co jest krátké a
okrouhlé, šiška.

†) Ratičky čili ratice jsou rohovité částky na nohách
u ovcí, u volů, u sviň a t. d.

Kulda. I.

3

34

## 13. Kamenář pod poustevnou.

Byl jeden kamenář. Dělal kamení velice těžko již 16 let pod horou, na které býval poustevník. Když ten kamenář tak těžko dělával, poustevník se častokráte na něho díval a bylo mu ho líto. I modlil se, aby mu Bůh dal nějaký poklad, aby tak těžko nemusel dělat. Najednou, jak kamení dělal, vyvalil se ze skály poklad; kamenář nechal všecko náčiní ležet, sebral peníze a tam ten pryč. Šel hned do mésta; za krátký čas si koupil dům, hodoval, pil, co se mu nejlíp líbilo, zjednal si krásné panské šaty, na Boha zapomněl, z hospody do hospody chodil a do velikých hříchů a nepravostí padl. Poustevníka na ponšti to velice mrzelo, když viděl jeho život. Zase modlil se, aby Pán Bůh to nějak od něho odvrátil, poněvadlž to již dlouho trvalo. Poustevníkovi zjevil se ve snách anjež a řekl, že oba dva, poustevník a kamenář, na zatracení přijdou, proto že poustevník se modlil, aby Pán Bůh tomn kamenáři ten poklad dal, a že kamenář ho zužitkoval k hříchům a nepravostem. Poustevník se tím více modlíval na kolenou, aby to Pán Bůh nějakou jinou stranou změnil a kamenářovi poklad odjal. Jednou, když kamenář v hospodě jednu z těch nejšpatnějších radostí užíval a všecky peníze při sobě měl a jich rozházel, udeřil hrom z čista jasna do jeho domu, a všecko, co měl, spálilo a na prach se uvedlo na žádost poustevníkovu. Když již ničeho neměl, teprv si na Pána Boha zapomněl, vyšel ven a povídal sám sobě: „Co včil začnu?“ Stál dlouhý čas a přemýšlel, co má dělat. Prodal se sebe ty šaty a sebera sebe, ženu a dítky,

35

šel do skály zas. Přijda ke skále, kleknul na kolena a
modlil se, aby mu Pán Bůh jeho hříchy odpustil. Potom
začal dělat ve skále zas jak prvé, a dělal v ní ještě deset
roků zas tak těžko jako prvé. Poustevník ale musel deset
roků na písku klečet, než mu anjel zvěstoval, že jsou oba
šťastni. V jednu hodinu jich Pán Bůh na věčnost povolal.

## 14. Sirotek v Radhošti.

Kdysi se stalo, že byli dva bratrí; jednomu bylo
Mach*) a druhému Jan. Mach měl dva chlapce a
Jan měl čtyry děti. Mach se roznemohl a požádal svého
bratra Jana za poručníka svým dvěma chlapcům, a o dě-
mřel. Žena jeho umřela také již před rokem. Když Jan
se vrátil od bratra zemřelého domů, žena se ho ptala:
„Snad ses nestal poručníkem?“ — On odpověděl: „Což
myslíš, že nechám ty ubohé sirotky zahynout? Vždyť jest
to moje krev! Věil budeme rozprávět o jiném, seberemli
obě děti k sobě; či jich rozdáme lidem cizím?“ — Na to
odpověděla žena: „Toho staršího bych ještě vzala, ale toho
mladšího nechci!“ (Měla rozum, ale na druhou stranu, řekl
vykládač). Na to on ji řekl: „Nerozmýšli o tom, já si
přivedu oba dva.“ — Žena povídá: „Nedivila bych se,
kdybys vzal toho staršího, toho mladšího by si mohl vzíti,
kdo by chtěl!“ — Ale muž odpověděl: „Víšli ty, že nám
ten mladší může být lepší nežli ten starší?“ — Žena po-
vídá: „Ale jak by nám ten mladší mohl být lepší? Starší
již má 14 roků, a ten mladší má teprv dva roky!“ —
Muž pravil: „Milá brachu, víš, že jsem jejich strýc

*) Mach = Martin.

3*

36

a že se musím o ně postarať chtě neb nechtě; já si
jich vezmu oba dva k sobě.«

Když jich k sobě sebral, měl jich devět let; starší,
Josef, vydělal si dobře, co dostal od strýce svého; a
mladší, Míchal, v posledním čase také již pomáhal
v menších pracích. Ale tu přišly zlé časy, kdy bylo se
všemi bídnými*) lidmi zle. I Jan musil na konci svou
krávu odprodať. Tu přistoupila žena k němu a pravila:
„Vidíš, byloli nám třeba, těch dvou dětí míti? Povídala
jsem ti, neber jich! Včil nemůžeme ani svých vlastních
dětí uživit!“ — Ale muž jí odpověděl: „Co se nad tím
staráš, vždyť víš, že místo**) těch dětí zůstane nám;
musím ho odkoupiť a jim vyplatit!“ — Na to žena: „Zdali
by nebylo líp, toho mladšího chlapce se zbýť? Přišlo by
nám to laciněji!“ — Muž pravil: „Zpomeň si na to, vzali
jsme jich v dobrém čase, zdali by to nebylo hříchem před
Bohem a před světem, zbýti se jich ve zlém čase? Co by
řekli lidé?“ — Ale žena na tom stála, aby ty děti přišly
pryč. — Muž tedy řekl: „Víšli co, ženuško, aby bylo všady
dobře, zavedu toho mladšího do hor.“ — Ona povídá: „Pro-
sím tě, kam pak ho zavedeš? Zavedeš ho asi dvě hodiny
cesty, a on zase přijde!“ — Muž odpověděl: „Zavedu ho
dále, odkud se nikdy více nevrátí! Od Boha jsem toho
sirotka přijal, Bohu jej nyní zase odevzdám!“

Druhého dne, než svítalo, mluvil k chlapečkovi desíti-
letému: „Míchale, půjdeme spolu, kdybychom v tom Rad-
hošti nějaký poklad najíti mohli!“ — Míchal netušil nic
zlého a šel s veselou myslí se strýcem svým. Když při-
šli k dírám na Radhošti, rozsvítil strýc světlo a všel do

*) Bídný lid t. j. chudý lid.

**) Místo t. j. chalupa.

37

nich i s Míchalem. Tam slezli po chatrném řebříku do
hlubiny, chodili dlouho, a prolézali mnohé jeskyně, až
přišli k podzemní řece, přes kterou úzká lávka položena
byla. Za vodou řekl strýc: „Míchale, sedni si tu na té
skále; zde máš chleba a zahýbák*), zatím pojez, a já
se půjdu sám dále podívat.“ — Míchal ostal sedět a po
tmě krájel si chleba a jedl. Nešťastný chlapec dlouho
očekával strýce svého, až by se vrátil k němu se světlem;
nechtěl se ani s místa pohnout, neboť se bál v té černé
tmě. Toužebně naslouchal, přicházíli již strýc, ale ten ne-
přicházel. — Tu sobě pomyslil: „Snad mne sem strýc za-
vedl, nechal mne tu a odešel domů!“ — Při té myšlence
vlasy mu vzhůru vstávaly; vzchopil se a hledal cestu
z Radhoště ven. Ale tu nebylo možná nalezti. Jak se
měl bez světla prodírati těmi jeskyněmi? Jak měl nalézti
úzkou lávku přes řeku, a řebřík z jeskyně vzhůru? Místo
co měl jít k řece, vzdaloval se jí pořád více; to zpozo-
roval teprv potom, když již jekotu její hrubě ani neslyšel.
Unavený sklesl na mokrou zemi, položil hlavu na stude-
nou skálu a plakal hlasitě. Potom zase vyskočil a šel
zpátky. Když po tmě v pravo v levo hmatal, uklouzla
mu noha, a on spadl se skaliny dolů; když letěl, chtěl
se zachytiť a utrhl dva veliké střechýle, které se mu nlo-
mily. Nevěda, co činí, uschránil je ve svém zajdáku**)
a šel dále. Blížil se k řece, neboť její jekot pořád více
a více slyšel, až pak omakal, že jest u vody. Ale včil
nemohl najíti tu úzkou lávku, po které ho strýc byl při-
vedl. Zmužile skočil do vody a šťastně přeplaval na dru-
hou stranu. Potom přišel k nebezpečnému řebříku a jako

*) Zahýbák = křivák = nůž, který se zavírá.

**) Zajdák t. j. mosna, mošnice pastýřská. U Chorvatů zaja = vzadu. Zajda = břemeno. (Jungmann.)

38

kočka hned byl na hoře. Když byl ještě půl hodiny hledal, makal a přemýšlel, vyšel na venek z díry, ale měl ruky a nohy dodřené a zkrvácené a třásl se zimou a strachem přestálým. Včil padl na kolena a děkoval Pánu Bohu za to, že ho vyvedl a že nezahynnul v Radhošti. Potom si sedl, jedl suchý chléb, co mu ještě v zajdáku zbyl a rozvažoval si, co má dělat. Věděl, že ho strýc nechce, a proto si umínil, že půjde dále do světa, že se přece nějak obživí. Na to všecko, když byl celý den hladový chodil a bloudil, přišel na jakýsi hrad, vyptal si kus chleba od služebníka, a posadil se na kámen rožný. Když vytahoval ze zajdáka zahýbák, spatřil služebník ty dva žluté střechýle v jeho zajdáku a ptal se ho, co to má. Služebník je obracel na všecky strany, potěžkával jich v ruce, ukazoval jiným, až pak konečně šel je ukázat pánovi. Pán toho hradu dal jej k sobě přivést. Když ho k němu přivedli, tázal se ho pán, odkud by ty dva kusy ryzého zlata měl? Míchal vypravoval, co se s ním stalo a jak k těm střechýlům přišel. To vypravování pohnulo pánem tak, že si ho vzal za vlastního, neboť sám byl svobodný a neměl žádných dětí. Zlato mu odprodal a peníze dobře na úroky uložil. Také jej dal ve všech potřebných vědomostech vycvičit. Míchal již byl na tom hradě celých 17 roků. Když pak dochodilo sedmnácté léto, pán se roznemohl. Všecko majetství své odporučil Míchalovi a přikázal mu, aby byl střídmě živ a na bídný lid aby pamatoval. Míchal sobě pomyslil: „Kterak bych neměl na bídný lid pamatovať, když jsem sám z bídy a včil jsem se stal bohatým pánem?“ — Do čtrnácti dní byl pán pochován.

Dvě léta bylo tomu, co byl Míchal svým pánem. Jednoho dne stál v okně a díval se na náhradí. Tu

39

přicházel do hradu stařec bídný v šatech roztrhaných. Jeho bída jím velice hnula a hned rozkázal vrátnému, aby ho k němu nahoru přivedl. Když stařec do jizby vstoupil, Míchal poznal, že jest to jeho strýc; ale strýc Míchala nepoznal. „Smilujte se, milostivý pane,“ prosil stařec, „nade mnou — nad starcem hladovým: Pán Bůh vám to zaplatí!“ Míchal pravil: „S radostí chci vám dát užíti potřebného jídla a pití; zatím se posaďte!“ — Potom zavolal služebníka, dal mu klíč a potichu mu naporučil, aby donesl z jeho zajdáku, který sobě i s valašskými šaty na památku nechal, zahýbák, a sedl si k stařečkovi, kterýž mu vypravoval, jak býval zámožný, jak zlými časy upadl do chudoby a jak soudem o všecko přišel, tak že místo své musel prodati a včil že musí ptaným chlebem*) se živiti. — „Nemáteliž žádných dětí?“ ptal se Míchal. — „Ach Bože,“ pravil stařec, „měl jsem čtvero dětí; tři mi zemřely na neštovice a čtvrtý jest ničema, který se ani o Boha ani o svého starého otce nestará. — Zatím donesl služebník jídlo a pivo. Míchal sám starcovi podal chléb a zahýbák, aby si krájel. Stařec vzal zahýbák do ruky, díval se naň, zbledl jako stěna, neboť poznal znamení, které svou rukou do něho vpálil — a jako zmámený sotva vykoktal slova: „Milostivý pane, kde se tu ten nůž vzal?“ — Míchal odpověděl: „Což pak je vám po tom noži? Nůž jako nůž!“ — „Ne tak, ne tak,“ zvolal zoufale stařec, „pro Boha živého, povězte mi, kde se tu ten nůž vzal? Povězte mi to, a nemučte mne!“ — Míchal již se nemohl déle zdržet a zapírať, a proto zvolal: „Otče Jane, neznáteliž sirotka Míchala?“ — Strýc se ulekl,

*) Ptaným čili vyproseným chlebem, žebrotou se živiti.

40

poznal Míchala a hanbou i strachem padl před ním na ko-
lena. Ale Míchal ho pozdvihl, obejmul a pravil: „Strýčku,
nebojte se nic, já jsem vám již dávno odpustil!“ Stařec
se posadil, ale do jídla již neměl chuti. Míchal ho podržel
u sebe až do smrti, a když se dověděl, že starší jeho
bratr Josef je ve slnžbě, i toho k sobě vzal do hradu.
Strýc však nepřečkal celý rok na živobytí, ale umřel aspoň
s tou radostí, že Míchal v Radhošti nezahynul, což ho před-
tím v jeho bídě nejvíce trápilo dnem i nocí.

15. Čertův mlýn.

Pod starou hutí bydlela matka s jedinou dcerou svou.
Byla u nich přástka a sešlo se několik děvčat. Přichodili k nim také mládenci na posezenou a obírali se nejvíce s ostatními děvčaty; domácí dcery si nikdo nevšímal, že byla již v letech a nebyla tak hezká. Byla velice mrzutá, že ta mladá chasa ji dozírala, a řekla: „Kdyby sám čert přišel, hned bych ho chtěla!“ Tu se stalo, že k nim přišel myslivecký mládenec. Ten hned se měl k dceři domácí a otřepával jí pazdeří se zástěrky. Ona tomu byla ráda. I ptal se jí myslivecký, zdali by si ho chtěla za manžela vzíti. Děvče odpovědělo: „Milý pantáto, já se nebudu vdávat.“ Matka zatím na něj pohledla a řekla: „Pane, vy se mi jaksi nelíbíte; vyč nemáte obchodu dle našeho způsobu: pro vás nehodí se dcera má.“ — Myslivec odvětil: „Proč ne? Dcera vaše se mi líbí, proto bych si ji rád vzal.“ — Matka pravila: „Dcera se vám líbí, ale ona ukazuje, že se vy jí nelíbíte. Myslivci nemají svého domu a musejí se po světě tlouci.“ — Myslivec obrátil se k dceři a ptal se

41

jí zase, zdali by si ho nevzala. — Dcera pak řekla: „Nemusťte mne, já se vdávat nebudu.“ — Myslivec ale přimlouval jí, že jest bohatý, že se u něho bude dobře míti, že jí zaopatří, co srdce ráčí. — Matka by se ho byla ráda zbyla, a proto řekla: „Jsteli tak mocný pán, dokažte to. Postavíteli tamhle na tom kopci za 48 hodin mlýn, aby se v něm mlelo, dám vám dceru svou.“ — Dcera také přisvědčila: „Ano, potom za vás půjdu!“ — Myslivec odešel. Na druhý den přišel k nim starý strýček a tomu vypravovala matka, co se jim bylo včera přihodilo, a posala mu zevrubně myslivce. Stařeček se hned křižoval, a pravil: „Nepodívala jste se mu na nohy? Nemělli snad koňské kopyto? Teď již vím také, co jest ten starý žebrák, který dnes od Božího rána po Bečvách chodí a všecky kohouty skupnje. Vy máte také kohouta, až k vám přijde, neprodávejte ho, ale schovejte ho raději pod bečku, aby vám ho nevyloudil.“ — Přišel člověk žebrák a volal: „Máte kohouta?“ — „Nemáme, zabili jsme ho, tuze nám skřekal za ušima; ale nebudeme dlouho bez něho; až přinesou kohonty ke kostelu na prodej, koupíme si jiného.“ Žebrák odešel, a dcera běžela na podlahu a dala kohoutovi jíst. Když se vrátila, napomínala ji matka: „Nepouštěj ho, ještě tu chodí člověk ten a nedá pokoje.“

Čas dochodil a myslivec stavěl mlýn. Matka vzala kohouta a vyhodila ho na střechu. Kohout začal zpívati. Čert právě nesl skálu, kterouž měl řetězy opasanou na zádech; ale jak kohout zazpíval, klesla jeho moc, tak že s kamenem upadl a nemohl mlýna dostavěti. Skála ta ostala pod horou ležet až do dneška, a v ní json vytlačeny záda a řetězy, jak ji zlý duch na sobě připnutou měl. Nahoře pak již byl skoro dostavěný mlýn a struhy vykopány, a u mlýna byla chalupa, v které strašilo, tak

42

že tam žádný člověk ani bývati ani nocovati nemohl,
v létě ani v zimě.

Přišel pak jednoho večera vysloužilý voják cestou
pod horou a mluvil sám k sobě: „Kde pak já hříšný tu
budu nocovat? Přítele tu nemám, a jíšť nemám co; půjdu
někam kus jídla sobě vyptat.“ Šel s Kněhýně na Záhor-
sko a prosil: „Buďte tak dobří a dejte mi něco jíšť, a
potom půjdu do chalupy nahoru, abych tam přenocoval.“
Řekl mu hospodář: „Nemožno tam přenocovať, jest tam
ukrutná hrůza!“ — Voják ale pravil: „Já se tam přece
dám, ale dnes ještě ne, napřed se přichystám.“ Šel do
Frenštátu, konpil si tam hromničku a přišel na třetí den
zpátky. Lehl si do baráku a fajčil. Začal kouřit — plesk
po dýmce, dýmka mu vypadla z úst na zem. „Ty hloupý
blázne,“ zvolal. „byl jsem tolik let vojákem, a ty mi
dýmku vyrážíš? Počkej, počkej, však my si trefíme.“
Rozsvítil svíčku, pomodlil se, zapálil si a kouřil. Zase
plesk po dýmce! — „Počkej,“ huboval, „po třetí mi ji
nevyhodíš!“ Zapálil si tabák rozžatou svíčkou a obešel
do kola. Za chvíli to klepalo na dvéře, neozýval se; kle-
palo se po druhé; mlčel. Až když po třetí se zaklepalo,
promluvil: „Kdo co potřebuje, ať přijde ve dne.“ Dvéře
se otevřely, a vstoupil do jizby pocestný myslivec. na
němž voják koňské kopyto dobře znamenal; i ptal se
ho: „Proč jste sem přišel?“ — Myslivec odpověděl: „Za-
bloudil jsem a chci s vámi tu přenocovať.“ — Voják
vstal a řekl: „Když jsi sem přišel, přišels, ale báti se
nebudeme.“ Vzal svíčku a pleskl myslivce, který hned
ostal v postavě dábla ve vší šerednosti před ním státi
a mluvil: „Mohls mi toho nedělati: propusť mne, a já
nechám tebe na pokoji a ty mne.“ — Voják odpověděl:
„Nepustím tě, až se mi zavážeš, že každého člověka

43

necháš na pokoji, co svět světem bude.“ Ďábel se ztratil,
a na stole ležel pecen chleba a hrudka sýra. Voják pravil:
„Když sis to nachystal, přijd a jez.“ Potom pokapal
chléb ten hromničkou a chléb i se sýrem ztratil se, a
nastala bouřka ukrutná. Voják vyšel pod širé nebe, aby
na něj chalupa nespadla, a nebylo mu nic. — Šel k foj-
tovi a vypravoval, co se mu tam přihodilo, aby tam šel
a se přesvědčil, že tam již nikdy více křiku nebude. Do
roka vojáka dobře chovali, a viděli, že jim z mlýna a
z chalupy zlý duch nebude nic více škoditi.

## 16. Čertův mlýn.

Na Radhošti byl mlynář velice bídný. Když byl v nej-
větší bídě, přišel k němu čert a pravil: „Mlynáři, proč
jste tak smutný?“ Mlynář: „Jakž nemám být smutný?
mám devět dětí a živobytí žádné; co si mám počnout?“ —
Čert: „Víšli co, ty již tak dlonho živ nebudeš, prodej mi
ten mlýn na tři sta let.“ — Mlynář: „Dášli mi hotové pe-
níze?“ — Čert: „Což bych ti hotových nedal; kdybych
peněz neměl, nekupoval bych mlýn od tebe. Co pak žádáš
za ten mlýn na těch tři sta let?“ — Mlynář: „Abych
neošidił ani sebe ani tebe, přestanu na tom, co na
třikrát uneseš.“ — Čert: „Tys dávno hloupý, kdy-
bys byl řekl, abych ti snesl všecky peníze, co jsou pod
naší mocí, mohls jich mítí všecky.“ — Mlynář: „Myslíšli,
že bych ti to nebyl řekl, kdybych to byl věděl?“ —
Čert: „Již se stalo; chcešli ty peníze dnes neb zejtra?“ —
Mlynář: „Pravda že dnes; zejtra musím zaplatit, co jsem
dlužen.“ — — Čert mu přinesl třikrát peněz, mlynář je
přijal a řekl: „Ale víš co, do smrti já ti odtud nepůjdu!“ —

44

Čert: „Však já tě odtud vyháněť nebudu; ale horší jest to, pane mlynáři, nemáme žádného svědka.“ — Mlynář: „Nepotřebujeme žádných svědků; až budu testament dělat, postavím to do něho, že děti odtud odejdou pryč.“ — Stalo se, jak mlynář povídal. Na druhý rok umřel, a postavil do testamentu, že děti mají ze mlýna pryč. Čert tam přebýval dvě sta let.

Za dvě sta let šel jakýsi husar z vojny, a ten měl jednu nohu dřevěnou, ustřelenou. Přišel na Dolnobečvanské fojtství a povídal: „Prosím pěkně o nějaký oběd!“ — Fojt*) se ho tázal: „Pane husaře, co si poručíte?“ — Husar: „Však víte, že jsem chromý voják: co mi dáte, s tím budu spokojen.“ — Fojt: „S radostí vám oběd daruji, jenom mi oznamte, co jste slyšel nového ve světě.“ — Husar odpověděl: „Na všecky strany vojny, jak vám povědomo; ale spíš vy budete něco nového tady u vás vědět.“ — Fojt řekl: „Což bych tady věděl u nás nového, chyba jeden mlýn tady máme, a v něm přebývá již dvě sta let čert, a ještě má být v něm sto let.“ — Husar: „To jsem já ten, co by rád tak starého čerta viděl. Pane fojte, dejte mi posla, chleba a světla, co bych se šel do toho mlýna podívat.“

Posel s ním šel, nesl mu potrava, nápoj a světlo, a šli. Jak přišli čtvrt hodiny cesty od mlýna, povídal posel: „Pane husaře, hen (tam) je ten mlýn,“ a ukázal mu prstem. — Husar: „Což je mi po vašem ukazování, musíte se mnou tam jít.“ — Posel pravil: „Kdybyste mne hned v tu chvíli zabil, tam s vámi přece nepůjdu.“ — Což husar měl dělat! vida, že člověk má strach, sebral své věci a šel tam sám.

Fojt = rychtář, starosta.

45

Když přišel husar do mlýna, nebylo tam žádného
doma; vzal své věci, položil na stůl a rozžal světlo.
Seděl sám do desáté hodiny. Přišla desátá hodina, kdosi
klepal na dvéře. Husar volá z pozastola: „Jsili ten
čert, přijdi ke mně do jizby, víš, že já jsem starý husar
chromý.“ — Když vešel do jizby, povídal husar: „Ty jsi
čert; povídá se, že jsi špatný; vždyť ty máš španělské šaty.“
(Přišel v zelených šatech.) — Čert odpovídá: „Pravdať,
pane husaře; dnes je 14 dní, dal jsem za ty šaty 100 zla-
tých stříbra.“ — Husar povídá: „Proč pak ty odcházíš
z toho mlýna?“ — Čert odpovídá: „Já mohuli zde ve
mlýně pořád býti, když mám práci jinde a bez toho žád-
ných melců nemám; ale ještě tu budu 100 let sám a
za 100 let tu budeme čtyři.“ — Husar řekl: „Žádné kon-
trakty dnes nebudeme dělat, můžeš se hned odpraviť.“ —
Čert povídal: „Ty mi tu žádných fuků dělati nebudeš!“ —
Husar řekl: „Myslím, že se tě nebojím; dávno již jsem
si žádal, takového čerta vidět, jak ty jsi.“ — Čert: „Což
ty nechceš smlouvy držeti se mnou?“ — Husar: „Pravdať
že nechci.“ — Čert: „Víšli, co jsem já?“ — Husar: „Dobře
vím, že jsi čert; ale můžeš odejít, chcešli, po dobrotě!“ —
Husar byl ve víře stálý a znal čerta slovy
svázať, vstal a šel s ním na mlýn a mlel, až mu půl
řiti umlel. Čert ho prosil a volal: „Ale, pane husaře,
vždyť mne pusťte, pokud svět světem bude, do
toho mlýna nepřijdu.“ — Husar, když se mu tak zavázal,
propustil čerta. Když čert utíkal, přišlo mu přes Radhošt
jíti. Přes vrch nesl kovář měch kovářský a naptal si
ševce, by mu pomohl nésti. Když ten měch nesli, velice
pršelo. Kovář povídal: „Co uděláme? měli by s mě zmok-
nouť, roztáhneme měch a vlezeme oba do ného!“ Ale
hlavy přece nechali ven, aby se nezadusili. Tu přišel

46

k nim čert, díval se na ně a povídal: „Již jsem tak starý čert; pamatuji třikrát město a třikrát hory na tom místě, ale ještě jsem takového zvířete neviděl, co by mělo dvě hlavy a jeden břuch (jedno břicho). Půjdu se optat své stařeny, jestli ona ho kdy viděla.“ — Čert odběhl, ale kovář se ševcem nečekali, až se navrátí; vylezli, po-rvali měch a utekli pryč; měliť strach, že jich sebere.

## 17. Janíček s voničkou. *)

Byl jeden král a ten měl velice hezkou dceru. Před-volal všecky sousední prince, aby se na ni přišli podívat, kterému by se líbila. Ti princi se sřekli, který z nich ji prv uvidí, že ji dostane. Jeden z téch princů hned si dal udě-lať valašské šaty: klobouk široký, nohavice krátké až po kolena a burou halenu**), krbce***), kopice†), palici a brunclík zelený††). Tak spravený šel cestou, a vzal si čtyry bochníky chleba. V cestě potkal žebráka, a ten ho prosil o kus chleba. On mu dal jeden bochník a jeda dále, potkal druhého žebráka; ten ho zase prosil o kus chleba. Dal mu druhý bochník a jeda dále, potkal třetího žebráka: ten ho zase prosil o kus chleba. Dal mu třetí bochník a jeda dále, potkal čtvrtého žebráka; ten ho zase prosil o kus chleba, a on mu dal čtvrtý bochník. Poslední žebrák dal mu kara-

*) Vonička jest kytečka.

**) Burá halena t. j. tmavě šerá čili tmavošedá halena. (Jungmann.)

***) Krpec čili krbec = bačkor, podšlapky z kože, na způsob sandálů = Bundschuhe.

†) Kopice = húněné punčochy — papuče.

††) Brunclík jest vesta bez obojku, jak se v okolí Rožnovském říká, t. j. bez límce.

47

bác, palici, píšťalku a mošnu, a řekl: „Koho tím karabáčem pobiješ, každý mrtvý ostane; tu palici když strčíš do země, budou se ti kolem ní ovce samy pásti; na té píšťalce když budeš pískati, ovce ti budou jak chceš skákati; a do té mošny když dáš sýra, nikdy ho nevyjíš.“ — Šel do zámku, kde ten král s tou krásnou princou býval a prosil o službu. Dostal službu za pasáka, a říkali mu Jan. Když tu službu měl, hnal své stádo ovec na pastvu a pásl. Přišel k němu myslivec. On mu dal z mošny své hodně sýra a prosil ho, aby mu zapásl*), že se půjde podívat někam na ptáky, že o jedněch ví. Tož ten myslivec mu zapásl a Jan šel tam dálej se podívat. Spatřil tam v hoře veliký dům, a v tom domě stál obra vařil si něco na rendlíku. Obr jak ho zhlídl, popadl šín**) železný, veliký, chtěl ho zabít a volal: „Cos ty škvoře malý tudy chtěl?“ — Jan nemeškal, šústnul ho tím karabáčem a zabil ho hned do smrti. Potom šel odtud pryč za svými ovcemi. Na druhý den šel zase do té hory a zas tam uviděl druhého obra; i ten si vařil něco na rendlíku a jak ho spatřil, zvolal: „Již ty škvoře jsi zas přišel, cos mi mého bratra zabil?“ a již se hnal po něm s železným šínem. Jan nemeškal a zas ho šoustnul svým karabáčem a do smrti ho zabil. Potom se sebral a zas tam odtud odešel za svými ovcemi. Na třetí den tam šel a neuviděl tam žádného. Šel se podívat do toho domu a do světnice, co tam je. — Uviděl tam skřínečku ***), jako půl čtvrtě

*) Aby mu zapásl, t. j. aby mu zahleděl na ovce, aby hlídal ovce, by nikam nezašly.

**) Šín t. j. tyčka.

***) Skřínečku položil jsem tuto místo piksly, jak pohádkářka pravila.

48

velikou. Udeřil na ni, a hned dva mužové vyskočili: „Co
pán v zámku chce?“ — Jan odpověděl: „Já chci, nežli
z toho zámku odejdu, uvidět, co je tu ještě více.“ —
Ti dva muži ho vyvedli do zahrady. Tam bylo velice
krásné kvítí. On si utrhnul těch kvítků něko-
lik a uvil voničku. Potom se vrátil za svými ovcemi
a hnal domů. Jak hnal po městě, ta vonička velice vo-
něla. Začal si pískať na té své píšťalce, a všecky ovce
pára s párou začaly skákať. Princka se v okně dívala,
velice se smila, až jí zavoněla a do očí padla ta jeho
vonička. Hned poslala své sluhy, aby jí Jan tu voničku
poslal. On ale odpověděl jim: „Kdo takou voničku chce
mít, musí sám přijít a musí řeknout: „Janíčku,
daj mi tu voničku!“ — Princka přišla a říkala mu
o tu voničku: „Janíčku, daj mi tu voničku!“ —
On jí odpověděl: „Kdo tu voničku chce mít, musí řeknout:
„Janíčku, prosím tě, daj mi tu voničku!“ —
Ona hned řekla: „Janíčku, prosím tě, daj mi tu
voničku!“ a on jí tu voničku dal.

Na druhý den šel zase do toho domu a do té za-
hrady, a ještě pěknější voničku uvil, která ještě jednon
tak líbezně voněla. Když na večer hnal ovce domů, princka
stála v okně a vyhlídala; vůně od té voničky naplnila celé
město. Ruče běžela princka k němu a pravila: „Ja-
níčku, prosím tě, daj mi tu voničku!“ — Ale
on jí odpověděl: „Kdo tu voničku chce mít, musí řek-
nout: „Milý Janíčku, pěkně tě prosím, daj mi
tu voničku!“ Princka řekla co mohla sladce: „Milý
Janíčku, pěkně tě prosím, daj mi tu voničku!“
On jí tu voničku dal, a ona ji měla na okně. Od ve-
liké vůně celé město naplněné bylo, že se lidé cho-
dili na ně dívat.

49

Na třetí den uvil třikrát pěknější voničku a tu
princece dal, aniž musila o ni prosiť. Na čtvrtý den šel
zase do té hory a do toho domu, nabral tam na hro-
madě dukátů a tomu myslivcovi je dal, co mu ovce za-
pásal, a pravil: „Našel jsem tam takých plíšků pod jedlou,
jestli máte doma děti, můžete jim je dát, aby si hrály.“

Myslivec spěchal domů, a ty plíšky si schovali on a
jeho žena. Žena pak ho navedla, aby Janovi řekl, že se
kolem toho děti bily, že ještě aby jim dal aspoň ze dva,
ze tři. Myslivec to tak Janovi pověděl, a Jan řekl, že
půjde ještě pod tu jedlu hledat, ale již tam nic nenašel.

Když zase přihnal domů, povídali si tam, že za měsíc
se budou ti princi sjíždět na tu dceru se dívat; že princka
má šátek a prsten, a že ten šátek i ten prsten dá
tomu z princů, kterýž by se jí zalíbil.

Jan zatím celý měsíc bedlivě pásl, a za měsíc se ti
princi se všech končin sjížděli. Všickni již byli přichy-
stáni, a milý Jan ještě ovce pásl. Rychle zastrčil svou
palici do země, aby se ovce kolem ní pásly, nemeškal,
šel do toho hradu v té hoře a udeřil na tu skřínečku.
Dva mužové hned vyskočili: „Co pán v zámku chce?“ —
Jan odpověděl: „Já chci své bílé šaty, co na mne
patří, a bílého koně, stříbrem kutého a vylo-
ženého.“ — Hned to všecko měl, jel do zámku k té
princezně, a ostal nejzady *). Všickni princi jeli v nej-
větší slávě a nádheře kolem ní, ale ona žádnému nepo-
dala toho šátku až Janovi.

Když bylo po tom, Jan se sebral na svém bílém
koni a ujel pryč. Na večer přihnal domů, princka přišla
k němu a povídala mu: „Jane, tys to byl!“ — Ale

*) Nejzady — najzady — nejposlednější.

Kulda. I.

4

50

on zapíral, že on to nebyl, že kde by on ty šaty vzal? —
Princka pravila, že včil toho nechá tak, ale za měsíc, když
se princi zase sjedou, že se doví.

Za měsíc princi zase přijeli na princku se dívat po
druhé. — Jan šel do hradu v lese, udeřil na skřínku, a
ti dva mužové hned vyskočili: „Co pán v zámku chce?“ —
Jan odpověděl: „Já chci své červené šaty, co na mne
patří, a červeného koně, zlatem kutého a vy-
loženého!“ — Hned všecko měl, jel k princezně do
hradu, a zase ostal nejzady.

Všickni princi jeli ještě s větší kráson kolem ní, ale
žádnému nepodala svého šátka až jemu. Jak bylo po slávě,
Jan se sebral zase na svém červeném koni a ujel pryč.
Král, její tatík, sice naporučil, aby ho chytli, ale přece
tu chvíli ho nechytli.

Když Jan večír přihnal ovce domů, princka k němu
přišla a povídala: „Janíčku, tys to byl!“ On ale zase za-
píral a hněval se, že myslí, že on to byl, a pravil: „Což
vy si na mne myslíte? Já jsem ani blízko nebyl, a již po
druhé mi křivdu děláte!“ — Princka povídala: „Na třetí
měsíc, až se princi sjedou, my se jistě dovíme; šak tě
poznají!“

Na třetí měsíc princi se sjeli na princku se dívat
po třetí. Jan přichystaný nebyl. Šel do zámku v lese,
udeřil na skřínku, a hned ti dva muži vyskočili: „Co
pán v zámku chce?“ — Jan odpověděl: „Já chci své
černé šaty, co na mne patří, a svého vraného koně
samými diamanty kutého a vyloženého.“ Hned
to měl a jel do hradu k princezně.

Když zase všickni v nejmožnějším lesku a blesku
kolem princky jeli, nepodala žádunému z nich svého
třetího šátka a prstena až Janovi. Všickni princi

51

již byli přichystáni, aby ho chytli; on se ale rychle obrátil
a chytnouť ho nemohli. Jeden princ však aspoň svou šavlí
jej na stehně poranil.

Odložil v zámku koně a šaty, jako po dvakrát, šel
za svými ovcemi, kde měl hůl do země zastrčenou, a ovce
se mu pásly dobře. Tož on si lehl do slunéčka a tu po-
raněnou nohu zavázal si tím šátkem od princesky a usnul.
Princka přišla za ním na pole a viděla ho spát. Hned po-
znala šátek, kterým svou ránu na noze zavázanou měl.
Tož ona ho obudila a řekla: „Vítaj, Janíčku, už
jsi ty to!“ — Jan se hned přiznal a řekl jí, kdo on
je, a že s těmi prvějšími princi se umluvili, kdo ji prv
uvidí, že ji dostane, a proto že se spravil za Valacha
a vstoupil u nich do služby. Princka hned s velikou ra-
dostí přivedla ho k otci královi, a za krátký čas byla
svadba. Princi všickni banovali*), že oni ji nedostali!

## 18. Chudý kovář.

Byl jeden kovář, a ten byl chudobný. Měl ženu a
čtyry děti, ale zámožnost žádnou. Přišel k němu jednoho
dne vojenský důstojník a řekl: „Uděláš mi 8000 podkov!“
Kovář řekl: „Udělám!“ Důstojník pravil: „Za několik
neděl přijdu zase pro ně,“ a odešel.

Kovář byl rád, že dostal tak dobrou práci. Ale že
neměl žádné zámožnosti, musil si železo vydlužit, a dal se
s chutí do práce a pracoval, až byl hotov. Brzy potom
přišel zase vojenský důstojník a pravil: „Jsili již hotov
s těmi podkovami?“ — „Jsem hotov!“ byla odpověd;

*) Banovali t. j. litovali, pykali.

4*

52

„tuto v komoře vedlejší jsou složeny.“ — Důstojník řekl: „Naber jich do měchu a pones jich za mnon!“ Kovář nabral do měchu podkov, co mohl unést, a šel za důstojníkem. Za chvíli přišli k hoře veliké. Důstojník udeřil prútečkem na skálu, skála se otevřela, oba dva vešli a skála se zase za nimi zavřela. V hoře byla krásná, veliká konírna, a v té konírně nesmírné množství koní, a na nich seděli muži. Tito všickni seděli a spali, a koně stáli a spali; jenom důstojník sám chodil a nespal. Ten kázal kovářovi, aby podkovy přinešené vysypal v koutě na hromadu, a šel s ním zase ven a tak dlouho s ním chodil, až všecky podkovy odnosil. Když přinesl poslední-kráte, tázal se důstojník: „Co jsem dlužen?“ Kovář od-pověděl: „Já vám to nechám na dobré vůli, co mi sám za ně dáte!“ — Důstojník pravil: „Brachu, nemám ti co dát, neboť ničeho tu není, než jedině ta hromada ko-ninců; naber si jich do měchu, v kterém jsi podkovy nosil.“ — Kovář se zarmoutil a pomyslil si: „Já ubožák jsem si udělal takový dluh a toli jsem se při tom na-trápil, a ty mi teď kážeš, abych si za to za všecko nabral těch koninců!“ ale nahlas neřekl nic, jen stál tiše a smutně. Důstojník zase mu kázal: „Naber si těch koninců co une-seš!“ — Kovář zase nic. — Důstojník po třetí vážně a přísně pravil: „Naber si těch koninců, co se jich do měchu vejde, a odejdi!“ — Kovář se dal do práce a na-bral plný měch koninců. Důstojník ho propustil, a jak vyšel, hora se za ním zavřela.

Ubohý kovář zůstal u hory stáť a bědoval: „Bože, Bože! co budu dělat? Doma mám ženu a děti, ty na mne již čekají, že přinesu hromadu peněz, a já zatím přinesu hromadu koninců. Čím pak zaplatím veliký dluh za železo? Koninců mám sám doma dosť; s těmito se

53

neponesu domů.“ To řekl a vysypal konince z měchu na hromádku u jednoho stromu a šel domů.

Když přišel domů, žena mu běžela před dům naproti a volala: „Vítaj, mužíčku, vítaj s cesty tvé; jak pak se ti dařilo?“ Muž: „Zle!“ — Žena: „A proč pak zle? Kde pak máš peníze za podkovy?“ Muž: „Nedal mi ten pán žádných peněz, ale jenom koninců do měchu!“ — Žena: „Inu, co žertuješ se mnoou? Ukaž mi peníze!“ — Muž: „Věru, věru, ani halíře nedostal jsem!“ — Žena lokila rukama a vzdýchala: „Ty máš dluh u železníka za železo; já mám dluh u pekaře za mouku, u řezníka za maso. a ty pravíš, že jsi peněz nedostal? Nelži, nelži, mužíčku!“ — Muž: „Nelžu, milá ženo: tamhle máš měch, převrať ho a uhlídáš, že v něm byly konince.“ — Žena vzala měch a převrátila ho; tu vypadlo z něho asi 15 kusů dukátů. Radostně zvolala: „Já jsem věděla, že se mnoou jenom žerty tropíš; tu máš množství peněz.“ — Muž: „Co ti napadá, či snad fantaziruješ?“*) Mluvíš o penězích, a já vím, že tam byly konince!“ — Žena sebrala dukáty, přinesla je do jizby na stůl a pravila: „Jsi ty hlúpý člověk! podívaj sa!“ — Kovář se díval a skutečně viděl čisté dukáty. — Žena tázala se ho: „Kde pak jsi ostatní vysypal?“ — Kovář: „Tam u hory u jednoho stromu; pojďme a vizme, že tam jsou samé konince. Oba dva vzali s sebou měch a spěchali k hoře; když k ní přišli, zaradovali se nesmíruňě, neboť uviděli hromadu dukátů, žluťáčků jako pěkných kanárků. Ruče sebrali veliký poklad do měchu a šli domů. Kovář mluvil cestou: „Cože já jsem byl hlúpý člověk; kdybych jen byl ten svůj měch dobře natlačil; myslil jsem si, že

*) Fantaziruješ t. j. blouzníš.

54

koninců mám doma dost, a proto jsem vysypal dukáty
z měchu a šel jsem prázden, zarmoucen domů.“ Hned
zaplatili všecky dluhy, chalupu i kuznu *) pěkně si po-
stavili a byli dobře živi až do smrti.

## 19. Kněží Jesuité.

Byli kněží Jesuité. Jednoho velmi nábožného z nich přišel zlý duch pokoušet. Hned ráno, jak vstal z postele, krásná ženská přišla k němu do světnice, stála u dveří a přála mu dobré ráno. On se na ni podíval a uviděl jí koňské nohy. Tak hned poznal, že je to ďabel; toho v rychlosti zaklel, že se nemohl s místa pohnout, šel ke svým spolubratrím a oznámil jim, jak a v jaké podstatě k němu ten ďabel přišel. Přišli všickni a zalkleli ho. Potom se ptali, proč se opovážil toho nábožného kněze pokoušet. — On jim odpověděl, že ten kněz ještě nemá žádného těžkého hříchu na své duši, a proto že ho chtěl pokoušet a k hříchu svodiť. Oni mu povídali: „Za to musíš u nás sloužit rok a den a co ti poručíme, všecko musíš dělat, jak patří na ženskou; ale ne abys myslil. že to můžeš dělat jako ďabel; musíš všecko dělat jako pořádný člověk, tak, jak my ti poručíme.“ — Nebylo pomoci, ďabel sloužil a všecko dělal, jak mu poručili.

Bylo ještě pět neděl do roka do dne; tu jich ďabel
prosil, aby ho již propustili na jednoho mě-
šťana svadbu, že jest to 140 mil odtud a že oni
tam musejí býti všeci z pekla na té svadbě. Oni mu po-
vídali: „Myslíšli sobě, že ti těch pět neděl darujeme?

*) Kuzna t. j. kovárna, kde se kuje.

55

Nemáš nic darovaného, musíš nám sloužit, jak jsi zavázán. Dovolíme ti; jak odpravíš oběd, můžeš odejít, ale zejtra musíš zase přijít oběd vařit.“ — Ďábel odpravil oběd a ztratil se.

Na druhý den bylo 11 hodin, měl vařit oběd a ještě nebyl doma; bylo 3 čtvrtě na dvanáctou. ďábel přiletěl, prostíral na stůl a hned dával oběd. Jak byli ti panáčci *) po obědě, ptali se ho, jak ten oběd navaři'. — On povídal: „To můžete vědět, že jsem já ho nenavařil; třebať já jsem ďábel, hovězí maso musí přece dvě hodiny vřít, a já jsem zavázán, dávati vám oběd jak přísluší na člověka; proto máte dnes oběd ze zámku.“ — Panáčci se ho ptali, jak to mohl udělat. — On povídá: „Dobře! Kuchař nosil na stůl, a já jsem mu všecko ustačil sebrať a zas prázdné talíře nazpátek donést. Kuchař myslil, že to páni sjedli, a páni ničeho neviděli a pořád čekali, skoroli jim kuchař oběd přinese. Nechal jsem jim jenom jedno jídlo, to poslední. Kuchař ho přinesl na stůl těm pánům, oni naň hleděli jako blázni a povídali mu: „Co pak ty nás děláš za blázny a neseš poslední jídlo a polévku žádnou?“ Kuchař povídá: „Vždyť již jste sjedli polévku i celý oběd!“ — Oni pravili: „Vždyť jsme ještě ničeho neviděli, až to poslední jídlo!“ a tak se s tím kuchařem spírali. Páni se museli rozejít od stola bez oběda od zlosti, a ďábel se tomu zasmál, a panáčci se tomu také zasmáli, neboť věděli, že by darmo poučovali ďábla, že špatně podělal. — Včil se ho tázali, jak se měl na té svadbě. — On odpověděl: „Ah, ani se

*) Panáček se říká téměř na celé Moravě knězi, po sv. Cyrillovi čili Kyrillovi, bratru sv. Methodia, kteřížto bratři byli apostoly moravskými. Kyrillos totiž jest v naší řeči panáček.

56

mne neptejte; zle jsem se měl!“ — „A proč pak zle?“ ptali se panáčci. — „Nepovím!“ řekl zlý duch. — Oni pak mu kázali, aby pověděl. — Tož on pravil: „Nu, ten měšťan již byl náš, již jsme ho měli, všickni jsme kolem něho stáli, jen jeho duši vzít, když na smrtelné posteli ležel *); tu přišla ta široká paní **), přistřela ho svým pláštém, a nic jsme neviděli. Utřeli jsme fousy a šli jsme pryč. Musíť ten měšťan také něco dobrého udělat.

## 20. O jednom uhlíři.

Za času císaře Maximiliana byl jeden chudobný uhlíř, který měl svou chaloupku v lese, kde uhlí pálíval. Když zase jednou pálil, šel císař lesem na procházku, přišel také k uhlířovi a pravil: „Pomáhej Pán Bůh!“ — Uhlíř: „Dejž to Pán Bůh! Vítám vás pěkně!“ — Císař: „Děkuji pěkně; co pak to tu děláte?“ — Uhlíř: „Pálím uhlí!“ — Císař: „Co pak od toho máte?“ — Uhlíř: „Inu mám od toho, jak kdy moc napálím.“ — Císař: „A co pak tu jíte?“ — Uhlíř: „Chaloupku svou mám odtud trochu daleko, proto si zde vařím koláčky (knedlíky). Prosím vás, kdo pak jste vy?“ — Císař: „Já jsem Maximilian!“ — Uhlíř: „Ahá, vyjste ten Mastný Jan?“ — Císař ho nechal při tom, ačkoliv se mu v duchu musil zasmát. — Uhlíř: „Co pak tu v lese děláte, Mastný Jane?“ — Císař: „Vyšel jsem si trochu na procházku!“ — Uhlíř: „Nepochybně již máte hlad, tak jako já, počkejte trochu, až se mi uvaří koláčky, můžete se mnou pojít; dočkajte,

*) To byla ta svatba zlých duchů.

**) „To byla Matka Boží, Panna Maria,“ vysvětloval pohádkář.

57

dočkajte, hned budou hotovy.“ — Ochotně přiložil na uhlí, aby brzy vřely, a pak vytáhl koláčky dřevěnou vidlicí z hruce, dával je na mísku, omastil je a pravil: „Pojďte se mnou jíst, Mastný Jane!“ — Císař vzal od něho dřevěnou vidlici a napíchl si kus koláčky; ale bylo vidět, že mu velice nechutnají. — Uhhř jej pobízel: „Jezte, jezte s chutí, vždyť nejsou z choré (černé) ale z bílé můky.“ — Ale Mastný Jan se děkoval, že nemá hladu. Uhlíř se ho dále ptal mezi jídlem: „Jsteli pak také ženat?“ — Císař: „Toť že jsem!“ — Uhlíř: „Máte také jakých dětí?“ — Císař: „Mám! Až přijdete do města, navštivte mne také, mám tam svou chalupu; ptejte se jen na Mastného Jana, a každý vám poví, kde bydlím; potom vám ukážu svou ženu a své děti.“ — Uhlíř s radoští slíbil, že jej navštíví, a císař dal mu s Pánem Bohem a odešel.

Za nějaký čas vezl uhlíř uhlí do města, a když ho odbyl, zpomněl si, že má navštiviť Mastného Jana. — Císař již před tím dal rozkaz u všech stráží, kdyby se nějaký muž ptal na Mastného Jana, aby ho hned přivedli k němu do hradu císařského. I ptal se skutečně uhlíř, kde by tu přebýval Mastný Jan. — Vojáci na stráži jsoucí zavedli ho do hradu císařského, a když ho císařovi oznámiли, hned ho k sobě připustil. Přišel do jizby, a když poznal hosta svého z lesa, pravil: „Ale Mastný Jane, vy máte pěknou chalupu a pěknou jizbu; já takové nemám; vy myslím jinacích koláček jídáte, než jsem já vám dal v lese; proto vám tam nechtěly chutnať. Ale kde pak máte své děti?“ — Císař: „Ty json v druhé jizbě: počkejte, hned vám je přivedu.“

Císař přivedl krásně ošacené prince své a představil jich uhlířovi. Uhlíř: „Ale to máte čisté chlapečky; já

58

jsem jim s sebou něco přinesl, myslím, že jich taková hračka bude těšit;“ a vytáhl z kapsy dlouhánské střechýle a dal jim je. Pak se ptal dále: „Mastný Jane, kde pak máte svou ženu? Ukažte mi ji!“ — Císař: „To vám také rád udělám; ta zase bývá v jiné jizbě.“ — Šel k ní a řekl jí. že jest u něho sprostý muž na návštěvě, kterýž ji viděti chce; aby se nehněvala, kdyby jí něco nemilého řekl, ale ať všecko, co řekne, za dobré přijme. Císař přivedl manželku svou a řekl: „Vidíš, to je má žena!“ — Uhlíř: „Ale na mú dušu, Mastný Jane, vy máte pěknú ženu. Máte tu všecko dobře spořádané.“

Císařovna zase odešla, a císař se uhlíře ptal, budeli co jistí. — Uhlíř: „Máteli pohotově, jedl bych něco!“ — Císař dal služebníky svými na vzácných mísách donést dobré studené pečeně, bílého chleba a drahého vína, a uhlíř si nechal dobře chutnati; když se najedl, pravil: „To věřím, že vám moje choré koláčky nechutnaly, vyť jináče žijete, nežli já!“ — Císař pak obrátil řeč na ty střechýle, které uhlíř přinesl jeho chlapečkům, a ptal se ho: „Kde pak jste přišel k těm hůlkám?“ — Uhlíř: „Těch mám v lese dost; když pálím uhlí, tož toho takového mnoho teče; já to házím na hromadu, mohlo by se toho na dva, na tři vozy naložit.“ — Císař: „Víteli co, já s vámi pojedu a naložím si toho na vůz!“ — Uhlíř: „I můžete si těch střechylek nabrať co chcete, leží jich tam u mne jako suchého dříví!“

Císař tam zajel a dal střechylky jeho naložiti na vozy, o kterých uhlíř nevěděl, že to bylo samé zlato. Vzal pak také uhlíře a jeho ženu i děti s sebou do zámku svého ke dvoru a dal jim dobrou výživu. Ale uhlířovi se to nelíbilo, bylo mu teskno, i pravil císařovi, kterého zatím poznal: „Nejmilostivější pane, pěkně si tu

59

chodím, dobře jím a piju, to je pravda; ale bez práce nemohu být; v lese při práci měl jsem větší zalíbení nežli zde při dvoře bez práce.“ — Císař odpověděl jemu: „Já nechci, abys byl bez práce; ani já bych bez práce nechtěl býti. Chcešli, jdi do mé zahrady a pracuj, budu mít z toho radost.“ — Uhlíř i uhlířka a dorostající děti jeho vycvičili se časem v zahradnictví a zůstali tam až do smrti a často vykládali sobě o pálení uhlí a o příhodě s Mastným Janem.

## 21. Hloupý čert.

Byl jeden švec chudobný, a ten již od bídy nevěděl, co má dělat. Již se mu na svétě živu býti stýskalo. Měl moc dětí, a žádný mu nechtěl pomoci. Neměl žádného živobytí ani pomoci na světě. V zoufalosti umínil si, že se oběsí. Vzal provaz a šel do lesa, že se bude věšeť. Potkal se s ním čert, a on hleděl po stromě, kde by mu bylo lepší viset. Když se s ním ten čert potkal, ptal se ho: „Co ty tu hledíš?“ On povídal: „Budu dřít lýtky a budu chytať dítky!“ *) Čert mu řekl: „Co chceš, co nás necháš?“ — Svec odpověděl: „Přinesešli peněz, co budeš moci najednou uněť, nechám vás!“ — Čert mu ty peníze přinesl a šel zpátky do pekla.

Když do toho pekla přišel, ptali se ho zlí duchové, co by byl na svetě nového viděl. — On jim povídal, že

*) „Budu dříti lýčí (lýko) a budu chytati vaše dítky“ t. j. čerty. Ve mnohých pohádkách bývá lýčí jediným prostředkem, kterým se zlí duchové svázati a skrotiti mohou.

60

jeden švec chodil po lese a že mu řekl, že bude dřít
lýtky a pak chytať dítky! Zlí duchové mu povídali,
že mu měl zaplatit, aby jich nechal na pokoji. On pak
jim řekl, že mu donesl peněz, co mohl unést. Jim pak
zdálo se, že moc zaplatil, a poručili mu, aby k němu
šel, aby se pasovali; který bude silnější, že toho ty
peníze budou.

On k němu přišel a povídal mu: „Ty, já jsem ti přece
moc těch peněz dal za to, abys nás nechal. Půjdem
spolu za pasy, a který budem silnější, toho ty pe-
níze budou.“ Švec si rozmýšlel, jak by ho přemohl. —
Věděl, že v jistém místě medvěd spával a odpočíval,
proto řekl k čertovi: „Mám staříčka*) 99 let starého;
udeříšli tím staříčkem o zem, udeříš i mnou.“ — Tož
ten čert šel se ševcem, a švec mu ukázal toho medvěda
a povídal mu: „To je on, jdi s ním zápasit; jestli
udeříš jím, udeříš i mnou.“ Čert zbudil medvěda
a povídal mu: „Pojď, budem se pasovať, který kterým
o zem udeříme.“ Medvěd chytil čerta a praštil jím o
zem, až se mu v očích zasvítilo. Čert utekl do pekla.
Zlí duchové ptali se ho, který byl silnější. On jim řekl:
„Nechci s tím člověkem nic míti; to musí být člo-
věk potvora, má staříčka 99 let starého, a ten mi
tak vyplatil, že jsem až oslepnul, co mnou o zem
udeřil; jakou sílu musí teprv on sám míti?“

Zlí duchové však povídali, že mu těch peněz přece
moc dal, a poslali jiného čerta k němu, aby šel a řekl
ševcovi, že budou chodiť na předbížky, který
prudčeji bude běhat, že toho ty peníze budou. Šel druhý
čert na novo k němu, k ševcovi, a povídal mu, že s ním

*) Dědouška, dědečka.

61

musí jít na předbížky. Švec mu odpověděl: „Mám chlapce tři dni starého; ustačíšli tomu chlapcovi běhat, ustačíš i mně.“ — Čert se ho ptal, jak se ten chlapec jmenuje. — Švec mu řekl, že se jmenuje Jankeš, a zavedl čerta pod strom, kde měl zajíc svůj pelech. Čert volal: „Jankeši, vstávej, půjdem na předbížky!“ Ale zajíc jak skočil, nečekal, až se s ním — s čertem srovná, rola nerola, kříb nekříb*), trn netrn — jen utíkal, až přiběhl do hlubokého potoka. Zajíc spadl, a čert spadl za ním a celý se potloukl**); když pak se čert podíval, zajíc již byl na kopečku, a již za ním vylezť a jej dohoniť nemohl. Vrátil se zpátky do pekla a povídal: „To je člověk potvora, již s ním nechci nic míť; má tři dni starého chlapce a nemohl jsem ho dohoniť: jak bych teprv jej samého dohonil?“

Jeden z duchův pekelných řekl mu: „Ale ty jsi hloupý; půjdu já k tomu ševcovi a zkusím jeho sílu.“ — Přišel k němu třetí ďabel a povídal mu: „Dal jsem ti těch peněz moc; ale kdo z nás je silnější, toho budou ty peníze. Budem nosit koně kolem lesa: který toho koně třikrát obnesem, toho ty peníze budou. — Švec vybral z konírny nejčerstvějšího koně a vedl ho k lesu; když přišli k lesu, čert mu povídal: „Nes!“ — Ale švec mu řekl: „Neponesu já, musíš něst ty!“ — Tož čert vzal koně a nesl třikrát, ale nemohl ho unést, odpočíval si. — Švec mu potom povídal: „Ty sis odpočinnul, ale já si nebudu odpočívati; ty jsi nesl koně na zádech, ale já ho ponesu mezi nohama.“ Potom si vyskočil na koně, vyřezal mu prutem a oběhl les třikrát hned. Tož švec

*) Pole nepole, křoví nekřoví.

**) Ú Rožnova říkají: sdruzgal.

62

povídal čertovi: „Vidíš, já jsem silnější nežli ty!“ — Čert šel zpátky do pekla a povídal: „To je věru člověk potvora, nechci s ním nic mít; já jsem nesl koně na zádech, a ledva jsem ho unesl; a on ho vzal mezi nohy, ještě mu prutem vyřezal, a hned ho třikrát kolem lesa obnesl.“

Zlí duchové však ještě nedali pokoje. Poslali čtvrtého ďábla, aby šel k ševcovi, který bude lepší pískať, že toho ty peníze budou. Čert přišel a povídal k ševcovi: „Pískej!“ — Ale švec nechtěl pískať a řekl: „Pískej ty napřed!“ — Čert písknul po nejprv, a list se stromu letěl; a jak písknul po druhé, haluzčí padalo; a jak písknul po třetí, konarčí*) letělo. — Švec povídal: „Ty jsi již pískal třikrát, a letělo listí, haluzčí a konarčí; ale já jak budu pískať, budou se stromy zvracet; nechcešli o oči přijíť, zavaž si jich.“ — Čert povídal: „Ó bratře, zavaž mi jich!“ — Švec mu oči zavázal. Pak se ohlídal na všecky strany, kde by našel lepší drveno**). a jak ho uhledl, tož si ho vzal, ruky si dobře poplul, písknul a toho čerta tím drvenem přes hlavu říznul a povídal: „Vidíš, já jsem ti povídal, že poletí stromy!“ — Čert ho prosil, aby již nepískal, že ho hlava bolí. Ale švec na to nic nedbal a řekl: „Když jsi ty třikrát, já musím také třikrát“ — a písknul a zas ho tím drvenem po hlavě říznul, a tak až do třetice. — Čert ohluchl a oslepl; strhnul šatku***) s očí a nedíval se, jeli který strom zvrácený nebo není, ale utekl do pekla, odkud nikdy více nepřišel ševce pokoušet †)

*) Konar = větev, konarčí = větví veliké a silné.

**) Drveno, drvisko, dřevo.

***) Šatka = šátek.

†) V této výborné žertovné pohádce, jako ve mnohých jiných, doličuje se čert za hloupého proti člověku. Jasně zrcadlí

63

22. Hloupý Jura.

Byli tři bratří lenoši a zloději. Měly být hody. Povídali si: „Nemáme ničeho, kde se obstaráme na ty hody? — Prvý povídal: „Půjdu ke kmocháčkovi, má pěkná jablka, natrhám si jich.“ — Druhý povídal: „Půjdu do dvoru k ovčákovi, má pěkné berany*), ukradnu mu jednoho berana.“ Oba tito bratří nenáviděli bratra třetího a vadili se s ním: „Ty hloupý Juro, ty se o nic neobstaráš; ty bys potom jenom z hotového jedl.“ — Jura povídal: „Já půjdu k fojtovi na ořechy.“

Na večer se rozešli. Jura natrhal těch ořechů a šel za kostelem do kostnice a louskal jich tam. Tam měl čekat svých bratrů. Hládači slyšeli v kostnici louskat; myslili, že straší. Pana faráře v místě nebylo, ten býval v sousední osadě. Šli tedy k fojtovi a prosili ho, aby s nimi šel do kostnice, že tam straší. Fojt povídal: „Jsem tak velice nemocný, že nemohu ani na nohách stáť; žádný lékař mi nemůže pomoci.“ — Hládači stáli na svém. Fojt tedy kázal pacholkovi, aby ho vzal na záda a zanesl ho tam. Pacholek ho vzal, a hlídači stavili se u kostelníka pro svěcenou vodu. Když přišli ke kostnici, Jura myslil, že bratr nese toho berana, a volal: „Již ho neseš?“ — Pacholek dostal strach — bác fojtem o zem, a utíkal pryč. Fojt se polekal, skočil na noby a utíkal za ním; utíkaje domů, přeskočil

se v ní učení křesťanské, že pravou moudrostí, kteráž pochází z milosti Boží, clověk vezdy a ve všech věcech zvítěziti může nad dáblem a pokušením jeho.

*) V okolí Rožnovském: barany.

64

parkan*), a hned byl ve světnici. Domácí se divili, že tak brzy a bez lékaře ozdravěl.

Na druhý den oznámil fojt na obci, aby se hlásil ten, kdo byl na jeho ořechu, že mu dá deset toralů. Jura přišel k němu a fojt mu povídal: „Hloupý Juro, měl bych tě potrestať za krádež; ale žes mi pomohl, a žádný mi pomoci nemohl, tu máš slíbených deset toralů; ale nikdy více nekraď.“ Jura slíbil, že již nebude krásť, a šel domů.

Včil ho měli bratří rádi, že měl peníze. Oni si jich od něho vypůjčili, spravili si šaty a řekli: „Půjdeme do světa a budeme si hledať nevěsty. Ty, hloupý Juro, ostaňeš doma; tyť by sis co pěkného našel.“ Oba dva odešli, a Jura odešel také.

Šel do lesa, byl jako omámený. Slýchával v tom lese o zakletém zámku. Když přišel na to místo, kde byl zámek pobořený, zašla ho noc; neviděl než jako v jeskyni světlo. Vešel tam, aby tam přenocoval. Žádného tam nebylo než kočky, a ta hned povídala: „Vítaj, Juříčku, vítaj, kde jsi se tu vzal?“ Jura se toho uřísnul**), že kočka mluví, a chtěl utéci. — Ona mu přimlouvala, aby se nebál a se jen vrátil, že to nic není zlého; chceli se mu jíst, aby šel do komory a si vzal, co mu libo, a že může u ní sloužit.

Byl tam rok, dobře se měl, neviděl žádného kuchaře, ale jídla vždycky v komoře uchystaná našel. Jiného nedělal, než tak někdy dříví a nic jiného. To dříví měl po roce ukládat do veliké hraně***). Kočka mu

*) Parkan—ohrada prkenná.

**) Uřísnul se—ulekl se, žasnul.

***) Hraň—hranice.

65

povídala: „Na ten den tu hranici zapálíš a mne do toho
ohně vhodíš; a kdybych jak chtěla prosila, nepomoz mi,
ale nech mne shořet.“ — Jura odpověděl: „Toho já ne-
mohu udělat; měl jsem se u tebe tak dobře a včil bych
se ti měl tak zle odplatit?“ — Kočka pravila: „Neudě-
lášli to, jak ti poroučím, budeš nešťastný; udělášli to,
budeš šťastný.“ — Jura zapálil tu hraň a když nejvíc
hořela, chytil tu kočku a hodil ji do ohně. Ona chtěla
ven utíkat; on jí nedal. Při tom se tak unavil, že lehl
a usnul. Jak se vyspal, probudil se, otevřel oči — z b o-
řeniska nebylo, slyšel krásnou hudbu, viděl pěkný
zámek a množství služebníků. Divil se tomu všemu ve-
lice. Přišla k němu paní krásně oblečená a ptala se ho,
jestli ji zná. — Jura povídal: „Jak bych vás, milost paní,
mohl znát, jak živ jsem vás neviděl!“ — Paní řekla: „Já
jsem byla ta kočka; čarodějnice mne zaklely a v kočku
obrátily. Včil pojedeme k tvým bratřím, kteří tě nená-
viděli, abychom viděli jak se jim vede.“

Hned mu dala pěkné šaty obléci, do hezkého ko-
čáru zapřahli se koni, a jeli. Jak přijížděli k dědině, po-
vídala paní: „Obleč se do svých starých šatů!“ Potom
zavolala žebračku v dotrhaných šatech a poslala jich
spolu, sama pak ostala za dědinou stáť v kočáře. —
Bratří jak uviděli Juru s otrhanou žebračkou, křičeli:
„Ten si vede starou otrhanou nevěstu a sám také je
doškubaný!“ — Oni již byli oba ženati a měli oba dva
dost bídy; tož ho vyhnali, že ho doma nepotřebují.

Jura šel za dědinu, převlekl se, sedl do kočáru, a
jeli teprv spolu s paní. Jak přijel kočár k chalupě,
ostal stáť. Bratří se ptali: „Což za krásný vůz, a vzácný
pán a krásná paní k nám jede?“ Nemohli bratra svého
poznati. Ona jim povídala: „Hle, jak jste bratrovi ubli-

Kulda I.

5

66

žovali, a z něho jen posměch měli; vy máte dost bídy,
a jemu se dobře vede; polepšiteli se, také se vám dobře
povede." — Potom jich obdarovala a odjela s Jurou pryč.

23. O mysliveckém.

Byl jeden sedlák a ten měl jediného syna, toho
dal myslivcovi do učení. Když se vyučil, učinili rodiči
slib, že kdo koho z nich dvou přežije, má putovati do
Říma. Sedlák umřel, a selka chystala se na pouť do
Říma. Synek, vyučený myslivec, tázal se jí, půjdeli s ní.
Matka mu dovolila, aby šel. Když šli, přišli na cestě
do hor a tam otměli. Syn složil oheň*), aby tam
přenocovali. V tom slyšeli střílet na blízku, a syn hned
vstal a šel se podívat v tu stranu, kde rána padla, aby
zvěděl, kdo tam s nimi v hoře nocuje. Přišel na dva-
nácte obrů, a ti si strojili večeři. Dřív nežli se mohl
skrýti, uviděli ho obři, a jeden z nich volal: „Stůj, čer-
víku, a pojď k nám, my tě budem potřebovat, dostaneš
večeři a půjdeš s námi!“ — Mládenec se jich bál a vy-
mlouval se, že má nedaleko svou maměnku a tu že ne-
může opustit. Oni pak mu povídali: „Jdi pro svou ma-
měnku a doveď ji také k večeři.“ — Šel, přivedl maměnku.
a oba dostali od obrů dobrou večeři.

O jedenácté hodině se sebrali a šli ku krásnému
zámku; zámek byl obehnán pevnou zdí, za kterou stáli
vojáci na stráži; ti pak této noci všickni tvrdě spali;
na zdi pak byl psík, který štěkal; pokaždé obudil spíct
vojáky, tak že se tam na princesku obři dostati nemohli.
Kázali myslivci mladému, aby toho psíka zastřelil. On za-

*) Složil oheň t. j. rozdělal oheň.

67

měřil — puk: a psík byl dole. Aby se tam přes vysokou zeď dostali, stoupnul obr na obra, a po nich vzhůru vylezl myslivecký mládenec na zeď a spustil se po hedbávné šňůrce dolů do dvora, aby jim bránu otevřel; avšak brána byla tak dobře uzamknuta klíči, že jí otevříti nemohl. Tedy se dali podkopati bránn, aby podlezti mohli. Když již byla díra dosti veliká, lezl prvý obr; jak tam strčil hlavisko, myslivec stál bokem a škráb ho mečem; hlava ulítla, a on tělo ostatní vtáhnul do dvora; a tak učinil v tichosti a rychlosti všem dvanácti obrům.

Když byl se všemi hotov, šel do zámku. Vojáci strážní spali jako začarovaní; přijda na vrch do pokoje princesky, vzal stříbrné nůžky, ustříbl jí kus košilky a strčil i s nůžkami do kabelky, na důkaz, že tam byl. Devíti obrům jazyky vyřezal, třem jich nechal, a k ránu odešel k maměnce, aby s ní putoval do Říma.

Ráno se vojsko obudilo: viděli obry zabité, psíka zastřeleného, a žádný nevěděl, jak se to stalo. Princeska také vstala a nevěděla ničeho. Setník vojenský byl chytrý a chlubil se, že on sám zavraždil dvanáctero obrů, kteří se chtěli do zámku vedrati a všecko odnésti. Otec chtěl ho za tu udatnost odměniť a chtěl mu svou princku za manželku dát. Princka nedůvěřovala setníkovi a vyjádřila se, že bude čekat do dne do roka, přihlásíli se někdo, kdo by ty věci byl vykonal.

Do roka žádný nepřišel. Dala si vystavět velikou hospodu vedle cesty a ráda poslouchala, když přicházeli pocestní z dalekých krajin a vypravovali, co kde znamení tého viděli a slyšeli. Jednoho dne přišel mladý myslivec do hospody a dal se do řeči s ostatními lidmi. Druh druha se vyptával, druh druhu žaloval a vypravoval, co kdo zkušil za živobytí svého, a princka poslouchala. Myslivec vy-

5*

68

kládal: Před rokem putoval jsem do Říma s matkou svou,
v lese přišli jsme na dvanáct obrů; oni nám oběma dali
dobrou večeři a vedli mne do zámku nedalekého, kde mi
kázali, abych psíka štěkajícího zastřelil. Namířil a střelil
jsem, a psík spadl dolů. (Princka bedlivě poslouchala.)
Potom stoupnul obr na obra, a já jsem po nich vylezl na
zeď, a se zdi spustil jsem se po hedbávné šňůře do dvoru,
a měl jsem jim vrata otevřít. Nemohl jsem otevřít a také
jsem ani nedbal. Tož obři dali se bránu podko-
pati, a když měli dostatečnou díru, druh za druhem
lezl děrou do dvoru; já pak jsem mečem každému učal
hlavu a tělo jsem vtáhl do dvora. Potom jsem všel
do zámku, ba až do pokoje k princce, a strážné vojsko
spalo, a žádný se neobudil.“ — Po těch slovích přiskočila
princka a zvolala: „Ah, ty jsi můj vysvoboditel! Dlouho
již jsem na tebe čekala!“ — Ráno jej přivedla k tatí-
kovi a povídala: „Otče, hle, tu je můj osvoboditel, kte-
rýž dvanáctero obrů zbil a zámek i život náš ochránil,
když setník se všemi strážnými spali!“ — Král hned dal
předvolati setníka, kterýž posnd ještě na svadbu s princkou
čekal, a myslivec se ho tázal: „Kde pak máte nějaký
důkaz statečnosti své, buď jazyk nebo zub z některého
obra?“ — Setník se vymlouval: „Chrobáci obrům jazyky
vyžrali!“ — Myslivec pak řekl: „Já jsem zhubil dvanáctero
zlých obrů a devíti jsem vyřezal jazyky, třem pak jsem
jicn nechal; na důkaz pravdy tuto mám nůžky stříbrné,
které jsem v ložnici princky vzal a jimiž jsem spící prin-
cesse ustříhl tento kousek košilky!“ — Setník vyznal
lež svou a podvod svůj, byl za to na smrt odsouzen a
čtyřmi voly roztrhán. Pravý osvoboditel pak, myslivec,
si princku sebral, a slavila se veliká svadba, na kterou
i matka myslivcova přivežena byla.

69

24. Zahradníček Strupáček.

Byl jeden sedlák a jezdil vždycky světem. Když jednou přijel domů, obhlédal své hospodářství, zůstal u jednoho stromu v zahradě stáł a povídal sám sobě: „Mám ženu, co plodu nemá, ale mi aspoň hospodyňuje; mám kobylu, co hříběte nikdy nemá, ale mi aspoň tahá; ale ty, strome, jsi tučný, pěkný, ale ovoce mi neneseš: tebe uvrhnu na oheň.“ Šel, vzal pantok*) a přišel k tomu stromu stínat ho. Ale tu uhledl dvě jablka na té jabloni. Dívá se na ně a praví: „Přec urodíš cosi; může být, že se polepšíš!“ Vylezl a utrhl jich.

Potom šel do konírny, a tam mu jedno jablko vypadlo. Kobyla hmat ho a sjedla. Přišel do jizby a řekl manželce své: „Dvě jablka se urodila na té jabloni neplodné; jedno mi kobyla sjedla, a jedno máš ty!“ Za čas v jeden den a v jednu hodinu žena porodila chlapečka, a kobyla se ohřebila a měla hřebečka. Sedlák měl velikou radost z toho, že se mu tak podařilo, a hned to hříbátko tomu chlapečkovi obětoval. Synek, když růstl, s hříbátkem, vždycky si zahrával, a hříbátko k němu vždycky rozprávělo, ale potaj mě. Co měl někdy vydržet Janeček, vždycky ho vystříhal hřebeček.

Tatík jezdil světem a nebyl nikdy doma. Za matkou dochodil žid a donášel jí nové šaty, ona pak mu strojila hostiny; proto se bávala, jak přijde otec domů, že chlpec na ni všecko vyzradí. Žid jí také přimlouval a radil, aby ho otrávila. Druhého dne hříbátko šromotilo v ko-

*) Pantok = veliká kladní sekyra, hlavatka, oštěpačka, tesařská sekyra.

70

nírně, až se zdálo, že konírna promine*) Jano tam
letěl a pravil: „Co je ti, můj hřebečku.“ — Hřebeček
cdpověděl: „Aj, co mi je; již máš v jídle jed, za čtvrt
ho tiny budeš otráven!“ — Janeček to jídlo nejedl, ale
dal ho psovi. Psa to jídlo hned roztrhlo.

Jak viděli, že Janeček toho jídla nejedl, matka se
domnívala, kdo mu poradil, aby toho nejedl. Zdali to
hřibátko mu nějakou radu nedává? — Ale ten žid jí po-
vídal: „My ho zkartíme**), neboj se nic! Já mu dám
ušit šaty a jedem je napustím; jed ho hned roztrhne.“
Potom přišel žid s velikou poklonou k Janečkovi
a pravil: „Tuť jsem ti dal šaty ušit, Janečku, tuť je
máš!“ — Ale hřibátko, se zdálo zas, že promine,
co šromotilo. Chlapec šel zas k němu na poradu, máli
ty šaty obléci, že jsou pěkné. — Hřebeček odpověděl:
„Janečku, neoblíkej, bylo by s tebou zle, šaty jsou jedem
napuštěny!“ Neoblekl jich.

Tatík právě přijel ze světa. Matka všecko na chlapce
žalovala, že jen s hříbětem hrá. Ale Janeček povídal:
„Tak ne, milá mamičko, co pak vy děláte?“ — Matka
ho liskla po hubě, vyhodila ven a bědovala mužovi, že
musí dát hříbě pryč, že chlapec nechce do školy chodiť;
sice že ona od něho půjde. — Tatík zavolal si chlapce
a řekl: „Janečku, já to hříbě dám pryč!“ — Synek ho
prosil, aby to nedělal a povídal: „Milý tatíčku, dáteli
hříbátko pryč, které jste mi obětoval, já půjdu též pryč,
kde mne oči ponesou! Ale až já budu s vámi sám, všecko
vám vyložím na maměnku.“ — Matka, jak to poslouchala,
řekla tatíkovi: „Pojď ty sem do jizby!“ a potom mu

*) Prominouti užito jest tuto ve smyslu: propad-
nouti, zbořiti se.

**) Zkartíme rozuměj: zkazíme, zahubíme.

71

všecko povídala, že jen hrá s hříbětem a že se zlenoší, aby to hříbě zastřelil a chlapce na učení dal. Bálat se o svou kůži.

Hříbátko šromotí v konírně, Janeček k němu jde a povídá: „Co je ti, můj hřebečku? Či bys jedl, či bys pil?“ — Hřebeček odpovídá: „Nejedl bych ani nepil; otec tvůj mne již zastřelí, již čistí pušku. Ale ty se nastroj a vypros, abys mne směl ještě jednou přistrojiť a na mne sednout; a jak tatíček bude chtět střelit, ty se poděkuj a ujeď. Neboj se nic, my se spolu uživíme.“

Synek se nastrojil a jak tatík s puškou na dvůr přišel, prosil ho, aby ho nechal ještě jednou přese dvůr přejeť na hřebečku. Že si ještě objede, a potom aby si ho zastřelil. — Otec mu to dovolil, a když Janeček na hřebečku seděl, zvolal: „Milý tatíčku, děkuji vám za vaše chování, a s Pánem Bohem tu buďte!“ Jen se mihnul přese dvůr a již byl pryč.

Když přijeli na jednu zelenou louku, tam byla studénka. Hřebeček mluvil: Janečku, napij se vody, nebude se ti chtět jíst!“ Janeček se napil. Potom řekl hřebeček: „Umyj mi hřívu!“ Janeček tak učinil, a hříva zůstala zlatá. Hřebeček pravil: „Sobě umyj též vlasy na hlavě!“ Janeček si umyl vlasy a hned zůstal zlatohlávkem. Hřebeček povídá: „Včil půjdeš do města a mne tu necháš v jeskyni; dáš se učiť za zahradníčka. Jdi ke královi, ten má starého zahradníka, on tě přijme a bude tě míť rád.“

Janeček se rozloučil s hřebečkem, přistřel si zlaté vlásky vlasenkou*) a šel do města. Když přišel ke

*) Postavil jsem slovo vlasenka místo užívaného v lidu parubka, což povstalo ze slova paruka, paručka (franc. la perruque).

72

královi, hned se mu ulíbil; že bude mít mladého zahradníka. V zahradě bylo všecko vyschlé; jak ale tam přišel Janeček a pokopával stromy, všecko se přijímalo, že nevěděl král, jakou radost nad mladým zahradníčkem má; a všickni ho měli rádi a říkali mu zahradníček strupáček, že vlasenka byla jako hlava strnpovatá.

Jednou sejmul vlasenku a rozčesával si v koutě v zahradě své zlaté vlasy. Domníval se, že ho žádný nevidí, ale princeska, dcera králova, ho viděla a spatřila jeho zlaté vlasy. Hned se jí ulíbil a pomyslila si v duchu, že jinšího nebude chtět.

V tom čase král, který měl tři dcery, povídal, aby do roka každá si zvolila ženicha, že se musejí vydávat. Ty dvě starší dcery do roka měly ženichy, ale ta nejmladší neměla žádného. Jak se král otec ptal: „Máteli každá ženicha?“ ty dvě řekly: „máme!“ a ta nejmladší pravila: „Já mám svého zahradníčka a jiného nechci.“ — Král povídal: „Já dám zahradníčka vyhnať, a ty ho nedostaneš.“ — Princeska povídá: „Tatíčku, když dáte zahradníčka vyhnať, já též půjdu pryč!“

Když přišla neděle, šel Janeček pokaždé k svému hřebečkovi do jeskyně, oblekl se tam do princeských šatů a šel do kostela. Král si myslil: „Odkud je ten princ?“ — Chtěl s ním mluviť, ale jak kněz přežehnal, královi se udělala na očích mhlíčka, a princ vždycky ušel; král s ním nemohl mluviť, neboť zašel do své jeskyně, převlekl se a potom se odebral na zabradu.

Když pak otec král nemohl s nejmladší dcerou nic spraviť a nechtěla odstupit od zahradníčka mladého, přijal on ho za zetě svého, ale jak byl v šatech v zahradě, tak ho dal sezdať a takou poklonu svojí dceře udě-

73

lal*), že jí žádného veselí neustrojil, a nechal
jich bývat v malé chaloupce.

Ale přišlo jednon, že měl jíti na vojnu ten král proti
svému nepříteli. Přišel též Strupáček do bradu ze své
chaloupky a pravil: „Nejmilostivější tatíčku, já půjdu
též se podívat, kde budete bojovat!“ — Král odpověděl:
„Synku, co ty tam spravíš? Ale, chcešli, sedni si na
toho valacha a po zadku již se podívej; ale mohl bys
doma být.“

Strupáček ale šel k svému koníčkovi, oblekl šaty
co nejkrásnější, až se zlatem svítily, objel vojsko královo,
jel královi naproti a žádal o komando **). Král mu
odevzdal komando, on hned tábl proti nepříteli, střílel —
a všecko padalo. Byla z toho v královském vojsku radost
veliká, a každý se ptal, že odkud je ten princ. — Král
rozkázal, aby ho nepouštěli a jemu řekli, aby jel s nimi.
Ale on nechtěl. Tož mu král vzal šavlu a píchl jej do
nohy, jak mu chtěl utéci, ale přece mu utekl.

Po vojně jak přijeli domů, dělali velikou hostinu.
Král si zpomněl na zahradníčka Strupáčka, co má jeho
nejmladší dceru a co s nimi ničeho neužíval. Šel do cha-
loupky k němu a spatřil, že tam bylo krásněji než u sa-
mého krále; od jasnosti až padnul, když viděl pova! **)
a stěny samé zlato a drabé kamení. Dcera princka krále
zdvihla, a král přistoupil k zečovi a tázal se: „Co je ti,
synu můj?“ — a tu viděl jeho nohu šátkem omotanou,
krev mu tekla. Král hned zemdlel a jak ho přivedli
k sobě, zvolal: „Co jsem já učinil; maje takového prince
na svém hradě, tak jsem mu ubližoval!“ —

*) Ironicky praveno.

**) Komando t. j. velitelství, vůdcovství, aby byl vůdcem.

***) Poval t. j. strop.

74

Hned vzali zahradníčka Strupáčka do bradu, a teprv velikou hostinu strojili jemu a manželce jeho. Janeček ale, když se stal princem, šel si pro svého hřebečka, a král mu odevzdal všecko království. Za 14 dní musel hřebečka zabít, tak to chtěl hřebeček sám míti. Mladý král se ho tázal: „Proč já tě mám zabít?“ — Hřebeček odpověděl: „Já jsem měl přijít do človéka a přišel jsem do koňského těla; ty mne musíš včil vysvobodiť.“ Janeček s bolestí mu hlavu mečem stal, a jak mu hlavu stal, holubice vyletěla z koně, poděkovala se Janečkovi a tam ta pryč.

## 25. O třech holubicích.

Jistý kupec odůmřel syna, a ten syn byl 19 let starý. On své matce povídal: „Milá matičko, já půjdu zkusit svět!“ Ona pravila: „Můj milý synu, jdi, ale dlonho ve světě nebuď, neboť jsem stará a ráda bych ještě měla od tebe nějakou pomoc ve stáří svém.“ Pak ho vypravila na cestu a rozloučila se s ním.

Syn odešel do světa a šel, až přišel do lesa, kterým šel dva dny a ještě nevěděl, kde by jeho konec byl. Na třetí den zase šel dále a přišel k jakési chalupě. Když do té chalupy vstoupil, spatřil tam strašného chlapa, který na stoličce seděl a hned se ho ptal, kam jde. — „Já sám nevím, kam jdu — jdu si hledat nějaké štěstí, nějakou službu!“ — On mu řekl: „Chcešli, můžeš u mne sloužit!“ — Hlad ho již nutil, a proto zůstal tam ve službě. Pán mu povídal: „Musíš u mne sloužit do dne, do roka: to je nejkratší čas!“ — Sloužil u něho rok a den. Dobře se u něho měl a věrně mu sloužil. Jeho pán byl čaro-

75

dějník, ale v ničem mu neubližoval. Měl velký rybník a na ten rybník se chodily tři holubice koupat, a každá z nich měla tři zlatá péra. Ty tři holubice byly tři princky zaklnuté.

Jak vysloužil rok a den, pravil čarodějník: „Co ti dám za tu tvou slnžbu?“ — On odpověděl, že to ponechá jeho dobré vůli. Čarodějník mluvil: „Ty jsi hodný člověk; pojď se mnou do mého sklepa a vezmi sobě jak se ti líbí moc peněz a jaké peníze chceš, zlaté nebo stříbrné. On si nabral, co mohl unést, a čarodějník mu přidal k tomu ještě tu jednu holubici a tak mu povídal: „Jak přijdeš domů, nemášli obydlí svého, dej si ho postaviť, z té holubice vytrhni ta tři péra a tak jich uschovej, aby žádné oko lidské na ně nepřišlo; z té holubice budeš míti krásnou princku, kterou si vezmeš za ženu.“

On přijal holubici, navrátil se domů a dal si vystavěti dům. Ve zdi sobě nechal tajné místečko pro ta tři péra, která tam zazdil. Jak ta tři péra vytrhl, z holubice stala se krásná princka, a ta o těch pérách nevěděla, ale jeho matka o nich vědéla; jí se přiznal a okázal jí, kde jich má.

Byli spolu tři čtvrtě léta. Potom odjel na hon do lesa s jiným pánem, a matka zůstala doma s nevěstou. Matka pravila k nevěstě: „Milá nevěsto, já se té tvé kráse nemohu ani dosti vynadiviť; kdyby člověk celý okršlek světa zešel, netroufám, aby tak krásnou ženskou našel.“ — Nevěsta odpověděla: „Milá panímámo, to ještě jest malá krása; ale kdybych dostala jenom jedno zlaté péro svoje, viděla byste, jak bych byla krásná.“ — Matka hned šla, jedno péro vzala a dala jí ho. Ona ho do sebe píchla a mnohem krásnější zůstala. Matka se na ni dívala a pravila: „Ty bys byla ještě krásnější, kdybys

76

všecka tři péra dostala.“ Potom šla, vzala ještě dvě ostatní péra a zas jí jich dala. Nevěsta jich do sebe píchla, a hned zůstala holubicí. Jako holubice vyletěla oknem a děkovala jí: „Děkuji vám, má nejmilejší matičko, že jste mi ta tři péra dala; počkám ještě na svého manžela, abych se s ním rozloučila.“ Pak si sedla na střechu a čekala, až by její muž přišel z lesa.

Mužovi v lese spustila se silně krev z nosu, tak že se ulekl velice a povídal, že již jakési neštěstí doma se stalo. Sednul na koně a spíchal domů. Jak přijížděl k domu, holubice naň volala: „S Pánem Bohem, manžele milý, děkuji tobě za tvou věrnou lásku, ale víckráte mne neuvidíš!“

Holubice odletěla, a její manžel plakal a naříkal sobě a s matkou svou stejně se vadil, že odejde zas, kam ho oči ponesou. To si umínil a šel zas nazpátek k tomu čarodějníkovi, u kterého sloužil. Jak k němu přišel, on mu hned povídal: „Aha, nezachoval jsi rady mé, již ti tentokráte nepomůžu; ty tři holubice již tady nebývají; ale jdi k mému bratrovi, ten má všecky ptáky pod svou mocí a všecka zvířata. jestli by snad ona o tom věděla, kde ty holubice bývají. Bratr můj jest půl druha sta mil odtud, ale já ti dám kuličku a když si tou kuličkou třikráte kulneš, budeš tam ještě dnes na večer a optáš se ho, zdali on o těch holubicích ví, a řekneš mu, že jsem já tě k němu poslal.

On se s poděkováním odebral, tou kuličkou si třikrát kulnul a na večer tam byl. Vyřídil mu od bratra pozdravení a prosil ho, aby mu pověděl, víli, kde ty tři holubice jsou, co se koupaly na jeho bratra rybníku. On odpověděl: „Milé dítě, já o nich nevím, ale musíš dočkati až na ráno; já mám všecky ptáky a všecka zvířata pod svou mocí; budouli o tom vědět, bude dobře.“

77

Ráno šli do lesa, on písknul na píšťalku, a hned
plno ptáků přiletělo a hned se ptali: co pán poroučí? —
On pravil: „Já se vás ptám, víteli který o těch třech
holubicích zlatých, co se koupaly na mého bratra
rybníku?“ — Žádný nevěděl. — Zapísknul zas na pí-
šťalku. Všechna zvířata přišla; medvědi, lvi, veverky,
vlci a všechna zvěř, a hned se ptali, co pán poroučí. —
On pravil: „Já se vás ptám, víteli které o těch třech
holubicích zlatých, co se koupaly na mého bratra
rybníku.“ Žádné nevědělo. — Povídal: „Milý brachu,
já tady neporadím; ale včil ještě máme třetího
bratra; jestli ti on o nich nepoví, již se o nich nedovíš.
Bývá odtud ještě 140 mil a má všecky ďábly z pekla
pod svou mocí. Dám ti zas takou kuličku, tou sobě tři-
kráte kulneš a na večer tam zůstaneš.“

Kulnul si třikrát a na večer tam přišel. Ten čaro-
dějník seděl v trávě na zabradě, měl hlavu střapatou
tak jako kropáč, břicho měl tolké jako vědro, nos mu
dosáhnul až na pupek a byl holý jak čagan*) — tak
strašný byl. On se ho velice uleknul a ten mu povídal:
„Nelekej se, mé dítě, nelekej; třeba jsem já tak strašný,
ale srdce mám dobré. Co pak chceš?“ — „Já jsem přišel
od vašeho bratra a prosím vás, kdybyste mi nějakou vědo-
most dal o těch třech holubicích zlatých, co se koupaly
na vašeho bratra rybníku.“ „Milý synku, já o
nich nevím; ale ráno, jak vstaneme, zavolám své tova-
ryše, jestli některý o nich ví.“

Ráno jak stanuli, šli do lesa; čarodějník zapískal
na píšťalku, a hned plno čertů přišlo; bylo jich také
ukrutné množství, až celý les byl tmavý. On se velice

*) Čagan = obušek valašský místo hůlky.

78

uleknul, ale čarodějník mu povídal: „Neboj se, neboj,
ani vlas s hlavy ti nespadne.“ — Ti čerti se ptali: „Co
pán poroučí?“ — On pravil: „Víteli který o těch třech
holubicích zlatých, co se koupaly na mého bratra
rybníku?“ Nevěděl žádný. — Čarodějník se ohlídal a
mluvil: „Kde pak je ten chromý?“ — Ten byl ještě kdesi
na zadku, ale již spíchal a bál se, že zmešká. Přijda
tázal se: „Co pán poroučí?“ — Čarodějník odpověděl:
„Já se tě ptám, víšli o těch třech holubicích zlatých, co
se koupaly na mého bratra rybníku.“ „Ach
já o nich dobře vím; včil jsem jich naháněl, koupou se
v červeném moři!“ — Čarodějník kázal: „Toho člověka
zde vezmeš a doneseš ho na ten zámek, v kterém bývají,
jehož střecha jest zlatem pobitá.“ — Tomu človékovi pak
řekl stranou do ucha: „Když se tě bude čert ptáti, jak
tě má nésti, jestli tak, jak jde vítr, řekni že ne tak;
jestli tak, jak jde krok, také řekni, že ne; jestli tak,
jak jde vzduch, tož ty řekni: ano, tak aby tě nesl.
Kdyby ti spadla čepka s hlavy, když tě ponese, nepo-
vídej mu, že ti spadla a neobhlídej se po ní, sic by tě
čert pustil a nedonesl by tě tam. Když budeš 7 mil od
toho zámku, již ho budeš vidět, a on se tě optá, jižli
ten zámek vidíš? Ty zavři oči a řekni, že nevidíš. Jak
budete tři míle od zámku, již ho budeš dobře vidět; on
se tě zase optá, jižli ten zámek vidíš. Ty zase zavři oči
a řekni, že nevidíš. Potom již budeš nad střechou, nad
samým zámkem: on ti zase řekne, jižli vidíš ten zámek,
ale ty řekni, že nevidíš; on by tě pustil na střechu a
ty bys nemohl slézł.“

Čert vzal člověka a letěl s ním jak jde vzduch. Jak
byli sedm mil od zámku, dábel se ho ptal: „Jižli vidíš
ten zámek? Již ho jest dobře vidět!“ — On zavřel oči

79

a povídal, že nevidí. — Letěli dále. Jak byli na tři míle od zámku, zas se ho ptal, jižli vidí ten zámek. — On zase zavřel oči a pravil, že nevidí. Jak byli nad samou střechou, pravil čert: „Včil již ho myslím vidíš, již jsme nad střechou.“ — On zavřel oči a řekl: „Oh, nevidím!“ — Čert zlostně mluvil: „Tož ty musíš býti, chlape, slepý, ještěli ho nevidíš, jsa již nad samou střechou.“ Potom ho ze zlosti vzal a posadil za stůl do královské residencí. Tam seděly ty tři princky za stolem a pletly zlatem. Jeho žena seděla v prostředku, hned ho poznala, vyskočila a radostně ho vítala, div že neomdlela: že on toliké míle přešel za tak krátký čas. „Oh, vítej, můj nejmilejší manželi, vítej, náš vysvoboditeli; ty nás všecky vysvobodíš, co jsme v tom zámku zakleti.“

Byl tam dlouhý čas. Jednoho dne vzala jeho manželka klíče, vodila ho po všech světnicích a komorách a všecko mu ukazovala. Jenom jednu světnici mu nechtěla odemknouti.

Ty tři princky byly každý den dvě hodiny ráno holubicemi a od večera tři hodiny, a musely se chodiť koupat na červené moře. Když zase jednou se šly koupat, on sobě myslil: „Proč mi ty ten jeden pokoj nechceš otevřít?“ Potom šel, hledal klíč mezi klíčemi a ten pokoj si otevřel sám. V pokoji tam uviděl draka s třemi hlavami, a ten byl zavěšen pod povalem tak, že každá hlava byla na jednom háku napíchnuta a zavěšena. Pod tím drakem stály tři sklenice vody. On se leknul a utíkal nazpátek; ale ten drak naň volal: „Nelekej se, neutíkej, vrať se nazpátek a podej mi tu sklenici vody, budeš mít jedenkrát život darovaný.“ On mu podal tu jednu sklenici vody, kterou když drak vypil, hned mu ta jedna hlava spadla s toho háku, a on prosil dále: „Včil

80

mi podej tu druhou sklenici vody, budeš míti dvakrát život darovaný. On mu ji podal, drak ji vypil druhou hlavou, a ta hned spadla s háku. Drak pravil: „Včil dělej, jak chceš; podej mi tu třetí sklenici nebo nepodej, ale podať mi ji musíš.“ On mu ji se strachem podal, drak ji vypil třetí hlavou a odpadl celý. Včil byl zase zdráv, hned se zchytil a letěl na červené moře; tam ty tři holubice honil, až tu jednu chytil, a to byla ta jeho žena.

Ty dvě přišly nazpátek do zámku, začaly plakať a naříkať a povídaly mu: „Ty nešťastný člověče, radovaly jsme se, že nás vysvobodíš, a včil jsi nám ještě hůře udělal, včil se musíme trápiti až do soudného dne!“ — On plakal, že mu to ještě více líto, že své živobytí nastavil, aby svou ženu dostal, a včil že mu ji drak uchytil. —

Ty tři zaklnuté princky měly tři bratry, kteří také byli zaklnuti; jeden z nich byl zaklnut v tom samém zámku a byl tam koněm. Jednoho dne pravil ten kůň zarmoucenému manželovi: „Včil není draka doma, pojďme, a ukraďme mu tu princku!“ Šli do zámku drakova, vzali i odvedli mu princku a utíkali s ní domů. V zámku toho draka byl druhý bratr těch tří princek zaklnutý, a byl také koněm.

Když přišel drak domů, pravil koňovi: „Kde pak jest má princka.“ — Kůň odpověděl: „Již pro ni přišli a odvedli ji!“ — Drak si ruče sednul na toho koně a pravil: „Včil pojedeme co sil stačí, musíme jich dohnati.“ — Kůň odpověděl: „Již jich nedoženeme!“ — Drak: „Jen pojďme, musíme jich dostati.“

Rozjeli se a dohnali jich blízko zámku. Drak hned uchytil tu princku a řekl člověkovi: „Slíbil jsem ti za tu jednu sklenici vody darovati život; včil ho máš darovaný;

81

ale vícekrát se neopovaž do hradu mého přistoupiť.« Drak na koni svém navrátil se s princkou do hradu svého.

Po čase opět mluvil kůň k člověku truchlícímu: „Již toho draka zase není doma, pojďme tu princku zase odnést.“ Šli a zase mu ji ukradli.

Drak přijda domů, ptal se koně svého: „Kde jest má princka?“ — Kůň odpověděl: „Již jest zle, zase nám ji ukradli, ale včil již jich nedohoníme!“ — Drak: „Músíme jich dohnať!“ Sedl na něho, letěli a za uimi se hnali, až jich dohnali. Jak jich dohnali, drak princku uchytil a řekl člověkovi: „Tu máš již za druhou sklenici darovaný život; ale přijdešli po třetí, roztrhám tě na kusy.“

Ten již celý smutný plakal a naříkal sobě, že jest své ženy již na věky zbaven. Ale kůň mu povídal: „Dám ti ještě jednu radu; vím mladá krkavčata: půjdem spolem, a ty budeš ta krkavčata vybírati na stromě; staří budou do tebe skákati a tě štípati, nebudou ti ty mladé chtět dáti, ale ty jim řekni, že jim mláďať spíše nedáš, pokuď by ti nedonesli srostlou a živou vodu. Jak ti té vody přinesou, vezmi jedno krkavče, utrhni mu hlavu, omáčej ho v té srostlé vodě a tu hlavu mu přilep, aby ses dověděl, pravouli vodu ti donesli. Jestli se ptáče sroste, budeš vidět, že to jest spravedlivě srostlá voda. A jak sroste krkavče, vezmi živou vodu a nalej ptáčeti do zobáka; obživneli krkavče, budeš vědět, že to jest spravedlivě živá voda.

On tak učinil, a staří krkavci přinesli mu té vody v kožených baňách. On vzal jedno krkavče, utrhl mu hlavu a omáčel ji v srostlé vodě; krkavče srostlo. Potom mu vlil do zobáka živé vody, a bylo živé. Pak dal krkavče zase do hnízda, sebral vodu a šel s koněm domů.

Doma pravil kůň k němu: „Draka není dnes doma,

Kuida. I.

6

82

pojďme a hledme, co bychom mohli princku dostati. Šli, odvedli ji a utíkali s ní co mohli.

Drak přisel domů a ptal se koně svého: „Kde jest má princka?“ Kůň odpověděl: „Již jí zase nemáme; ukradli nám ji, ale tentokrát jich již více nedoženeme!“ — Drak hněvivě mluvil: „Bylo by zle, abychom jich nedohnali; jen pojďme ruče!“ — Letěli za nimi a doletěli k zámku pravě když do brány přichodili, a v bráně drak princku chytil a povídal k člověkovi: „Ty bezbožníku, pravil jsem ti. jak přijdeš po třetí, že tě roztrhám!“ Hned ho chytl, vzal každou nohu do jedné dlapy, roztrhl ho na poly a s princkou i s koněm svým odešel.

Kůň domácí vzal tu srostlou vodu a namáčel obě půlky v ní, slepil je spolem, a on zase srostnul; pak vzal tu živou vodu, nalil mu jí do huby, a on byl živý. Potom se sebrali a šli do svého zámku. Nyní bolestně plakal a naříkal sobě, že již jest konec. že již má býti své manželky na vždycky zbaven. Kůň ho těšil řka: „Včil já sám již nevím, jakou bych ti dal radu. Již jsme tam byli třikrát a pokaždé nám ji uchytil; posledně byl jsi také sám již roztrhán; nevím, jak to včil bude. Ale ještě mám jednoho bratra za červeným mořem, ten jest také zaklnutý a jest také koněm. On má více síly nežli já i drak v celém těle. Kdybychom toho mohli dostati, tož bychom draka jistě zabili; ale to bude těžká věc, on slouží u Ördögbáby *). — Pokusíme se o to, půjdem tam, dostanemli se nějak za červené moře. Poslechnešli rady mé a naučení mého, které ti dám, dostaneš toho koně. Musíš u Ördögbáby tři dny sloužiti, a jak ty tři

*! Ördog čti erdek, slovo maďarské, na moravsky: čert čili ďáb el: ördög-bába tedy = čertova hába.

83

dni vysloužíš, vymiň sobě za službu toho chudého koné.
Budeš tam pásti 12 koní přes tři dny. Ale žádný tam
ještě ty tři dny nevysloužil. Jak první den odsloužil, již
každému na druhý den Ördögbába hlavu utala a na hák
ji zavěsila. Dej si pozor. Jak budeč těch 12 koní pásti,
můžeš se najísti do sytosti, co ti Ördögbába doma dá;
ale když ti dá na pole chleba s sebou, toho nejez, zahod
ho pryč; kdybys ho snědl, přišlo by na tebe velké spaní,
koně by se ti ztratili, a Ördögbába by ti za to hlavu utala
a na hák zavěsila.“

Šli spolem, až přišli k červenému moři. Jak již při-
chodili blízko, spatřil neobyčejně velikou muchu,
která se v pavučinách válela a nemohla si pomoci. On šel
k ní a pravil: „Nebohá mucho, tył nemůžeš z těch pa-
vučin vylezł; počkej, já ti musím pomoci.“ Ty pavučiny
byly jako veliká plachta, on jich roztrhl na polo, mucha
vylezla a pravila: „Děkuji ti za to, žes mi pomohl; utrhni
sobě jednu nožku ze mne z podbřícha a jak s tebou
bude zle, zpomeň si na mne, a já ti budu na pomoci.“
On sobě myslil: „Což pak ty, mucho, můžeš mi býti na po-
moci?“ Ale přece vzal tu jednu nožku z ní a schoval ji.

Šel dále a uviděl vlka, a ten měl přiložený ocas
velikým klátem (velikou kládon) a nemohl si pomoci,
neboť vlk má hřbet v celku tuhý a nemůže se ohýbati.
On hned ten klát odvalil a vlkovi pomohl. Vlk mu po-
vídal: „Děkuji tobě, žes mi pomohl; vezmi si z nohy
mé jeden pazour a jak s tebou bude velice zle, zpomeň
si na mne, a já ti budu nápomocen.“ On si vzal jeden
pazour a schoval si ho.

Jak přišel k samému moři, viděl tam raka tak
velikého jak třívědernou bečku. Ten rak byl vzhůru
břichem obrácen v písku a nemohl si pomoci. On šel,

6*

81

obrátil raka jak se patří a pomohl mu. Ten rak se ho
ptal: „Dalekoli jdeš?“ — On odpověděl, že jde k Ördög-
bábě za červené moře. Rak pravil: „Mé dítě, já ti udě-
lám přes to moře most, abys mohl přejít; ale ještě si
utrhni ze mne jednu nožku z podbřícha a jak s tebou
bude velice zle, zpomeň si na mne, a já ti budu nápo-
mocen.“ On si tu nožku vytrhl a schoval. Rak se obrátil
v moři, a hned všickni raci z celého moře se sešli a se-
stupovali se tak k sobě, až mu přes to moře udělali
most, po kterém on přešel na druhou stranu a přišel až
k Ördögbábě. Ona již stála před domem a hned ho ví-
tala, dobře že jde, že jí bude koně pásti. Dala mu dobře
pojísti a poslala ho na pole, odevzdala mu 12 koní a
povídala mu: „Máš mi ty koně dobře pásti, aby se ti
z nich ani jeden neztratil; jak se ti z nich jeden ztratí,
budeš o krk menší. Hle, zde jest 24 sloupů, na každém
sloupě jest jeden hák a na třiadvaceti hácích jsou již
hlavy napíchány: ten poslední hák čeká na tvou hlavu.
Budešli mi koně zle pásti a ztratili se ti jeden z nich,
bude tvá hlava na tom háku viseti.“

Tak ho vypravila na pastvu s těmi koňmi a dala
mu kus chleba, aby se nemořil hladem, aby měl
co jíst. On pak chtěl přikázaní koňovo zachovati a za-
hodil ten chléb. Tu však přišel na něho tak ukrutný hlad,
že se nemohl zdržeti, ale musel jíti a toho chleba
hledať a jíst. Jak ho sjedl, hned usnul a koni všickni
se mu ztratili. On se obudil a neměl ani jednoho koně.
Zarmoutil se a pravil: „Dobře Ördögbába povídala, že ta
moje hlava bude viset na tom háku!“

V zármutku svém zpomněl si na tu muchu; mucha
hned přiletěla a volala: „Co pláčeš, co naříkáš?“ On jí
povídal, že měl hlad a že ten chléb musel sjíst, a potom

85

že usnul a koně že se mu ztratili; včil že za to bude
o krk menší. Mucha jej těšila řkouc: „Nestarej se, mé
dítě, já ti pomůžn!“ — Potom hned sebrala všecky muchy,
ty lítaly kolkolem a hledaly koně. Když jich našly, bzu-
čely a štípaly jich tak dlouho, až jich prihnaly k pastý-
řovi. Pastýř jich s radostí hnal domů.

Ördögbába již jich vyhlídala a spatřivši jich všecky, mluvila k němu: „Nó, ty jsi dobře pásl ty koně, neboť jich všecky vedeš domů!“ Pak vzala pantok a tak všecky ty koně mlátila tím ostrým pantokem a toho chudého nejvíce, až z něho kusy masa visely. Jemu bylo líto toho koně, proto že ho nejvíce bila a on byl nejchudší. Ördögbába však vzala masť, pomazala koňovi ty rány, a ty se do rána zas pohojily.

Na druhý den zas ho vypravila ty koně pást a zas mu
dala toho chleba a přikázala mu, aby ten chléb vše-
cek sjedl. On však jak přišel na pastvu, podrobil chléb
do hlíny a poskákal nohami, aby ho nemusil jíšť. Ale
platné nic nebylo; musel všecek teu chléb vybrati a sjedl
ho i s tou hlínou — tak velký hlad naň Ördögbába dopustila.
Za malou chvíli usnul, a koně se mu všecky zase ztratili.

Když se obudil, viděl, že neměl ani jednoho koně.
Tož plakal a bědoval, co bude dělati. V tom pak zpomněl
si na vlka. Jak si na něho zpomněl, vlk hned přiběhl
a ptal se ho: „Co pláčeš, co naříkáš sobě? Neběduj, já ti
budu na pomoci!“ A hned šel a zařval na všecky vlky. Vlků
se přihnala hromada, a ti chodili, běhali a těch koní
hledali. Když pak jich nalezli, po každé straně každého
koně dva vlci stáli, a jej za uši k pastýřovi přivedli *).
Pastýř se zaradoval, sebral koně a hnal je zase domů.

*) Valaši říkají: přiradikali.

86

Ördögbába již zase vyhlídala a pravila: „Nó, ty
jsi dobře pásl, již druhý den a všecky koně jsi přihnal.“
Ale zas ty koně mlátila pantokem a ještě více jako
prvního dne, a pak jich tou mastí pomazala, aby se rány
do rána pohojily.

Na třetí den zase ho poslala pást, zase mu dala
toho chleba a přikázala mu, aby ho nezahazoval, aby
jedl. On však přijda na pastvu, zahodil chléb do písku
a nohami ho zastoupal, aby ho nemohl jíšť; ale zas musel
chléb hledať a jíšť, jaký hlad naň dopustila. Jak ho sjedi,
hned usnul, a koně se mu ztratili.

Obdiv se plakal, že již tenkráte jest zle, že již mu
pomohla mucha a vlk, a rak že mu udělal most, včil
že již mu nemá kdo pomoci. Koně nevěděli, kde by se
lépe skryli, co by jich Ördögbába tak nebila; proto po-
skákali do moře, aby jich žádný nenašel. Pastýř chodil za-
rmoucený a pořáde plakal, že již bude tentokráte jeho hlava
na tom háku zavěšena; ale přece ještě zpomněl si na toho
raka Jak si naň zpomněl, rak se zamíšal v moři, a
hned všeci raci se sešli, ty koně hledali v tom moři a
štípali, až jich vyhnali z moře ven. Ten hubený již ne-
věděl, kde by se měl lépe skrýti, a lehnul si pod toho
velkého raka břícho. Ostatní raci ho všudy hledali,
až ho našli. Velký rak se musil přeškobrtič na dru-
hou stranu, a potom vyhnali i toho chudého koně. Pastýř
sebral koně, hnal je domů a byl pln radosti, že již má
tři dny vyslouženy. Ördögbába již zase čekala a koně
pantokem třískala, že se byli zle skryli; třískala, až
z nich kusy masa lítaly. Pak jich zase namazala tou
masti, a do rána se to zahojilo.

Ráno se ptala pastýře: „Co pak chceš za tu službu?“
On odpověděl: „Já nechci nic jiného, jenom toho chu-

87

Dého koně!“ — Ona pravila: „To by bylo škaredé, abych ti za takovou dobrou službu tak špatného koně dala; dám ti toho nejpěknějšího!“ — On odpověděl: „Já nechci jen toho chudého!“ — Ona se ho tázala: „Tak mi pověz, proč právě toho chudého chceš?“ — On řekl: „Proto, že mi ho jest velice líto, že vždycky největší bitku trpí, chci jen toho a žádného jiného.“ — Ona pravila: „Tedy ti ho daruju, když ho chceš, ale toho tlustého koně ti také dám; na tom se můžeš domů donésti, a toho chudého si vezmeš s sebou.“

On si na koně tlustého sedl a jel. Jak ale přijížděli ke bráně, chudý kůň mu povídal: „Slez s toho koně dolů a vlez na mne, sice budeš nešťastný!“ — On skočil s koně tlustého a sedl si na chudého. V tom zabručel kůň tlustý: „I dal ti čert v nos!“ a kůň chudý mluvil dále k němu: „Kdybys byl na tlustém koni vjel do brány, on by tebou byl vyhodil do vázání v té bráně, že by se ti byla hlava rozpoltila, a byl bys neživý.“

Tak přijeli šťastně domů do zámku. Jak ho princesky uviděly, že přišel nazpátek, velice se zradovaly.

Domácí kůň řekl jemu: „Včil, bratře, pojďme, draka není doma, princka bude naše!“ Šli a princku odvedli.

Drak přijda domů, ptal se koně svého: „Kde jest moje princka?“ Kůň odpověděl: „Již jest tam ta, tentokráte ji nedostaneme; přišel z pozačerveného moře kůň, ten nás všecky přemůže“ — Drak na to nic nedbal, jen za nimi letěl a dohnal jich u brány; hned zase chtěl princku chytit, ale již nemohl. Kůň z pozačerveného moře ho kopytem střelil po nose, tak že se hned vyškobrtil, a ti dva druzí koňové naň skočili a všeci ti spolem draka usmrtili.

Přišli s princkou do zámku a přáli sobě vespolek

88

štěstí, že nepřítele svého přemohli. Potom domácí kůň, co ty rady dával, povídal jemu: „Vči!, ty můj milý švakře, vezmi můj meč, který jest zavěšený pod povalem, a setni mi hlavu.“ On se zarmoutil a řekl: „Oh, jak bych to mohl udělat za tolikeré dobrodiní, které jsi mi prokázal?“ — Kůň pravil: „Můj milý příteli, já ti nemohu vyjeviť, proč mi máš hlavu stnouti; ale kdybys mi ji neštal, udělal bys mi velice zle.“ — On se tedy již nezdráhal, vzal meč a nťal mu hlavu. Krev fikla na dva sáhy zvýše, a hned z něho byl krásný princ. To vida ne-meškal, ale nťal též oběma druhým koňům hlavy, a hned z nich zůstali krásní princové jako z prvního. Všickni mu děkovali za vysvobození a ustanovili jej v tom zámku králem, v kterémž on se svou manželkou a s dvěma sestrama manželčinýma v lásce a svornosti živi byli až dosmrti. Ti tři bratří pak opanovali zámek toho usmrceného draka.

## 26. Divotvorná mošna.

Byl jeden král a měl syna. Tomu synovi dochodilo 24 let, a otec mu povídal: „Dítě moje, odevzdám ti císařství, kterým vládnu!“ — Syn řekl: „Tatínku můj, toho já po vás nežádám; chci ještě na několik let do světa jíti, abych něco zkusil, jak to mezi lidmi jde, abych v tom byl přesvědčen.“ — Otec mu v tom neodporoval a loučil se se synem svým; a když se s ním loučil, řekl mu: „Kdo ví, dítě moje, buduli já dotuď žít, až ty se nazpátek navrátíš!“

Syn odešel, a když chodil po světě, přišel k jednomu myslivcovi a prosil ho, aby ho vzal k sobě do práce. Myslivec mu povídal: „Mám sice mládence, ale

89

můžeš u mne zůstat, budu potřebovat dvou mládenců,
proto že mám velký svět lesa, než ho pozob-
chodíš, a i půl roka je. Myslivec se s tím novým
mládencem sebral, každý vzal svou pušku a potravy do
mošny a šli.

Jak přišli do velkého lesa, královský syn si pře-
mýšlel, kde by se mohl myslivcovi ztratit, co by mohl
sám svým rozumem všecky ty hory přezpytovat. Zdařilo
se mu, že odešel od myslivce. Měl psa, a tomu bylo
chrt; s tím psem chodil po horách celý den, ale že
nebyl v nich povědom, zbloudil. Přišel večer a nemohl
nikde nocovat, a chtělo se mu jít; tož sobě rozmlouval:
„Kde budu nocovat a co budu jít?“ — Potom ale po-
vídal po německu svému chrtovi: „Co budeme
jít?“ Ten chrt mu odpověděl: „Půjdu a uhoním laň, a
vy složte velký oheň upečeme si ji a budeme jít.“

Mládenec skládal oheň, a chrt šel honit. Uhonil laň,
ale nemohl ji zmoci; běžel tedy pro pána svého a po-
vídal: „Pojďte se mnon, je tam velké zvíře, pomozte mi
ho k tomu ohni dotrakat").“ — Jak ho k tomu ohni
dotrakali, hned na čtvrtě ho porubali a pekli. Sotva prvá
polovice se upekla, hned se jí dělili a jedli. Jak se na-
jedli, celé ostatní zvíře spekli a dal ho do mošny, kte-
rou na sobě nosil.

Přišlo ráno, zase chodili lesem a chtěli vyjíti ven.
Les byl tak veliký, že na koni z něho nebylo
s to za den vyjeti. Zase zabloudili a zašla jich
druhá noc. Královský syn povídá: „Pro Pána Boha,
co budem dělat? Čili nám snad není možná z toho lesa

*) Dotrakati vidí se mi býti v překrouceném slově do-
štragati, jehož pohádkář užíval; dotrakati t. j. dotá-
hnouti.

90

vyjíti?" Sem i tam po lese chodil a díval se. Uviděl světlo v jakési chaloupce a řekl svému chrtovi: „Půjdeme tam, dostaneme nocleh, a někdo nás na druhý den může z toho lesa vyvést, poněvadž že jsou tudy lidé známí." —

Tam byla stará ženská; ta chystala večeři a povídala: „Co jste vy tu přišli? Vždyť přijdete k zahynutí!" — Mládenec odpověděl: „Pro Pána Boha, dyť snad nebude tak zle, jak vy to pravíte; dyť já jsem myslivecký mládenec a nemám žádných penéz; jsemť povinen, hory svého pána obhlídať, a jak mi co chybí, mám za pokrm svůj trávu." To pověděl stařeně z velké hrůzy. — Ona šla a přinesla mu večeři a povídala: „Pojezte!"

Jedenáctá hodina dochodila v noci, kdy se přisy. palo 45 zbojníků. Oni se ho tázali, co tam chce. Stará žena, jak on jí to řekl, za něho mluvila; on nemluvil nic, neboť již vadnul od strachu. Oni mu povídali: „Pojď, ty trhane, s námi!" — Hned se sebral a šel a povečeřel s nimi. Oni pak po večeři v půlnoční hodinu se sebrali a šli na procházku, jak to jejich obyčej býval, a jemu řekli: „Nečekej nás ráno: jak mi přijdem, ať jsi pryč!"

Na ráně to bylo, když se procítil; díval se po stěnách a tam viděl mošny viseť na klínkách. Na těch mošnách byly nápisy, jak ta která mošna vypadá. Na jedné byl podpis: „V této mošně jest kladec*), a čím více se tím klackem na tu mošnu tluče, tím víc vojska z ní vyskakuje." — Mládenec si pomyslil: „Kdyby mi Pán Bůh dal, abych tu mošnu mohl za svoji

*) V Rožnovsku kiocek.

91

vyměniť!“ — Stařena šla do kuchyně, a mládenec — smyk tu mošnu s klínku a tu svoji tam za ni zavěsil. Udělal staré ženě poklonu za nocleh a za večeři a šel hned přes les, co by se dostal ven.

Rozmlouval sobě: „Kterak bych já se z toho lesa mohl dostať ven?“ — Rychle vytáhl klacek z mošny a s radostí na tu mošnu udeřil. Tu hned vyskočili čtyři muži, až by se jich byl brzo lekl, a oni tak z hodna na něj volali: „Co pán poroučí?“ On odpověděl: „Vyveďte mne z toho lesa ven!“ — Tak daleko byl zašel do lesa*), že celý den a celou noc jej z něho vedli. Jak ho vyvedli z lesa, povídal: „Včil mne doveďte k mému tatínkovi do města.“ — Ti mužové odpověděli: „Kde pak jste se tu vzal?“ Vždyť vy sám ani nevíte, kolik mil jste zašel: včil musíte k svému otci dlouho jíť!“ — On odpovéděl mužům: „To mi nic nedělá, jen když již vím, čí budu.“

Přišel do města svého a šel nejprv do hospody s velkou radostí, věda, že již králem bude, a v té hospodě poručil si jísť a píť. Jak ho obsloužili, on se jich ptal: „Pane hospodský, co u vás nového slyšet**)?“ — Hospodský povídá: „Věřte, zle jest tudy; měli jsme krále starého, dobrého; ten byl dlužen druhým králům moc vojska, proto že nemohl nikdy zvítěziť, vypůjčoval si ho; včil pak oni ho chtěli o jeho panování připraviť a přišli k němu, aby jim jejich vojska vrátil. Jak to vojsko vrátil, chybili mu ještě tři pluky na vrátku.

*) Původně zněla věta ta: „Tak daleko byl v tom lese zajděný.“

**) V okolí Rožnovském zavládá již valně nářečí slovenské; i tuto praví moravský Valach: „Co u vás nového počúť?“

92

Včil je u nás zle. Náš král měl syna, a ten je ve světě,
a starý král musí býti jejich obsluhou. Tak se
stalo. On poklízí jim kuřata, holuby a po chodbách
umetá.“ — Jak mu to hospodský tak vypověděl, syn pře-
náramně splakal, tak že se od pláče zastavił ne-
mohl, že otec jeho na takou přišel. — Hospod-
ský povídal: „Co pak nad ním pláčete, či jste vy jaký
jeho přítel?“ — On mu odpověděl: „Oh, žádný přítel!
Co víte víc, pravte dále!“ Hospodský povídal: „Jestli
nebylo prvé za starého krále dobře. včil jak ti mladí, cizí
to dostali, není možná pro ně obstáti. Sedláci pole za-
stavují, lonky prodávají, statky mrhají a ještě nemohou
těch platů těm králům dávat, které oni velké po
nich žádají! Neboť nejsou hodni, co by jich psi se-
žrali!“ — Ten pocestný myslivec řekl: „Pane hospodský,
jistě se to tak může stát, jak mluvíte!“ — Potom zaplatil
a vyšel na město.

Tam potkal ženu, a ta žena hořce plakala. Tázal se
jí: „Ženo, co pláčete?“ — Žena odpověděla: „Oh, zle je
se mnou; chodil k dceři mé sedlák na posezenou a
chtěl, aby zaň šla; s velikou radostí by zaň šla, ale
se bojí, že nám bude naše dluhy vyčítať, které na domě
máme; skrze dva nešťastné krále jsme zadluženi; jednou
za den jsme jídali a těm bezbožníkům jsme povin-
nosti velké klásti musili.“ On jí odpověděl: „Moja
ženuško, netaj ničeho, nebrž nechtě je co je na světě, všecko
přede mnou řekni, však já tomu brzy udělám konec;
jen se ty v čil jedenkrát do smrti na mne po-
dívej, co já za hrdinský kousek tudy na městě udě-
lám!“ — Vytrhl z mošny od zbojníků vyměněný klacek
a udeřil na ni. Vyskočili čtyři muži a ptali se ho: „Co
pán poroučí?“ — On jim odpověděl: „Dotud tlučte na

93

tu mošnu, až vyletí nejposlednější."

Oni tloukli, až jich ruka za pěstí bolela, až vyšel ten nejposlednější, kterému z huby velký oheň páchl, a ten pravil s udatností svému pánovi: „Co pán poroučí? Vždyť na 60 let jsem procitnutý nebyl až včil!“

— Bylo vojsko po celém městě, po ulicích, po rynku, kde který státi mohl, a všickni se ho ptali: „Co pán poroučí?“

— On jim naporučil: „krále, co v tom městě json, aby mu všecky svedli na rynk*).“

— Jak jich svedli i otce jeho, on těm cizím povídal: „Vy nejste hodní, než vás chrtům dáti sežrať, jak vás tu v městě vyznávali: sneste mi sem koruny, co máte a korunu mého otce také!“

— Ta byla nejpěknější, a hned ji zase posadil svému otci na hlavu, a všechen lid měl radost velikou, že mají svého dobrého krále. Cizí krále pak dal utratit.

Jak byli utraceni, odpověděl lidu: „Jednu třetinu těch platů, co vám připadá na měsíce, budete svědomitě odvodiť; a ty dvě třetiny vám odpustím.“

Tu oni všeci společně mezi sebou s velikou radostí poklonu mu udělali a on jim pravil: „Moje děti, radujte se a nic se nebojte; vyť jste všickni poddaní moji, a já vás budu zastávať, co nejvíc budu moci. Otec pak mu odevzdal všecky tři koruny, a byl slavně korunován. Všickni rádi k němu přistoupli, platů jim ubylo, a stali se zámožnými v několika létách.

## 27. O vojákovi, synu kovářově.

Za starodávna žil v Praze kovář velice majetný, a ten měl dvě děti, jednoho syna a jednu dceru. Syn,

*) Rynk čili ryňk jest prostranství v městě, rozdílné od ulic podlouhlých — tržiště, místo trhové (Jungmann) náměstí.

94

když dorostl, dostal se na vojnu. Otec se s ním loučil
a prosil ho, aby si na něj zpomněl, až se mu nejlíp
povede.

Za krátký čas oblíbili si ho páni vojenští tak, že
se stal tělesným strážníkem císařovým. Byl již 9 let ve
vojsku, ale na otce svého jako by byl zcela zapomněl.
V roce desátém přišel do milosti samého císaře pána, tak
že se mu nyní tak dobře vedlo, že si ani nepřál lepšího
živobytí. Tu obživla v srdci jeho zpomínka na otce, za-
stesklo se mu po něm, a hned umínil si, že musí otce
svého navštiviť. Žádal o propuštěnou. Císař pán
jej nechtěl propustiť, neboť ho měl velice rád; on však
prosebně žádal o propuštěnou, aby stařičkého otce svého
ještě jedenkráte na tomto světě uviděl. Konečně tedy pro-
pustil jej císař pán a řekl jemu: „Proto že jsi byl ve
službách svých tak bedlivý a věrný, jdi do konírny mé
a vyber si koně. který se ti nejvíce líbí;“ a také peněz
mu dal dosti. Osedlal si koně bujného a jel k Praze.

V Praze vyhlídl si hospodu vzácnou a najal si jizbu
krásnou, v nížto byly dvě postele. Potom se tázal ho-
spodského, zdali ještě na živě jest starý kovář tak a tak
zvaný, toho že by měl rád, aby jeho koňovi přibil pod-
kovu, neboť prý o něm slýchal, že umí nejlíp podkovy
přibíjeti. Hospodský odpověděl, že toho hodného kováře
dobře znal, ten však že již před třemi roky umřel. Měl
prý jednoho syna, jemuž měla veliká majetnost otcova
připadnouti, o tom však že se neví, jeli živ nebo mrtev.
Dcera kovářova dostala prý po otcovi všechnu majetnost,
proto že nebylo o synovi ani vidu ani slechu; ta
však spustila se Pána Boha a cnosti, promrhala
celý zděděný statek a stala se ošklivcem celému
městu. Rozkázal host hospodskému, aby nařídil po-

95

domkovi, by mu, možnoli, onu osobu přivedl. Stalo se;
sluha ji našel, přivedl a dostal od pána dukát. Večeři
pornčil přistrojiť na dvou stolích; za prvním stolem jedl
sám a za druhý stůl posadil sestru svou, kterou v tom
okamžení, kdy k němu do jizby vstoupila, poznal; ona
však jej nepoznala.

Po večeři se jí dal poznati, že jest bratr její
a hned počal ji kárati a tupiti, že promrhala celé dě-
dictví po otcovi, on že nyní přišel domů a ničebo nebude
mít. „Co tu mám dělat?“ řekl, „nesmím ani hlavy vy-
strčit, ani se k tobě hlásiť pro hanbu, kterou jsi živo-
bytím svým nčinila rodičům v hrobě a muě na živě; ne-
mohu zde ostaťi, ale musím z otčiny své drahé do širého
světa — kam mne oči ponesou.“ — Potom v hněvu veli-
kém vstal, svázal sestru provazem, svázanou ji položil na
lůžko a bil ji co síly měl. — Hospodský slyšel křik ten
a viděl, kterak host nakládá s přivolanou ženskou, a na-
pomínal jej, aby toho nečinil, že k tomu nemá žádného
práva. Host mu vyložil, co a jak je s tou ženskou, po-
žádal jej, aby o tom nikomu nic neřekl, že by se musel
hanbiti, že jest bratrem takové spustlé osoby. Hospodský
umlkl, příchozí zaplatil, co dlužen byl, dal si koně vyvésti,
uvázal sestru na koně a njel s ní z města v tmavé noci.

Ujížděl až do svítání a od svítání až do noci, kdy
přijeli do pustých hor. Byla pak taková tma, že již ani
chodníka neviděli. Hodnou chvíli ostali státi, až mě-
síček vysvitnul a jim ukázal, že mají dvojí cestu před sebou
I řekl bratr: „Sestro, pověz mi, kterou cestou mám jeť?“
Sestra odpověděla: „Ty jsi moudřejší než já, zvol kterou
chceš; já však myslím, abys zvolil ušlapanější.“

Jeli zase dále; v lese byla tma ještě větší, a opět
nevěděl, v kterou stranu by se dát měl. — Slezl s koně,

96

vylezl na vysoký dub a oblížel se na všecky strany, kde
by nějakého světla nviděl, aby tam přenocovati mohli.
Uhledl světlo nedaleko, zavázal kámen do šátku svého a
zaměřil v tu stranu, kde byl světlo viděl.

Nejeli dlouho a přijeli k jakémusi velikému stavení;
byl to velikánský hrad. V hradu tom bylo světlo, a když
k němu přijeli, brána se jim otevřela a on vjel do hradu.
I konírna byla otevřena a v ní nachystán obrok pro je-
dnoho koně. Zavedl tedy koně svého do konírny, neboť
mu již bylo obroku velice potřebí. On sám vedl sestru
svou do hradu a vstoupil do veliké otevřené jizby, kde
světlo na stole hořelo, a pro dvě osoby jídla přistrojena
byla. Měl již veliký hlad. I čekal, až by někdo přišel,
koho by požádal o večeři a o nocleh. Žádný nešel. Sedl
si tedy a nechal si dobře chutnati, i sestře své
poručil, aby jedla.

Když byli pojedli, přišla do jizby osoba ženská a
promluvila k němu: „Příteli, co pak tu chceš? Tyt jsi
nešťastný, že jsi do hradu toho přišel. Zde jest 24 zboj-
níků, a ty nevyjdeš odtud živý.“

Voják odpověděl: „Nechť již je tak nebo tak, jak
Pán Bůh dá; ale já se jich nebojím.“

Ženská pravila: „Že se nebojíš? To se mi líbí, já
sama ti budu nápomocna. Jdi spat, a ráno, až vstaneš,
zkusím tě, jak silný a udatný jsi.“ — Ženská odešla z jizby,
voják si lehl do lůžka odstlaného a sestra ležela svá-
zaná na zemi. Ráno vstal voják z lůžka svého, umyl a
pomodlil se a čekal, až by ženská neznámá k němu přišla.

Za malou chvíli přišla a zavedla jej do sklepů pod
hradem, kde stála sklenice s nápojem jakýmsi. Ženská
mu nalila do malé skleničky a pravila: „Vypij tuto skle-
ničku a pojď vzhůru, ať zkusím sílu tvou; pohnešli tam

97

dubem velikým, bude dobře a přemůžeš zbojníky.” — Voják vypil skleničku podanou, vyšel k dubu a zatřepal jím jako mladou osykou. — „Dobře bude, zvolala ženská, tu máš druhou skleničku a zatřep dubem ještě jednou.” Voják vypil i druhou skleničku a zatřepal stoletým dubem tak silně, že konary (haluzy) dolů padaly. — Ženská radostně pravila: „Bude z toho něco! Tu máš třetí skleničku: vypij a zatřep ještě jednou dubem.” — Voják učinil tak, a vyvrátil dub se všemi kořeny a odhodil ho z toho místa jako lehký kůl.

Zase zavedla jej ženská do hradu, ukázala mu všecky věci a vypravovala jemu, co a jak se s ní dělo. Pravila: „Já jsem dcera králova. Jednoho dne vyjela jsem s komonstvem svým na procházku, a tu nás přepadli zdejší zbojníci samojedníci, zabili služebníky mé a jenom mne nechali na životě, když jsem jim slíbila, že chci až do smrti u nich zůstati. Ó jak bych já ti byla vděčna, kdybych se mohla tvou pomocí odtud vyvěti.”

Pak jej vedla do sklepů a ukázala mu veliké bečky s penězi. On pak uviděl na stěně visící meč, který sebou v pošvě házel; spěšně vytáhl meč svůj a strčil ho do pošvy na stěně, z kteréž meč vyňal, a ten strčil do pošvy své, aniž ženská po sklepě chodící o tom zvěděla. V tom cosi prasklo, ženská se ulekla a zkřikla: „Již jest zle! Již jdou samojedníci!” Oba ruče*) spěchali ze sklepů zhůru, ale přesvědčili se, že zbojníci ještě nejdou. Voják se jí ptal, co by to byl za meč ve sklepě, že se v pošvě pořád třepe. Ona mu pověděla, že meč ten má takovou moc, když ten, kdo ho má, řekne toli a toli

*) Ruče t. j. rychle, čerstvě.

Kulda. I.

7

98

hlav dolů, hned všecky hlavy na ránu spadnou. Ona pak bála se tím více, čím více se blížil čas, kdy zbojníci přicházeli domů. On pak řekl jí, že se pranic nebojí a že jich jistotně přemůže a ji vysvobodí.

Pak mu přinesla snídaní, a on se chutně najedl a napil. Králova dcera tázala se ho, kterak se míní brániť, zdali počká, až bude všech 24 po hromadě, aneboli se spustí do nich, jak po osmi domů se navrátí. On volil potýkati se s nimi tak, jak po osmi přicházívají.

V tom bylo slyšet na nádvoří hluk náramný; králova dcera strachem vadla a pravila, že již prvních osm přichází. Voják postavil se na prah a zvolal hlasem velikým: „Všech osm hlav dolů!“ a na ránu všech osm hlav spadlo. Králova dcera podivila se tomu, neboť nevěděla o tom, že měl u sebe ten meč ze sklepa. Za hodinu ohlašoval nový hluk příchod druhých osmi zbojníků. Voják opět vyšel jim naproti a zvolal hlasem hřmotným: „Všech osm hlav dolů!“ a opět leželi všickni zbojníci bezhlaví na zemi.

Zase za hodinu mělo přijít posledních osm samojedníků, o kterých mu pravila dcera králova, že jest mezi nimi nejstarší zbojník a vůdce, jemuž ani střeleňaní ťatá neuškodí; toho že musí hledět od spodku poraníť, jinak že ho nepřemůže.

Jakmile posledních osm přicházelo, zvolal voják co hrdla měl: „Všem hlavy dolů!“ — Sedm jich padlo, osmý však ostal na živě a hned se dal do potýčky s ním. Boj byl veliký; a již vůdce padlých samojedníků přemáhal vojáka. Tu si zpomněl, že musí od spodku sekať. To učinil, až ho dostal na zem, kde mu mečem svým hlavu stal a ji přes plot do zahrady přehodil.

Králova dcera mu děkovala, že ji z moci těch straš-

99

ných zbojníků vysvobodil; nyní že půjde domů, aby šel
s ní a vzal si zlata a stříbra co mu libo; i tento hrad
že náleží jemu; nechať dělá, jak chce.

Voják však odpověděl: „Kam půjdu? Má sestra je
špatná osoba, tak že se stydím mezi lidi vykročit; pro
mne jest všudy stejno, proto zůstanu nějaký čas
zde. Králova dcera mu ještě jednou děkovala a pak odešla.

Voják byl milovníkem zbroje a honby, proto
řekl, že půjde do lesa na zvěř; neboť v bečkách bylo
jen samé maso z lidí, jež byli zbojníci pozabíjeli a jedli.
Sestra jeho ostala doma a vařila oběd.

Tu šla na dvůr pro vodu ke studni, a učatá hlava
volala ze zahrady na ni, aby jí té vody podala. Ona se
ohlédala, aby zvěděla, kdo k ní mluví. Hlava stála na
svém a opětně žádala vody. Sestra se bála a jak tu
vodu nesla, šustla ji přes plot na hlavu, která v tom
okamžení přes plot přeskočila a s tělem se spojila, tak že
vůdce zbojníků zase živ byl. Děkoval jí za vodu a pravil,
aby se nebála, jenom bratra nenáviděného aby mu pomohla
se světa sprovodił. Sestra byla hned povolna v tom.

Zbojník dal jí radu tu: „Udělej se nemocnou a
řekni bratrovi, že se ti zdálo, že jenom maso z mladého
vlka tě uzdraví; on půjde, a zvěř ho roztrhá.“

Když se bratr z lovu navrátil, nalezl sestru v po-
steli, která se přetvařovala, jako by nebezpečně nemocna
byla. I řekla k němu hlasem slabým: „Roznemohla jsem
se, bratříčku, a ve snách zdálo se mi, že jenom maso
z mladého vlka pozdraví mne.“ Bratr odpověděl přívě-
tivě: „O to jest mi malá starost; mladých vlků běhá
v okolí tomto dosti; přinesu ti jednoho.“

Odešel a pustil se do lesa; brzy stál v husté seči, kde
zahlídl mladého vlka se starou vlčicí, která krotce a nctivě

7 *

200

mohl ustačit. Jak byli na blízku, řekl vítr: „Tu je
ten zámek!“ Potom udělal vítr chomáč, a fák s ním tam
zhůru.

Druhý ženich již tam byl; byla hostina před svadbou.
Jan chodil po zámku a přišel až ke stolu, kde obědvali.
Jej žádný neviděl. On stál vedle nevěsty. Když nevěsta
nabírala z talíře polévku, on jí to snědl; a když maso
dávala k hubě, všecko jí vzal, tak že prázdnou lžičku a
vidličku dávala do huby.

Po hostině si pomyslila: „Všeho jsem si naložila na
talíř? a nic jsem se nenajedla; kdo mi to snědl? i sklenku
měla jsem plnou, nepila jsem a byla prázdná; kdo mi
to vypil?“

Potom šla do kuchyně. Jan za ní. Když byla sama,
přiznal se jí, dal klobouk dolů, a uviděla ho. Zaradovala
se velice, běžela do světnice k hostům a mluvila: „Pá-
nové, něco bych ráda přednesla!“ — Všickni volali:
„Ano, ano!“ — Ona povídala: „Měla jsem zlatý klíč,
a ten se mi ztratil. Dala jsem udělať klíč stříbrný a když
jsem ho měla, našla jsem ten zlatý. Dejte mi radu: který
si mám nechať? — Ženich předstoupil a řekl: „Zlatý klíč
jest dražší a k zámku dělaný, ten si tedy podržte!“ —
Nevěsta odešla, oblekla Jana do krásných šatů, předvedla
jej hostům a řekla: „To je ten zlatý klíč, kterýž mne
vysvobodil z trápení, toho jsem si měla vzíti za man-
žela. On pak se vypravil ke svým rodičům, ale ne-
mohl tam dojíti. Včil se navrátil, když jsem se
chtěla provdati za jiného, kterýž jest ten stří-
brný klíč. Myslila jsem, že se nevrátí. Včil pak, když
se vrátil, podržím si zlatý klíč, jakož stříbrný sám
rozsoudil.“

Druhého dne byla svadba, a Jan převzal po starém

201

otci království. Zajeli si spolu pro staré rodiče a vzalí
je s sebou do zámku královského. Na cestě stavili se
u těch třech bratrů, kterým boty, plášť a klobouk
navrátil. Jestli neumřeli, posud na království žijí.

40. Švec hrdina.

Byl mladý chudobný švec. Byly zlé časy, a nezů-
stalo mu nic, než kousek podešvi a kosíř ševcov-
ský*). Šel do světa a přišel do jednoho dvora; tam si
dal za groš kyšky**), tu pil a jedl s chlebem. Když tu
kyšku jedl, mouchy létaly kolem něho a pily kyšku s ním.
On jim povídal: „Vytjste nemravy; počkejte, po-
kapám vám kyšky po stole, potom si pijte pro sebe, a
já také pro sebe,“ Učinil tak, a mouchy sedaly na stůl.
Když byly na stole shromážděny, popadl milý švec po-
dešvu***), a huk na ně udeřil. Tři sta jich porazil
a tři sta jich do smrti zabil a ještě se nerozhněval. I
pomyslil si: „Kdybych se rozhněval, Pan Bůh ví, co
bych podělal!“

Hrdinství vykonané se mu líbilo, a hned si ho dal
vyšit na klobouk a chodil tak po světě. Přišel do vel-
kého města, a tam ho král uviděl z okna a četl mu na
klobouku: „Tři sta porazil, tři sta zabil a ještě se ne-
rozhněval, Pán Bůh ví, co by podělal!“ — Král si po-
myslil: „Co to musí býti za silného člověka!“ Měl dvě
princesky u dvou obrů; ti je měli ukradeny, a žádný se
k nim dostati nemohl. Tož ho dal zavolať a pravil mu,

*) Kosíř ševcovský, také kraják, obyčejně ale špatně knejp.

(***) Kyška = sražené, kyselé mléko (Jungmann).

***) Podeśva také: podešev.

202

že mu dá kteroukolvěk dceru, jestli jich vysvobodí od
těch obrů nešťastných.

Švec se sebral a šel. V cestě přemýšlel, jak by
k těm obrům mohl vejít. Přišel k nim, a oni ho při-
vítali: „Pěkně vítám, červíčku zemský, cos tu chtěl?“ —
Švec odpověděl: „Přišel jsem se k vám podívat, jak se
máte.“ — Ten jeden obr hned s ním šel do zahrady na
procházku a když četl jeho sílu na klobouku, řekl mu:
„Vyhoď kamenem, jak vysoko vyhodíš?“ — Švec mu od-
povídá: „Hoď uapřed ty, jak vysoko vyhodíš, potom já
hodím!“ — Obr vzal kámen a vyhodil ho; kámen spadl
až za tři hodiny. — Švec pravil: „Dej pozor, včil vyho-
dím já!“ vytáhl z kapsy živého ptáka a vyhodil ho. Obr
čekal tři hodiny, čtyry hodiny — již nespadl dolů, a on
myslil, že to byl kámen a že se dostal až do oblaků.

Obr nad tím kroutil hlavou a povídá: „Ty, bratře,
já roztlačím kámen v ruce, až z něho udělám monku!“
Vzal kámen a roztlačil ho na prach. — Švec povídal:
„Ty, bratře, já roztlačím kámen, až z něho voda poteče“
Vzal z kapsy mladý sýr, stlačil ho v ruce, až z něho
voda tekla.

Obr se velice podivil a pravil: „Ty, bratře, pojďme
na škrabáky!“ — Švec si před něj stoupl, a obr mu
škrábl po prson, na kterých měl tu podešev, a myslil,
že mu sedřel kůži až na kosti. — Švec řekl: „Pojď sem,
bratře, včil já škrábnu tebe.“ — Obr si před něho stoupl,
švec vzal z kapsy svůj ostrý kosíř a rozřízl mu prsa od
hora až dolů, tak že obr mrtvý sklesl.

Druhý obr se na to díval z okna, a obával se. Hned
ho k sobě zval a hleděl si jeho přátelství. Po ve-
čeři nedal mu odejíť a chtěl, aby u něho ostal na noc,
že je s ním rád.

203

Princesky, jak viděly, že jeden obr již jest od-
praven, měly dobron naději a co nejvíc mohly ho poslu-
hovaly a hladily. Jedna z nich mu dala prsten, z kte-
rého ukrutnou sílu dostal, a druhá mu dala meč, který
když se zatočil, pokaždé hlavu srazil.

Když ty dvě věci měl, odešly od něho princesky, a
švec se strojil k spaní. Lůžko již měl ustlané. Klekl si,
poříkal*) a šel si na to lůžko lehnout. Když již na tom
lůžku ležel, přišlo mu na mysl: „Pohledni ty pod
to lůžko!“ Pohledl, a uhledl tam člověka. Slezl s toho
lůžka a šel jím kumat**), jeli živý. Byl neživý. Švec
si hned pomyslil, že to snad také byl nějaký host, který
na tom lůžku našel obrem svou smrt. Vzal toho mrtvého,
položil ho do toho lůžka, a sám vlezl pod lože.

Obr v noci přišel a přinesl třícentovou hůl. Přišel
a jak řezal, tak řezal na tom loži, až věděl, že má dost.
Potom povídal: „Již jsi odbojoval!“ a zas odešel. — Ale
švec pod lůžkem nespal, mrtvého vyňal a dal pod lůžko,
a sám si lehl do něho.

Ráno obr přišel — člověk byl živý a chodil si po
světnici. Vida ho leknul se, až div se nesvalil, a poví-
dal: „Bratře, jak se ti spalo?“ — Švec odpovídá: „O
velice dobře! Přišel ke mně člověk, bil***) mne rež-
ným kláskem a povídal si: „Již jsi odbojoval!“ Ale
mně se jenom snilo, že mne tak trochu potepal. —
Obr se toho zděsil, hned ho pozval k snídaní a pravil:
„Zůstaň u mne do smrti!“ — Švec odpověděl: „Co bych
tu dělal? Jsem pocestný, přišel jsem se k vám podívat
a půjdu zase pryč; ale ty dvě princesky půjdou se

*) Poříkal, totiž večerní modlitbu.

**) Kumati t. j. drbnouti, hýbati (Jungmann).

***) Pohádkář řekl: „Hybal mne režným kláskem.“

204

mnou!“ — Obr povídá: „To nemůže být, sice musíme jít spolu na potýkanou.“ — Švec na to svolil, ne-meškal, dal si prstének na prst a vytáhl meč. Jak se obr s holí železnou na něho hnal, švec zatočil mečem a zvolal: „Hlava dolů!“ a hned obr bez hlavy ležel na zemi. Potom sebral princesky a šel s nimi ke královi. Král z toho měl velikou radost a dal mu zlatem vyrýt: „Tři sta porazil, tři sta do smrti zabil, dvou obrů zhubil a ještě se nerozhněval; kdyby se rozhněval, Pán Bůh ví, co by podělal!“ — Potom byla svadba, a švec se stal králem.

## 41. O chovancovi královském.

Byl jeden král, a ten měl jedinou dcerku na rodě. Vzal sobě chovance, chudobného chlapečka, kterýž byl v jedněch létách s jeho dcerkon. Dal je v zámku svém pospolu vychovať a když povyrostli, posílal je spolu do školy a na všeliké cvičení. Obě děti tak na sebe přivykly a tak se měly rády, že děvčátko bez chlapečka a chlapeček bez děvčátka nechtěli býti; všudy byli spolu, a nikam dcerka králova bez chovance nechtěla chodiť. To trvalo tak dlouho, až byli oba dva velící. Dcerka králova si chovance tak zalíbila, že si ho chtěla za manžela vzíti. Otec král měl sice chovance svého také rád, ale nemínil ho dceři své za manžela dáti, proto že nebyl z vysokého rodu a že neměl svého erbu.

Jednoho dne dal si ho k sobě zavolať a pravil: „Brachu, dcera má chce tě mít za manžela; já ti ji mohu dáti, když nechce od své vůle odstoupiti, ale ty musíš napřed světa zkusiti a nějaký erb sobě zasloužiti. Proto jdi do světa, a doneseš mi buď 3 vlasy ze Sybilly,

205

která se točí nad Babylonskou věží, buď tři pérka z mor-
ského patoše."

Chovanec se rozloučil s pěstouny královskými, s jejich dcerou a s celým dvorem a šel do světa. Král mu dal na cestu dobrou výpravu, na obsluhu vojsko, a koní a peněz dost. Na cestě přemýšlel, co by bylo snadnější vykonati. I ustanovil se na tom, že půjde pro tři pérka z mořského patoše.

Cestoval chutě až za hranice království domácího a přišel do města království sousedního na břehu mořském. I ptali se ho lidé, dalekoli jde. Chovanec královský odpověděl: „Jedu k mořskému patošovi pro tři péra.“ — Prosili ho lidé dobří řkouce: „Mladý pane, když tam jedete, vymožte nám u patoše mořského, aby nám neško-dil tak, že nemáme vody. Optejte se ho, jak bychom si pomohli. Vyptáteli se, jak bychom vody dostali, odplatíme se vám velice.“ — Chovanec královský si to zaznamenal do své knížky a cestoval dále.

Za několik dní přijel zase do jiného království na břehu mořském, kde se ho zase ptali, dalekoli jde, a když se od něho dozvěděli, že jde k mořskému patošovi pro tři péra, oznámili to hned královi svému, který pocestného mladého pána uctivě k sobě pozval a její prosil, aby se tam mořského patoše optal, kterak by bylo pomoci jeho dvěma princeskám, které se mu proměnily v kamenné slonpy. Jestli se po nějaké pomoci vyptá, že mu dá velkou odměnu. — Chovanec královský zaznamenal si to zas do své knížky, a jel dále.

Za krátký čas přijel do třetího království pomoř-
ského, v kterém se již po delší čas nechtělo žádné z b oží *)

*) Zboží t. j. obilí.

206

rodiť. Ptali se ho tamnější obyvatelé, dalekoli jde. A když uslyšeli, že jde k mořskému patošovi, prosili ho úpěnlivě, aby se ho optal, co by měli činiti, aby se jim zbožírodilo; že budou za vyptanou pomoc velice vděčni a uznalí. I to si poznamenal chovanec královský do knížky své, a vydal se na další cestu.

Již přijel k moři na tom místě, kde musil na loďkách k mořskému patošovi převezen býti. Šel k první čarodějnici, co převážela přes moře. Ta však jej hned přivítala takto: „Vítaj mi, ty nebožtíku chovanče královský; tyť z mých rukou již nevyjdeš; do smrti musíš u mne a se mnou bývati.“ — Chovanec prosebně mluvil k ní: „Nehněvej se na mne, nehněvej; přinesl jsem ti vzácný dar a prosím té srdečně, abys mne laskavě převezla k druhé čarodějnici, sousedce své“ Čarodějnice byla tomu ráda, že se k ní tak uctivě choval a že jí přinesl dar, a ochotně ho převezla k sousedce své a hned mu také ještě poradila, jaký dar jí má dáti, aby mu byla přízniva a úslužna.

Vystoupil z loďky první a šel k čarodějnici druhé a prosil ji, aby byla tak laskava a jej převezla k sousedce, na cestě k mořskému patošovi. — Čarodějnice usmála se na něho smíchem pekelným a zavolala: „Vítaj, nebožtíku chovanče královský, ty mi z rukou mých nevyjdeš; do své nejdelší smrti zůstaneš u mne a se mnou.“ — Chovanec lichotivě prosil ji: „Nehněvej se, nehněvej; tu ti přináším dar, a uctivě žádám, abys prosbu mou naplnila a mne převezla.“ — Čarodějnice přijala dar a řekla: „Že jsi mi přinesl dar po chuti mé, převezu tě.“

Vystoupil z druhé loďky a šel k čarodějnici třetí, a ta byla nejhorší. Sotva jej byla zahlídla, hned napřavovala proti němu své vyzáblé ruce a volala hlasem chrop-

207

tivým: „Vítaj mi, nebožtíku chovanče královský; tył
jsi vzácný ptáček v království mém; tebe mi
nikdo více nevyrve z pazourů žádostivých; neboť jsem si
již dávno přála takového služebníka míti: do své nejdelší
smrti budeš u mne a se mnou bydleti.“ — Chovanec pří-
větivě ale vážně odpověděl: „Milerád bych do své nej-
delší smrti u tebe ve službě stál, kdybych neměl další
cestu před sebou; cestuji v záležitostech důležitých k moř-
skému patošovi a přináším ti dar s prosbou, abys mne
k němu převezla.“ — Čarodějnice vzala dar, dívala se naň
se všech stran, rozmýšlela se a pak pravila: „Hle, mlá-
denče, že jsi tak pěkným darem obdaroval mne, daruji
ti život a převezu tě k mořskému patošovi, ale pod
tou výminkou, jestli mi slíbíš, že se patoše optáš, jak
dlouho jej budu ještě muset převážeti. Neboť již ode
dávna mám těžkou povinnost na sobě a musím jej dva-
krát za den převážet.“ — Chovanec odpověděl: „S radostí
se ho optám!“ a zaznamenal si to též do knížky své.

Vystoupil z třetí loďky a za krátký čas byl u zámku
mořského patoše. Všel do zámku a spatřil patošovu ženu,
která pekla chléb. Tato když ho zahlídla, smutně k němu
promluvila: „Oh, chasníčku milý! Což pak tu chcete?
Mám zlého pána; jak mile přijde domů, roztrhá a sežere
vás!“ — Chovanec pravil: „Dobrá paničko! Jestli vy mi
pomoc a ochranu svou dáte, ničeho se nebojím, neboť
jsem slyšel o veliké moudrosti a moci vaší. Ba jsem již
předkem přesvědčen, že dosáhau, proč sem přicházím.“ —
Patošova žena ptala se ho: „A proč pak jsem přichá-
zíte?“ — Chovanec: „Přicházím pro tři péra z mořského
patoše a pak o radu v těchto čtyrech věcech: kterak
by se dopídili v království odtud třetím — vody? kte-
rak by dvě princesky v království druhém, které v ka-

208

menné sloupy se obrátily, zase k životu přišly? kterak v království prvním by si pomohli, aby se jim zboží rodilo? — a jak dlouho ještě první odtud čarodějnice pána vašeho převážeti bude?“ — Žena patošova poznamenala si všecko po pořádku na papírek, ukryla choance pod lůžkem a zavalila ho novopečeným chlebem, aby ho mořský patoš, až přijde domů, neucítil.

Patoš přiletěl k zámku svému. Žena jeho napomínala ukrytého chovance: „Buď ticho a ani nedýchej; již je pán můj zde!“ — Mořský patoš, obrovský drak, přilezl do jizby a pravil k ženě své: „I fuj, babičko milá, máš tu mladého člověka; vydej mi ho, dobře bych si na něm posvačil.“ — „I jdi, mužíčku drahý, pravila jeho žena, koho bych tu měla? Ty ses nalokal venku lidského vzduchu a včil myslíš, že tu mám mladého člověka.“ — Patoš řekl: „Nezapírej, ženuško, máš tu mladého člověka, máš; dej mi ho, ať posvačím.“ — Žena si k němu sedla, hladila ho a zpívala mu, až usnul. A když usnul a již hodně tvrdě spal, zatočila si jedno péro okolo ruky, šmik — péro bylo ven, a rychle vhodila ho pod lůžko. — Patoš procitnul a mluvil: „Co mi nedáš pokoje, ženo milá?“ — Žena odpověděla: „Já ti nic nedělám, byli tu ti lidé, cos jim tu vodu zkazil, a žádají rady, jak by zase vody dostali.“ — Patoš pravil: „Tu je lehká pomoc, nechať si uříznou lískovou omlaď, co v roce vyrostla, a tou nechať třikráte na skálu udeří, a budou míti vody dost!“ To řekl a zase usnul.

Jak již začal chrůpati, zamotala si žena patošova druhé péro kolem ruky, a šmik — bylo ven a již také pod lůžkem. Patoš se zase probudil a zabručel: „Co pak nedáš pokoje?“ — „Ale vždyť já ti nic nedělám! Byli tu ze sousedního království poslové, a ti tě prosí o radu,

209

co by měli dělat, aby jejich dvě princesky, co se v kamenné sloupy obrátily, zase obživly. — Patoš odpověděl: „Tu je snadná pomoc; nechat uříznou dvě omladi lískové, co do roka vyrostly, a nechat jimi oběma ženským sloupům dobře pod kolenami vyšupají*), hned budou živy.“ To vypověděl a zase usnul.

Když opět dobře spal, zamotala si žena patošova třetí péro, a šmik — jenom ho natrhla, ale nedotrhla. I zvolal mrzuté: „Dej mi pokoj, povídám ti!“ — Žena zase pravila: „Já ti pranic nedělám; byli tu lidé, kterým se nechce na polích žádné zboží rodit, a rádi by věděli, jak by si pomohli.“ — „Těm je snadná pomoc,“ pravil patoš, „nechat si uříznou tři omladi lískové, co do roka vyrostly, a ty ať vpíchnou do země, z prostředního ať udělají křížek, a bude se jim více než kdy jiudy rodit.“ — Ještě hodnou chvíli nespokojeně brnčel, ale zase usnul.

Když pak silně chrůpal, omotala si žena natržené péro kolem prstu, a šmik — dotrhla a hodila ho ruče pod lůžko. Patoš vyskočil a zařval: „Už mám zlost, ženo, proč mi dnes nedáš pokoje?“ — Žena chlácholivě pravila: „Ale, mužíčku milý, jen se tak nedurdi; já za to nemohu, že tě lidé pořád vytrhují ze spánku; byla tu čarodějnice, co tě dvakráte za den přes moře převáží, a ptala se, dlouholi tě ještě převážeti bude.“ Rozhněvaný patoš odpověděl: „Té babě nebude do smrti spomoženo; bude mne převážeti až do soudného dne! — Ale včil ať již mám pokoj, sice bude s tebou zle!“ — Žena pravila: „Lehni si, lehni; včil již nedám, aby tě kdo znepokojoval ve spánku tvém.“

Ráno vstal patoš a snídal. Mezi snídaním zase mu

*) V okolí Rožnovskému: vyšmárají.

Kulda. I.

14

210

zaváněl mladý člověk, a znovu dorážel na ženu svou, aby ho neskrývala, ale mu ho k snídaní vydala. Žena však velmi přívětivě chlácholila jej: „Tyť ses mužíčku včera někde nafouněl vzduchu venkovského, a včil ti ten čuch pořád ještě v nose vězí.“ — Patoš se najedl do syta, proto se spokojil s výmluvou ženy své, a odletěl pryč, jakož každého dne zrána činíval.

Chovanec pod lžíkem oddechl si, že jest bezpečen, a že se mu všecko dobře podařilo. Vylezl, protáhl ondy své a upřímně podékoval ženě patošově za služby jemu prokázané a šel k čarodějnici, aby ho zase převezla přes moře na druhou stranu. Čarodějnice již nedočkavě na něj čekala, a proto se ho hned ptala, jak dlouho ještě bude museť patoše převážet. — Chovanec odpověděl: „Vím to, vím, ale nepovím dříve, až mne přes celé moře převezeš a doprovodíš; potom ti to s radostí povím, neboť tě mám rád za to, žes mi dopomohla k patošovým pěrům.“ — Čarodějnice opět tázala se ho: „Snad nebudu museť vzdycky patoše převážeti?“ — Chovanec ji těšil a sliboval, že ji to poví, až se dostanou za moře.

Když vystoupil z její loďky na břeh, čekali ho tam jeho vojáci. On zatím sedl si na svého koně a děkoval jí za všecko dobré, zvláště za převážení, a koněčně jí řekl slova patošova: „Tobě nebude do smrti spomoženo, musíš patoše převážeti až do soudného dne!“ To řekl a bodl koně svého, že jako prudký vítr uháněl a hned za hranicemi čarodějnice byl. Čarodějnice tak se rozzlobila a takové vlny mořské nadělala v okamžení, že chovancovy vojáky i s koňmi ubíhajícími do moře spláchla, chovance však již zastihnouti nemohla, neboť byl již ten tam z moci její.

Když byl v jistotě za jejími hranicemi, dal si ta

211

tři péra patošova za klobouk a jel do hlavního města
pomořského království. Král dal svolati radu svou, aby
vyslyšeli řeč chovancovu, kterak by si pomoci mohli, aby
se jim rodilo na polích. Chovanec řekl: „Máte uříznouti
tři omladi lískové a vpíchnouti je do země, z prostřední
pak udělejte křížek, a bude se vám více než kdy jindy
rodiť.“ — Rada ta líbila se královi i radcům jeho tak,
že pomoci té snadné hned upotřebovali a přesvědčili se,
že je dobrá. Z vděčnosti dal mu král dvě setniny vojska.
Všickni byli dobře ošaceni a všemi potřebami opatřeni.

Chovanec v čele vojska svého jel dále, až přijel do
druhého království, kde ho již toužebně očekávali. Král
sám vyšel mu naproti a ptal se ho, jak by se mohlo
pomoci dvěma princeskám v kamenné sochy obráceným. —
Chovanec pravil: „Králi, rozkaž uříznouti dvě lískové
omladi, co do roka vyrostly, a dej jimi sochám kamen-
ným dobře pod kolenami vyšupati, a hned budou živy.“ —
Král tak dal učiniti a když se na své vlastní oči pře-
svědčil, že rada jeho byla dobrá, dal mu také dvě set-
niny dobře vypraveného vojska.

Chovanec královský jel opět dále a přijel do po-
sledního království, kde jej všickni obyvatelé s velikou
slávou přijali a se ptali, kterak by si k vodě pomoci
mohli. — Chovanec odpověděl: „Uřízněte lískovou omlaď,
co v roce vyrostla, a tou třikráte o skálu udeřte, a bu-
dete mít vody dost.“ — Stalo se tak hned u jeho přítom-
nosti, a proto dali mu tři setniny vojska.

Měl tedy 7 setnin vojska od tří králův, a veliká
zásoba potřeb vojenských a potravy vezla se za nimi na
mnohých vozích.

Jak přitáhli k městu, kde královský jeho péstoun
sídlil, poslal mu po zvláštním poslovi psaní, aby mu toho

14*

212

svého chovance v tu chvíli vystavil *); nevystavili ho, že psa kočky v městě jeho živiti nebude **). Král se polekal a hned mu odpísal, že nemá chovance svého doma, že odešel zkusit světa. — Chovanec však poslal mu druhého posla, který mu vyřídil, že na tom není dosti, že musí povědět, z jaké příčiny odešel do světa; nepovíli, že celé město zhubí. — Král ustrašený sebral honem všecky klíče od zámku svého na zlatý talíř, šel pěšky k němu a kleče na holých kolenách, odevzdával mu klíče zámku svého na znamení, že se mu podrobuje na milost.

Chovanec, když viděl, že starý otec a matka, jeho největší dobrodincové a pěstouni, se před ním tak pokořili, poklonili a o milost prosili: kázal jim, aby povstali, že není hoden, aby před ním klečeli. Potom se jich ptal po příčině, z které chovanec odešel do světa. — Otec král vypravoval, že si vzal za chovance chasníka chudobného, kterého jediná dcera jeho chtěla míti za manžela; že pak pocházel z nízkého rodu a neměl vlastního erbu svého, poslal ho do světa, aby si erb zasloužil. „Uložil jsem mu k tomu konci, aby mi donesl buď tři péra z mořského patoše anebo tři vlasy ze Sybilly, která se točí nad Babylonskou věží.“ — Chovanec pravil: „Já soudím, že to nebyla od vás hezká věc, chovanci svému uložiti takovou úlohu a zkoušku, proto že si ho chtěla dcera vaše vzíti za manžela.“ — Otec vyznal s lítostí, že chybil, a prosil opětně o milost. — Chovanec se jich ptal: „Poznali byste chovance svého, kdyby věil k vám přišel?“ — Otec: „Ovšemt že

*) t. j. vydal.

**) t. j. že ničeho na živě nenechá.

213

bychom ho poznali, jen kdyby se nám co nejspíše navrátil!“ — Chovanec: „Otče můj, co se vám zdá, nejsemliž já sám chovanec vás?“ — Otec i matka pozorněji na něho pohledli a oba dva zároveň vzkřikli radostně: „Drahý chovanče náš!“ Chovanec slezl s koně, objímal pěstouny své, posadil jich oba do svého krásného kočáru, kterýž byl mezi dary souseda krále, sedl si také k nim, a jeli do zámku. Celé jeho vojsko táhlo za nimi.

Největší radost však měla princeska, která v onzkosti doma očekávala, jak se opověděné nepřátelství skončí. Toho se nenadála, že ten, kterýž otcovi vojnu vypovídał se zdál, jest její nastávající manžel a král.

Po velikých přípravách byla svadba a veselí při kterém mladý král veřejně vypravovati musil své příhody na dalekých cestách, když jel pro tři péra z mořského patoše. Po svadbě pak řídil po mnohá léta království celé.

## 42. Kukačka. *)

Jeden otec měl tři syny, a povídal nejstaršímu, aby šel někam na službu, že jich doma nemá jak živit.

Nejstarší se sebral a šel. Přišel k jednomu sedlákovi a ptal ho o službu, aby ho vzal. Sedlák povídal, že vezme, ale že se u něho rozhněvat nesmí; kdyby se rozhněval, že by mu uřezal nos; a když se hospodář na něho dožere, on zas aby jemu uřezal nos. Jak bude kukačka kukať, že jim dojde rok. Zůstal u něho na službě, a hospodář ho poslal mlátit na mlatevnu **). Pacholek mlátil s drubými mlatci. Přišlo k snídání;

*) Kukačka = zezulka.

**) Mlatevna = mlat ve stodole, humano.

214

druhé mlatce volali k snídaní, ale on aby ostal tam dáť
pozor. Snídaní nedostal; oběda zas nedostal; večeře
zas nedostal. Ráno ho poslali zas do stodoly. Jak přišlo
k snídaní, on se již rozhněval, že nedostal snídaní; se-
dlák vzal nůž, nos mu odřezal a poslal ho pryč ze služby.
On přišel zas zpátky domů, ale nosa nepřinesl.

Otec povídá: „Když sis tak pěkně vysloužil, žes
nosa nepřinesl, tož půjde zas ten mladší na službu, a ty
zůstaneš doma!“

Mladší se sebral a šel. Zas přišel k tomu sedlákovi,
co byl ten starší. Zas takou domluvu sobě udě-
lali jak s prvým. Sedlák pacholka poslal do stodoly.
Mlátil den, jíšť nedostal; na druhý den zas žádné sní-
daní. Rozhněval se zas, a zas pozbyl nos jak ten prvý,
a potom ho sedlák poslal ze služby.

Když přišel domů, hlásil se ten nejmladší, že půjde
na službu. Ten byl hloupý, a dělali z něho smích. On
přece povídá, aby mu pověděli, kde to je, že on ho půjde
zkusit. Ti mu pověděli a smáli se mu, že zas tak vy-
padne jak oni.

Šel a přijda k sedlákovi, ptal se ho, vezmeli
jej na službu. Sedlák mu povídá, aby ostal na té službě.
Zas si dělali domluvu, že se nesmí rozhněvať ani ho-
spodář na pacholka ani pacholek na hospodáře; kdo se
rozhněvá, že ztratí nos. Pacholek mu povídá: „No, tož
může tak býti!“ a hned se ptal, co prý bude dělat. —
Hospodář odpovídá: „Půjdeš na mlatevnu mlátit.“

Jak přišlo k snídaní, druhé volali, jeho nevolali.
Mlatci odešli k snídaní, ten nabral do měchu zboží*),
šel ho prodat a snídaní dobré si koupil.

*) Zboží rozuměj v mluvě moravských Valachů obilí.

215

Hospodář se ho ptá po snídaní: „Jsili ty zlý a rozhněvalli ses?“ — Pacholek odpovídá: „Oh, co bych pro jedno jídlo byl zlý, to mi nedělá nic!“

O polednách zase ho nevolali k obědu. Ten nabral do dvou měchů zboží a zas ho dones prodat do hospody, neboť si myslil, že poobědval musí lepši jak posnídať, že tedy toho zboží musí býť víc.

Hospodář se ho po obědě zase ptal, jestli se rozhněval. On mu povídá: „Co bych se rozhněval, šak já jsem poobědval lepši jak vy!“

Večer zas ho nevolali k večeři, nechali ho tam hlíďať. Ten nabral jen do jednoho měcha zboží, prodal a večeři si koupil.

Hospodář se již dověděl, že pacholek prodává zboží, a povídal ženě: „Ženo, to je jakýsi taškář, již mu jíšť musíme dáť, on by nám to zboží všecko prodal.“

Pacholek se ptal včil hospodáře, jestli se rozhněval pro to. — On povídal: „Což pak o špetu*) zboží, proč bych se rozhněval?“

Na druhý den již mu dali jíšť. — Jak vymlátili, povídal hospodář pacholkovi: „Pacholku, budeš voziť hnůj!“ Pacholek se ptal, kam. — Hospodář mu řekl: „Šak psík s tebou půjde, a ukáže ti; kde si lehne, tam budeš skopovať**).“

Pacholek vezl ten hnůj, a psík šel s ním. Psík přišel k pádolu***), tam si lehl, proto že bylo horko, a nemohl doběhnout až na pole. Pacholek skopoval do toho pádolu. Jak skopil, jel nazpátek zas nakládat a tam vy-

*) Špeta = špetka = trocha = troška.

**) Skopovati, skopiti, skopením nahromaditi (Jungmann).

***) Pádol t. j. jámka uvezená (vybraňá) od vody.

216.

vezl a do pádolu skopoval čtyrycetkrát. Hospodář jde se podívat na pole, vidí tolký hnůj ve zmole na cestě, a na roli nic. Šel domů a ptal se pacholka, že kde ten hnůj skopoval, že mu tolkou škodu udělal a na roli že nedovezl nic. — Pacholek povídá: „Kde mi psík ukázal a kde si lehl, tam jsem skopoval, jak jste mi kázal. Ale povězte mi, hospodáři, jsteli pro to rozhněvaný.“ — Hospodář odpovídá: „Což pak pro ten hnůj bych byl rozhněván!“

Přišla neděle. Hospodář a hospodyně strojili se do kostela a kázali pacholkovi: „Než přijdeme, navaříš nám oběd, postavíš maso a dáš zemáků pod polévku a petružele do toho.“ Když odešli, pacholek vařil oběd. Měli maličkého psa, a tomu bylo Petružel; on ho vzal, zabil a dal ho do toho masa vařit. Když přišli domů, nesla hospodyň psíkovi žrát, ale když přišla k boudce, nebylo ho tam; i ptala se, kde se děl Petružel pes. Pacholek pravil, že mu ho kázali dáť do masa. Ona mu řekla, že mu kázala dáť do masa petružele ze zahrady, ale ne Petružela psíka, to pěkné a dobré hovádko. Pacholek se ptal hospodáře, jestli je zlý? — Hospodář odpověděl: „Oh, proč bych byl zlý pro takého psíka?“

Jindy zase byl zhozený svátek *). Hospodář šel s hospodyní do kostela a povídal pacholkovi: „Jak bude po mši svaté, jestli budou kde co dělat, tož ty dělej též!“

Druhému sedlákovi, sousedovi, přišli tesaři pobíjeť střechu a shazovali staré šindely dolů. Pacholek když to viděl, vzal řebřík, vylezl na střechu a shazoval též šindely s hospodářovy střechy, a ta byla nedávno nově

*) Zhozený svátek jmenuje se v lidu svátek prv zasvěcený, ale později vyzdvižený. Na takový den nábožný lid přece samovolně nekonává žádné služebné práce, a světí ho-

217

pobita. Když přišel hospodář z kostela, byla celá střecha strhána. — Hospodář pravil: „Co mi děláš za škodu?“ — Pacholek odpovídá: „Řekl jste mi, jestli budou kde co dělat, abych dělal též; u souseda shazovali šindel, já též, jak jste mi kázal. Ale povězte mi, jsteli zlý, hospodáři?“ — Hospodář: „Oh, nejsem, co pak bych byl pro to zlý, to ještě nejsou všecky peníze!“

Večer se radili s ženou, jakou by mu dali práci, co by utekl; a povídali si, že je to jakýsi taškář a že jim mnoho škody nadělá, než ten rok dojde. Uradili se, a hospodář šel a řekl pacholkovi: „Máme bahnivý dvůr velice; budeš dělat mostek přes ten dvůr, ale tak, co by byl vždycky jeden schodek tvrdý a druhý měkký!“ — Hospodář si pomyslil: „Šak ty mi toho nevystavíš!“ Ale pacholek povídá: „Může byt; mně jest jedno, co dělám, šak já ho do rána přece udělám!“

Hospodář šel spat, a pacholek si rozmýšlel, z čeho ten mostek bude dělat. Hospodář měl sto ovec v ovčírně — pacholek si povídá: „Dobré ony budou na ty schodky!“ Hned pozabíjel všecky ovce, nohy jim odrubali hlavy; jednu dal vždycky zhůru břbetem na jeden schodek a druhou dal na druhý schodek zhůru břichem a povídal si: „To bude právě tak dobře, jeden bude tvrdý schodek a druhý měkký, tak mu uhovím.“ Jak všecky ovce vydal a již měl hotový mostek, šel spat; ale nohy a hlavy zakopal do hnoje, aby jich neviděli, a ty schodky zamalizal pěkně hlínou, aby jich nebylo znát, z čeho jsou dělány.

Ráno se ho ptal hospodář, jeli již mostek hotový. — Pacholek povídá: „Již jsem se i přespal, již je dávno všecko hotovo; pojďte se podívat, jestli jsem vám uhověl.“ — Hospodář šel i s hospodyní zkoušet, jaké to bude. Jak na ten mostek vešli, byl dokonale jeden

218

schodek tvrdý a druhý měkký; ale co to bylo, nevěděli. Pacholek se ptal hospodáře, uhovělli mu. Hospodář povídá: „Dobře je to, jsi za to hoden chvály!“

Potom přišel pastýř pouštět ovce na pastvu. Ovce nebylo ani jedné. Hospodář dělá křik, kde se ovce děly? — Pacholek povídá: „Šak je máte na dvoře na mostku všecky; jedna je zhůru hřbetem, a to je tvrdý schodek; druhá je zhůru břichem, a to je měkký schodek; z jiného to nebylo možná.“ — Hospodář pravil: „Pro Boha, žes tolkou škodu nám udělal, co myslíš?“ — Pacholek se ale ptal: „Hospodáři, jsteli zlý?“ — Hospodář odpověděl: „Oh, co bych pro to byl zlý, šak ovce budou zas!“

Večer se radili se ženou, jak by ho z domu vypravili, co by již mohl jít pryč? Žena povídá: „Já vylezu skoro ráno na hrušku a zakukám, a ty mu řekni, že již rok je, a zaplať mu, nechť již jde.“

Ráno tak udělala, vstala, vylezla na hrušku a zacala kukať Hospodář zavolal pacholka a pravil: „Pacholku, pojď, již kukačka kuká, již je rok; já ti vyplatím, a můžeš odejít.“ Ale pacholek povídá: „Hospodáři, já se půjdu na tu kukačku podívat, jak živ jsem jí ještě neviděl!“ — Běžel před dům, zatřásl hruškou, hospodyně spadla dolů a zlomila si nohu. Jak zakřikla, hospodář se letěl podívat, ale již viděl ženu na zemi ležet a že má nohu zlomenou křičet. Hospodář zanesl ženu do jizby a začal plakat, že mu tolkou škodu udělal a ještě že mu ženu ožebračil. Pacholek povídá: „Hospodáři, jsteli zlý?“ — Hospodář se dal do křiku: „Kdo by na tě nebyl zlý, tolkou škodu jsi mi nadělal!“ — Pacholek vzal nůž, hospodáři nos odřezal a povídal: „Včil i mých bratrů dva nosy dejte sem!“ — Dal mu je, peníze mu za službu

219

vyplatil, a pacholek odešel domů, nosy bratrům přinesl a povídal: „Vy jste moudří, a já jsem hloupý; tuť máte své nosy i nos sedlákův.“ Sedlák měl ženu chromou a nosa neměl žádného, a bylo po všem.

## 43. Princ Ferdoš a divotvorná voda.

Tak byl jeden král, a ten měl tři syny. Dva z nich byli chytří a ten třetí přihlouplý; tento byl u všech domácích málo vážen, a bylo mu Ferdoš.

Otec král již stárnul a slábnul, ale ještě by rád byl déle živ býval. I slyšel od mudrců svých, že prý má býti kdesi na světě voda divotvorná, která má takovou moc, že se stane o celých deset roků mladším, kdo se jí napije. Rozkázal tedy synům svým, aby některý z nich šel do světa, a tu vodu vyhledal a mu jí donesl.

Chytří dva synové oba vydali se na cestu. Otec jim dal koně, služebníky, peníze a všeliké potřebné věci na cestu, aby netrpěli nouze.

Když odešli, přistoupil i třetí syn přihlouplý k otci svému a pravil: „Otče, já také půjdu pro tu vodu!“ Otec řekl: „Ó ty hlupáku, seď doma za pecí, ty mi té vody ani nenajdeš ani nedoneseš; bylo by škoda peněz, kterých bys utratil na cestě!“ — Ferdoš však nedal pokoje a pořád ho prosil, že by také rád šel za svými bratřími, tak že otec konečně, aby se ho zbyl, pravil: „Víšli co, když se ti to líbí, jdi také do světa,“ a dal mu též všecky potřeby na cestu, jako chytrým dvěma bratřím. On přijal koně, peníze a ostatní věci a s radostí odejel ze zámku královského.

Jel až do poledne; potom slezl s koně, přivázal ho na dlouho ke stromu, aby se napásl, sám pak vyndal

220

z mošny kus chleba a uzeného masa, sedl si u čisté studánky a poobědval. Po obédě zase ujížděl hustým lesem dále. V lese tom pak přišel na křížové cesty, tak že nevěděl, v kterou stranu by se dáti měl. Levá zdála se mu býti nesnadná, proto že vedla do velikého kopce; proto se dal na pravou. Když asi tři hodiny cesty ujel, přišel do krásného údolí, v jehož pozadí spatřil boudku hezky upravenou. Jel k ní a zůstal státi. Žádného tam neviděl, a proto začal volat: „Kdožkoliv tam bydlí v chatrči této, nechať vyjde a prokáže mi lásku a přátelství!“ — Žádný se neozýval. — Volal po druhé; žádný nevycházel. Volal po třetí hlasem silným, a tu počala řeka za chýší tekoucí hučeti, jako by přes veliké kamení se valila, dvéře se otevřely, a vystoupil rybář, muž malý, na hlavě měl klobouk okrášlený šupinami z ryb, podíval se ostře na Ferdoše a pravil: „Kdo jsi ty, že přicházíš do říše mé a vyvoláváš mne z pokoje mého?“ — Jezdec pozoroval, že mu z levého šosu kapá voda, a řekl: „Nevím kdo ty jsi, ale zdá se mi, že ses koupal v šatech svých; jestli jsem tě znepokojil v tiché domácnosti, odpusť mi. Jáť jsem syn královský a jedu do světa, abych pro otce mělého našel vody divotvorné, kterou by otec omladl a se posilnil. Pověz mi, kde bych vody této nalezl.“ — Zelený mužík odpověděl: „Já jsem panovník všech ryb, ale o takové vodě jsem neslyšel, co živ jsem; počkej, až svolám všecky ryby, které jsou pod mocí mou: těch se optám, zdali by některá z nich věděla o vodě té; neboť mám též staré ryby, které projely všecky řeky a moře celého světa, — snad ti některá dá odpověď.“ — Odešel do domku svého, vzal píšťalku z rakosí a pískal hlasem podivným. Za malou chvíli zpozoroval Ferdoš, pořád ještě na koni sedě, že přicházejí ku břehu ryby všeho

221

druha, velké a malé, a že vystrkují hlavičky a očka jasná
obracejí po pánu svém, který se jich tázal: „Která z vás
ví o takové vodě, z níž by člověk mohl o 10 roků omlad-
nouti a sesíliti?“ — Ale všecky ryby kroutily hlavičkami, že
o té vodě nevědí, a ostaly dočista němy jako před tím.
Rybář rozpustil ryby a obrátil se k jezdcovi, řka: „Včil
jsi sám slyšel, že žádná z mých ryb o té vodě neví; ale
dám ti radu tu: Jdi k mému bratrovi, kterýž ostává
tamhle nahoře v dutém dubě, on jest panovníkem nad
všelikou zvěří, toho se optej, zdali by on nebo jeho zvěř
o té vodě nevěděla: najdešli vody té, dones mi jí také
ve sklence.“

Jezdec se poděkoval za dobron radu a odejel v tu
stranu, kamž mu byl vodní muž okázal. Za hodinu při-
jel na krásnou louku. U prostřed louky té stál dub veli-
kánský, jehož konary listím porostlé celou louku jako ze-
lená střecha pokrývaly. Na dubě byly rozvěšeny kyje,
čagany a oka z léčí a z provazů nadělaná; vchodn však
do dubiska toho nikde neviděl. Ostal státi a volal: „Pane
veškery zvěře, vyjdi z obydlí svého a slyš uctivou žádost
cestovníka!“ — Žádný se neozýval. — Volal hlasem sil-
nějším: „Pane veškery zvěře. vyjdi z obydlí svého a slyš
uctivou žádost cestovníka!“ — Žádný se nebýbal. — Volal
hlasem nejmožnějším: „Pane veškery zvěře, vyjdi z obydlí
svého a slyš uctivou žádost cestovníka!“ — Po těch slo-
vích dubisko se otevřelo, a bylo t vidět dokonalé dvéře,
a pán veškery zvěře, malý mysliveček, kterýž měl veverčí
ocásek za klobúkem, vystoupil z jizbičky dutého dubu,
řka: „Kdo jsi ty, že přicházíš do říše mó, v kteréžto již
po sto roků lidské nohy nebylo, a znepokojuješ mne vo-
láním svým?“ — Jezdec odpověděl: „Jestli jsem tě zne-
pokojil v tiché domácnosti, měj mne výmluvná. Jsemť

222

syn královský a jedu do světa, abych pro starého otce
vypátral vody divotvorné, kterou by on omladl a se po-
silnil. Pověz mi, pane veškery zvěře, kde bych vody této
nalezl.“ — Mysliveček pravil: „Já jsem pánem veškery
zvěře, ale o takové divotvorné vodě jsem nikdy neslyšel,
aniž mi o ní zmínky učinil můj otec, stařeček a prasta-
řeček; ale počkej trošku, já svolám všechnu zvěř čtyr-
nohou, která jest pod mocí mon; té se optám, zdali by
některé zvíře vědělo o vodě té, neboť mám i staré je-
leny, srnky, zajíce, lvy a lišky, jenž pili z blízkých i z da-
lekých studének, snad ti některé zvíře dá odpověď!“ —
Odešel do jizbičky své v dubě, vzal píšťalku z lípového
dřeva a pískal piskotem neslýchaným. Zvěř se sbíhala
ze všech končin, v celém lese množil se praskot pod no-
hami a nad rohami zvířat rychlých; jezdec se uřísnul nad
velikým množstvím zvířat rozličných, kteráž naplnila v malé
cbvíli celou louku kolem dubu prastarého; každé zvíře
čerstvě oddychalo a upřeným okem na pána svého hle-
dělo. Pán veškery zvěře promluvil: „Kdo z vás ví o ta-
kové vodě, z které by mohl člověk o 10 roků omlad-
nouti a sesíliti?“ — Všedy ticho, zvířata kroutila hlavou,
že o té vodě nevědí. — Mysliveček dal zvěři znamení,
aby se rozešla, obrátil se k jezdcovi a pravil: „Včil ses
přesvědčil sám, že ani zvířata má o té vodě ničeho ne-
vědí; ale dám ti radu tu: jdi k našemu třetímu bratrovi,
kterýž ostává na hodinu cesty ode mne za horou v údo-
líčku; onť jest panovníkem nad veškerým ptactvem; toho
se optej, zdali by on aneb některý z ptákův jeho nevě-
děl o té vodě; dopídíšli se vody té, dones mi jí též.“

Jezdec se uctivě poděkoval za dobrou radu a bral
se v tu stranu, kamž mu byl mysliveček ukázal. Za ma-
lou hodinu přejel horu a blížil se k pěknému údolíčku.

223

které vysokými a košatými stromy ověnčeno bylo. V koutě
stranou byly tři stromy srostlé a konary jejich na příč
roztaženy; na stromích hezky veliká bondka a po ní
klece rozličné velikosti a barvy; v kleci pak poskako-
vali ptáci, z nichžto každý tak pískal a zpíval, jak mu
hrdélko stačilo a zobák narostl. Zpěvem tímto jezdec
brzy upozorněn byl na obydlí třetího bratra ptáčníka,
kterého volati se jal, řka: „Vzácný a mocný pane ptáč-
níku, vyjdi a slyš uctivou žádost cestovníka, kterýž tvé
rady potřebuje!“ Tak volal po druhé i po třetí. Tu vy-
šel z úzkých dvířek vyzáblý ale velice obratný mužík
v lehkém oděvu, měl modrou čepici s pérem kohoutím
a široký pás přes rameno a v něm veliké množství ko-
štěných píšťalek. Ten se ptal, co by příchozí u něho po-
hledával. F'erdoš pravil: „Já jsem královský syn a jedu
do světa, abych pro otce milého donesl vody divotvorné,
kterou by omladl; pověz mi, kde bych vody té se dopí-
dil.“ — Ptáčník odpovědél: „Já jsem pánem všeho per-
nactva*), ale o takové vodě jsem ani neslyšel; ale
počkej, svolám veškeré ptactvo. které jest pod mocí mou,
a optám se, víli který z ptáků mých o ní; mám mnoho
druhů ptačích, jenž co rok stěhují se do cizích krajů a
zas přilétají: snad ti některý z nich poví, o čem já ne-
vím.“ — Vzal několik píšťalek a zapískal tak, jako by
všecky ptáky své napodobiti chtěl. V tom okamžení na-
stal po celém lese takový šustot, jako by se vítr zdví-
hal, a čím hustěji se slétali ptáci, tím větší hluk a pi-
skot. Ptáci sedali na velikých stromích dokola. Za malou
chvíli bylo roztomilé podívání na ty stromy, na kterých
ptactvo jako různobarevný květ poskakovalo, přestupovalo

*) Pernactvo, t. j. ptactvo.

224

a se divně a jináč kroutilo a tvářilo; to bylo štěbotu a
piskotu, že člověk ani svého vlastního slova neslyšel.
Ptáčník rozkázal hlasem pronikavým, aby bylo ticho, a
hned bylo ticho. Potom mluvil takto: „Kdo z vás ví o
takové vodě, z kteréž by člověk o deset let omladnul?“
— Mnozí ptáci krontili hlavičkami, a sova s výrem vy-
valovali oči, jako by se tomu divili, ale žádný nevěděl
o té vodě. — Ptáčník se díval po ptácích a ptal se jich,
jsonuli všickni pohromadě. Sokol se podíval a odpověděl,
že tu orla není. Ptáčník řekl Ferdošovi: „Orla tu není,
a právě teu by snad mohl nám zprávu dáti; neboť on
jednou do roka kamsi odlétá a pokaždé čerstvější
příchodí.“ Po těch slovích vzal největší píšťalku a
zapísknul, co síly měl. Tu se spouštěi orel s nesmírné
výšky a sedl si na konar tlustý, který se pod ním býbal,
jak silno orel oddychoval. Ptáčník se ho ptal: „Kde jsi
byl tak dlouho?“ — Orel odpověděl: „Koupal jsem se
v dalekém kraji v takové vodě, z které každý živý tvor
o deset roků mladším se stává, když se jí napije anebo
se v ní vykoupá.“ Ptáčník z toho potěšený řekl: „Když
víš o té vodě, musíš tam s tímto pánem jítí.“ Potom pro-
sil Ferdoše, aby mu sklenku té vody přinesl, dal mu tři
lístky zeliny a pravil: „Když s tebou orel poletí nad
mořem a bude slábnouti, dej mu jeden lístek jísti; a tu
máš též tři kuličky; kdyby vás na moři zastihla noc,
pusť jednu kuličku dolů, a hned se z ní stane ostrov, na
kterém budete oba dva moci odpočinouti a se vyspati,
a potom budete zase dále letět.“

Ferdoš si sedl na orla, a letěli pryč. Jak přišli
nad moře, začala orlovi křídla slábnouti. Ferdoš mu
dal lístek zelinky, a hned se zase zotavil; ale bylo
přece daleko, a nemohli za dne moře přeletět. Ferdoš

225

spustil tu jednu kuličku, a hned povstal ostrov v moři,
orel se spustil dolů, a na tom ostrově noclehovali. Když
se vyspali, letěli dále.

Přiletěli šťastně k zámku velikému v pustině, kam
žádný přijíti nemohl. Orel se spustil u vody, v které se
Ferdoš umyl, a napil se jí; a jak se jí napil, ostal pře-
měněný, měl jinou povahu, jasnější rozum, a byl o mnoho
krásnější. Dobře se mu to povedlo. Šel se podívat do
zámku, kdežto byl v jizbě stůl přichystaný a jídla i ná-
poje na něm. Ostal tam den a noc a prohlížel všecky
jizby. Kamkoliv přišel, všůdy nalezl lidi, co spali, neboť
byli i se zámkem zaklnuti Posledně přišel do jizby nej-
vzácnější, kdežto viděl překrásnou princku, která také
spala Dal si všemožnou práci, aby ji probudil, až pak
se konečné přesvědčil, že jest též začarována. Celou noc
přemýšlel, jak by ji a celý zámek z moci čarodějné vy-
svobodil; ale nemohl žádné pomoci vymysliti. Teprv
k ránu usnul, a snilo se mu, že ta krásná princka
k nému přistoupila, rnce sepjala a s pláčem ho prosila,
aby jí donesl a do úst nalil té divotvorné vody. Ferdoš
procitnul ze sna, a hlídal po jizbě, kde by se schovala
princka, kterou živě na očích měl. Ostal chvíli stát, ude-
řil se pesti do čela a zvolal: „Ó já hlázen, to jsem mohl
hned včera udělat!“ Potom běžel ke studánce, nabral té
vody, a vrátil se do té jizby, v které princka spala.
Přistoupil k ní, otevřel jí bázlivě krásná ústa a vlil jí,
jak na lenošce spala, té vody do nich. V tom okamžení
procitla princka ze sna, vstala a děkovala vysvoboditeli
svému řkouc: „Již deset let jsme byli zaklnuti čaroděj-
níkem, jehož manželkou jsem nechtěla se státi; tys vy-
svobodil mne i všechen zámek!“ — V tom bylo po celém
zámku slyšet radostný hluk, který se blížil k té jizbě,

Kulda. I.

15

226

v které princka byla. Všickni přišli a klanili se jí, ona pak pravila: „Děkujme Bohu za to, že nám poslal tohoto vysvoboditele, bez jehož pomoci bychom snad byli až do soudného dne spali.“ Všickni Ferdošovi děkovali, a nejstarší z nich přistoupiv k princce, mluvil s ní tajně. Potom se ptal nahlas Ferdoše, jestli by chtěl princku za svou manželku míti. Ferdoš s radostí svolil, a hned se děly přípravy k svadbě. Po svadbě ostal Ferdoš ještě měsíc u své manželky, ale potom jí řekl, že musí svému tatíčkovi té divotvorné vody donést, a potom že přijde zase k ní. Princka sice plakala, že chce odejíti takový svět, ale svolila k tomu a smutně se rozloučila s ním.

Ferdoš zavolal svého orla, nabral do lahviček té divotvorné vody a přišel zase tak přes moře jak prv. Na cestě donesl ptáčníkovi, myslivečkovi a rybářovi té vody a pak se ubíral dále k domovu svého otce. Lahvičku s vodou divotvornou měl dobře uchráněnu a v jiné láhvici měl zásobu čerstvé vody, kterou se počerstvoval.

V lese ho přepadl veliký hlad. Sedl si. vyndal z mošny pečenku a chléb a chutně jedl. Tu se k němu přikradla liška a mluvila: „Prosím vás, pantáto, dejte mi kúsek toho masa, byla bych vám dobrá k pomoci.“ Ferdoš měl dobré srdce, dal jí kus pečenky, liška jedla a když snědla, dostala zas, pokud Ferdoš sám co měl. Když oba pojedli, Ferdoš se chystal na cestu a dal jí trochu té divotvorné vody; v okamžení ostala starým člověkem, kterýž k němu pravil: „Když půjdete domů, nestavujte se v hospodě a od kata masa nekupujte; já vám budu nápomocen, kdyby bylo potřebí.“

Ferdoš šel svou cestou dále, a jak přisel k hospodě, slyšel tam křik. Nedbal na výstrahu starcovu a šel tam. Když tam vešel, uviděl své dva bratry skoro nahé za

227

pecí seděť; tito nešli divotvornou vodu hledat, ale zůstali v hospodě, jedli a pili, až všecko promarnili a ještě dluhů nadělali; hospodský jich nechtěl propustit, až zaplatí dluhy své, a nezaplatíli, že je dá katem odpravit.

Dobrý Ferdoš pomyslil si: „Pro Pána Boha, krev není voda, a oni jsou přece moji bratří; musím se optati, kolik jsou dlužni!“ — Hospodský mu pověděl, on vytáhl míšek s penězi a všecko za ně zaplatil. Bratří mu děkovali a šli s ním. On pak se jim přiznal, že nese tu divotvornou vodu. Bratří se uradili, že ho usmrtí, podřízli mu krk a odebrali mu všecky věci. Domnívali se, že i tu divotvornou vodu mají; tu on však měl dobře uchráněnu. Oni mu sebrali vodu na občerstvení, kterou v láhvici na snadě měl, a donesli jí otcovi, že to je ta voda, a lhali, co všecko musili podstoupiť, než tu vodu vypátrali, až prý všecko na sobě roztrhali. Otec všecko uvěřil, a špatní synové, jsouce ubezpečeni, že bratr usmrcený lež nevyzradí, řekli: „Ferdoš, ten poběhlík, se toulá světem: viděli jsme ho v hospodě, tam jí a pije, jest všecek dotrhaný a dělá nám všem hanbu; kdyby ho již jednou chtěl zlý duch vzíti!“

Oni však velice zmýlili se. Staříček, kterýž po vodě divotvorné zůstal z lišky, chodil po lese, nasbíral zelin a vyhojil Ferdoše tak, že ani znamení nebylo, že byl zabit. Když byl zase živ, řekl mu staříček: „Povídal jsem vám, nechoďte do hospody a od kata masa nekupujte; proč pak jste vyplatil zlé bratry, kteří katovi patřili? Jděte a otcovi doneste té vody, a bude s vámi přece ještě jednou dobře.“

Ferdoš šel a otcovi vodu divotvornou donesl. Ale bratří na něj otcovi nalhali, tak že ho ani na milost přijmouti nechtěl. Divotvornou vodu přijal, ale Ferdoše

15*

228

poslal k svému zahradníkovi, kterému přikázal, aby ho
hned utopil. Zahradník pozoroval, že Ferdoš není v ni-
čem vinen, a proto nevěděl, co má dělat. Pomyslil si,
král se dívá z okna a chce vidět, až Ferdoše do ryb-
níka vhodím; udělal rychle chlapa ze slámy, oblekl mu
šaty a vhodil ho tam. Otec myslil, že již jest po Fer-
došovi. Zahradník ho zatím dobře u sebe skryl a dal
mu jíst a píł. Takto skrýval se po tolký čas, že natla-
čil 15 věder vína z keře vinného, který si hned na za-
čátku vsadil a bedlivě opatroval.

Najedenkráte ohlásil se u krále princ z dalekých
zemí a pravil, že přichází z onoho zámku, který jeho
syn vysvobodil a jeho matku za manželku si vzal; potom
že odešel, aby donesl otcovi vodu divotvornou, ale že
už nevrátil se více. On že se po odchodu jeho narodil
a nyní že chodí světem, aby otce svého vyhledal.

Král zavolal staršího syna a představil mu ho. Cizí
princ však pravil: „Poznám, jsili ty otec můj; hle, zde
mám klubko nití; tu nit přehodím přes vodu, a ty po
ní půjdeš ke mně; jsili spravedlivý otec můj, přejdeš
šťastně; nejsili otec můj, spadneš do vody a zahyneš.“
První syn opovázil se a šel po té niti; když přišel do
prostředka, spadl a bylo po něm.

Král zavolal druhého syna, a cizí princ zase pra-
vil: „Jsili spravedlivý otec můj, přejdeš šťastně; nejsili
spravedlivý otec můj, nevstupuj na nit, sice zahyneš jako
bratr tvůj.“ I tento se opovážil, šel, spadl do vody, a
bylo po něm.

Cizí princ pravil: „Králi, žádný z těchto tvých opo-
vážlivých synů není otcem mým; máš ještě jednoho syna,
který jest otec můj; nevystavíšli mi ho, dám všecko zde
vojskem svým zničit.“ — Král prosil o milost a řekl, že

229

třetí jeho syn jest již mrtev. Princ pak žádal aspoň jeho
kosti vidět a mít. Král pospíchal k zahradníkovi a roz-
kázal mu, aby, možnoli, kosti z nejmladšího syna nalezl
a přinesl. Zahradník pravil: „Nejmilostivější králi, ne-
jenom kosti jeho, ale živého nejmladšího syna a prince
dovéstí mohu.“ Král: „Člověče, jeli nejmladší syn můj
na živobytí zachován, budeš mítí u mne do smrti dobře,
jdi a přiveď mi ho v tom okamžení.“

Zahradník odskočil a za malou chvíli přivedl mu
ho. Král s radostí s ním pospíchal k cizímu princovi,
kterýž i jemu pravil: „Jsili můj spravedlivý otec, krá-
čej sméle po této niti, ani vlas s hlavy ti nespadne!“
Ferdoš šel a přešel šťastně na druhou strannu k sync. 1,
s kterým se objímali a vítali. Cizí princ radostně zvolal:
„Tys můj otec, a já jsem tvůj syn; přišel jsem té hledat
a po tobě se ptat; matka má toužebně očekává tebe.“

Ferdoš se smířil s otcem svým, který se teprv nyní
přesvědčil, že starsí synové jej obelhávali a že nejmladší
jest hodný; ale s bolestí poznal také, že starší dva za
trest utopili se ve vodě, když mu Ferdoš vypověděl, co
a jak se bylo stalo. Otec ihned postoupil synovi krá-
lovství své, kteréž Ferdoš dal řídiť a spravovať zástup-
cem svým, sám pak rozloučiv se s otcem, odebral se
s milým synem do svého království a ke své drahé mal-
želce, kdežto oba dva častokráte tu divotvornou vodu
pijávali a dlouho i šťastně spolu živi byli.

## 44. O kupeckém mládenci.

Byli rodiči, a ti měli jediného syna; syn ten byl
vychován ve víře helvitské, jako i rodiči. Syn byl ve
školách. Přišel k rodičům planetník, a dali si čísti synovu

230

planetu. Planetník povídal jim, že jejich syn v 20. roce bude oběšen. Když přišel syn domů na vakace*). rodiči mu řekli, že zvěděli z planety, že bude oběšen v dvacátém roku. Rodiči byli smutni a nevěděli jiné rady, než aby syn přestoupil na víru katolickou; že ho nechtí sice zhačovat, že mu nechtí brániť, ale že mu to radí, kdyby se chtěl smrti uhájiť. Syn tak učinil, neboť sám byl bez toho již na to myslil, a potom šel se učit kupectví.

Když se vyučil, šel do světa horami, a tam seděl na pni pacholek, který k němu mluvil: „Bratře, dalekoli jdeš?“ — Kupecký mládenec odpověděl: „Jdu si hledat službu!“ — Pacholek povídá: „Já též!“ — Kupecký právil: „Půjdem tedy spolem!“ — Pacholek odpověděl: „Nu, když spolem, tož spolem; ale co vysloužíme, všecko budeme mít napolo.“ — Kupecký mládenec na to svolil, a šli spolem.

Když pak šli, přišli do jednoho města a hledali si službu; ale nikde nenašli oba dva službu u jednoho pána, a oni chtěli býti pohromadě. Tož šli od města k městu a přešli patero měst, až potom přece dostali oba dva u jednoho pána službu. Kupecký mládenec měl větší službu a pacholek měl menší. I mluvil pacholek ke kupeckému: „Bratře, řekli jsme si, co který vyslouží, budeme míti všecko napolo. Mládenec kupecký zase svolil, a výdělek svůj a výdělek pacholkův věrně mezi sebou dělili.

Tož pěkně již spolu byli delší čas. Kupecký byl právě ve svém dvacátém roce. Tu jedenkráte v neděli přišli z kostela domů, a na toho kupeckého přišlo spaní;

*) Vakace t. j. prázdniny studentské.

231

šel do zahrady, lehl si a usnul. Kupec se naň díval, jak si tam lehl a zůstal u okna stát. Tu k němu, jak tam spal, přišel starý človíček a přinesl zlatý řetízek *), zlaté kladívko a zlatý hřebík; dal spícímu mládenci řetízek na krk a hřebík kladívkem do stromu vhlobil **), a zavěsil. Mládenec spal, a kupec se na to díval oknem, tak až ho mráz obchodil, co z toho bude. Jak mu to ten starý člověk udělal, pěkně se od něho ztratil. Jak se ztratil, myslil si kupec: „Můj Bože, co pak to bylo?“ Nechal ho tam asi čtvrt hodiny a potom ho šel budit k obědu. Jak ho obudil, mládenec povídal: Oh prosím vás, pane, mohl jste mne nechať ještě aspoň čtvrt hodiny; co jsem na světě, nebylo mi ještě tak dobře jako včil v tu chvíli!“ — Pán mu povidal, jak k němu ten staříček přišel, co mu dělal, a jak visel; potom šli hledat ke stromu, a pěkně to tam všecko leželo. Kupec se ptal mlářence svého, co to vyznamenává. Mládenec pak mu vypravoval, že byl v učení helvitském, a rodiči že mu dali planetu číst, z které poznali, že má býti v 20. roce oběšen, a radili prý mu, aby přestoupil na víru katolickou, chceli se smrti uhájiť; on že tak učinil a že jest tomu rád. Jak mu tak pověděl, pán z toho viděl, že jest ten mládenec bohabojný a Bohu milý, a že to byl anjel Boží sám, co ho tam zavěsil; a povídal mu, že by mu dal svou hezkou, jedinou dceru za manželku, chceli. Mládenec ale pravil, že nemá hrubě ničeho, aby mu pán svou dceru dal. Ale pán řekl, že necht si nemá, že vidí, že jest správný a bohabojný, on pak že má všeho dost a že bude s dcerou všecko jeho.

*) V okolí Rožnovském: zlatou řečázku.

**) Vhlobití t. j. vtlouci.

232

Tož mládenec sebral též na to chutě a milou tu dceru si vzal za manželku. Jak si ji vzal, povídal tatíčkovi, že by přec rád k svým rodičům se dostal, aby i oni věděli, jak a co je s ním, a že se i té smrti obhájil, kterou měl míti danou. Otec pravil, že může kdykolvěk odjeť ke svým rodičům. On tedy vzal pěkně ženu, dal kočar upraviť, a jeli. Když přijeli do té hory, v které se sešli on a pacholek na tom pni, pacholek povídal: „Tož milý bratře, tu jsme se sešli; tys mne našel zde na tom pni; včit již již vysloužil, a já jsem také vysloužil: budeme se o tu službu dělit.“ Mladý pán povídal: „Co máme, to máme, o to se rozdělíme, vezmeme si všecko napoło!“ — Pacholek pravil: „Můžeme si vzíti všecko napolo, ale včil tys vysloužil ženu, a jak se o tu budeme dělit?“ — Mladý pán pravil: „Kočár i koně, to všecko jest tvoje!“ — Ale pacholek povídal: „Milý bratře, tu je ve všem možno dobře se rozdělit, z toho ze všeho bych mohl míti polovici, jak jsme se šekli; ale včil jen jak o tu ženu se budeme dělit?“ — Kupčík se velice zarmoulil a řekl: „Bratře, všli co, já jsem jí života nedal, já jí ho ani bráti nemohu; neníli jinak, staň se vůle Boží, a vem ty si ženu sám!“ — Pacholek vážně odpověděl: „Vidím, že jsi Bohu milý!“ a v tom se mu ztratil. Ten pacholek byl sám anjel.

Mladý pán včil sám jel se svon ženou ke svým rodičům. Jak přijel, rodiči ho nepoznali a neveděli nic, že jest to jejich syn. On se jim také nedal poznať dva dny, žádal jich jen o byt na ty dva dny. Třetího dne, jak se jim dal poznať, rodiči měli z toho velikou radost, že k takovému štěstí přišel. Syn kázal rodičům všecko prodať a sebral jich oba k sobě, kde nábožně a šťastně ještě několik roků hyli všickni pospolu živi.

233

45. O jednom, co všemu pernactvu rozuměl.

Byl jeden zahradník, a ten měl devatero dětí, a
samé chlapce. Nejstarší z nich již měl 17 roků, a bylo
mu Jan. Otec mu řekl: „Milý Jane, ty jsi již v za-
hradě pracovať naučený, již sobě můžeš jít ve světě
štěstí hledat.“

Milý Jan chodil, ale nikde nedostal práci v zahradě.
Dal se on potom sloužit u jednoho sedláka za pa-
cholka, a sloužil tam pořád tři roky. Na čtvrtý rok
na podzim poslal ho ten sedlák dělat letinu *). On se
sebral a šel do toho háje. I viděl on tam tlustou lípu
bez vrchu, a ta byla celá omladím obrostená. Vy-
lezl na tu lípa až na samý vrch. Když vylezl na tu lípu
bez vrchu, stoupnul sobě na prostředek na ni. Ta lípa
ale byla práchnivá prostředkem. On tou prách-lirou
zalomil a spadl dolů do lípy. Tam spadl ale na samé
hady, a ten had se žádný nehýbal. Již tam byl tři dny
a tři noci, a žádný o něm nevěděl.

Na to ale vrchem lezl veliký had a jak lezl, uviděl
tam toho pacholka a díval se na něho, co tam dělá. Pa-
cholek zase méi strach, že ho ten had pohltne. Ale had
se potom obrátil hlavou ven a spustil ocas dolů. Když
se ale pacholek ocasu nechytil, had se zase zpátky na
něho díval a spustil mu po druhé ocas tak nízko, že
se ho mohl rukama chytnout. I chytnul se ho pacholek,
a had ho z té lípy vytáhl. Potom řekl had k pachol-
kovi: „Víš ty co, já jsem tebe teď z té lípy vysvobodil,

*) Letina = zelené haluzí.

234

ty pak mne zas včil musíš od mé smrti vysvobodiť,
neboť mám od svých spoludruhů přijíť k za-
štípání; přenesešli mne do toho druhého lesa k jedné
studnici a hodíšli mne do té studnice, budu od smrti
osvobozen, a potom, co budeš žádať, já se ti za to od-
měním."

Milý pacholek sebral hada na ramena a nesl ho
k té studnici; ale velice pod ním slábnul, proto že byl
těžký; již sobě ani netroufal ho tam donést; ale had
trochu zlehknul a řekl mu: „Jenom trp, již to brzy
bude, doneseš mne!“

Když přišli k té studnici, jak ho měl se svých ramen
do ní shodiť, had mu řekl: „Jestli chceš, dám ti také
dorozumění, že všemu pernactvu rozuměti budeš, ale žá-
dnému to vyjeviť nesmíš, nebo kdybys to vyjevil, jenom
dotud živ budeš.“ Potom vhodil pacholek hada do
té studnice.

Když ale šel zpátky od té studnice jednou silnicí,
přišel pod hrubý strom; na tom stromě seděla straka
a pořád křičela: „Kdo prvý pod ten strom pojede, toho
hrom zabije.“ — Milý Jan poslouchal toho hlasu a utíkal
pryč z pod toho stromu dolů tou silnicí.

Jel tam hrabě na kočáře; když Jan toho hraběte
potkal, řekl mu: „Milostivý pane, nejezděte pod ten ve-
liký strom, sice by vás zabil hrom!“ — Hrabě mu ale
řekl: „Jdi ty blázne, co jsi snad rozum ztratil, že mne
chceš vystrašit?“ — Jan mu řekl: „Milostivý pane, jen
zůstaňte se mnou a pošlete tam kočího s koňmi, budete
vidět, co se stane!“ I poslał hrabě samého kočího s koňmi.

Kočí jak přijížděl k tomu stromu, tu se oblišklo,
a hrom udeřil na kočího, že hned i s koňmi zůstal
mrtvý.

235

Hrabě jak to viděl, že je to pravda, sebral milého Jana s sebou ke dvoru a vyptával se ho, co je za řemeslník. On mu řekl, že je učený zahradník. HRabě mu povídal: „Vidíš, já mám starého zahradníka doma, dám mu pensi, a ty odebereš svou službu od něho.“

Když byl Jan zahradníkem u hraběte, hrabě ho měl
ve velké vážnosti, že za krátký čas zahradu do takového
pořádku přivedl, že se hraběti všecko líbilo.

Na ten čas odjel hrabě k svému bratrovi na 14 dní
do hostiny jenom jeho dcera Františka zůstala doma.
Jak ale otec hrabě odjel, milá Františka pořád s Janem
po zahradě se procházela a říkala mu, že jestli by se
mu líbila, aby jenom řekl, že ona sobě jinšího žádného
nepřeje jen jeho, kdyby jej mohla za svého manžela do-
stati. — On jí pravil: „Nedělejte ze mne smíchu, já jsem
také tak Boží stvoření jako vy!“ — Ale ona mu na to
řekla: „Víš co, když mi nevěříš, tak sobě uděláme spo-
lem slib, neboť já jiného žádného míti nechci než tebe
samého.“ — Udělali oni spolem ten slib. Jak ale ten slib
udělali, ona mu řekla: „Já si tebe prv vzíti nemohu, až
můj otec zemře, nebo můj otec k tomu, zaky je živ*),
nesvolí.“ — Jan ale na to řekl: „Vždyť je otec váš již
starý, on již tak dlouho živ nebude, myslím, že my ho
přečkáme honem.“

Na to ale v krátkém čase přijel hrabě domů. O tom
slibu žádný nic nevěděl; ale od toho času milá Františka
každý den musila za milým Janem do zahrady dojíti.

Za néjaký čas hrabě to zpozoroval, že jeho dcera
Františka by zahradníka chtěla; rozlítil se nad tím tak,
až padnul do nemoci a za krátký čas zemřel.

*) Zaky je živ t. j. zakud, pokud živ bude.

236

Jak ale hrabě zemřel, Františka dlouho smutku ne-
nesla; již pořád Jana nabízela, aby si ji sebral. Najeden-
krát měli spolu svadbu. Po svadbé za kratký čas pro-
cházeli se po své zabradě. Přišli pod jeden strom do
chládku a tam se posadili. Ona mu řekla, aby jí dal
hlavu na klin, že se mu bude v ní přebírať. Když se
mu v ní přebírala, letěli dva vrabci jeden s jedné, druhý
s druhé strany proti sobě. Ten jeden tomu druhému
řekl: „Bratře, odkud letíš?“ — Druhý mu odpověděl:
„Byl jsem sedlákům v stodole na ovse, tam ho právě
mlátili; jeden po mně udeřil cepem, kdybych nebyl ule-
těl, byl by mne zabil.“ — Ten prvý mu řekl: „Máš
štěstí, máš štěstí, máš štěstí!“

Jan se tomu usmál. Manželka ale, když viděla, že
se usmíchnul, ptala se ho, čemu se směje. On jí
zkrátka odpověděl, že ničemu! — Ale ona naň vzala
zlost, že se přece čemusi musil vysmívat, snad že jí?

Od toho času již ve velké mrzutosti s ním byla a
pořád ho vyháněla z hrabćího dvoru, když jí nechce po-
vědět, proč se smál. On jí na to povídal: „Milá Fran-
tiško, kdybych ti pověděl. čemu jsem se smál, byl bych
jenom doty živ").“ Ona mu na to řekla: „Jenom se
rozmysli!“

I chodil po dvoře smutný, a kurám**) sám pořád
pšenici nosil. Ty kury již ale o tom věděly, že s jejich
dobrým pánem je zle, a pořád sobě naříkaly: „Oh Bože,
když my pozbudem tak dobrého pána, již na nás žádný
tak dobrý nebude.“ — Na to přiběhl kohout mezi ně a
povídal jim: „Co se toli staráte, což se našemu pánovi

*) Byl bych jenom doty, t. j. dotud, živ.

**) Kury = slepice.

237

může stát? Kdyby pán jenom byl chytry a vzal na paní karabáč a do ní karabáčem dral, až se toho odřekne, že víckráť nechce věděť, čemu se smál; jistě by potom dlouhé časy mohl se svou paní spokojeně žíť!“

Milý Jan nposlechl kohoutovy rad, vzal karabáč pod plášť, běžel k Františce na vrch do jejího pokoje a řekl jí, chceli věděť, čemu on se byl smál. Ona mu odpověděla: „Ovšem že chci!“ — On vzal karabáč a hladil ji tak dlouho, až se mu nadobře odřekla, že víckráť nechce věděť, proč se smál, a že dokud živi budou, nebude se na něj hněvat. A od toho času žili spolu spokojeně až do smrti.

## 46. Voják Vilém.

Byl jeden velmi bohatý kupec, a ten měl jen jediného syna jménem Viléma. Jak měl Vilém pět roků, dal ho otec učiť do škol. V šestnáctém roce ale psal o něj, aby přišel domů. Jak domů přišel, řekl mu otec: „Již více učení nepotřebuješ, a já mám pro tebe moc práce doma.“ — Vilém ale pravil: „Tatíčku, já se radš k vojenskému stavu dám, mně se to naše kupectví dokonce nelíbí.“ — Otec když viděl, že Vilém nemá chuti kupcem býti, propustil ho k vojenskému stavu, a on hned šel a dal se odvést.

Chytrý a obratný byl, tak že za krátký čas stal se desátníkem a šikovatelem. Potom hned psal otcovi o peníze, že jest šikovatelem a musí své spolu-druhy uctít. Otec z toho měl radost a poslał mu peněz, co požádal. Na to Vilém hned od toho času za-cal být lehkomyslným a často na otce o peníze písával.

238

Otec mu vždycky peníze posílal. Najednou ale psal, že toli a toli peněz potřebuje, že se má dostač za plukovníka. Otec již mu byl velice moc peněz vydal, a syn zas o toli psal; tož řekl otec svojí manželce: „Nechceli pak nás Vilém obelhávat?“ — Ale maměnka Vilémova měla měkčí srdce a prosila manžela svého, aby mu ty peníze poslal. Ale otec měl z toho lepší rozum, sedl na kočár a jel do toho města, kde ten pluk ležel; chtěl se přesvědčit, jeli pravda, co mu jeho syn Vilém píše.

Když tam přijel, ptal se jeho příjménem na plukovníka, kde by ostával? Ale žádný o plukovníku toho jména nic věděti nechtěl; potom šel sám k pravému plukovníkovi toho pluku a prosil ho, zdali on neví o jeho synu Vilému. Plukovník mu řekl: „Váš syn slouží u jedné setniny mého pluku, byl již šikovatelem, ale včil je zase sprostým *). Hned poslal posilku **) s ním k jeho setnině. Když tam otec přišel, syn byl právě na stráži. Šikovatel chtěl ho dát vystřídat ***), ale zarmoucený otec pravil: „Již jest večer, včil ho nemusíte vystřídat, budu míti dost času, až zejtra ráno jej vidět; zatím budu na něj ve vojárně †) čekat. — Ale Vilémův dobrý přítel šel mu zvěstovat, že ho otec čeká ve vojárně. Vilém se toho ulekl a odpověděl: „Ach můj dobrý otec mne nikdy více neuvidí; jenom bratře, nic mu o tom neříkej!“

Jak přítel jeho odešel, Vilém právě nastoupil stráž ††). Když na stráži stál, přemýšlel, co má dělat,

*) Sprostý, zkrátka také muž.

**) Posilka = Ordonanz.

***) Vystřídati t. j. ablösen.

†) Vojárna t. j. kasárna.

††) Stráž nastoupiti, den Posten einnehmen, beziehen.

239

že to proň bude veliká hanba, jak ho otec tak uvidí.
Již by si byl brzy zoufal, a zvolal: „Kdyby mne radší
čert hned vzal!“ — A čert se v tom okamžení u něho
zjevil a povídal mu: „Ty snad chceš jít se mnou?“ —
Vilém odpověděl: „Ovšem že chci, jen mi musíš všecko
schystat, co budu potřebovat.“ — Čert pravil: „Co chceš
míti, pověz, všecko ti přinesu!“ — Vilém kázal: „Tož
mi přines důstojnické šaty a helmu*) dukátů.“
— Čert v okamžení mu to donesl. Vilém to vzal a po-
vídal: „Víš ty co, včil ty musíš za mne na stráži stát,
já půjdu napřed svým přátelům dluhy zaplatit, a jak potom
přijdu, půjdem spolů.“ Čert na to svolil, ale jak na sebe
bral vojenské šaty, nemohl to řemení nijak na
sebe křížem dáť a řekl Vilémovi: „Já to seberu
všecko na jedno rameno!“ — Vilém mu pověděl. „Seber
si to, jak chceš, já za tebe trpěť nebudu.“ — Čert to se-
bral na jedno rameno, a pušku k plecím**). Vilém
oblekl se do šatů důstojnických a utekl pryč.

Po dvou hodinách šli stráž vystřídat. Třídník ***)
viděl, že voják nemá své věci v pořádku na sobě. Šel
zpátky a hlásil to desátníkovi. Desátník poručil, aby ho
nechali stát až do rána. Tak se stalo.

Ráno ale, jak ho šli vystřídat, voják se ozval, že
to nikde nestojí psáno, aby muž šest hodin po sobě na
stráži stál. Desátník mu odpověděl: „Proč nemáš řemení
křížem?“ — Voják se vymlouval, že on nemůže mít ře-
mení křížem, proto že je čert; ale aby mu radš vydal
toho, za kterého stál, že se jmenuje Vilém. Desátník za

*) Helma čili přílba přílbice.

**) Pušku k plecím, čili zkrátka plecovat = Schultert!

***) Třídník, střídník = der Gefreite.

240

tu daremnou řeč chtěl ho poslať do vězení. On ale
jak viděl, že jistotně do vězení s ním chtí jít, pravil,
aby mu sezouli jeden bot, když nevěří, že je čert.
Jak mu ale začali bot zouvať, poznali, že je skutečně
čert a že má koňské kopyto. On jim povídal: „Prv jste
mi nevěřili, včil již víte; ale já také s vámi vojáky již
nechci vícekrát ničeho mít. Již mne jednou jeden voják
poslal do vojárny a dal mi právo, že si mohu každého
vojáka vzít, kterého uvidím klečet; sedm roků jsem tam
čekal a žádného jsem klečet neviděl. Tomu zase, za kte-
rého jsem na stráži stál, dal jsem v noci důstojnické
šaty a helmu dukátů, a také mi utekl. Nechci s vámi
již vickrát ničeho mít!“ — To řekl a ztratil se.

Vilém ale utíkal pořád horami, až se dostal přes
hranice k jinšímu královi. Tam se hned ohlásil, jestli
by ho k vojenskému stavu přijali. Ti, když viděli, že je
důstojníkem, hned ho přijali. Vilém ale včil, jak se tam
k vojsku dostal, docela svou povahu převrátil
a své zvyky. Učený a chytrý byl dost, a v krátkém
čase dostal se za setníka. Štastně se mu vedlo,
i sám král ho měl velice rád, a tak do šestého roku
své vojenské služby postoupil až za podplukovníka*).
Jak ale tím podplukovníkem byl, králova dcera chtěla ho
míti za manžela a jedenkrát s ním i prišla na řeč.
Otec král to hned spatřil předvolal ji k sobě a pravil:
„Co bys ty sobě chtěla cizozemce vzít? Počkej,
šak já vás rozvedu; mám včil právě s jiným králem vy-
kázanou vojnu, Viléma tam prvého pošlu a málo vojska
mu dám!“

Králová dcera to Vilémovi všecko vyložila, co jí otec

*) Podplukovník čili půlplukovník = brigadér.

241

řekl. Ale Vilém jí odpověděl: „Ó vždyť já do vojny rád
jdu a donfám, když mi bude Pán Bůh nápomocen, že
s malým vojskem mobu také zvítézit.“ — Za krátký čas
král jej do té vojny poslal, ale přece sám se svým voj-
skem za ním na posilu šel. Vilém začal se s tím
cizím vojskem potýkať a v krátce je do jeho zemí
potlačoval. Král, když to viděl, že Vilém tak chytře
jedná, nechal zatáhnout své vojsko na předek a Viléma
s jeho vojskem kázal táhnout zpátky a řekl mu: „Včil
již vidím, že mi spravedlivě děláš, a že ve svém vojsku
chytřejšího vojevůdce*) nemám nad tebe; proto
ti svoluji, co bys moji dceru za svou vlastní
chot dostal.“ — Vilém byl z toho velice po-
těšen a chtěl znovu se svým vojskem proti nepříteli
táhnout; ale nepřítel, jak viděl, že Vilém jde ku předu,
hned žádal krále o milost a přislíbil mu tu všecku zemi,
jak daleko v jeho království byli. Na to král sebral
všecko své vojsko zpátky, předvolal hned svou dceru a
řekl jí: „Víckrát ti zabraňovať nebudu; chcešli, můžeš
si Viléma za manžela vzíti.“ Ona na to s radostí svolila.

Než se měla svadba strojiť, Vilém psal svým rodi-
čům domů, aby přijeli na jeho svadbu s princeskou, že
má býti králem. Otec, jak to psaní přečetl, řekl své
manželce: „Ten darebák nás chce ještě znovu obelhávať;
ale již může obelhávať jak chce, věřit mu nebudeme.“
Ani mu nic neodepsali.

Vilém, když dlouho psaní nedostával, prosil krále,
aby ho propustil k otcovi. Král ho hned propustil, a
Vilém se odebral na cestu, vzal s sebou půl setniny voj-
ska, ale sám jel v královském kočáře k rodičům. Když

*) Vojevůdce t. j. generál.

Kulda. I.

16

242

přijeli do jedněch velikých hor, tam se zdržovali zboj-
níci, ti se hned začali s jeho vojskem potýkať a přemoňli
ho. Vilému, co měl jaké majetství, všecko ode-
brali, i ze šatů královských ho svlekli. Vilém jich prosil,
aby mu aspoň nějaký háb *) dali, co by nahotocovi
nešel. Dali mu staré nohavice, roztrhaný plášť a uší-
panou čepici **). Tak Vilém šťastně až do domu
svého otce přišel.

Maměnka ho hned v bráně poznala a řekla mu:
„Ty, trhane, vidíš, jaks ty nás obelhával! Ale já ti
povím, radší jdi do chlévka, aby tě otec neviděl, zaky
*)
já ti jinší šaty spravím.“ Na to otec vyšel ven, přisti-
hnul milého Viléma, vrátil se do světnice, vzal ka-
rabáč a nejprv mu dobře vyřezal a potom ho sám dal
do chlévka zavřít, aby ho žádný neviděl. Otec byl tak
rozhněvaný, že Vilém ani na to nemohl pomysliť, aby se
vymluvil. Dali mu lepší šaty, a otec mu poručil, že včil
musí za pokutu svině pášť.

Vilém se neprotivil, že mu otec kázal; hned na
druhý den zajal stádo a hnal na pastvisko. Na
tom pastvisku chtel ten ušípaný dobytek vojenskému po-
řádku učit, otec naň pozdaleka pozoroval. Jak
přihnal domů, znovu mu karabáčem vyprášil, že snad
tak umí napásat.

Vilém teprv řekl otcovi: „Vy mi nevěříte, že mám
býti králem, a nevíte, co mne za neštěstí potkalo; mne
tam v těch horách zbojníci obrali, vojsko mi pobili, a já
jsem ještě rád, že mi aspoň život darovali.“ — Otec mu

*) Háb čili háby, všeliké špatné, staré šaty, hadry,
cáry (Jungmann).

**) Ušípaná t. j. ušpiněná čepice.

***) Zaky = zakud, pokud, až.

243

odpověděl: „Tebe pořád zbojníci okrádají, hned jak jsi
ode mne z domu odešel. Můžeš ty mi, jak chceš, lhát,
věřit ti přece nebudu.“

Na to ale milý Vilém psal své nevěstě princezně
psaní, jaké neštěstí ho v těch horách potkalo a jak se
zle má u otce, který mu dokonce věřit nechce, že má
býti králem; aby sobě sebrala víc vojska než on měl,
aby vzala pro něho šaty a přijela k otcovi; když ale
k otcovi přijede, aby nechtěla žádného jinšího ke stolu
slonžit jen jej.

Princeska sebrala mnoho vojska a krásné šaty a
jela k otcovi. Když přijela do těch hor, obklíčilo její
vojsko všecky zbojuíky a postříleli jich. Tak přijela
šťastně k jeho otcovi.

Když přijela k otcovi, Vilém právě hnal svině s pole
domů. Ona ho hned poznala; otec ale stál ve své sklad-
nici kupecké a díval se, co ta princezna před jeho domem
stojí. Ona pak hned naň volala, že to je jistě ten kupec,
ke kterému jede, a pověděla mu jméno i přijmění jeho.
Potom ho prosila, že by se ráda u něho se dva se tři
dny zdržela, co by jí ve svém domě obydlí popřál. Kupec
hned všecky své čeledíny poslal, aby jí všecky věci do
světnice odnesli, a kázal velikou hostinu pro ni strojiť;
neboť měl z toho radost, že princezna v jeho domě bý-
vati chce a že stráž vojenská před jeho domem státi bude.

První jídlo na stůl nesla služka. Princezna ale hned
žádala, že nechce mít žádného jiného sluhy
než toho, co ty svině pase. Otec se ale styděl, že je
Vilém velice otrhaný, hned běžel do druhé světnice, se-
bral čisté šaty a chtěl, aby se Vilém oblekl. Ale Vilém
nechtěl jen v těch potrhaných šatech sloužit. Otec mu
přikázal, když to jídlo ponese na stůl, aby se obratně

16*

245

Jeli až do noci. Nejstarší z nich pravil: „Bratří, kam pak pojedeme na noc? Tuto jsou samé hory a lesy!“ — Zase jeden z nich vylezl na strom, aby se po nějakém světle poohledl. Uviděl světlo a volal na své spoludruhy: „Dejte pozor, budeme se držet v tu stranu, kam šavli hodím, neboť v tu stranu spatřuji světlo.“

Hned potom dali se všickni v tu stranu a přijeli k velikému stavení v pustých horách. Na první pohled poznali, že to jest velikánský hrad, kterýž byl otevřen. I vjeli do něho a zavedli koně své do konírny, kde bylo pro 12 koní obroku nachystáno, a sami pak vešli do jizby, kde byl stůl pro 12 osob vystrojen, tak že se jen všickni mohli posadiť a jísť; ale živé duše nebylo nikde k spatření. „Bratří,“ pravil jeden z nich, „mámeli se do těch pokrmů a nápojů dáti?“ — „Což bychom nejedli,“ odpověděl nejstarší, „co z toho bude, budemli za to muset několik zlatých platit?“

Zasedli si a pochutnávali si. Když pak se najedli a napili, přišmatlala se k nim stará čarodějnice a pozdravila jich řkouc: „Šťastný dobrý večer, pánové, vítám vás v tomto našem slavném bradě. Dobřeli vám chutnalo?“ — „Chutně jsme pojedli,“ odpověděl jeden z nich jménem všech ostatních, „jen že jsme měli strach, jak se nám povede.“ — „Nebojte se, nebojte, těší mne, že jste se po daleké jizdě občerstvili,“ doložila čarodějnice a hned pokračovala dále mluviti: „Včil vám bez pochyby bude zapotřebí dobré postele, abyste líbezným spánkem zotaviti se mohli. Ve vedlejší jizbě naleznete 12 postelí a 12 skřínek s věcmi převzácnými. Do postelí pro vás ustlaných můžete si lehnouti, ale do skřínek nezamknutých nesmí se žádný z vás pod přísným trestem ani pódvati.“

246

Všickni šli do vedlejší jizby, a čarodějnice dala jim dobrou noc a odešla protějšími dveřmi ven.

Ráno, když vstali, bylo již všecko dobře pro ně připraveno; umývadlo s vodou, ručník a snídaní pro každého. Po snídaní rozmlouvali o rozmilém hostinství, kterého se v hradě tomto nenadáli. Pak hovořili o rozličných věcech, až přišli na ty skřínky a na věci vzácné, co v nich býti mají. Mnozí jevili velikou zvědavost a všetečnost; několik z nich bylo slyšeti, že se dnes na večer již nezdrží, ale že otevrou skřínky, aby viděli, co v nich jest. Někteří však napomínali jich, aby toho ne dělali, že by toho mohli pykati.

Měli na hradě po celý den příjemný život; dobrý oběd a dobrá svačina i večeře výborně jim chutnala. Po večeři opět šli do ložnice a ulehli do lůžek svých.

Ráno již jim slunko jasně svítilo do oken, ale nikdo z nich se nehýbal. Nejstarší vstal a volal na ostatní, aby vstávali, že již jest čas. K jeho slovu vstali však toliko ještě dva jiní, ostatní se ani nehýbali. I šli ti tři k lůžkům jejich a nalezli všecky mrtvé. Všichni se polekali a šli do konírny podívat se na koně své. Ale i tam nalezli 9 koní mrtvých, a to právě ty, co patřili kyrysarrům mrtvým.

„Co budem dělat?“ řekl jeden z nich; „musíme odtud odjeť; zde, kde naši soudruhové zhynuli, nic by nás více netěšilo.“

Vrátili se opět do jizby, kdežto bylo již jenom pro 3 muže snídaní připraveno. I sedli a snídali. Po snídaní přišla opět čarodějnice a pravila: „Vidíte, přátelé, hříšná všetečnost připravila těch devět o život; nemohli to sněstí, o půl noci vstali, otevřeli skříně a hlídali do nich; sotva že pak lehli, zastihla jich smrt náhlá. Kdyby se

247

byli tak podle rady mé dobře chovali jako vy, mohli
jste všickni dobře vypadnouti a třebas po celý rok na
hradě tomto spokojeně žíti. Nyní pak již vidím na vás,
že vás tu nic nebude těšit, že byste rádi odjeli.

— „Ano,“ řekl jeden z nich, „bojíme se déle zůstati na
místě tomto, kde naši soudruhové náhlou smrtí umřeli.“

— „Báti se ničeho nemusíte,“ pravila čarodějnice, „ale
když se vám to zde již nelíbí, já vás nedržím, jděte si,
kam chcete. Nežli však odejdete, podívejte se teď bez
strachu a bez nebezpečenství každý do skřínky své a věci
v nich se nalézající vezměte s sebou na památku. Mohou
vám býti velmi dobry.“

Kýrysaři báli se na počátku skřínky otevříti, majíce
smutný příklad soudruhů svých na očích. Když pak jich
čarodějnice opětně ujišťovala, že mohou bez bázně skřínky
otevříti a vzácné věci pro ně nachystané vzíti, osmělili
se a otevřeli jich.

První vyndal ze skřínky své klobouk, o kterém
mu čarodějnice pověděla, že má takovou moc, že toho,
kdo si ho posadí na hlavu, žádný nemůže vidět.

Druhý si vytáhl ze skřínky své plášť, o kterém
čarodějnice vyjevila, že ten, kdo si ho obleče, může tak
vysoko do povětří vyletět, jak mu libo.

Třetí vzal si ze skřínky své pytlík, který měl ta-
kovou moc, že když se jím zatřepalo, hned pokaždé 10 du-
kátů v něm býti musí.

Čarodějnice se s nimi rozloučila, oni se jí poděko-
vali za hostinnost i za dary užitečné, osedlali si koně
své a vyjeli z hradu toho s Pánem Bohem.

Jeli dlonho a na cestě si povídali, jaké to bude
dobre živobytí s těmi darovanými věcmi.

248

ubytovali se v hospodě a ptali se, co by tu bylo no-
vého. Hospodský odpověděl: „Nic než to, že máme prin-
cesku, která nesmírně ráda v karty hrá a která si přeje,
aby někoho měla, kdo by s ní hrál. Jen že každého
obehraje a pak ho pruty dá vyhnať ze zámku svého.“
Tu si pomyslil kyrysar, co měl ten pytlík: „Počkej, já
tě dostann!“ A hned se sebral a šel do zámku. Tam se
dal u princesky oznámiť, že by s ní hrál v karty. Druzí
dva zatím v hospodě dobře jedli a pili.

Princeska se zaradovala, že zase jednou někoho má,
s kým by hráti a koho by obehráti mohla; hned jej
k sobě připustila, a dali se do hry. Milý kyrysar pro-
hrával; ale nic si z toho nedělal; nebo když prohral,
zatřepal pytlíkem a měl zase deset dukátů; a tak pořád
prohrával a pytlíkem potřepával, tak že se tomu prin-
ceska až podivila. Myslilať sama u sebe: „Kde pak ty
těch dukátů pořád bereš? Měchu nemáš u sebe státi a
peněz máš pořád dost; jak pak ty to děláš?“ — Dávala
pozor na něj a vypátrala, že potřepává pytlíkem na klíně,
z něhož pak dukáty vybírá. Mělať již veliký méch du-
kátů vyhraných, a přece jej zcela obehráti nemohla. Pře-
mýšlela, jak by ho o ten čarodějný pytlík připravila.

„Včil si trochu odpočineme,“ řekla a vyšla do druhé
jizby, odkud přinesla dvě sklenice vína. Jednu podala
jemu a z druhé sama pila, neboť byli unaveni a museli
se posilniti. Své víno nechala čisté, do jeho vína pak
dala uspávacího prášku. Připila mu na zdraví, a on vy-
pil plnou sklenici od razu. Za chvíli však byl velice
ospalý, tak že se skácel a svalil pod stůl a tvrdě spal;
a to bylo jeho neštěstí; nebo princeska mu pytlík čaro-
dějný odebrala a podobný pytlík dala mu na to místo a
do něho 10 dukátů.

249

Když se prospal, řekla mu princeska: „Včil budem
zase hráti!“ — Hráli, dokud měl dukáty; jak mu jich
ale pochybilo, třepal a zase třepal pytlíkem, ale nadarmo.
Princeska pravila: „Brachu, když nemáš peněz, jdi; ale
tu hanbu, která se jiným stávala, tobě neudělám; tebe
nedám ze zámku vyhnať, proto že jsem mnoho peněz od
tebe vyhrála. Odejdi v pokoji.“

Odešel celý zarmoucený k soudruhům svým. Ti ho již zdaleka vítali a volali: „Nu, bratře, jak se ti vedlo?“ — „Ó bratří, zle — tuze zle; toho pytlíka více nemám, toho jsem pozbyl.“ — Soudruzi: „To je zlá věc; jak pak včil budeme živi? Tady jsme dlužni za jídla a nápoje a nemáme, čím bychom zaplatili.“

Ten, co měl plášť čarodějný, řekl: „Víteli co, bratří,
já se šlakovitě pomstím na té babě šejdířské.“ — „A
jak?“ byla otázka. — On odpověděl: „Tak se pomstím.
Ty mi půjčíš svůj klobouk, aby mne nikdo neviděl, a já
si obleču svůj plášť. Jak mile půjde princeska do ko-
stela, chytnu jí, vyletím s ní do povětří a zanesu ji do
pustých končin tak daleko, že odtud nikdy netrefí do
země své.“ — „Ano, to bude zaslonženým trestem pro
ni,“ — vzkřikli dva ostatní.

Ten třetí bned přijal klobouk a oblekl se do svého
pláště a číhal na princesku. Když šla po ulici, chamł
ji, a zaletěl s ní daleko do pustých hor a tam ji pustil
na zem vedle hrušky. Na té hrušce bylo krásné ovoce.
I prosila princeska kyrysara, aby na strom vylezl a za-
třepal, že by jedla. — „Víšli co,“ řekl voják, „v té věci
ti ještě udělám po vůli.“ Ovšem byl tak chytrý, že klo-
bouk i plášť čarodějný nenechal dole, ale vzal všecko
s sebou na strom zhůru, položil si obojí na konar
(panohu, haluz) a třepal hruškou co síly měl. Ale na-

250

stojte, klobouk i plášť spadly první dolů. Princeska si klobouk v rychlosti posadila na hlavu, pláštém se oděla a byla ta tam v rychlosti, nežli se kyrysar na stromě z leku svého zpamatoval; on nyní zůstal samoten v pu-
stých horách.

Co měl dělat? Stál jako ten strom vedle něho —
jako hromem omráčený a neměl ani pláště ani klobouka
čarodějného více. „Oh, kam se poděju?“ naříkal a cho-
dil po horách. V smutku a zármutku svém sebral něko-
lik hrušek a snědl je. To pak bylo druhé veliké neštěstí
pro něho. Nebo sotva hrušky snědl, vyrostly mu z hlavy
neslýchaně veličanské rohy, tak že se v lese s nimi ni-
kde ani obrátit ani pohnout nemohl; všady zavadil a ni-
kterak nemohl prolézti. S velikou prozřetelností a s mno-
hým namáháním prodral se kus cesty a přišel k veliké
jeskyni, v kteréž bydlil poustevník, a ten se jmenoval
Vítr. Kyrysar pravil: „Příteli, pomozte mi z hory a
doprovoďte mne do vlasti mé!“ — Vítr: „Nejsem tak
silný, abych vás do vlasti donésti mohl, ale jděte k mému
bratrovi, ten jest silnější Vítr, on vás tam snad do-
nese.“ — Kyrysar: „Rád bych k němu šel, ale nemohnu
se pohnouti!“ — Vítr: „Nezůstává daleko odtud, tamble
v tu stranu, jděte jen, jak můžete, k němu, on vám snad
pomůže od těch rohů.“

Kyrysar protlačoval se, jak mohl, a přišel celý upo-
cený k druhé ještě větší jeskyni, v nížto bydlil starší
bratr Vítr. Kyrysar padl před ním na kolena a prosil
ho, aby byl tak laskav a jej do vlasti jeho donesl. Starší
Vítr: „Mohl bych ti pomoci, přítelíčku, ale ne tak lehce,
jak se ti zdá; musím se jít optat k Hospodinn, jak silný
vítr fučeti má. Budeli mět fučeti takový vítr, že bude
stromy s kořeny káceti, dostaneš se do vlasti své; bu-

251

deli mět jenom slabě fačeti, nepřijdeš tam, neboť jest
to daleko; počkej chvilku, já přijdu hned.“

Vítr se šel optat Hospodina, jaký vítr má fučet, a
pán Bůh mu rozkázal, aby fučel silno. Když pak se na-
vrátil, ptal se ho kyrysar: „Jak je?“ — Vítr: „Dobře;
silný vítr má fučeti, dostaneš se domů. Ale víšli co,
tuto stojí jabloň, vylez na ni, utrhni si jablko, rozkroj
ho na 4 díly a jez; potom jablku ti spadnou ti veličan-
ské rohy.“

Kyrysar se zaradoval a ruče vylezl na jabloň, jen
že mu v tom rohy hodně překážely; utrhl si jablko a
snědl ho. Jak mu bylo hned lehko! Rohy mu spadly, a,
jako veverka. hned byl se stromu dolů. I pomyslil si:
„Brachu, ty přijdeš ke svým věcem!“ — utrhl v rychlosti,
když dolů lezl, ještě několik jablek a uschoval je; potom
zaskočil k nedaleké hrušce a nabral si hrušek do šátku.
Pak ho vítr sebral, nesl ho v prudkosti pryč a za chvíli
ho složil před hospodou, kde na něj spoludruzi již ne-
trpělivě čekali.

Zaradovali se, že byli zase všickui pospolu. „Kdes
byl?“ ptali se ho. — „Ó bratří, kde jsem já byl — vy
tam do smrti nebudete.“ — „Jak se ti tam vedlo?“ —
„Ó zle, šlakovitě zle!“ — „Kde máš klobouk a plášt?“
— „Ta baba mi klobouk i plášt sebrala.“ — „Ó běda
nám. přeběda, včil nemáme ani pytlíka, ani klobouka,
ani pláště — jsme dokonale čisti.“

Hospodský jich nechtěl propustit, proto že byli dlužni.
„Co pak tu z nás bude?“ bědovali vespolek. — Větrem
donešený kyrysar pravil: „Mám tu ovoce vzácné a po-
divné, které jsem s sebou přinesl z pustých hor. Jeden
z vás dvou půjde s nimi na ulici na trh a bude tam ty
hrušky zde prodávat; ale nikomu jinému nesmí je pro-

252

dati než jediné toliko princesce, až půjde z kostela domů.
Ostatním lidem je musí tak vysoko ceniť, že jich nebu-
dou moci koupiť; jenom princesce může se sleviť, aby
si jich koupila.“

Jeden z nich vzal hrušky do čistého koše a přikryl
je čistým šátkem a šel na trh, kudy princeska do ko-
stela a z kostela chodívala. Za malou chvíli přicházela
z kostela, a služebník šel několik kroků za ní. Zdaleka
viděla již princeska ty neobyčejně krásné hrušky a hned
sama přistoupila a ptala se: „Kolik jich prodáváš za
groš?“ — „Za groš se neprodávají tyto hrušky; jsouť
tak vzácné a neobyčejně chutné, že jenom 3 hrušky za
dukát dáti mohu.“ — Princeska mu je vyplatila všecky
a dala si je služebníkem za sebou nésti.

Sotva přišla domů, sedla za stolek, vzala zlatý no-
žíček, okružovala a jedla s mnohou chutí několik hrušek.
Jedla s takovou chutí, že ani nepozorovala, jak jí hned
po první hrnšce začaly růžky pučeti, které za malou
chvíli tak vyrostly, že nemohla v jizbě zůstati. Zavčas
ještě šla do velikého večeřadla, ale i tam jenom na zemi
ležeti mohla; tak vysoké a široké byly rohy její. Dala
se do hrozného naříkání a bědování, tak že se celé slu-
žebnictvo a i sám král její otec a matka královna sběhli.
Vickni se poděsili a lomili rukama, vidouce princesku na
matěry zohavenu.

Král rychle poslal pro lékaře, jichžto se sešlo se
všech stran a končin, an služebníci na vše strany se
rozběhli a každý ve zmatku dovedl toho, kterého znal.
Lékaři se scházeli, a druh po druhu kroutil hlavou a
vyjádřil se, že něco takového jak živ ještě neviděl a
nezkusil. Měli radu vespolek, co by počnouti měli.
Usnesli se pak, že budou ty rohy řezati. Dali se do

253

práce, ale nadarmo: sotva že kus uřezali, hned zase na-
rostly, až hrůza každého obcházela. Princeska se tak
poděšila a hanbila, že by se raději ani nebyla viděla.
Pomoci jí nemohl žádný.

Tu vydal král hlas od sebe, že ten, kdo by prin-
cesce od těch rohů pomohl, dostane ji za manželku a
s ní celé království.

Kdo tomu byl radší jak kyrysar, co měl ta jablka;
myslilť si: „Počkej, ptáčku, počkej, budeš mi tak zpívať,
jak ti budu pískať; krom mne ti žádný člověk nepo-
může!“

Dal si přiněšť krásné šaty, přestrojil se za lékaře
a dal se u ní oznámiť. Byl hned připuštěn a dal se s ní
do rozmluvy. Řekl jí: „Vyť jste musila Pána Boha ve-
lice pohněvať; musíte míť na sobě veliké hříchy, za které
takto potrestána jste. Troufám, že vám jistotně pomohu,
ale přede vším musíte mi upřímně říci, čeho jste se do-
pustila. Podle toho musím pomoc svou spravovati.“ —
Ona s pláčem vyznala se, že hrávala ráda v karty, že
každého obehrála a k tomu ještě vyhnati dala ze zámku.
Posledně pak že s cizím mužem hrála, kterému také
ukradla pytlík čarodějný. Potom že také ukradla jinému
mužovi čarodějný klobouk a plášť a za to že ji bezpo-
chyby Pán Bůh potrestal. — Neznámý lékař pravil: „Nežli
na nějakou pomoc pomyslíme, jest potřebí, abyste ukra-
dené věci navrátila.“ — Princeska ihned dala všecky
jmenované věci přiněšť a s radostí odevzdala je lékařovi,
který slíbil, že je vlastníkům odevzdá. Vzal věci ty a
řekl: „Věci tyto hned odnesu, a přinesu léky své, kte-
rými jistotně rohů svých sprostěna budete.“

Za půl hodiny přišel zase, vzal ji za ruku, díval
se jí na jazyk a mluvil: „Vy, osobo milá, vy jste něco

254

snědla, z čeho vám ty rohy narostly!“ — Princeska od-
pověděla: „Nevím, že bych byla něco špatného jedla;
snědla jsem několik vzácných hrušek, a jindy nikdy nic
sprostého nejídám.“ — Lékař: „Něco jste musila sjíst;
ale buďte jista, že vám pomohu, mám dobrý lék, který
nepochybí; ale ovšem jen pod tou výminkou pomoci vám
mohu, jestli dostanu celé království a vás za manželku,
jakož byl pán král do hlasu dal.“ Král i princeska slí-
bili mu zase, že se tak jistotně stane, pomůželi jí od rohů.

Po těch slovích dal se do léčení. Vytáhi z kapsy
jablko a rozkrojil ho na čtyry částky; řekl jí, aby si
lehla, a dal jí první čtvrku. Nemohla však pro rohy nijak
pohodlně ležeti. Až pak snědla všecky čtyry čtvrtě, rohy
na ránu spadly. — Tu bylo radosti po celém zámku až
moc; každý se radoval z toho, že princeska, jediná dcera
králova, jest rohů svých sproštěna.

Král hned dal napsati svadební smlouvy, a brzy
potom slavilo se veselí, při kterém i oba dva spoludruzi
mladého krále byli, kterým hned slíbil, že ostanou při
dvoře jako nejprvnější páni až do smrti.

O svadebném veselí se jedlo a pilo. Mezi jinými
věcmi „jedli tam chleb ze rži — a ty, Marku,
nelži!“

48. O sklenné hoře.

Byl otec vdovec, kterýž měl tři děti; dva byli chla-
pečci, a jedna sestra. Po roce, když jich pravá matka
od umřela, dostali macechu. Ta macecha neměla ty děti
ráda; zvláště těch dvou chlapečků nemohla ani vidět.
Kdy jich spatřila, nadávala jim a proklínala jich a říká-

255

vala: „I kéž byste se v krkavce obrátili!“ Otec ji napomínal a říkával: „Ženo, neproklínej mi těch dětí, mohlo by se jim nebo tobě něco zlého přihoditi!“ — Ale macecha nic na to nedala a když těch dvou chlapečků spatřila, zase zvolala: „I kéž byste se zkrkavčili!“ Jak to zase řekla macecha, začarovala jich, a zůstali krkavci.

Sedli si na strom před domem a čekali, až přijde sestřička domů. Když přišla, smutně zakrokali a se loučili s ní. Ona jich viděla a slyšela, a věděla, že jsou začarováni na sklennou horu, ale nevěděla, kde by ta sklenná hora byla. Sebrala se a šla jich hledat.

Chodila dlouho a když moc pochodila, přišla k Sluncepánu a ptala se ho, jestli ví o dvou bratřích, jichž čarodějnice začarovala na sklennou horu. Sluncepán odpověděl: „Svítím celé dny, ale nijakou stranou jsem ještě nedosvítil na sklennou horu; víš co, jdi k bratrovi mému Měsícpánu a optej se jeho; ale tuť ti dám na cestu a na památku šaty.“ — Ona jich přijala, schovala si jich ve skořápce z ořechu, poděkovala se a šla k Měsícpánu.

Když k němu přišla, mluvila: „Poslal mne sem světlý bratr váš, Sluncepán, abych se vás Měsícpána optala, nevíteli o dvou bratřích, jichž čarodějnice začarovala na sklennou horu.“ — Měsícpán odpověděl: „Svítím za nocí do škaredých i pěkných míst, do velikých kopců a do hlubokých jeskyň, ale o té skále nevím. Poradím ti však, jdi k mému strýci Větropánu a optej se ho. Tuť ti dám šaty, ukaž mu jich, aby věřil, že jsi byla u mne; já ti budu na pomoc a budu ti svítitě ve dne v noci až k němu přijdeš.“ — Ona přijala šaty, schránila si jich do skořápky z ořechu, poděkovala se a šla k Větropánu: Sluncepán a Měsícpán ale svítili jí dnem i nocí až k němu.

256

Když k němu přišla, povídala: „Poslal mne sem
váš strýc Měsícpán, abych se vás Větropána optala,
nevíteli, kde je sklenná hora a kde jsou moji dva bratří,
jichžto čarodějnice začarovala; ráda bych tam šla, buďte
tak dobrý a poraďte mi!“ Větropán pravil: „Foukám
již kolik set let, ale posud nedofouknul jsem tam. Ale
víš co, zachovášli se, jak ti poradím, snad se tam do-
staneš. Posečkej tu; já půjdu a budu fonkat; dofouknuli
až tam, buď jistá, i tobě pomohu.“

Za malou chvíli se vrátil a povídal: „Byl jsem až
tam; bratří tvoji jsou živi a dobře se tam mají; můžeš
za nimi přijít, ale musíš se dobře chovať. Tu máš po-
větrné sedlo, do toho si sedni, a já budu fonkať. Tu
máš ještě třetí šaty ode mne, sejdou se ti*); scho-
vej si jich do skořápky ořechové. Tu máš také šúlky**),
nebuduli již moci tebe unést, dej si šúlek na tu sklennou
horu, on se ti přilepí, stoupni naň, sice by ti noha ujela;
když pak si odpočinu a ty také, pojedem zase dále.“
Ona si šaty v skořápce schránila, sedla do sedla a jela.

Větropán již slábnul, ona si dala šúlek na sklennou
horu a stanula naň, až si Větropán odpočinul. Odpoči-
nuli si několikráte, tak že již všecky šúlky na sklennou
horu přilepila. Větropán si naříkal: „Již nemohu více
foukat!“ — Ale v tom ona vyskočila na vrch hory a po-
děkovala se Větropánu, který se vrátil domů.

Oba bratří krkavci sestru svou hned poznali a vo-
lali: „Rozmilá sestro, jak jsi nás tu našla?“ — Sestra
odpověděla: „Byla jsem u Sluncepána, Měsícepána
a Větropána, a ten mne sem vyfouknul. Přišla jsem

*) Sejdou se ti, t. j. hodí se ti dobře.

**) Šúlek t. j. malý okrouhlý kamének.

257

k vám, abych se vás optala, jak bych vám pomohla.”
Bratři jí řekli: „Ty nejsi v šavě zuchovať toho, čím
bys nám pomohla!” Ona pak povídala: „Slibuji vám, že
vyplním co možného, abych vás vysvobodila!” — Bratři
jí pravili: „Zůstaň tři dny u nás.” Zůstala a těšila se
s nimi.

Po třech dnech jí daly kožíšek z myších kůžek, aby
se do něho odila, a řekli jí: „Sedm let nesmíš pro-
mluviť; kdyby ti bylo zle, kdybys na šibenici přišla, ne-
boj se, my ti pomůžeme“

Šla s kopce molů bratři ji snesli. A když šla díle,
přišla k jednomu hralu; tam bylo mnoho služebníků a
veliká hostina; princ si měl hledat princesku, a proto
rozeslal po světé, aby se princy sjely k němu. Právě
se sjížděly, když tam do hradu také přišla žebráka
v kožíšku z myších koží. Nochali ji tam a daly jí
kury *) a kačeny poklízeti, a všecku drůbež. Když se
jí tázali, chteli tu službu vzit, kývala hiavou, že chce.
Poklízela drůbež a dávala jí žráti; každý večer pak zavírala jich ve chlevci a v noci tam s nimi spávala.
Nemluvila nic.

Když přišel ten večer, kdy si měl princ vybírať
princku za manželku, povídala si, že by se tam ráda
podívala. Oblekla se do šatů od Sluncepána a šla
na hostinu. Princ povídal sestře své: „Dej mi pozor na
tu a tu, ta se mi líbí, či a kterého krále princeska
to jest.“

Po hostině ona se ztratila, oblekla myší kožíšek a
šla ke kurám. Všickni se divili a pravili: „Ale kde
pak se poděla?“ Princ rozkázal, aby se dalo na

*) Kura u moravských Valachů = slepice.

Kulda. I.

17

258

druhý den lépe pozor, jak bude hostina na tu, které on
dá píti.

Druhého dne na večer, když měla býti hostina, oblekla
se do šatů od Měsícepána a šla tam. Princ ji hned
poznal, dal jí píti a pustil svůj prsten do koflíka. Ona
prsten vzala, zmizela, oblekla myší kožíšek a šla ke
kurám. Nemohli ji najíti.

Princ naporučil: „Na třetí večer mi dejte pozor,
přijdeli; neboť jiné nechci za manželku.“ Jeden z pánů
mu povídá: „Já ji poznačím, a potom ji budeme ve
dne hledať.“ Nachystal si barvičku. Oblekla se do nej-
krásnějších šatů od Větropána a přišla na ho-
stinu. Ten pán jí tisknul barvičku na ruce.

Po hostině se opět ztratila, oblekla myší kožíšek a
šla ke kurám.

Ráno hledali mezi princkami poznačenou, ale ne-
mohli ji poznati. Potom přišli až ke kurám a spatřili
služku v myším kožíšku, a ta byla na ruce barvičkou
poznačena. Poznali ji, ale reptali všeci, že si chce princ
takovou vzíti za královnu. On však že si ji vezme, ne-
chat je jaká je.

Dali se v jeho kaple sezdati; ona oblekla šaty od
Větropána. Písať znala a napsala princovi, že i mlu-
viti bude; až dojde čas sedmi let, potom že dostane
mluvu.

Byl s ní tři čtvrtě léta; ona k žádnému nemluvila.
Tu musil on do vojny, ona pak zůstala těhotna doma a
porodila chlapečka. Když ho porodila, babka ho vzala,
šla s ním k vodě a chtěla ho utopiť. U vody na kříbě*)
seděl krkavec a krokal na ni. Baba sí povídá: „Ty budeš

*) Kříb = keř.

259

ještě lepší; ty mne aspoň neprozradíš; na, vezmi si ho!"
Ten krkavec byl začarovaný bratr té matky královské,
on vzal děťátko do pazonrů a uletěl. Jí povídali, že po-
rodila nestvůru, která se jí ani ukázał nemůže, a měli
z toho jen smích.

Král přijel z vojny domů, a jemu to též tak poví-
dali. Ona však k žádnému nemluvila.

Po nějakém čase musel král zase do vojny. Krá-
lovna plakala a bála se, že ji zhladí ze světa, než král
přijde. Porodila zase chlapečka, a babka ho zase vzala
a nesla k vodě, aby ho utopila. Na kři seděl druhý
krkavec, druhý bratr matky královské, a krokal na ni.
Ona si pomyslila: „Dobře, prvého sjedl prvý,
druhého sjí druhý, a zas nebude žádný vědět. Dala
mu ho, a'krkavec ho vzal do pazonrů a uletěl s ním.
Královně pověděli a královi odpísali, že zase nestvůru
porodila.

Král se navrátil domů, a když přišel, nic nepravila
a nic neřekla.

Po čase musel král zase do vojny, a královna měla
třetího chlapečka. Král jim doma naporučil, co se narodí,
ať to nechají, až by on přijel. Babka dítě utopila a pod-
hodila královné kočku. Král přijel domů, a ukázali mu
kočku a řekli, že již třikrát nestvůru porodila, protože
on se žebračkou žádného nemá požehnání. Odsoudil ji
k oběšení Ona pak nic nemluvila. Připravila se na smrt
a vyznala se v psaní, ale královi se nepřiznala.

Již ji vedli a již jí dali oprátku na krk. Tu přijeli
dva bratří na koni, každý měl po předku chlapečka
s hvězdou, a volali: „Pardon!“ Král svolil na to, aby
s ní mluvili. Oni pak řekli jí: „Včil přešlo již sedm
roků, a vyplnilo se vysvobození naše; mluv! Tuť máš

17*

260

svoje déti, babka jich chtěla utopič, my jsme jich jako
krkavci vzali a odchovali. Třetího chlapečka babka utopila. "

Královna děkovala bratrům, a král odsoudil babku
na smrt, a byla hned na hranici pálena.

Ona pak uyní již do smrti s králem zůstala a mlu-
vila, a ti chlapečci s hvězdami rostli, a i oba bratří krá-
lovay zůstali na hradé královském, a tak byli všickni
při sobě.

49. Hadači.

V jakési dédině sloužili dva pacholci a byli spolu
dobří přátelé. Jeden se jmenoval Jandala a druhý
Cvrček. Když již několik roků byli sloužili, Jandala
Cvrčkovi pravil: „Bratře, nic z toho sloužení není, mu-
síme být pod velkým poslušenstvím, dostáváme pro malou
příčinu veliké nadavky, a hospodář obyčejme svou zlost
na nás vylévá. Já ti povím, radši se ožeňte a budeme
svými pány. Kdy budeme chtět, lehneme, a kdy budeme
chtět, vstaneme.“ — „Mě pravdu, bratře,“ přisvědčil
Cvrček, „radéji se ožeňme a budeme si volni.“
Tak druh druhu dodal chuti, vyhledali si nevěsty, a již
bylo jen vrchnostenského přivolení a kněžského pože-
huání třeba. I to se vyřídilo, a v krátkosti měli
hlučné svadby.

Včil jim bylo blaze. Co žádali, to měli a do syta
užívali; kdy chtěli, léhali, a kdy chtěli, vstávali. Ale každy
stav má své radosti a své žalosti. Po roku zase se spolu
sešli, a druh druhu, jak se mu vede, vypravo-
val. Jandala pravil: „Ó bratře, jak se nám kol-
věk zle zdálo, ale lepší bylo sloužiť; aspoň se ne-
musel člověk o jídlo starať; to hospodář vem kde

261

vem zaopatřit musel. Ze služby jsem si šaty jednal a co jsem dostal na propitnou, to jsem v hospodě utratil a na tabáku prokončil. Včil nám jest na jednu stranu dobře, jsmeť svými pány; ale což jest po tom panství, když se musim o ženn a oditě starať, a výdělky v naší dědině jsou malé. Nic z toho není, pojďme zas na službu, ale tu ne, tu by se nám vysmáli, že když nám je zle, rádi přicházíme. Tam nějdem, kde nás neznají.

— Cvrček přisvědčil: „Dobře máš, bratře; ale vís co, napřed to musíme žením oznámit.“

Tak se i stalo; ženam to oznámili, které se přivoliť zdráhaly; ale když jim to muži dobře rozpovědeli, nejen že přivolily, ale i merindu *) na cestu jim upekly, a tak se na cestu vydali.

Šli a nevěděli kam. Poněvadž málo kam chodívali, nevěděli, kam se mají obrátiť, tož šli na omat **). Přišli do velikého lesa, celý den křížem a křížem chodili a nijak z něho vyjít nemohli; blad jich přenáramně trápil, neboť merindu před tím již byli sjedli. Konečně v tom lese otměli. „Ale bratře Jandalo,“ začal také jehnou Cvrček radit. „Tu nemůžeme nocovať, nějaká zvěř by nás tu sežrať mohla, a my, poněvadž jsme od cesty unaveni a od hladu zemdlieni. nemohli bychom se brániť. Ty, bratřičku, umíš dobře lézt **), vylez na strom a podívej se, jestli bys někde v chalnpě svítit uhlednout mohl.“

Ačkolvěk Jandala byl velice slabý, přece jak mohl, na strom se vydrápal a na všecky strany pilný pozor dával; dlouho pátral, až konečně

*) Merinda = merenda t. j. výslužka.

**) Na omat t. j. na omakání (Jungmann).

***) V okolí Rožnovském říkají: ložit.

262

ve vzdálenosti světýlko zpozoroval, volal na Cvrčka,
že již světýlko vidí. — Cvrček pravil: „Jenom, bra-
tříčku, dej pozor, v kterou jest to stranu!“

Jak Jandala se stromu slezl, pomálu v tu stranu
se brali, kde světýlko spatřil. Dlouho šli, až konečně
přece to světýlko, ale ještě ve velké vzdálenosti, uviděli.
Tož zdvojnásobnili své kroky, pospíchali k tomu místu.

Přišli k jakési chalupě, v které se ještě svítilo. Hned
na dvéře bouřili. V té chalupě byla jenom stará
baba, kterou, když jim otevřela, hned velice prosili, aby
jich přenocovala. Ona jim povolila a hned přinesla
chleb a mísku, nadrobila, vařeným mlékem polila a ká-
zala, aby jedli.

Po jídle vypravovali stařeně svou bídu a že si jdou
slnžbu hledat. Stařena pravila: „U mne, kdybyste chtěli,
byste mohli sloužit; mám krávu, tu jeden vyvede na
pašu*), a druhý od ní hnůj vykydá. Já vás budu dobře
chovať, i též vám dle zásluhy zaplatím.“ — Tém se to
zlíbilo, že by to byla práce ledabylá, a jak vidět, strava
též že nebude zlá, a k tomu i záplata; protož slíbili, že
budou u ní sloužit.

Druhého dne vyvedl Jandala krávu na pašu, a
Cvrček zůstal doma hnůj kydať. Sotva Jandala
krávu na pole vyvedl, hned se s ním dala do
střečku**) a vláčila ho po polích, po mezách.
Čím více Jandala krávu zadržal, tím více střečko-
vala. Slabota ho obchodila, byl by ji rád pustil,
ale se bál, že mu uteče, protož poslední sílnu vynaložil

*) Na pašu t. j. na pastvu.

**) Střeček jest hmyz dvoukřídlý, kterýž dobytek bodá.
Do střečku se dáti t. j. střečkovati, jako střečkem bod-
nuté běhati.

263

a jenom se modlil, aby spíš slunce zašlo, a myslil sobě:
„Dobře je Cvrčkovi hnůj kydat, vyháže ho za chvilku,
a potom se bude v chládku roztahovať; ale počkej, chla-
píku, zejtra poženeš krávu, a já budu hnůj kydat.“

Nechme Jandalu pásť a podívejme se, zdali
Cvrček postává. — Cvrček, když Jandala krávu
vyvedl, myslil sobě: „Vykydám hnůj, a potom si
odpočnu.“

Kydal, kydal, ale hnoje neubývalo; bylo po snídaní,
po obědě, a hnoje málo ubylo. Cvrček se potil, co
pracoval, a myslil si: „Pro nebeského Pána Boha,
to není po dobrém; dobře je Jandalovi pásť, ale
zejtra bude kydat, a já povedu krávu.“ Kydal, až byl
od potu mokrý, aby ten hnůj vykydat mohl dřív, než
Jandala krávu přižene. Ještě ani docela hotov nebyl,
slyšel, že Jandala s kravou letí, proto odložil vidle
a dělal jako by nic.“

Jandala se ptal: „No, jak se máš, bratře?“ —
Cvrček odpověděl: „Oh, bratříčku, s tím hnojem jsem
dávno hotov, naležel jsem se v chládku a naspal až
do omrzení; zejtra povedu já krávu, a ty, jestli chceš,
můžeš zůstať doma, mně je tu bez práce teskno.“ Jan-
dala s radostí přivolil.

Při večeři ani jeden ani druhý jíš nemohl, poně-
vadž velice unaveni byli. Jandala povídal: „No bratře,
což nejíš? Jez, na mne se neohlídej, já jsem
sytý, měl jsem svého jídla do Pána Boha*) (a ještě
od kravařů hrušek a jablek jsem dostal.“ — Ale ubohý
Jandala ani co by ráz do úst strčil**), nesně-

*) „Do Pána Boha něčeho míti“ t. j. hojnost něčeho míti.

**) „Co by ráz do úst strčil, t. j. co by jednou do úst strčil = sousto.

264

děl; neboť i svůj oběd, když ho kráva vláčila, ztratil a přece si na sytého hrál, aby jen Cvrčka ošálil.

Druhého dne zůstal Jandala doma, a Cvrček hnal krávu na pašu, a tak se mu vedlo jako prvý den Jandalovi; a Jandalovi při kydání hnoje tak se vedlo jako včera Cvrčkovi; oba dva si myslili odpočinout, ale velice se zmýlili.

Když večer Cvrček krávu přihnal, nebyl k sobě podobný, a Jandala též tak; oba od unavení nemohli mluvit. Až když se na noční odpočinutí odebrali, teprv se dorozuměli a dorozprávěli, jak to s nimi stojí. „Bratře, pravil Jandala, ta baba umí víc než chleb jíšť; to není po dobrém; my bychom s takou správou o zdraví přišli, a Pán Bůh ví, co by ona s námi podělat mohla; zejtřejšího dne půjdem s tu cdtud s Pánem Bohem pryš.“

Skoro ráno vstali a babě službu vypověděli. Stařena pravila: „No ludkové!*) já vás nutiť nemohu, ale čekejte, až bude snídaní hotovo.“ Po snídaní dala jim na cestu kus chleba a mzdy tři videnské. Po-něvadž toho třetího videnského rozměniť nemohli, vzal jich Jandala dotud pod opatrnost, až víc vydělají, a pak teprv že se podělí. Stařeně poděkovali a s Pánem Bohem odešli.

Za několik hodin, když z těch hor vyšli, spatřili veliké a nádherné místo a usnesli se, že do něho půjdou. Ale když již nedaleko brány byli, jal se Cvrček mluvit: „Jiť do města jsme si smyslili, ale co tam budeme dělat, to jsme si nerozmyslili. My umíme selskou práci,

*) Ludkové = lidičkové, místo lidé, když se to chce laskavě říci.

265

a já slýchávám, že takové práce ve velkých městách ne-
potřebují; budeme tam míti hlad, a co budeme dělat?"
Jandala odpověděl: „Inu, udáme se za hadače a
budem se mít dobře." — Cvrček pravil: „Ale co pak
tě napadá, dyť nic nevíme ani nerozumíme!" — Jan-
dala řekl: „Nechť rozumíme nebo nerozumíme, za ha-
dače se prohlásit musíme; abysme klopoty ušli,
budem si pomáhat, jak budem rozumět."

Právě před několika dny, když noví hadači do toho
města přišli, kde král sídlel, princezna velmi drahý prsten
ztratila, a král dal ozuámíř, že kdo ho najde a navrátí,
bohatého nálezného dostane. Ale ačkolvěk to ve-
řejně oznámeno bylo, přece žáden prstena nevra-
cel. V tom čase došla krále zpráva, že přišli
do města jacísi neznámí lidé, kteří se hadači býti
praví.

Král jich dal předvolat a pravil jim, jestli si trou-
fají oznámit, kdo prsten princeznin naseł a má. — Ha
dači se ochotně králi k službě obětovali; ale že to byla
úloha těžká prosili ho, aby jim dal 14 dní času, by se
k tomu připraviti mohli. Král nejen jim 14 dní k tomu
popřál, ale i byt ve svém královském zámku, stravu od
svého stola a dva služebníky k obsluze ustanovil; při
tom však jim dal na srozuměnou, jestli by ho obelstić
chtěli, že o krk menšími se stanou. Načež když se ha-
dači tomu podvolili, byla jim jizba vykázána.

Když zůstali o samotě, počal Cvrček bědovat a
Jandalu vinit, že vymyslil se dát za hadače a že včil
životy pozbýti mohou, což prý si potom ženy počnou?
— Jandala pravil: „Ty jsi hloupý, lepší jest, abysme
se měli 14 dní dobře a potom abysme umřeli, než aby-
sme až do smrti lopotili, v potu tváří chleba dobývali,

266

do syta se nenajedli a hladem mřeli. Co se týká žen,
o ty se Pán Bůh obstará, a jak svou úlohu vyvedeme,
na to ani nemysli; to víš bez toho, že to nenhodneme.
Nač na to mysliť! 14 dní se budeme mít dobře, a pak
bude konec dobrotě i trampotě!“ — Cvrček řekl: „Tak
já nemyslím; lépe jest v trampotě žíti a šťastně umříti,
než několik dní se dobře míti a hanebnou smrtí se světa
do pekla jít!“

Když tak spolu hovořili, přinesl jim sloužící na
skvostných nádobách pokrmy, a lehkovážný Jandala,
když libou vůně těch pokrmů ucítil, pohledl na Cvrčka
a na služebníka rukou ukázav, pravil: „Bratře, to jest
první naše dobro!“

Služebník se toho slova velice ulekl. A proč? Ten
prsten princezna ztratila, když šla na záchod. Jeden
z královských služebníků ho našel, a právě, když si ho
prohlížel, přišel k němu nenadále jeden ze spoluslouží-
cích a pravil: „To je prsten princeznin!“ — První řekl:
„Víš co, drž jazyk za zuby: já ti polovici toho prstena
splatím, a tak budeme mít oba — ty peníze a já prsten.“
— Domluvili se spolu a jak ryby mlčeli. Právě ti dva
služebníci byli od krále hadačům k obsluze ustanoveni.
Jak se prvý od nich vrátil, druhý k němu mluvil: „Bratře,
ty jsi již ty hadače obsluhoval; co o nich soudíš?“ —
Ten odpověděl: „Již je s námi zle, jak věrně jsem
s pokrmy do jizby k nim vkročil, ukázal ten jeden ha-
dač na mne a řekl: „To jest první naše dobro!“ —
Druhý pravil: „Víš co, včil já jim posluhovať budu, však
já poznám, rozumějíli co nebo nerozumějíli.“

Tak se stalo. Ale sotva s pokrmy do světnice vkro-
čil, zase pohledl Jandala na Cvrčka, ukázal rukou
na služebníka a pravil: „To je druhé naše dobro!“

267

Služebník, jak ta slova uslyšel, náramně se ulekl a
myslil si: „Již jsme ztraceni!“ — Ale si to zle vyložil.
Hadač, když na něho prstem ukázal, nemyslil, že on to
jest ten druhý, který o tom ztraceném prstenu ví, nébrž,
že to jest ten druhý pokrm, který v těch 14 dnech
užívati budou. Ale služebníci myslili, že hadači jejich
tajnosti znají, uřekli se, šli oba k nim, vyznali krá-
dež svou, penězi jich uplatili a uprosili, aby to na ně
nevyvolávali a nějak jináč aby to skroutili. Hadači snadno
se dovtípili všeho, co a jak se stalo, a Janda la mluvil:
„Kde máte ten prsten?“ — Oni mu ho ukázali. Jan-
dala kázal: „Když 14 dní dojde, chyťte toho velikého
moráka a vkasejte*) mu ten prsten do hrdla, o
ostatní my se postaráme. Ale nemyslete, že nás okla-
mete; jestli to tak nevykonáte, jak vám nařizujem, bude
s vámi zle.“

Od toho času byli hadači veselí, jedli a pili, co duše
ráčila.

Když 14 dní došlo, byli před krále předvoláni a od
něho tázáni, zdaliž vědí již, kdo našel prsten jeho dcery. —
Jandala odpověděl: „Nejmilostivější králi, když vaše
dcera šla po dvoře, silně rukou ošívala**), poně-
vadž prsten byl trochu volný, smekl se ji s prstu a mo-
rák ho shltnul. Na důkaz račte dáť toho největšího mo-
ráka zabít, a prsten v něm najdete.“

Král rozkázal toho moráka zabít a když se v něm
prsten nalezl, řekl hadačům: „Že jste tak moudří a o
prstenu jste uhodli, ještě 14 dní u mne budete. Jezte a
pijte, co hrdlo ráčí; po 14 dnech já vám dám hádku, a

*) Vkasati t. j. vstrčiti, zastrčiti, vecpati (Jungmann).

**) Silně rukou ošívati t. j. rukou házeti, pohybovati,
zavaditi.

268

jestli ji uhodnete, teprv vás po královsku odměním; neuhodneteli, o krk menší budete.“

Ubozí hadači již radosti plesali, že s plnými měchy
peněz odejdon; proto, jak jich král novou hádankon po-
ctil, zůstali jako hromem omráčeni, ale chtíce nechtíce
jeho žádosti podrobiť se musili.

Když byli zase ve světnici své o samotě, bědovali a již
se jim ani jídla ani pití nechtělo; s trapnon úzkostí oce-
kávali čtrnáctého dne, a Jandala také již neříkal, že
jest lépe, 14 dní se míti dobře a potom umříti, nežli přes
celý čas života se trápiti; neboť již sebe za boháče měli.

Jak čtrnáctý den došel, vešel král do jejich světnice,
nesa v ruce malou dřevěnou skřínečku. Jak ho hadači
uhledli, malá dušička v nich byla. Jandala přece
se zmužil, pohledl na svého strachem málo živého spolu
druha, jednou rukou ukázal na skřínku a rekl: „Na mou
duši, Cvrčku, tenkrát je s tebou zle!“ — Král udivený
zvolal: „Včil vím, že jste praví hadači,“ a hodil skřínečkou
o zem; ta se rozštípla, z ní vyskočil živočich, zatřepal
křídelkami a křičel: „Cvrk, cvrk, evrk!“ — Král se
domaníval, že Jandala uhodl, že je ve skřínce cvrček
zavřený, neboť nevěděl, že jeden z hadačů Cvrček se
jmenuje; pročež jim dal množství peněz a propustil je.

Hadači, co mohli skákat s těžkými měchy, pospí-
chali k ženám. Ačkolvěk již soumrak sedal*), přece
nocleha si nehledali dřív, až již dokonce pro tmu dále
jíti nemohli; ale tu již nikde žádného lidského obydlí
nespatřili. Že pak se báli, aby jich někdo z peněz
neobraň, vešli do pobořeného kostelíka, který nedaleko
cesty na poli stál.

*) Soumrak sedá t. j. smrká se, připozdívá se, tmí se.

269

Když tam nějaký čas odpočívali, slyšeli kroky a hlasy lidské. Jandala pozdvihl hlavu, vidéi ozbrojené chlapy vcházeti do bývalé posvátnice*) a šeptal Cvrčkovi do ucha: „Na mouduši, bratře, to json zbojníci!“ Když pak pilno naslouchal, slyšel penězi břinkať.

Po nějaké chvíli ušli zbojníci z kostela, a hadači vešli do posvátnice, udělali světlo a penezy nashromážděnými naplnili své pytle. Aby ale věděli, co tam všechno ukradeno jest, dobře si na všecko posvítili. Mezi mnohými jinými věemi pěkné hodinky tam našli, kteréž Jandala i Cvrček míti chtěl. Ponevadž jen jedny hodinky byly, a žádný z nich od své žádosti upustiť nechtěl, „hčali se vadiť. Cvrček rozhorlený pravil: „Ty bys jen sám všecko rád sebral, jako z těch třech videnských až posavád jsi mi nic nedal.“ A tak slovo k slovu, až se zervali.

Zatím se zbojníci zase navrátili a když do toho pobořeného kostela vešli, aby tam nukredené věci ukryli, slyšeli v posvátnici řvavu**) přehroznou. Zůstali stáť a ptali se vespolek: „Co to?“ — „Strašidlo, strašidlo!“ zvolali a úprkem z kostela ubáněli.

Aby tak vůdce loupežníků svým podrizeným srdnattosti dodal, znovu do kostela vešel a potichbounku k posvátnici se blížil. Tam ale byla tma a lom přehrozný; neboť hadači, když sebou sem a tam tloukli, světlo zhasli. Vůdce tam nahlídal, a hadači sebou pořád se stěny na stěnu třískali, až se nedaleko k němu dostali. Jandala maje již již na zem spadnouť, hodil ruku na stranu, aby se o zeď zadržel. Ale místo zdi chytl se loupežní-

*) Posvátnice t. j. sakristia, kde se posvátne věci chovají.

**) Řvava totéž co řvaní, rvačka, hluk.

270

kovy čepice a strhl mu ji. Loupežník od strachu sotva
k svým soudruhům dopadnul a volal: „Bratří, sám ďábel
tam řádí, podívejte se, i čepku s hlavy mi strhl!“ —
Všickni hned utekli.

Hadači, když se do vůle nabili, jak to oby-
čejně bývá, zase se ndobřili, podali si ruky, sebrali své
těrchy *) a šli pryč.

Jak přišli domů, ženy jich velice vítaly a stěžovaly
si, jakou bídu v čas jejich nepřítomnosti měly.
Mužové zase vypravovali, jak se jim na cestě vedlo a jak
jim Pán Bůh požehnal.

Po nějakém čase dostal Janda la děťátko. Aby ho
ke křtu svatému slušně přistrojil, vyhledal tu čepičku,
kterou byl náhodou vůdci loupežníkův s hlavy strhnul, a
ponévadž byla pěkně červená, mínil z ní svému nemluv-
néti čepičku udělat. Ale když ji začal párat, samé dukáty
z ní se sypaly. „Pohleď, ženo, pohleď,“ volal udivený man-
žel, „jak nám Pán Bůh požehnal; koupíme si dům!“ Potom
udělal hodné křtiny a jak žena šla na úvod, všecky sou-
sedky pozval a dobře jich pohostil. Aby se mu však všecky
peníze nerozkoulely, pěkný selský dům si koupil.

50. O jednom ševcovi.

Byl jednou jeden švec, a ten dělával obyčejně v so-
botní den až přes půl noc a do rána, kdy již lidé z ranní
mše svaté domů chodili. V pondělí ovšem měl modré pon-
dělí jako všickni nepořádní řemeslníci, a v úterý také ještě
posedával leda bylo.

V sobotu na noc přišel k němu kominář a žádal o

*) Těrcha t. j. tihota, tíž, těžké měchy.

271

nocleh; švec svítil a pracoval silno. Kominář: „Prosím vás, pane mistře, nechte mne u vás přenocovať; již se připozdilo tak, že nedojdu domů.“ — „To nemůže býti, mám malou jizbu.“ Kominář: „Však vám mnoho místa nezalehnu!“ — Švec: „Bože zachovej, to nemůže nijak býti!“ — Kominář odešel, ale nikoliv z domu, nébrž do kuchyně, a vlezl do kamen, kdežto bezpečně usnul.

Švec pracoval až do bílého rána, Žena vstala a pra-
vila: „Petře, Petře, že se nebojíš Pána Boha! Lidé již
se hrnou odevšad do kostela, a ty pořád ještě pracuješ
jako ve všední den!“ — Švec mrzutě a urputně odpově-
děl: „Mlč mi s tou tvou moudrostí; mám mnoho práce,
a proto musím dělat.“

Žena šla na mši svatou, a po mši svaté přišla zase
domů, ale Petr pořád ještě ševčil. Ostala mezi dveřmi
stáť a zvolala: „Ale pro Boha tě prosím, Petře, nech
toho!“ — Švec se na ni osápnul a šil bezpečně dále.

Žena šla zatím topit a přijdouc zase do jizby, vidí,
že muž ještě pracuje; i rozhněvala se a vzkřikla: „Ty
ještě prtačíš! Že pak tě již čert jednou nevezme, že ne-
chceš poslechnout!“ — Sotva že to vyslovila, kominář,
jehož oheň páliti začal, prorazil kamna. — Švec myslil,
že ženou přivolaný čert leze, prorazil okno a vyskočil
oknem — kominář oknem za ním — a žena, myslíc, že
čert pro muže přišel, za kominářem také oknem ven, a
křičela co hrdla méla: „Prosím tě, čerte, neber mi muže!“

„Mužíčku, utíkej a žehnej se svatým křížem!“

A tak se všichni tři hnali až na rynk, kde všechno
lidstvo z kostela jdoucí na né se dívalo, tam teprv se
zastavili a poznali, a s velikou hanbou domů se vrátili.

Od toho dne zmoudřel švec, neslavil modrých pon-
dělků, neprtačil v neděli a dobře se mu vedlo.

272

51. O jednom, co se narodil na takové planetě, že bude oběšen.

Byl kupec, a ten neměl dlouhá léta žádných dětí s manželkou svou. Oba dva prosili Pána Boha o nějaké dítě; prosili tak dlouho, až se jim narodil krásný chlapeček.

Když se jim ten chlapeček narodil, paní baba vyšla ven a dívala se na hvězdy. Zpozorovala, že synáček ten, až přijde do let, bude oběsen. Ustrašena vrátila se do jizby a povídala to rodičům. Otec i matka modlili se k Bohu, aby narozený synáček té smrti ušel. I paní baba slíbila, že co v jejich sílách jest, bude Pána Boha prositi.

Na křtu svatém dali mu jméno Josef. Rodiči bedlivě dítě své opatrovali a chovali; když povyrostl, posílali jej pilně do školy, aby se všemu dobře naučil. Když přišel ze školy, dali ho na malířství, a když se vyučil, chtěl odejíti do světa.

Rodiči měli velikou starost, aby ve světě nepřišel ke smrti předpověděné, a nechtěli ho propustit. Jedenkráte však přece sebral své šaty do uzelka, rozloučil se s otcem i matkou a odešel.

Na cestě přišel k lesu a uviděl tam pěkného mládence; když přišli k sobě, dali se do řeči. Mládenec se ho ptal: „Jakého jsi řemesla?“ Josef odpověděl: „Já jsem malířem!“ — Mládenec: „Já též; pojďme tedy spolu!“ — Když se tak dohodli, šli spolu dále.

Když přišli k velkému městu, mládenec pravil: „Víšli co zde ve městě jest malíř, pros ho, aby tě vza! za něcníka: on tě přijme, mne by nepřijal; budeš tam mítí

273

dobré místo; ale co oba dva vyděláme, budeme míti
napolo.“ Mládenec odešel, a Josef šel k malířovi a
prosil, aby ho vzal do učení. Z prvu neměl malíř chuti,
ale za chvíli mu řekl, aby zůstal.

V tom městě byl král, a tomu se jedné noci zdálo
o Panně Marii; vidělč na stěně krásný obraz Rodičky
Boží. Ráno hned poslal pro malíře, vypisoval mu ten
obraz, který ve snách viděl, a pravil: „Namaluj mi obraz
takový, a dám ti, co budeš chtíti.“ Malíř odešel a dal
se hned do práce. Vynasnažil se, co mohl, a když byl
obraz hotový, donesl ho ke královi. Král, jak se na obraz
podíval, hned řekl, že jest zcela jinačí než ten, co ve
snách viděl. Nepřijal ho a rozkázal mu, aby dělal jiný.

Malíř odešel se svým obrazem, nevěděl, jak by ho
namalovati měl, a mrzel se. Učeník přistoupil k němu,
těšil ho a pravil: „Pane mistře, nic si z toho nedělejte,
jesvám ten obraz vymaluju!“ — Mistr mu nedůvěřoval.

Na večer přišel známý mládenec k Josefovi a řekl:
„Ty budeš ten obraz malovať; vyžádej si od mistra svého
zvláštní světnici, do které žádného nepřipustíš, a tam
ten obraz uděláš; peníze, co zaň dostaneš, budeme na
polovičku míti.“

Mistr mu přimlouval, chceli ten obraz malovati,
aby se měl brzy k práci. Učeník mu odpověděl, aby se
nic nestaraal, do rána že bude hotov. Vyžádal si barvy a
ostatní potřebné věci, zavřel se do zvláštní jizby, udělal
si světlo, lehl si a spal. Ve spánku se mu obraz na
stěně zjevil v takové kráse, až světnice byla ozářena.
Josef se toho zhrozil, vstal a maloval.

Ráno se mistr probudil a šel se podívat, co učeník
dělá; díval se děrou klíční do jizby, viděl, že jest velikou
září osvětlena a učeník že maluje. Šel k své manželce

Kulda. L

18

274

a řekl jí, že to jest cosi neobyčejného, že jest v jizbě
všecko podivně osvětleno a učeník že bedlivě maluje.

Za chvíli přišel učeník, přinesl mistrovi obraz hotový
a pravil: „Ponesem ho ke královi, snad bude dobře!“

Šli spolu ke královi; a král, jak ho zhlídl, zvolal:
„To je ten obraz! Co pak zaň žádáte?“ Mistr odpověděl:
„Nejmilostivější králi, já jsem ho nedělal; tento můj učeník
ho zhotovil, já nežádám ničeho, račte učeníkovi dáti dle
libosti!“ Král dal mistrovi dvé sta zlatých a učeníkovi
též dvě sta rýnských a pravil mistrovi, aby nedával toho
učeníka od sebe, že jest dobře, když takový umělec jest
v městě.“

Mistr ho měl rád, a Josef u něho zůstal dlouhé
časy. Peníze vydělané schovával, až by jeho přítel přišel;
a jak se po dlouhém čase sešli, hned se s ním o ně
rozdělil. Mládenec mu předpověděl: „Brzy přijdeš zde
k velikému štěstí; v městě tomto jest vzácná a bohatá
vdova, která má jedinou dceru na rodě, tu dostaneš za
manželku svou; mistr bude proti tomu, abys u něho ostal;
máš u něho dobře, ale budeš se míti ještě líp, budešli
pro sebe.“

Josef byl smuten a přemýšlel, jak to bude: jak tu
vdovu s tou dcerou najde?

Jednoho dne procházel se za městem a potkal vzác-
nou matku s dcerou, viděli se a tak se vespolek zalíbili
sobě a mladý malíř i matce tak se líbil, že stála na tom,
aby se dcera její s ním dala oddati.

Byli spolu velmi šťastně živi a bohatství měli ne-
smírné. Stalo se pak jednoho dne, když zase veliký obraz
Panny Marie v osamělé jizbě maloval, že přišli k němu
zbůjníci a žádali po něm peníze. On však jím nechtěl
peníze své dáti. Oni ho lapili, dali mu provaz okolo

276

I řekl ženské: „Máteli mléka, prodejte mi ho za groš a uvařte mi ho!“ Ženská mu odpověděla: „Nemám mnoho mléka a potřebuji ho sama; že pak jste hladový cizinec, prodám vám ho.“ — Tovaryš se dobře navečeřel a šel spat, neboť hodná žena i čisté slámy nastlala mu, aby si mohl pohodlně odpočinouti.

Veselé slunko vzbudilo jej ráno ze sna, on šel s hůry do světnice, aby se optal ženy, co by byl dlužen. — „A nic!“ byla odpověď její. — Tovaryš řekl jí: „Zadarmo to nemohu od vás žádati; ale, ač peněz nemám žádných, přece zaplatím vám tak, že tomu budete velice ráda.“ — Vyšel ven, chytil velikou muchu, dal ji do papírové škornoutky a mluvil k ženě: „Kde máte tu vaši krávu, jejíž mlékem jste mne pohostila?“ — Ona jej dovedla do chléva, on pak pokračoval: „Zanechám vám tu něco, a tím se stane, že tato kráva vaše bude tak mnoho dobrého mléka dávati, že ho ani dvě jiné nedají.“ Po těch slovích připíchl zadělanou škornoutku jehlou do povala a řekl ženě: „Kdykoliv do chléva vstoupíte, majíc buď poklízeti buď dojiti, pokaždé ať jest prvufi vaše vzhlednutí na tu škornoutku!“ To řekl a odešel.

Cestoval do otčiny, kde se rozpomínal o minulém živobytí svém. I probudilo se v něm dřímající svědomí, kteréž ho zle nabíralo proto, že již po tři roky nebyl u svaté zpovědi a že hostinnou, dobrou ženu tak špatně ošidil. I zašel k duchovnímu a poradil se s ním, co by činiti měl. Duchovní hned mu řekl, že by mu byla zpověď neplatna, dokud by ženu z bludu a pověry nevyvedl; aby tedy k ní zašel a tu věc, kterou v jejím chlévě přibil, s sebou přinesl. — „Prosím, duchovní otče, to je na 200 mil odtud, kterak já tam mohu zase jíti?“ — Duchovní však právem stál na svém a řekl jemu, že by mu roz-

277

hřešení dáti nemohl, kdyby prvé nenapravil tak veliké pohoršení, kteréž byl dal té ženské.

Co měl dělat? Vypravil se opět na cestu dalekou a šel; a když přišel za kolik dnu k jejímu domu, vešel do jizby. Nebylo jí však v jizbě, proto si sedl a čekal na ni, až přišla.

Sotva vkročila do jizby, zvolala radostně: „Vítám vás! Nejsteli vy to, co jste tak rok byl u mne a mně se za trochu mléka tak bohatě odsloužil? Dnes vám navařím mléka dost, co budete chtít; třeba celý údoj vám dám; od té chvíle mi kráva velice dojí.“ Tovaryš odpověděl: „Matičko, dnes vám dám radu takovou, že kráva vaše bude dávati samou smetanu; tu věc, kterou jsem vám vloni dal, odeberu a nechám vám jinou.“ — Nerozumná žena pomyslila si: „Inu to bude dobře!“ A hned odešla a dala veliký hrnec mléka vařit, aby mohla cizince náležitě pohostit. Když mu toho uvařeného mléka donesla a zase z jizby vyšla, nechtěl z něho ani jísti, ale vzal mísu a vylil všecko to mléko oknem. Potom zašel do chléva a sebral tu papírovou škornoutku s povala a strčil ji do kapsy. A když to do kapsy strčil, bylo to těžké jako kus olova; začalo se mu to tam natahovat, do žeber opírať; pazúrami ždúchať, tak že se polekal a myslil, že to sám zlý duch nebo cosi podobného v tom vězí. Nečekal ani na ženu a odešel pryč.

Když přišel na hospodu, obhlídal se, jeli tam mnoho noclehníků; a kde bylo mnoho lidí, tam zůstal, a lehl si do prostředka mezi ně, toli strachu měl; a tak činil všudy na cestě, až přišel domů; a když přišel domů, šel zrovna k duchovnímu, který se ho tázal: „Již jste se navrátil?“ — „Ano!“ — „A přinesli jste tu hříšnou věc s sebou?“ — „Přinesl!“ A hned vytáhl zamotaný papír,

278

v kterém se cosi hýbalo, a bylo to těžké jako olovo. Duchovní otec to potěžkal a začal se modlit a papír svěcenou vodou kropit. Tu se to ještě více protahovalo. Kněz se dále modlil a dále kropil, tu najednou bylo slyšeti „prask!“ a vyletěl černý pták a škrabal se po stěně zhůru dolů. Tovaryš polekaný padl na kolena jako hříšník poděšený a modlil se hlasitě a s pláčem celý ustrašený, aby jej zlý duch nepopadl a neusmrtil. I kněz nepřestal se modliti, až černý, škaredý pták se roztrhl tak, že z něho nezůstal než dým a kouř smradlavý.

Duchovní otec ještě přísně pokáral a poučil tovaryše, který si umínil, že nikdy více podobné hříšné žerty provodiť nechce, a odešel a stal se velice pobožným člověkem.

## 53. O nezdárném synovi.

Byl jeden člověk ženatý, pán velice bohatý, a měl jediného syna na rodě, kterémuž otec i matka nechávali velikou vůli. Za mladosti se mu ve všech věcech povolovalo, a když povyrostl, mohl vyvésti co chtěl, za nic nebýval trestán.

Když přišel do let mládeneckých, nelíbil se mu obyčejný život, proto utekl rodičům svým a šel mezi zbůjníky. Přišel k nim a dal se představiti vůdcovi, kterého prosil, aby ho do společnosti přijal, že chce mezi nimi býti. Vůdce k němu mluvil: „To se mi od tebe líbí, chasníku; ale nežli tě na dobro přijmu do společnosti své, musíš napřed vykonati kousek učňovský. Půjde tu nedaleko řezník, a ten povede tele; to tele mu musíš ukrást, ale tak aby tě neviděl.“ — Mladík odpověděl: „To není nic těžkého; kdyby nebylo nic horšího: dobře

279

by se mnoú bylo. Potřebuji k tomu jenom šavli s pošvou
a nic více." — Vůdce mu dal žádané věci, a chlapík šel
po práci své.

Čekal za stromem na řezníka, až mimo půjde. Když
viděl že jde, předešel ho a podhodil mu na cestě pošvu.
— Řezník se u ní zastavil, zdvihl ji a prohlížel, ale
odhodil řka: „K čemu by mi byla ta pošva, když nemám
do ní šavle?“ — a šel dále.

Hodný kus cesty dále podhodil mu zchytralý kluk
šavli. Řezník, přijda k ní, zdvihl a bedlivě prohlížel ji;
i pomyslil si: „Hle, včil mám šavli, ale pošvy nemám;
včil potřebuju té zahozené pošvy.“ — Honem si uvázal
tele u kříba (chrásti) a vrátil se pro pošvu zahozenou.
Nežli však přišel s pošvou nazpátek, telete tam již více
nebylo.

Mladík přivedl vůdcovi zbůjnickému tele a vypra-
voval mu, kterak ho byl dostal. Vůdce mu řekl: „Hle,
kloučku, z tebe může něco řádného býti v našem řemesle.
Ale včil musíš vykonati kousek tovaryšský, ten t bude
ovšem těžší. Tamhle kus cesty oře sedlák; má koně a
vola zapřaženého; toho vola mu ukradneš, ale tak, aby
tě neviděl.“ — Prohnaný chlapík odpověděl: „To bude
snadnější nežli ten kousek s tím teletem; potřebuji k tomu
jenom hodný pytlík samých krejcarů.“ — Těch hned dostal,
a vydal se na práci svou.

Pole, kteréž sedlák oral, bylo na převah, prostředek
zvýšený a oba dva konce sníženy. Jak sedlák do doliny
zajel, vysypal chasník zbůjnický krejcary do brázdy. Se-
dlák, když k těm místům přijel, začal je sbírati, domní-
vaje se, že je vyoral, a pustil se s mnohou pečlivostí
po celé brázdé až na druhý konec a všudy hrabal, mysle,
že tam někde musí býti poklad zakopán. Statek (do-

280

bytek) nechal na druhém konci státi, tak že zchytralý
chasník měl času dost, vola vypřahnouti, ocas mu uříz-
nouti a koňovi ho do tlamy vstrčiti.

Sedlák těše se z velikého množství krejcarů, vracel
se ke statku svému. Ale kterak se poděsil vida, že mu
kůň vola sežral. Samým lekem vysypal všecky peníze
z klobouku na zem, běžel ke koňovi a chtěl krávu za-
ocas z něho vytáhnouti; ocas se mu utrhl, ale kráva zů-
stala v paštěce (hubě). Rozhněvav se začal koně třískati
a plakal hořce.

Chasník pak zatím nepozorován přivedl krávu ukra-
denou svému vůdcovi a vypravoval mu, jak to byl uči-
nil. Vůdce projevil svou spokojenost a pravil: „Dobře
jsi vyvedl svůj tovaryšský kousek, včil ti jen ještě
zbývá kus mistrovský. Bude to zkonška nejtéžší, ale
chytrostí ji můžeš vykonati. V městě v Široké ulici bydlí
v čísle 50. jistý pán, největší boháč v celém okolí; ten
má diamantový prsten na prstě, a ten mu musíš ukrásti
tak, aby tě neviděl; a jeho paní má na sobě košili zla-
tem vyšívanou, a tu jí také musíš vzíti, aby tě neviděla.“
— „Pane můj,“ pravil chasník odvážlivý, vykonám to,
a k tomu ještě pošlu onomu pánovi psaní, v kterém mu
oznámím, že toho a toho dne si pro jeho prsten přijdu;
on mi ho sám dá a nebude mne vidět.“

Skutečně mu poslal psaní, aby mu toho a toho dne
svůj diamantový prsten přichystal, že si pro něj přijde.

Na večer onoho dne dal se zloděj v domě zavříti.
Pán si prsten svůj dobře opatroval, přichystal si dvě
nabité bambitky na stole a čekal. Po desáté hodině
udělal si zloděj v komoře slaměného chlapa a oblekl ho
v šaty s sebou přinešené. Přistrojeného panáka vynesl
po žebříku na okno u světnice pánovy v prvním poschodí,

281

on sám pak stál prozřetelně stranou za zdí a klepal na okno. Pán se ohlídl a viděl chlapa státi v okně: „Ženo,“ pravil, „hle, ten chlap skutečně si jde pro ten prsten; prosím tě: co mám dělat?“ — Žena: „Vždyť máš nabité bambitky, střel do něho!“ — Pán: „Ta bezbožná duše nesleze tak, jako vylezla!“ — bác, a chlap ležel v svět-nici. Chasník živý pak rychle běžel za dvéře k jizbě pá-nově. — Pán: „Přece jsem zle nčinil, budu míti ople-tačky mrzuté s tím zastřeleným chlapem, raději ho někde ukryju a zahrabu, abych neměl odpovídání.“

Nežli se dal do práce, řekl: „Ženo, tu máš ten prsten, abych ho neztratil!“ — Potom v horlivosti chopil se zastřeleného chlapa a nesl ho zahradou do vody mimo tekoucí. — Zloděj se vkradl do světnice, nápodobil hlas pánův a pravil: „Schválně jsem se ještě vrátil; dej mi raději ten prsten, aby někdo ještě nepřišel a nevymohl ho od tebe!“ — Žena mu prsten dala myslíc, že to jest manžel. — Zloděj pak šel krokem pánovým ke dveřím, otevřel a zavřel, ale vrátil se po prstech tichounce a vlezl pod lůžko manželčino a tam zůstal ležeti.

Pán se navrátil a pravil ženě: „Už jsem toho zlo-dějského chlapa pochoval. Kde pak máš ten prsten, dej mi ho zase.“ — „Vždyť pak jsem ti ho už dala!“ — Pán: „Kdy pak?“ — „Tyť jsi přišel schválně zpátky a řekls mi, abych ti ho raději dala, aby snad někdo jiný nepřišel a nevymohl ho ode mne; a já jsem ti ho dala!“ — Pán: „I zlořečená duše, již ho má, a ty jsi mu ho vlastní svou rukou dala!“

Mrzeli se sami na sebe, tak že nemohli téměř celou hodinu usnouti. Když pak nsnuli, spali tím silněji.

Když to zpozoroval zloděj pod lůžkem uschovaný, vytáhl z kapsy láhvičku s kvasnicemi hustými a vlil je-

282

pod paní. Paní se mokrem tím za chvíli probudila a zbudila manžela svého řkouc: „Milý mužíčku, mám pod sebou cosi mokrého!“ — Mnž: „Ó ty nemravo, ty ses podělala! Ale arcit není divu, stalo se ti to ze samého strachu!“ — Žena: „Prosím tě, vyndej mi čistou košili, já tuto svou musím svléci.“ — Manžel jí donesl čerstvou košili, ona pak tu svou mokrou svlekla a hodila pod lůžko. Zloděj pod lůžkem se nehněval, neboť včil byl zbytý a odbavený. — Když pak zase tuho usnuli, sebral se mladý zloděj a ten tam z jízby, a ráno z domu ven.

Přinesl tedy vůdcovi důkazy svého výborně provedeného zlodéjství a vypravoval mu, jakým způsobem to vykonal. Vůdce i ostatní zbůjníci divili se chytrosti jeho a milerádi přijali ho do své společnosti.

Onen okradený pán v městě také se obdivoval neobyčejné zchytralosti smělého zloděje, zvláště když ráno zpozoroval, že netoliko diamantový prsten, ale také košili s těla manželčina dostal. Byl by zloděje toho rád osobně poznal; k tomu konci dal rozhlásiti, aby ten, kterýž mu ten podivný kus provedl, ať je kdo je, k němu na oběd přišel.

Za několik dní dal se u téhož pána ohlásiti vzdálený příbuzný, vysoký císařský úřadník, kterýž přijel ve skvostném kočáře a v pěkných šatech s několika služebníky. Onen pán sice nic nevěděl o takovém vzdáleném příbuzném, ale měl z toho radost velikou, že tak vznešený pán jej poctil návštěvou svou. Přistrojil tabulu, a kde co dobrého věděl, musilo na stůl. Host si dal dobře chutnati, a po jídle opět i se svými služebníky slavně od něho a z města odjel.

Druhého dne pan hostitel dostal psaní od zloděje chytrého, v kterémž mu na vědomost dal, že mu přišlo

283

k nším, že by pán rád poznal onoho zloděje; proto že
k němu přijel a jemu se představil včerejšího dne.“

„Ženo!“ zvolal, „to ti je nabíjaná šelma! Vydával
se ten zloděj včera za našeho příbuzného — a my blázni
mu uvěřili a brali jsme to za velkou čest, že nás navštívil
tak vznešený úřadník, a on to byl zatím zloděj zloděj-
ský! Kdybych to byl včera věděl, byl bych ho jináč uctil
a byl bych se mu náležitě odsloužil za jeho zlodějství.“

Byl již osm roků ve společnosti zbůjníkův a vyvedl
veliký počet šibalských kousků. V devátém roce stalo se
vůdcovi neštěstí, byl totiž při jednom zlodějství lapen a
oběšen. Radili se ostatní zbůjníci, koho by ze sebe měli
včil voliti za vůdce. Po krátké radě shodli se všickni
v tom, aby byl mladý, smělý a zchytralý zloděj vůdcem
jejich. Stalo se.

Byl pak již celý rok vůdcem zbůjníkův. Tu si zpo-
mněl na své staré rodiče, kteří posud nevéděli, kam se
byl nezdárný syn ztratil. Napadlo mu, že přece ještě je-
dnou by rád rodiče své vidél, neboť již tolký čas nebyl
s rodiči svými ani na řeči ani na slovu.

Přijel k nim v krásném kočáře a v bohatých šatech.
Staří rodičové prokazovali mu všemožnou čest, neboť ne-
věděli, jaký by to veliký pán byl a proč jich navštívil.
V řeči se jich cizí pán ptal, zdali mají jaké děti. — Od-
pověď byla, že měli jediného jen syna, který se jim před
desíti lety ztratil a pro kterého již miliony slzí vycedili.
— Pán se jich ptal dále: „Zdaliž pak byste poznali syna
svého, kdyby se opět jednon navrátil?“ — Matka odpo-
věděla: „Jak pak bych své vlastní dítě nepoznala?“ —
Host jim nyní vyjevil, že on sám jest jejich synem, ale
čím jest, to zamlčel. Rodiči také se ani po tom neptali,

284

majíce nevypravitelnou radost z toho, že jediný jejich
syn jest posud na živě a že k velikému štěstí přišel.

Za chvíli po krátké řeči pravil syn, že nemůže déle
u nicb zůstati, a prosil otce i matku, aby jej doprovodili
na kus cesty, k čemuž oba dva milerádi svolili. Sedli
do jeho krásného kočáru a jeli hodný kus cesty, ačkoliv
to rodičům pro velikou radost dlouho netrvalo.

Když přijeli k lesu, řekl kočímu, aby ostal stáť; a
potom prosil matku svou řka: „Maměnko, slezte s toho
kočárů dolů a ohněte mi ten outlý stromeček!“ — Matka
to snadně učinila. Pak jí okázal stromek tlustší a zase
prosil, aby ho ohnula; i ten ohnula, ale ne tak snadno.
Konečně ji ukázal tlustý strom, který nikterak nemohla
ohnouti.

„Včil vystupte vy, tatíčku, a učiňte, jako činila matka
má.“ Otec slezl a ohýbal mladé stromky; vyrostlý pak
strom rovněž jako matka nemohl ohnouti.

Nyní pak vážně mluvil k rodičům svým: „Kdybyste
mne byli ohýbali, dokud jsem byl malý. byli byste mne
snadno ohnuli; i později ještě, ač již s větší tíží mohli
jste mne ohnouti a od zlých náklonností odvrátiti. Včil
již jsem dospělý strom, který se nikterak více ohnouti
nedá. Kdybyste mne byli k nábožnosti a k pracovitosti
vedli a z chyb mých kárali, byl by ze mne býval řádný
člověk. Vy pak jste dali mi ve všem vůli, trpěli jste mi
každou chybu, každou rozpustilost, nekárali jste mne
z lenosti, kteráž jest původem všeho zlého, a tak se stalo,
že nepravosti rostly se mnou, až jsem vám utekl a k zbůj-
níkům se dal, u nichž nyní již deset roků trvám, před
rokem byv zvolen za vůdce! Toho jste se dočkali na
synu svém, kterého jste špatně vychovali.“

Řeč synova tak bolestně působila na duši dobrých

286

Včil prosily, aby jim otec král ještě jednon toli potravy posílal, že je tam jiný vzduch. On na to nic nedbal a posílal. Jednoho dne princezna zase psala otcovi psaní, když již bylo každému chlapečkovi sedm roků; šla si do druhé světnice pro pečet, a Petr vzal péro a napsal na spodku, že svého staříčka pozdravuje. Princezna do něho nepohledla a zapečetila ho.

Otec psaní přečetl a myslil si: Co pak tam mají za Petra? Hned se tam vybral se svým vojskem a uviděl dva chlapečky. I chtěl oběma děvčatům udělat smrt. Pozval všecky krále, aby se přišli na tu smrt dívat.

Králové, když přišli a slyšeli, co se bylo přihodilo a proč mají býti obě děvčata usmrcena, stáli na tom, že to může pravda býti, že ti chlapci z té vody byli. Dali jich obou na moře chodíť. Ony chodily a nepotopily se, než pořádně po moři chodily. Král uznal obě za nevinné, dal každému z těch chlapečků bílého koně a poslal jich do světa*).

V té cestě potkali vlčici; tu vlčici chtěli zabít, ale ona jich prosila, že jim dá své mladé, jestli jí darují život. Darovali jí život a vzali si její dvé mladé; každý si vzal jedno. — Jeli dále a potkali medvědici; tu také chtěli zabít, ale ona jich prosila, že jim dá své mladé, jestli jí darují život. Darovali jí život a vzali si její dvě mladé; každý si vzal jedno. — Jeli dále a potkali lvici; tu chtěli také zabít, ale ona jich prosila, aby jí

*) Takových soudu bývalo zhusta za starodávna i v národech nasich slovanských. Soudove ti jmenují se soudové Boží čili očisty (jménem anglosaským ordalie). Nevinnost v podezření upadle osoby mela závrakem Božím osvědčena býti. — Viz o tom obsírné pojednání od protessora Sušila v kalendáři Moravanu 1855.

287

života neodjímali, aby si radší vzali její mladé. Neodejmuli jí života a vzali si její dvě mladé; každý si vzal jedno. Každý měl mladého výka, medvěda a lva, a ti za každým běželi. Když jich měli, odtrhli se od sebe. Jeden šel dolů a druhý zbůru do světa.

Petr přišel do jednoho města do hospody a ptal se, proč jsou domy v tom městě modrým suknem obtáhnuty. Hospodský mu pravil, že jest za méstem drak, a ten jí s pořádky lidi, a že dnes přišlo na dceru královn. On šel, že se také půjde dívat na smrt té dcery královské.

Jak tam přišel, vzal její zástěru a dal ji tomu drakovi na krk a potom mečem sekal jak sekal. Jak ustál, zvířata draka držela, až mu bylo konec. Ale Petr měl v celém těle jed z toho draka; a zvířata šla a sbírala lístků; po těch lístkách bylo mu lépe.

Když bylo po draku, Petr se svými zvířaty odešel, a služebník vezl princeznu domů. Ona se mu musela zapřísahat, že řekne, že on ji od smrti obhájil. Král, když to slyšel, dával mu ji bned za manželku, ale princezna prosila, aby směla do dne do roka čekat, a potom že budou mět spolu svadbu. Ona tatíčkovi neřekla, že čeká, přijdeli pravý osvoboditel.

Za rok a za den přišel Petr zase do toho města a do té hospody. Přišed do hospody ptal se hospodského, proč jest město obtáhlé červeným suknem? Hospodský odpověděl: „Rok a den minul, jak tu byl drak, kterého služebník královský přemohl; král mu za ten skutek dal princeznu za manželku, a dnes právě bude svadba.“

Petr se bned přestrojil do krásných šatů, šel na hrad a vzal svá zvířata také s sebou. Princezna stála smutná v okně a jak spatřila zvířata, bned je poznala

288

a svého osvoboditele též. S radostí ho přivítala a před-
stavila otci svému. Král, když uslyšel, že Petr jest pravý
osvoboditel dcery jeho, rozhněval se na svého služebníka,
který lhal a se vydával za osvoboditele, a dal ho hned
čtyrmi voly roztrhat.

Na druhý den měl Petr s princeznou svadbu, na které
i zvířata pod stolem ležela a dobře se měla. Po svadbě
ptal se Petr manželky své, co je to za horu napróti
zámku, že včil ani listů na ní není, když je léto. — Ona
mu povídala, aby se ani na tu horu neptal, že kdo do
té hory vejde, žádný z ní nevyjde.

On šel přece na druhý den do té hory a otměl tam.
Viděl letět zajíce, vlk mu ho chytil a donesl, a on si ho
na rožni upekl. Když toho zajíce pekl, přišla k němu
stará bába a povídala: „Mládenečku, vždyť pak se mi
dejte ohřát!“ — On odpověděl: „Ohřej se bábo!“ — Ona
se zhřívala, a za chvíli povídala: „Mládenečku, vždyť mi
dejte upeci tu žábičku!“ — On jí řekl: „Upeč si bábo!“ —
Tož ona si žábu pekla, brala s ní pěny a házela mu na
zajíce. — On jí pravil: „Nemast, bábo!“ — Potom mu
povídala: „Mládenečku, dejte mi tím proutkem ta zvířátka
pobíť!“ — On jí povídal: „Tukni si jich, bábo!“ — Ona
se tím proutkem dotkla zvířat a jeho, a hned všickni
v kameny se obrátili.

Na druhý den přišel Karel do toho města a do
té hospody, co tam býval Petr. Že měli oba šaty jednaké
i zvířata jednaká, hospodský myslil, že je to Petr, a řekl
mu: „Byl jste, milostivý pane, na honě?“ — Karel od-
pověděl: „Byl jsem!“ — Hospodský pravil: „Nejmilosti-
vější paní manželka princezna bude již s toužebností oče-
kávat!“ — Karel odpověděl: „Ano, ano, musím raději
pospíchat, abych přišel domů!“

290

tak učinil, a hned všickni ožili. Potom pravil: „Včil ty,
stará čarodějnice, musíš mi říci, jak bych tebe zabil,
abys již nikdy více neškodila lidem.“ — Ona odpověděla:
„Tím tlustším koncem proutka mne musíš dobře bíť, tož
mne zabiješ.“ — Karel to vykonal, čarodějnice se obrátila
v kámen, kterýž tam až do toho dne jest, a navrátili se
oba dva domů k Petrově manželce, kdežto byli dlouhá
léta v přátelství a lásce živi pohromadě.

## 55. Bubeník hledá zakleté princky.

Byl král, který měl dvě princky, a ty se mu ztratily. Zlá čarodějnice začarovala jich pod zemi s celým zámkem, v kterém bývaly. Otec král o tom zvěděl a naložil mnoho peněz, aby je našel a vysvobodil, ale ne možno; mnoho lidí se o to pokusilo, ale nic naplat.

Jedenkráte přišli dva vysloužilí vojáci do hospody; jeden z nich byl šikovatelem a druhý desátníkem. I ptali se hospodského, co by u nich bylo nového. Hospodský odpověděl: „Našemu králi ztratily se obě dcery princky; on dal do hlasu, že by velikou odměnu dal tomu, kdo by jich nalezl a vysvobodil.“

Vojáci hned dostali chuť na tu odměnu, šli ke dvoru královskému a dali se u krále ohlásit, že by rádi šli hledat ztracených a zaklnutých princek. Král si jich předvolal a dal každému dvě sta peněz na cestu, aby jich šli hledat; pomyslil si: „Šikovatel vidí se býti chytrým a obratným mužíkem: možno, že najde zámek začarovaný.“

Vojáci přijali peníze, odešli, ale nikoliv do světa dalekého, nebrž do blízké hospody, a tam dobře jedli a pili.

291

Brzy potom přišel vysloužený bubeník za nimi do
hospody a ptal se jich, co tu dělají. Oni mu pověděli, že
dostali na cestu dvě sta peněz od krále, aby šli hledat jeho
začarované princky. Bubeníkovi se takové řemeslo ulíbilo,
sebral se a šel také ke královi, kterýž i jemu dal dvě sta
peněz, aby též hledat šel. Bubeník sebral peníze a šel.

Když přišel do hospody a oba vojáky ještě tam na-
lezl, řekl jim: „Takli vy zde ty princky posud hledáte
a vysvobozujete?“ Oni mu povídali, že již se berou jíť,
že jenom na něho čekali, aby mohli všickni pohromadě jíti.

Navrhovali šikovatel i desátník, aby všickni tři dali
své peníze do jednoho měšce. Bubeník pravil: „Páni bra-
tří, to nemůže být; vyť jste již z peněz svých mnoho utra-
tili; já nevím, jak dlouho budeme muset hledat; a z čeho
bych byl živ, kdyby vy jste všecky peníze utratili?“ Po-
držel tedy každý své peníze a šli pospolu do světa.

Chodili již několik neděl a nemohli se nikde doptati
na ten začarovaný zámek. Jednoho dne šli lesem, a tam
se již dělala tma; nevěděli, kam by šli na noc. Šikovatel
pravil: „Vylezte jeden na strom a podívejte se, neníli
někde světla vidět.“ — Desátník nemeškal se, vylezl na
strom a volal: „Hezký kousek odtud cosi se svítí!“
Potom slezl, a všickni tři šli v tu stranu, kde byl de-
sátník světlo viděl. Přišli k osamělé chaloupce v lese a
stanuli pod okénkem; uviděli v jizbě bábu střapatou a
prostovlasonu. I šli chutě do jizby.

Bába jich vítala řkouc: „Vítajte, pánové; dobře vím,
co hledáte.“ Vojáci pomyslili si: „To je dobře, když to
víš, aspoň nám poradíš.“ A šikovatel se jí tázal: „Jak
pak to víte, vždyť jste se nás ještě neptala?“ — Bába
však pravila: „Hledáte dvou začarovaných princek; ale
věřte mi, beze mne jich nenajdete.“ — Vojáci ji prosili,

19*

292

aby jim pověděla, kde a jak by jich nalezli. Bába řekla:
„Nemám sice chuti, ale přece toho zkusím!“ Dala jim
nocleh a ráno šla s nimi.

Přišli k studni hluboké, v kteréž bylo mnoho vody.
Tam ostala bába stáť a pravila: „Jestli tu vodu z té
studně vypijete, dostanete ty princky!“ Všickni tři vojáci
lehli na břicho a začali píť. Bába se dala do hlasitého
smíchu a řekla: „Tak to nepůjde, ale musíte míť takovou
houbu, co by tu vodu do sebe vpila.“ Skutečně vytáhla
suchou houbu z kapsy, a když ji na vodu položila, hned
se všechna voda ztratila. Potom vyndala hedbávnou šnůru
a pravila: „Jeden z vás musí se po té šnůře dolů spu-
stíť; dole uvidí velikou břilu*) a pod ní teprv vchod
do toho začarovaného zámku a do jeho světnic.“

Spustili bubeníka; on tam vlezl, oddělal břilu, všel
do zámku a procházel se po pokojích. Přišed do první
světnice, uviděl tam vojenské polní trouby a bubny. Vzal
troubu a začal troubiti. Tu najedenkrát uslyšel dupot
v zámku, ulekl se, položil troubu a vzal skřínku **) do
ruky, v které byly samé píšťalky. Pískal. Nastal ještě
větší hluk po zámku, se všech stran blížili se vojáci a
tři generáli přišli až do samé jizby k němu: „Co jasnost
císařská poroučí?“ Bubeník se rychle zpamatoval a od-
pověděl: „Zatím nic: odejděte, až vás později zavolám.“

Potom vzal buben, aby zkusil, jak se na něm bu-
bnuje. Zase přiběhli tři generál „Co jasnost císařská
poroučí?“ Bubeník odpověděl: „Doneste mi šaty, jak se
na císaře sluší, a potřebnou zbraň, abych mohl všecko
vojsko prohlednout.“

*) Břila = šleda = pleskatý kámen.

**) Skřínka = truhlička.

293

Hned donesli šaty a šavli, on se oblekl za císaře, sedl na koně, kterého mu přivedli, a jel prohlížet vojsko. Tři generálové ho vedli, a tam uviděl dvě řady koňáků, že jich ani přehlednouti nemohl. Těšil se z toho a pravil: „Milé děti, uspokojte se zatím, až vám další rozkazy dám.“

On sám odešel do zámku a prohledával všecky svět-nice; v jedné z nich uviděl první princku a řekl jí, že přišel, aby ji vysvobodil. Ona pravila: „Vy nejste s to, mne vyvést; jsem tdraku odevzdána, kterého nepřemůžete; odejděte, sice bude s vámi zle.“ — Bubeník mluvil: „Pokusím se o to, kdyby mne to i živobytí stálo!“ — Princka když viděla, že jináč nechce, dala mu prsten a zjevila mu, že má ten prsten čtyryceti mužův sílu, ale doložila: „Kdybyste měl na každém prstě takový prsten, nezabi-jete toho hovada.“ Potom mu dala meč, který prý na ránu všecko usmrcuje, když se jím sekne.

Sotva byl meč ten do ruky vzal, již drak letěl; on se s ním hned začal potýkati a šťastně ho rozsekal na kusy.

Byloli mu zle s první princkou, s druhou, mladší, bylo ještě hůř. nebo ta byla pod moci ještě mocnějšího draka. Avšak pomocí prstenu a meče, kterýž mu i druhá princka dala, s velikým namáháním přemohl a usmrtil i druhého draka. Celé obyvatelstvo toho zámku bylo vy-svobozeno, a čarodějnice, když o tom zvěděla, utekla.

Vojáci nahoře u studně čekali. Bubeník dal v okově vytáhnouti obě princky zhůru. Oni jich vytáhli, a spustili zase okov pro něho. Bubeník však nebyl hloupý a ne-důvěřoval svým spoludruhům; místo sebe vložil veliký kámen do okova a ustoupnul na stranu. Vojáci vytáhli okov na půl výšky a pak ho najednon spustili, a odešli myslíce, že se bubeníka navždy zbyli.

294

Bubeník nemoha nahoru, zůstal dole. Včil měl kdy,
prohlednouti celý zámek, a když ho prohledl, začal bu-
bnovať, troubiť a pískat, až všecko vojsko svolal. On sám
pak v císařských šatech ho komaudoval. Byl se všemi
spokojen a ptał se, jeli mezi nimi kdo z jeho kraje.
Žádného tam nebylo, až na samém konci hlásili se tři, co
byli z toho samého panství, a tázali se, co by žádal. —
„Nežádám nic jiného, než abyste mi pověděli, možnoli od-
tud někudy vyjíť a do vlasti mé přijíť?“ Oni mu pově-
děli, že jest cesta podzemní, po které se přijde na moře,
a přes moře že se může až do vlasti dostati. On jim
slíbil, že jich propustí z vojny, aby ho tam zavedli. Vši-
ckni tři hned se vypravili s ním na cestu, on pak sebral
zlata a stříbra, co unésti mohl.

Když přišli k moři, stála tam loďka připravena,
na kterou všickni vstoupili, a plavili se dále. Jak mile
však ti tři vojáci na moře vyšli a stravy okusili, byli
šediví. Dva z nich umřeli ještě na cestě, a jenom ten
třetí ostal na živě, a ten s ním dojel až do jeho vesnice,
byl propuštěn a bohatě obdarován a šel domů k pří-
buzným svým.

Když byl ve svém kraji, nešel ke královi, ale vy-
dával se za zlatnického tovaryše. Šel k zlatníkovi v městě
a ptal se ho, máli pro něho práci. Zlatník odpověděl:
„Můžete u mne v práci ostati; nemám sice mnoho díla,
ale snad brzy něco bude.“ Tovaryš pravil: „Pane mistře,
nemějte starosti; mám dělati pro princky prsteny; vy-
kažte mi zláštní jizbu, v níž bych v pokoji pracovati
mohl, a tu máte peníze a nakupte potřebného zlata.“

Přišla první noc; tovaryš žádal pana mistra, aby
byly děti ticho, by mohl ty prsteny zhotoviti. Potom se
zavřel do své jizby, utloukl zlata koupeného a vyčistil

295

prsten od první princky, zavinul ho do bavlnky a dobře
zaobalil; zlato utlučené rozházel po zemi.

Ráno šel a řekl: „Paní mistrová, jděte a smečte
ty piliny, a potom zaneste ten prsten princce; jak se
bude ptáti, zač je, řekněte, že jest za 30,000 rýnských,
ona vám jich ráda dá.“

Mistrová nechtěla s prstenem jíti a pravila: „Co
pak by to musil býti za prsten, aby se mohlo 30,000
rýnských za něj žádati! to musí býti balamuťa člověk!“
— Tovaryš pravil: „Nechceteli jíti, však já si někoho
najdu, kdo mi ten prsten ke dvoru a odtud peníze do-
nese.“ — Zlatník manželce své hned poručil, aby s tím
prstenem šla.

Mistrová šla, dala se u princky ohlásit a byla před-
puštěna. Řekla: „Přinesla jsem vám ten prsten, který
jste si dala dělat!“ — Princka: „Milá zlatničko, já jsem
si nedala žádného prstena dělat, ale ukažte mi ho, ať se
podívám!“ Princka ho vzala do ruky, podívala se naň
a hned řekla: „Ano, ano, ten jsem si dala dělat: kdo
pak ho dělal?“ Zlatníková: „Máme tovaryše nového, a
ten ho dělal!“ — Princka: „Co pak zaň žádá?“ — Zla-
tníková: „30,000 rýnských!“ Princka jí hned peníze od-
čítala a řekla: „Dejte mu ty peníze a řekněte mu, že
ho vzkazuji pozdravovať, aby mne navštívil!“

Zlatnička odevzdala tovaryšovi peníze a vyřídila po-
zdravení i pozvání od princky. Tovaryš pravil: „Vidíte,
paní mistrová, nechtěla jste jít; zejtra ponesete druhé
princece prsten ještě dražší.“

Děti nesměly ani písknout, a mistr pravil: „Milá
ženo, tomu našemu tovaryšovi dnes nedávej zemňáky;
přistroj mu dobrou večeři, aby se u nás držel: ten zná
krásnou práci dělat.“

296

Tovaryš dal zase mistrovi peníze na zlato, povečeřel a zase zavřel se do jizby své. Učinil s druhým prstenem jako s prvním a ráno poslal ho po mistrové zase té princce, která se mu líbila, a pravil, aby žádala zaň 60,000 rýnských.

Mistrová s radostí a bez zdrahání šla s prstenem. Když přišla ku princce a s uctivostí jí povídala, že nese ten zamluvený prsten, princka řekla: „Nevím o žádném prstenu; ale okažte mi ho!“ Zlatnička prsten okázala, princka se podívala a zvolala: „Aha, již vím, to je ten prsten; ano dala jsem si ho dělat, ale zapomněla jsem; sedněte si a povězte mi: kdo pak ten prsten dělal?“ — Zlatnička: „Máme teprv nedávno tovaryše, a ten umí takovou práci dělat; včera udělal také jeden prsten princce sestře.“ — Princka: „Nu, to je hezky, jest hoden chvály; co pak zaň žádá?“ — Mistrová: „60,000 rýnských!“ — Princka jí peníze dala a pravila: „Řekněte mu, aby dnes ke mně přišel a mne navštívil, že bych s ním velice ráda rozprávěla.“

Mistrová uctivě mluvila doma: „Pane tovaryši, princka vám vzkazuje, abyste byl tak laskav a ji navštívil, že by s vámi ráda rozprávěla.“ — Tovaryš však chladně řekl: „A co je mi po ní; však ona má tolkou cestu ke mně jako já k ní.“

Mistrová šeptala mistrovi: „Ten člověk přece jen jest jakýsi hrubián!“ Tovaryš pak to zpozoroval a pravil: „Neníli vám to dobře, odejdu ještě dnes!“ Mistr ho chlácholil a prosil, aby neodcházel.

V tom však přijel k domu kočár se čtyrmi koňmi, a z něho princka vystoupila a zrovna k zlatníkovi šla. Mistrová když ji uviděla, přiletěla do jizby a zvolala: „Pane tovaryši, princka již jest sama tady!“ Tovaryš

297

pak ušel ruče do své jizby a zamknul se tam. Princka přišla k zlatníkovi a tázala se: „Kde je váš tovaryš?“ Oni mu ukázali jeho světnici, princka klepala ponejprv, po druhé, po třetí — a teprv tovaryš otevřel. Ona vešla k němu, sluhové za ní hned nesli šaty královské. Tovaryš se oblekl do nich a vyšel s princkou do zlatníkovy světnice. Zlatníkovi lekem všecko z ruky vypadlo, a jeho manželka stála jako ve vředě, jako opálená, jako bez smyslu; až se trochu zpamatovala, potom zvolala: „Pro Pána Boha, včil teprv vím, koho ve svém stavení máme,“ a prosila královského prince, aby jim odpustil, jestli ho v něčem pohněvali. „Nemám čeho odpouštěti,“ pravil princ, „děkuji vám za to, že jste mi dali byt k práci mé. Ty peníze za ty dva prsteny si podržte a ty smetené zlaté piliny json také vaše.“ Potom jim dal „s Pánem Bohem“, sedl s princkou do kočáru a odjel do zámku královského.

Šikovatel a desátník, jenž tambora zhubiti zamýšleli, byli v zámku. Když se s princkami navrátili, vydávali se za jejich vysvoboditele, a král jim jich chtěl dáti za manželky. Princky však si vyžádaly, že chtí čekati do dne do roka a potom že budou sdavky.

Rok se právě chýlil ku konci svému. — Mladší princka žádala otce krále, aby udělal velikou hostinu a pozval mnoho hostů. Stalo se; i oba dva vojáci byli přítomní. O hostině, když hosté o rozličných věcech rozmlouvali, vystoupila princka a pravila: „Měla jsem zlatý klíč u zámku zlatého; ten klíč však ztratila jsem a dala jsem si dělat místo něho klíč stříbrný; když pak jsem ho již měla, nalezla jsem ztracený zlatý klíč. Prosím vás, pánové, rozsuďte: který bych si z nich měla podržet?“ — Všickni páni jednosvorně radili jí, aby si podržela klíč zlatý, který zrovna k tomu zámku dělaný jest.

298

Princka odešla do vedlejší světnice a přivedla tam-
borá. Vojáci oba dva zbledli strachem, a princka mluvila:
„Hle, vzácní páni, tento pán jest onen zlatý klíč, to jest:
můj pravý vysvoboditel, kterého tito dva chtěli se světa
zhladiti; on však byl od Boha ochráněn a přišel šťastně
až sem; toho tedy budu já míti za manžela svého.“

Král k tomu rád svolil, dal ty dva bezbožníky voly
roztrhati, a brzy potom slavila se svadba, při které byl
bubeník ženichem princky. Otec král mu odstoupil krá-
lovství, které on po mnohá léta moudře a spravedlivě
spravoval.

56. O jednom zemanu a o zlodějích.

Stalo se jedenkráte, že se našli tři muži, a sice
všickni tři jednoho druhu, totiž zloději, ti ale se tak
spřátelili a sbratřili druh s druhem, že všecko své nabyté
a nakradené zboží a peníze v jedno složili. Že pak byli
v řemesle svém výborní mistři, bylo těch peněz hodné
množství.

Tu se usnesli vespolek, že jim není jisto, takové
peníze s sebou nosit, a proto jich také žáden rád při
sobě neměl. Tu ale jeden z nich pravil: „Milí bratří, já
vím jednoho bohatého a spravedlivého zemana, já myslím,
absyme mu ty naše peníze dali na schovu a jej o to
požádali, aby nám jich opatřil.“ — Druhým dvěma se ta
rada zalíbila, ale pravili: „Jak to uděláme? On se nás
bude ptáti, co jsme zač. Jakou mu pak dáme odpověď?“
Třetí na to řekl: „Já vím, jakou dáme odpověď; řekneme
mu, že jsme tři bratří, že jsme ty peníze zdědili a že
jdeme a hledáme, kde by se nám zalíbilo nějaké panství
koupiť, v tom že bychom měli největší zalíbení.

299

Tak se ujednali, šli s prosbou k tomu zemanovi a žádali ho, aby byl tak dobrý a jim ty peníze do svého opatrování vzal, pokud by si nějaké panství nekoupili; neboť prý jim to obtížné jest a nebezpečné, s takovými penězi se nositi; oni že, jak věrně něco vynajdou, co by se jim líbilo a hodilo, zase všickni tři pro ně přijdou, aby jich nedával ani jednomu, ani druhému, ani dvoum, než až oni všickni tři pospolu pro ně přijdou, aby je teprv vydal.

Zeman, vida hodné osoby, svolil k jejich prosbě a přijal jejich peníze do schovu, a oni s velkou radostí od něho odešli, dílem že se jim to dobře podařilo a dílem, že nemusejí se s tím těžárnem (břemenem) vláčit a druh druha se bát, že s nimi uteče; neboť byli všickni tři obratní a dobří špekulanti.

Potom zas chodili a zas dobře kradli, až zase měli hezkou hromádku peněz. Ale tu již drželi mezi sebou, až se jim za nějaký čas trefilo, že nedaleko toho zemana byli. Tu si jeden z nich zpomněl, že ten zeman tady nedaleko bývá, a ten druhý řekl: „No ten nám velké dobrodiní udělal, bylo by za slušné, abysme mu nějakou čest proukázali; nebo vím, že mu to jest vděčné (milé), když vidí, že si ho někdo váží a za dobrotivého drží; tak by bylo zaslušné, abysme mu naši vděčnost na jevo dali, když jsme tu tak blízko.“ Ten třetí pravil: „Ale jak? Já nevím, jaký vděk bysme mu udělali.“ Jeden z nich řekl: „Já bych věděl jak; můžeme jít do kostela a přijdeli nám jít vedle něho, tak mu uděláme všeci tři hlbokou poklonu; on bez toho bývá ve svátek v okně a dívá se na lid, jak jde do kostela.“ — Těm druhým se to také zalíbilo, že to je tak dobře a že se nemusejí s tím tak dlouho bavit. Tož při tom zůstalo, a oni se

300

rozešli po své krádeži a dali si slovo, kde se sejdou
toho a toho dne.

Ale ten jeden místo krádeže došel k tomu zemanovi
a pravil mu, že již vynašli takové panství, co se pro ně
hodí, že ho též již domluvili a že přijde zejtřejšího dne
odebrat ty peníze ten pán, od něhož to koupili; ale on
že nemůže vědět, jestli se jim všem třem dostane, pro
ně přijít, a že jim to nenapadlo, jak od toho pána od-
cházeli, aby o tom mohli jistou zprávu vědět, ale že se
tak usnesli, jestli jim bude tak pilno, že by nemohli všeci
pro ně přijíti, tak že mu dají to znamení na důkaz, jak
půjdou vedle jeho zámknu, že mu udělají všeci tři hlubo-
kou poklonu na znamení, že v tom jich všech třech dobrá
vůle jest, aby se ty peníze vydaly z nich kterémukoliv,
když by to bylo tak na pilně; a pak pospíchal zas na
to místo, kde se měli sejíti.

Ti druzí dva přece každý něco ulovil, ale ten třetí
ničeho, a také nebylo divu, neboť k tomu času neměl.

Ráno se vybrali a šli do toho kostela, a ten zeman
byl právě v okně, a oni, jak přišli naproti, ostali stáł
a hlubokou poklonu mu udělali, a on se jim také po-
klonil, a oni odešli a šli do kostela a dali si slovo, že
se v té a v té hospodě sejdou; neboť i v kostele dávali
pozor, jestli by se jim co dalo ukrásł; proto po různu
se v kostele rozpustili, neb to již měli v obyčeji, že toho
nikde neopomenuli, co a kde by se dalo do pazourů
jejich lapit.

Jak ale z kostela vyšli, ti dva se shledali spolem,
ale toho třetího nebylo; ten jak bylo po kázaní a mše
svatá se začala, vyšel z kostela, šel přímo k zemanovi
a pravil, aby byl tak dobrý, že přichází pro ty peníze,
že všeci nemohli pro ně jít a ten pán že nemůže dlouho

301

čekat, že chce ještě na poledne tam a tam dojet. Zeman honem mu vydal ty peníze, on je vzal a ten tam.

Ti druzí dva v té hospodě již byli a pojedli, a třetího ještě tu nebylo. Tu sobě myslili, jestli ho při něčem nelapli, jako bylo v tisku z kostela; proto šli ven mezi lid, aby něco o něm uslyšeli a zvěděli; ale kde nic tu nic. Tu jim napadlo že on snad ty peníze od zemana vzal a s nimi utekl. Šli oba dva k zemanovi a ptali se, jestli ten třetí u něho nebyl a ty peníze po něm nežádal. Zeman se ulekl a pravil: „Byl u mne, a proto že jste mi všickni hlubokou poklonu učinili na znamení, že je vydati mám tomu, kterýž by pro ně přišel, jak jste mi předkem oznámili, vydal jsem mu ty peníze.“ Ale ti dva s tím nebyli spokojeni, šli hned k advokátovi a milého zemana žalovali.

Zeman dostal poručení, aby se toho a toho dne dostavil; když se dostavil, bylo mu praveno, aby ty peníze vydal, sice že se mu všechno prodá. Zeman se vymlouval na znamení, které mu dali, ale nic na plat, bylo mu řečeno, aby ty peníze vydal anebo si advokáta vzal a na právní cestě se hájil.

S tím zeman odešel a hledal si advokáta, ale žádný se ho nechtěl ujmouti a zastati v té věci. Tak se toho strachoval, že pořád z těla opadával, až se každý divil, jak se pořád tratil; a nebylo divu, že tak rychle z těla padal, neb to byla velká hrůza a ta starost; kdyby mu byli všecko poprodali, nevím, jestli by to bylo stačilo na ty peníze, a on by byl zůstal prázdný. To mu ustavičně na mysli bylo, co by potom začal a jak by se živil. Všudy ho znali jako majetného, pořádného a velmi opatrného pána, a proto útrpnost velkou každý nad ním měl, že se tak tratil, a každý se domníval, že snad již brzy umře, a žádný nevěděl, co toho příčinou jest.

302

Tu ale byl soused jeho sedlák, který ho velmi mi-
loval, a často spolu rozmlouvali; ale přes ten čas málo
se nechal vidět ten zeman. To trápilo toho sedláka tak
tuze a mrzelo, že nemůže s tím zemanem na slovo přijít;
i odložil všecko od sebe, práce nechal a jen pořád hle-
děl, aby se mohl s ním na řeč dostał a vyzvědět, nad
čím takovou starost má a co ho nejvíce trápí a jestli by
mu nemohl nějakou stranou ku pomoci přispěti. I v krátce
se mu poštěstilo, že ten zeman vyšel na své pole; neb
brzy se blížil den, v kterém poslední rozhodnutí mělo
býti a on o všecko přijíti a upustiti měl a sám měl
pryč zajít, kde by ho žádný neznal. V těch nejtraplivěj-
ších myšlenkách mu ten sedlák nadešel a uctivě ho vítal,
ale on ani neodpovídal a kráčel dále a sedláka pro velké
hoře ani neviděl. Ale sedlák se osmělil, chytil tomu ze-
manovi ruku, tak že se zeman velice ulekl, neboť se mu
to nikdy nestalo, aby ho někdo z nenadání za ruku chytil;
ale sedlák ho pamatoval a laskavě k němu mluvil; pak
se teprv zeman zpamatoval a sedláka vítal. Sedlák se
tázal po příčině té jeho starosti veliké; zeman si těžce
oddechl a pravil: „Milý brachu, což pak ty mi v tom
pomůžeš! bylť jsem u velmi učených pánů a nemohl mi
v tom žádný z nich radu dáti, jak bych se z toho vytrhl.“
Více k tomu sedlákovi nemluvil, ale sedlák pořád k němu
mluvil a ho rozbíral a prosil, aby se mu s tím svěřil,
co ho trápí. Tu teprv začal si zeman jemu stěžovať, jaký
soud má a že nemůže advokáta dostat, aby ho v té věci
zastoupil. Sedlák ho ale prosil, aby mu pověděl, co to
za soud má a s kým? Tak on mu to všecko pověděl,
jak to jest; že protivníci jeho mají svého advokáta, který
za ně mluví, ale on že nemůže žádného najít, který by
se ho zastal. Sedlák hned mu řekl, že on bude jeho

303

advokátem a zastupitelem, aby ho ohlásil u soudu, a zemana těšil, že mu to dobře vyjde. Zeman vzdychl a pravil: „Bůh všemohoucí dej, aby tomu tak bylo a všecko dobře vypadlo!“ a s tím se rozešli.

Potěšený zeman ihned ten den šel k soudcovi a ohlásil, že již má zastupitele, ale že neví, jestli mu ho přijme, poněvadž není učený, že jest jenom sedlák. Soudce mu odpověděl: „Nechť jest sprostý, když jenom něčemu rozumí, ať přijde, však víte, že pozejtří máte poslední rozsudek.“

Zeman se poděkoval a odešel, a hned k tomu sedlákovi šel a žádal ho, aby pozítra s ním o 9. hodině ráno k soudu šel. Sedlák mu to najisto slíbil, a jak ten den přišel, poslal ten zeman k tomu sedlákovi, aby byl tak dobrý a s ním šel. Ale posel se vrátil a řekl, že jeho pacholek se ožebračil na rukou, tak že nemůže rozsívat; sedlák tedy že bude rozsívat a pacholek že bude vláčit, a zemanovi vzkázal, aby jen šel napřed, on že to brzy rozseje a za ním přijde.

Zeman tedy šel napřed, a byla již desátá hodina a sedlák nepřicházel, advokáti těch zlodějů nechtěli čekat, zeman ale prosil, aby ještě trochu poshověli. Tu již byla 11tá, a sedláka ještě tu nebylo, advokáti již se zlobili. V tom však zaklepal kdosi na dvěře, a vešel sedlák ušubraný a zamazaný od hlíny. Zeman pravil, tenč že jest jeho advokát. Ti hned zvali ho hněvivě, aby předstanul a mluvil. Ale on pravil: „Páni, vidíte, že jsem od spíchání unaven a upocen, nechte mne trochu oddechnouti a mluvte vy napřed.“

Tu hned ten jeden začal paragrafy vypočítať a hrůzu stavěť, že jináč býti nemůže, že ten zeman musí ty peníze vydati. Potom zase vyzvali sedláka, aby včil on

99

člověka jít."
On jí povídá: „Kmotřičko, prosím vás, ještě
mně přidejte!"
Ona mu praví: „Kmocháčku, to já udělat
nemohu!"
Potom šla a tomu chlapcovi, co ho okřtili,
zažala novou svíci velikou.

Zatím, co kmotřička neviděla, kmocháček vzal si
též novou velikou svíci, zažal ji a přiložil tam, kde ta
jeho maličká svíce dohořívala. Kmotřička se naň ohledla a
pravila: „Kmocháčku, toho jste mi mohl nedělat;
ale když jste si již přidal, tož jste si přidal a máte.
Pojďme s tu odtud ven, a půjdeme ke kmotřičce.“

Vzala nějaký dar a šla s kmocháčkem a s dítětem
ke kmotřičce. Přišla a položila kmotřičce chasníčka na
lůžko a vyptávala se, jak jí je a kde ji co bolí. Kmo-
třička se jí žalovala, a kmocháček poslal pro nějaké
pivo a chtěl ji jako kmotřinku uctit ve své chalupě, aby
jí mohl vděk udělat a jí se zavděčit. Pili a
hodovali spolem. Potom povídá kmotřička kmocháčkovi:
„Kmocháčku, tak jste chudobný, že vám žádný nechtěl
v té věci posloužit, až já; ale nic nedbejte, budete
mne mít památkou! Já budu chodiť po hodných
lidech a budu mořit, a vy budete léčit a hojit. Já vám
ty léky všecky povím, já jich všecky mám, a vám každý
rád dobře zaplatí.“

Stalo se. Kmocháček chodil po nemocných, kde kmo-
třenka mořila, a každému pomohl. Tu byl najednou taký
vznešený lékař z něho.

Umíralo jedno kníže, ale i skonávalo; přece ještě
mu poslali pro toho lékaře. On přišel, začal ho mastí
mazať a své prášky mu dávat — a pomohl. Když ho uzdra-
vil, dobře mu zaplatili, ani se neptali, co jsou dlužni.

Potom smrt pravila kmocháčkovi: „Kmocháčku, bu-
doucně pozorujte na to: komu já budu stáť u noh, tomu

7*

100

každému pomůžete; ale komu budu stáł u hlavy, tomu
již nepomáhejte!“

Umíral zas jeden hrabě. Zas poslali pro toho lékaře.
Lékař přijde, smrt stojí u hlavy za lůžkem. Lékař křičí:
„Již je zle, ale pokusíme se o to!“ Zavolal sluhy a kázal
lůžko zatočit nohama k smrti a začal ho mastí mazať a
prášky mu podávať do úst, a pomohl mu. Hrabě mu za-
platil, co mohl unést, ani se ho teptal, co je dlužen, byl
rád, že ho pozdravil.

Smrt jak se s ním sešla, povídala mu: „Kmocháčku,
když se vám to zas tak stane, víc mi toho nedělejte. Třeba
jste mu pomohl, ale šak jenom na chvílku; já ho přece
musím odevzdat tam, kam patří.“

Kmocháčkovi to tak trvalo několik roků, — již byl
velice starý. Ale do posledka již se mrzel a sám smrt
ptal, aby ho vzala. Smrt ho nemohla vzít, proto že sobě
sám přidal svíci dloubou, musel čekat, až mu zhoří.

Najednou jel ještě k jednomu nemocnému, aby ho
uzdravil. Pomohl mu. Potom se mu smrt zjevila a vezla
se s ním v kočáře. Začala ho lechtať a dokazovať s ním
a šustla ho zelenou ratolestí pod krk, on se jí svalil do
klína a odespal smrtelným spánkem. Smrt ho
uložila v kočáře a utekla pryč. Tu najdon lékaře mrtvého
v kočáře ležeť a zavezli ho domů. Celé město a všecky
osady želely: „Škoda toho lékaře, jaký to byl dobrý
lékař! dobře pomáhal; takého lékaře již nebude.“ —
Ostal po něm syn, ale ten syn již těch chytrostí neměl.

Syn jednou šel do kostela, a kmotřička se s ním
potkala. Ptala se ho: „Synu milý, jak se máš?“ — On
jí pravil: „Už to tak všelijak; dokud mám, co mně
tatíček nahospodařil, je se mnou dobře; ale potom Pán
Bůh ví, jak se mnou bude.“ — Kmotřička povídá: „Inu,

101

synu můj, neboj se nic: já jsem tvá křestná mama *); co tatíček tvůj měl, k tomu já jsem mu pomohla, a i tobě vyživení dám. Půjdeš k jednomu lékařovi za učně, a ty budeš chytřejší než on, jenom se pěkně chovej. " Potom ho pomastila mastí po slechách **) a vedla ho k lékařovi.

Lékař nevěděl, co je za paní a jakého synka mu
do učení vede. Paní přikázala synkovi, aby se pěkně
choval, a lékaře žádala, aby ho dobře učil a k dobrému
stavu přivedl. Potom se s ním rozloučila a odešla.

Lékař a chasník šli spolem zeliny sbírat, a tomu
učňovi každá ta zelinka křičela, jaký lék nese, a učeň
sbíral. Lékař také sbíral, ale nevěděl žádné zeliny, jaký
lék která nese, jenom zeliny na čistění spodkem znal.
Zeliny učňovy pomohly v každé nemoci. Lékař pravil
učňovi: „Ty jsi chytřejší než já; nebo kdo přichází ke
mně, já žádnému nevystihnu, leč když mu jest
potřebí běhavky; a ty proti každé nemoci znáš zeliny:
jak ty to víš? Ty slyším zeliny, každá zelina tobě křičí,
jaký lék nese, a já neslyším žádné zeliny, jenom proti
běhavce. Víš co, buďme spolem; já tobě složím svůj list
doktorský a budu u tebe nejmenším pomocníkem a chci
s tebou být až do smrti.“

Chasník léčil a hojil šťastně, až mu v limbu svíce
dohořela.

88. Dva tovaryši.

Jednou sešli se dva tovaryši. Jeden byl bohatý a
pěkně ošacený, druhý byl chudobný a v ošumělých šatech.

*) Křestná mama čili křestná matka totéž co kmotřenka.

**) Po spánkách, po škraněch.

102

Ten bohatý začal se z toho chudobného vysmívat. Chudobný praví: „Nuže, necht si jsem chudobný! Však kdo se má tady zle, bude se mít aspoň po smrti dobře; a kdo se má tady dobře, bude se mít po smrti zle.“ — „To není pravda,“ sápal se bohatý; „kdo se má tady dobře, bude se mít i po smrti dobře; a kdo se má tady zle, bude se mít i po smrti zle.“ — Nastala mezi nimi hádka; druh druhu ustoupiť nechtěl: každý měl za to, že jeho vyrčení jest pravé; až se konečně o ty rance, které na zádech nesli, založili. První člověk, který by jich potkal, měl jich rozsoudiť, načež kdo prohrá, měl druhému svůj ranec postoupiť.

Jak ušli dále, potkali člověka, a to byl zlý duch ve způsobu člověka. Jak ho uhledli, hned z daleka ten bohatý naň volal: „Pravda, bratře, kdo se má tady dobře, bude se mít a i po smrti dobře; a kdo se má tady zle, bude se mít i po smrti zle!“ — „Tak je, lidkové!“ odpověděl tázaný; „kdo se má tady dobře, bude se mít a i po smrti dobře, a kdo se má tady zle, bude se mít i po smrti zle!“ — „Vidíš,“ pravil bohatý, „že já jsem vyhrál! Dávej sem ranec!“ — Ale ten chudobný ještě ranec mu dáť nechtěl, že jich ještě druhý člověk rozsoudiť musí!

Tož šli a netrvalo dlouho, potkali druhého člověka: to byl zase zlý duch. — „Pravda, bratře,“ volal na něho bohatý; „kdo se má tady dobře, bude se mít a i po smrti dobře; a kdo se má tady zle, bude se mít i po smrti zle.“ — „Tak je, lidkové,“ odpověděl zlý; „kdo se má tady dobře, bude se mít i po smrti dobře; a kdo se má tady zle, bude se mít i po smrti zle.“ — „Tuhle máš, ten též tak praví jako ten první; dej ranec sem!“ ndíral naň bohatý. — Ale chudobný ho prosil, aby

103

jenom pozhověl, až třetího potkají, že do třetice bývá každá věc rozhodnuta.

Jak ušli dále, zas potkali toho zlého ve způsobu člověka. Zas naň ten bohatý volá: „Hej, příteli, pravda, že kdo se má tady dobře, bude se mít i po smrti dobře; a kdo se má tady zle, bude se mít i po smrti zle!“ — „A jakž by to jináč bylo,“ odpověděl zlý; „kdo se má tady dobře, bude se mít i po smrti dobře; a kdo se má tady zle, též po smrti zle se mít bude!“ — Sotva to dopověděl zlý, hned bohatý s chudobného ranec strhnul. Chudobný ho prosil, aby mu aspoň dal několik groší na večeři, ale boháč nechtěl o ničem ani slyšet; sebera ranec, tam ten od něho pryč.

Byl večer na krku; a ponévadž chudobný neměl peněz, nemohl na nocleh jít do města. Byly tam velice tlusté lípy, a jedna z nich byla velice děravá; ten chudák vlezl do té lípy a tam nocoval.

O půlnoci přiletěly na ty lípy čarodějnice a počaly si vykládat, co která ví nového. Jedna pravila: „Jak ten, co v té lípě nocuje, ten též nevinně o svůj ranec přišel; ale ten by si lehko pomohl. V tom městě má král velice nemocnou princku, bylo u ní mnoho doktorů, a žáden jí pomoci nemůže. Ale ten v té lípě, kdyby věděl, pomohl by jí i sobě. Tam a tam pod břilou je chrastavá žába; kdyby on tu žábu na prášek utřel a té princce užít dal, hned by uzdravěla, a on by ji dostal za ženu.“ Čarodějnice ještě o všelikém rokovaly a jak viděly svůj čas, zas po svých uletěly.

Jak se rozsvětlilo, chudobný tovaryš hned šel tě žáby pod oznámenou břilou hledat; najda ji, dobře ji usušil a na prášek utřel. Pak šel do residencí a hlásil, že on princku uzdraví. Král mu povídá, že jestli ji uzdraví,

104

dostane ji za ženu a s ní půl království; pakli ale toho nedokáže, že se stane o krk menší. Ale tovaryš pravil, že to dokáže. — Pustili ho k princce, on jí dal prášek užít, a hned v tom okamžení ozdravěla. — Král byl velice rád a hned svadbu strojiť rozkázal.

Bohatý tovaryš, jak s toho chudobného rance s dra-
pil, šel do města do hospody a tam se dal hodovať.
Přišli tam hráči, a on dal se s nimi v karty hráť; až
všecko prohrál, byl rozmrzený a nechtěl jít z hospody.
Tu najednou nslyšel, že jakýsi pocestný tovaryš královu
dceru uzdravil a že s ní bude mít zejtra svadbu. On se
též šel na tu svadbu podívat a poznal svého spoludruha.

Jak bylo po svadbě, šel k nému a prosil ho, aby
mu to odpustil a něco mu daroval; přiznal se mu též,
jak všecko prohrál. On nejen že ho štědře obdaroval, ale
mu i pověděl, jak pod těmi lípami k svému štěstí přišel.

Tovaryš myslel, že mu čarodějnice též budou radiť.
Vlezl do té lípy a nocoval tam. O půlnoci zas ty čaro-
dějnice přiletěly, na lípách se usadily a začaly si povídat,
co viděly a zkusily. Jedna pravila: „Ten, co onehdá
v té lípě nocoval, pomohl králově dceři a dnes měl s ní
svadbu“ — Druhá pravila: „A veľ, sestřičky, ten co
s něho ten ranec strhnul, dnes v té lípě nocuje. Myslíť,
že mu též o štéstí povíme; ale ten není hoden, aby živ
byl na světě; pojďme sestry a roztrhejme ho!“ — Čaro-
dějnice hned se sběhly a tovaryše na kusy roztrhaly.

89. Sen.

Jednomu člověkovi zdálo se ve snách, aby šel do
Prahy a tam na Pražském mostě že najde poklad.
Povídal to ženě. Žena mu na to odpověděla: „Kdo

105

snům věří, honí stín a vítr lapá!“ — Ale ten
sen se mu mnohokrát opakoval, a když se ho dokonce
nemohl střášť, vzal si na cestu peníze a šel do Prahy.

Přijda tam, s dychtivostí šel na most a pilně hledal
na zemi, zdaliž co uhledne. Mnohokrát sem a tam přešel,
ale nikde ničeho uhlednout nemohl. Nahlídal pod most,
ale pokladu nikde zniku nebylo. Zarmoucen, že
se tolký čas kus cesty zbůhdarma přešel a k tomu ještě
peníze utratil, domů se ubíral.

Přijda naprotiv stráži, slyšel vojáka na sebe volať:
„Ale člověče, co tolik chodíte? vždyť jsem vás po tom
mostě už bezpočtukrát přechodiť viděl!“ — Člověk
praví: „Inu, vojáčku, neměl jsem ve snách pokoje; vždy-
cky se mně zdálo, abych šel do Prahy, že tam na mostě
poklad najdu. Když jsem od toho sna docela pokoje
neměl, vypravil jsem se na cestu. Žena se mnou se va-
dila, abych snům nevěřil a zbůhdarma peníze neutrácel.
Já jsem myslel, že jenom z toho cosi bude, a včil kde
nic tu nic!“ — „Tak je to, příteli, snům věřit,“ odvětil
voják; „jako na příklad já jsem měl sen, abych šel do
té a do té dědiny, do toho a toho domovního čísla, že
je tam v peci poklad; abych jenom šel, že ho jisto do-
stanu. Kdybych tam byl šel, podařilo by se mně jisto
jako vám!“

Člověk, slyše řeč vojákovu, celý se podivil; neboť
to byla dědina, odkud on byl, a domovní číslo jeho vlastní
chalupy. Nepravil nic a šel domů.

Když přišel domů, žena se ho ptala, mocli těch peněz
přinesl. Když jí pověděl, co tam slyšel, jak se mu dařilo
a že ještě pec rozkope, tož se s ním začala vadit: „Prav-
dať, nemáš na tom dost, že jsi tolký čas choděním zmařil
a peníze utratil; ještě chceš dělat škodu třetí. Móže!

106

Rozkop pec, však si naděláš řeči!“ — Ale muž nedbal na řeč ženinu, ale vezma motyku, začal pec rozkopávat. Kopal pořád, ale pokladu nikde. Žena se vadila, do muže vešla zlost, že se tak hanebně dal oklamať, kopal, až tu pec do základu rozházel. — Ještě jeden kámen tam zůstal. Aby ani toho nenechal, poznovu vzal motyku a začal ze zlosti kopat: a vykopav ho, látku *) s penézi našel.

## 90. Pasák.

Byl jeden pasák, který od maličkosti nic jiného nedělal, jenom svému otci pásl. Že pak to bylo daleko v pustinách, tož od té doby, co s ním matka byla na úvodě, víc v kostele nebyl. Když pak býval za ovcemi, skákával přes klady. Když dobře skočil, říkával: „To Tobě, Bože!“ Ale když klady nepřeskočil, pravil: „To mně, Bože!“ Všecka jeho práce byla ovce pásť a klady přeskakovat. Dobré skoky obětoval Bohu, a to byla jeho celá modlitba; jináč se modliť neuměl.

Když do většího rozumu přišel, prosíval otce, aby za něho některou neděli ovce pásl, že by on též rád šel do kostela. Že tak neustále prosil, otec ho jednou v neděli do kostela vypravil.

Tehdáž bylo veliké bláto; jiní lidé měli nohy až nad kotníky od bláta umatlané, ale jeho nohy ani za mák od bláta ušpiněny nebyly

Když přišel do kostela, nevěděl, nač má prv hleděť; neboť tak pěkné ozdoby a tolik shromážděného lidu jak

*) Látka = hrnec, co se do něho mléko dojí.

107

živ neviděl. Nejvíc pozornost svou obrátil za hrubý oltář.
Tam viděl stát čerta, který se pilně na lidi díval a na
veliké volské koži písal. „Co ale ten čert na té koži
píše?“ pomyslil si pasák; a proto bedlivě na něho pozo-
roval. Však ale brzo se toho dověděl; neboť z toho, nač
se díval a pak hned písal, snadno se dovtípil, co zlý
duch zapisuje. Na ty, co kázaní pozorně poslouchali a
nábožně v knížkách nebo na růženci se modlili, ďábel
se ani nepodíval; a jestli se mimochodem podíval, celý
se zatřásl. Na ty ale, co dřímali, sem a tam po kostele
lelkovali aneb šeptali, se zvláštním zalíbením se díval a
hned na to na své volské koži písal. Z toho se pasák
snadno domyslil, že ďábel ty zapisuje, kteří se v chrámu
Páně neslušně chovají. Takých nectitelův chrámu Páně
moc bylo. Že pak ani ještě služby Boží nebyly skončeny
a čert již celou koži popsal, proto ji honem chytil do
zubů a natahoval. Avšak tak silno táhnul, že utrhl kus
kože a odpadnul do stěny a do blavy se udeřil. Když
to pasák uhledl, zasmál se tomu; ďábel hned naň po-
hledl a na ten natáhlý kus kože jej zapsal. — Pasák se
ulekl a když po službách Božích šel domů, již jednou
nohou v blátě bředal. Aby jej zlý duch po druhé ne-
zapsal, pobožně se v kostele choval; a když ovce pásl,
přes klady skákal a hodné skoky Bobu obětoval.

91. Vymožený poklad.

Sedlák velice bohatý ale také velice lakomý, když
znamenal, že již nebude dlouho živ. měl velkou starost,
kam by měl nalakotěné peníze uschovať, aby jich po jeho
smrti žáden nenašel a neužil.

108

Jednoho dne vypravil všecky domácí do pole, on
pak sám zůstal doma, vykopal v přístodolku *) jámu
a peníze do ní zahrabal řka: „Ty peníze mi bedlivě
opatruj a žádnému jich nedávej, dokud jich tři bratři
najednou narození nevyořou!“

V tom ale, jak sedlák vykopal jámu a šel pro pe-
níze, přišel pacholek s pole, zrovna šel do stodoly a
vylezl na patro, nabrat pro koně sena. Sotva tam vylezl,
slyšel hospodáře oddýchat. Pacholek pozorně poslouchal,
sedlák přinesl peníze a napornčil zemnímu duchovi, aby
je bedlivě opatroval. Potom sedlák jámu zahrabal a odešel.
Pacholek též šel po své práci.

Netrvalo to dlouho, sedlák umřel, a za půl roku
vdovu po něm zůstalou vzal si ten pacholek za manželku.
Bylo to právě na vesno **), kury škřečely **), a
nový hospodář všecky na vejce nasadil. Žena se s ním
vadila, proč tolik kur na vejce nasazuje, že kdyby se
podařily, nebudou jich moci tolik chovať. Ale on na její
domluvu nedbal, a když se kuřata vykluly †), pozoro-
val, jsouli kuřičky nebo kohoutci. Stalo se, že jedna
kura vyseděla tři kohoutky. Jak to zpozoroval, udělal
malinký dřevěný pluh, zapříhl jich do něho a po jizbě
jich učil orat. Žena se mu smála řkouc: „Ó ty starý
blázne, nemáš co dělat? musíš si jako maličký zahrávat?“
Ale on jí na to nic neodpověděl.

*) Přístodolek = přístodůlek = přístodola jest
přístavek k mlatu, perna (parna), kde se obilí skládá. (Jung-
mann.)

**) Vesno — vesna — jaro.

***) Kury škřečely = slepice kvokaly, chtíce se hnízditi.
Skřečeti = škřečeti; slepice skřečna t. j. kvočna.

†) Vyklouti = vykluvati = vyklubati.

109

Když ty kohoutky naučil v pluhu chodíł, sebral jich a šel s nimi do stodoly, zapříhl je do pluhu, a sotva v řečeném přístodolku jednu brázdu dooral, vyvalily se zakopané peníze ze země. Duch, hlídač peněz, volal na něho: „Ještě jsem se na nich ani dobře nezahřál, a již jsi mne s nich sehnal; ale však bys toho nebyl dokázal, kdybys nebyl na patře poslouchal!“

## 92. O třech hokynářkách.

Tři hokynářky*) vracely se z trhu domů a našly na cestě zlatý prsten.

Jedna se jmenovala Myslena, druhá Dorota a třetí Judyta. Myslena si přispíšila a prsten se země zdvihla. Dorota zkřikla: „Ne tak, Mysleno, ten prsten patří mně: já jsem ho spíš uhledla.“ — „Není pravda,“ zvolala Judyta, „nepatří ani tobě ani Mysleně, ale patří mně, neboť já jsem ho spíš jak vy obě dvě na cestě ležet zpozorovala, ale když jsem se proň shýbnout chtěla, Myslena mně předskočila a prsten zdvihla.“ Povstala mezi nimi veliká sváda, neboť každá si ten prsten sobila. Konečně jala se Dorota mluviti: „Víte co, sestry: ať ten prsten té patří, která z nás nejvíc svého muže ošidí; a zatím ať ho Myslena opatruje.“

Návrh ten se babám zlíbil, proto si na znamení věrnosti ruky podaly a domů se rozešly.

Myslena šla nazpátek do města k svému kmotrovi, ke kostelníkovi Dupalovi, a prosila ho, aby byl tak dobrý a půjčil jí kleriky, rochetky, kvadrátku

*) Hokynářka = hokyně = překupnice.

110

a té knihy, co z ní v kostele panáček říká. Kmotr jí
to vymlouval, že to udělat nemůže, že by přišel o službu,
kdyby se to na něho proneslo. Ale když mu knotřička
slíbila, že žádný živý duch o tom se nedoví a že mu to
všecko zejtra hned zase donese, vydal jí ty věci, s kte-
rýmiž Myslena s chvátáním domů pospíchala.

Přijdouc domů, pravila: „Oh mužíčku, víšli co no-
vého?“ — Muž: „A co též tak dobrého?“ — Žena:
„Inu, zkázal té velebný pán pozdravovał, že té pro tvou
obratnost a rozumnost knézem udělal.“ — Muž: „E ne-
pleł, babo! či jsi o rozum přišla?“ — Žena: „Ne, ne,
mužíčku, dobrý já rozum mám; ale abys věřil, že ti ne-
lžu, hledł, tuhle ti velebný pán i šaty kněžské poslal!“ —
Muž: „Ženo, nedělej ze mne blázna; neboł jak se na-
pálím, bude té to mrzeł.“ — Žena: „Nemyl se. mužíčku:
nedělám já z tebe blázna, ale když mně to velebný pán
pornčil, tož ti to musím vyřídił; však ty si pro mne jak
chceš udělej; tuhle je i ta kniha, co ti poslal.“ — Muž:
„E co pak si ten velebný pán smyslel? vždył ví, že ani
čísti neumím!“ — Žena: „Mužíčku milý, on ti zkázal,
abysi se jenom do téch šat pěkně oblekl a do té knihy
pilno hleděl, že všemu porozumíš!“

Mužovi již to počalo v hlavě vrtał. Žena, jak zpo-
zorovala, že muž začíná věřił, honem ho do kněžských
šatů oblíkala a když ho jak se patří přistrojila, posta-
vila mu kvadrátek na hlavu, za stůl ho posadila a knihu
otevřenou před něho na stůl položila s tím doložením,
aby jen pilno do ní hleděl. Zbalamutěný muž seděl a do
knihy hleděl. Tak ošidila muže svého Myslena.

Dorota zase přišla domů s hrozným pláčem a ná-
řekem. Muž celý udivený a polekaný tázal se jí: „Ale
pro všecko svaté, co pak se ti stalo, ženičko?“ — Žena

112

vol nevol vzal kleště a vyrval si třetí zub na levé
straně, honem ho na prášek ntloukl a ženě užíti dal,
načež v tom okamžení bolesti ji opustily. Za to ale muže
pravé zubní bolesti popadly, a on sedna u kamen a se-
vřev hlavu mezi dlaně, plakal a z úst proudy krve vy-
chrkoval. Tak byl druhý muž ošízen.

Třetí hokynářka Judyta když přišla domů, nebylo
muže doma, byl v lese na dříví. Běžela k truhlářovi a
umrlčí rakev si koupila. Na cestě dívala se oknem do
světnice na muže své přítelky Mysleny kterýž v šatech
kněžských za stolem seděl, a na muže přítelky Doroty,
kterýž u kamen plakal. Judyta, když měla rakev doma,
zapřela dvéře*). Za hodnou chvíli přišel muž a
bonřil na dvéře. „Kdo to?“ tázala se žena. „No, což
mne nemůžeš pozuat?“ odpověděl muž. Žena otevřela
dvéře a jak ho spatřila, křižovala se a utíkajíc od něho
plným hrdlem, křičela: „Chval každý dnch Hospodina!“
Ale muž nedbaje na její zažehnávání, všel za ní do síně
a tázal se jí: „Co pak je ti, ženo? Co jsi se zbláznila?
Vždyť děláš, jak bys rozumu neměla!“ — Žena naříkala:
„Oh, čeho jsem se smutná dočkala, když musím vidět
svého muže po smrti chodiť. Oh, co za hrozného vý-
stupku ses musel dopustit, že po smrti věčného pokoje
nepožíváš?“ A zakrývajíc si oči rukama, doložila: „Ode-
jdi tam, kam tě Pán Bůh odsoudil!“

Manžel rozzlobený sápal se: „Odejdu, ale pro palici,
a pak ti povím, jsemli živ nebo mrtev. Což nevíš, žes
byla na trhu a já že jsem šel do lesa, abych ti přichystal
dříví k pečení chleba? Nažrala ses kořalky a včil nevíš,
kde ti hlava stojí!“ — Žena odpověděla bědujíc: „Oh

*) Zapřela = opřela, zastrčila.

113

mýlíš se velice; já jsem kořalky ani neviděla; vždyť jest
to již rok, co jsi na věčnosti, a já, poněvadž jsem naději
měla, že jsi šťastně umřel, každý den jsem se k smrti
připravovala, abych s tebou na věčnosti bydleti mohla;
proto jsem si také rakev koupila, abych častým na ni
pohlížením vždy smrt před očima měla a tak výhost dala
hříchu a světu marnému. Tuhle jest ta rakev, co jsem
si koupila. Kdybys viděl, co se za tebou soused Neza-
mysl, Dorotčin muž, nateskní; není ani jednoho večera,
co by si za tebou nepoplakal. A jak jest to již dávno,
co jsi zemřel, z toho poznati můžeš, že v tom case sou-
sed Podivín, manžel Myslenin, se knězem stal. Ne-
chcešli muě věřit, jdi se podívat, a uvěříš. Oh, čeho jsem
se já smutná dočkala! Ráda jsem sice, že jsem tě ještě
jednou spatřila; ale kterak já ubohá tu světskou hanbu
snesu: budou na mne lidé prstem ukazovat a praviť, že
můj muž po smrti straší."

Když to muž uslyšel, ostal jak omámený; nevěděl,
sníli nebo bdíli. Ale najednou se mu v hlavě zablýšklo,
běžel k sousedovi Nezamyslovi a přijda pod okno,
díval se — a hle uviděl Nezamysla u kamen seděť a use-
davě plakat, avšak nikoliv nad jeho domnělon smrtí, nébrž
od bolesti svých dvouch násilně vytrhnutých zubů. Již
ani nešel do jizby k Nezamyslovi, než běžel k sousedovi
Podivínovi. Přijda pod okno, dívá se — a hle, Podivín
skutečně v kněžské roucho oblečený seděl za stolem a
hleděl do knihy před sebou! I pomyslil si: „Jináč není,
zemřel jsem jistotně;“ a výskokem běžel domů.

Přijda domů, pravil: „No již ti, ženičko, věřím; jináč
není: musel jsem být mrtvý; ale, prosím tě, poraď, co
budeme dělat, abychom nšli světské banbě?“

Žena odpověděla: „Milý brachu, já jinší porady

Kulda. II.

8

114

nevím, jedině abysi se zase do té umrlčí truhly položil,
a já půjdu na faru spravit pohřeb. — Sedlák svolil,
lehl si do rakve, a žena šla na faru spravit ten pohřeb.

Na druhý den přišel pan farář i se zpěváky, kteří
věřili, ze muž Judytin náhle umřel. Po vykonaném obřadě
rakev na vůz naložili a jeli ke hřbitovu.

Když přijížděli k jakési veliké bařině, obrátil se
pan farář a pravil: „Lidé, dejte pozor, ať to mrtvé tělo
do té bařiny nevyvrátíte!“ — „Ráčíte míti dobře, velebný
pane,“ volal sedlák v rakvi, „já jsem tu též před vče-
rejškem vůz s drvami vyvrátil!“

Mezi přítomnými lidmi stal se šuchot*), že co
jest to nového, an zemřelý sedlák mluví? Pan farář kázal
rakev otevříti, a hle, k nemalému všech podivení sedlák
se posadil.

Judyta musela s barvou ven, že to všecko jen proto
nastrojila, aby nalezený zlatý prsten obdržela. Zlatý prsten
obdržela, proto že nejvíce muže svého ošidila; ale muž
jí prsten odňal a palicí jí zaplatil.

Myslena a Dorota nedostaly sice prstena, ale
notného výprasku od svých mužů dostaly obě dvě také,
tak že se navždy zařekly, že nebudou nikdy více mužův
svých šidiť a klamať.

## 93. Proč pes na kočky vrčí, a proč kočka myši hubí.

Od člověka, kterýž jest pánem všech zemských
tvorů, dostali psi privilegie**), aby ho na cestách

*) Šuchot = temný hluk.

**) Privilegium = výsada = výhradní právo.

115

sprovázeli, dům a nábytek jeho opatrovali a při rozličných živnostech jemu pomocni býti sméli. Z této přednosti se psi nemálo pyšnili, ale kočky jim toho velice záviděly. Proto kočky vešly ve sněm a usnesly se, že psům ty privilegie vezmon. Stalo se. Kočky při první příležitosti řečené psí výsady na pergameně psané ukradly a do komory pod staré haraburdí zavlekly.

Myš je tam našla, když si potravy hledala, a hned s radostí běžela ke svým sestrám a oznámila jim, jak vzácnou věc byla našla. Myši měly radu, co by měly učinit, aby ty vzácné výsady v jejich moci zůstaly. Dlouho se nemohly dokonale shodnouti, až pak nejstarší z nich povstala a pravila: „Sestry, mně se zdá, že nejlíp uděláme, když ty výsady sníme: na ten způsob se jich úplně zmocníme a nemusíme se bát, že by nám je někdo odejmounti mohl.“

Návrh ten se všem myším zlíbil; proto bez prodlení všecky se hned na slavnou hostinu odebraly a ty privilegie až do nejmenšího kouska snědly.

Po nějakém čase odbývali psi shromáždění, a proto žádali opatrovníka těch privilegií, aby jich slavnému shromáždění k nahlednutí předložil. Opatrovník chtěj nechtěj musel s barvou ven, že mu jich kočky ukradly, neboť o tom již byl zatím jistou zprávu dostal. Psi hned na kočky udeřili, aby, chtíli po dobrém, jim privilegie vydaly. Kočky z prvu zapíraly; ale když jich psi velice pronásledovati začali, usnesly se, že jim jich vydají. Šly pro privilegie, ale již jich tam nebylo. Věil zase kočky na myši udeřily s tím doložením, že do schránky — pod staré haraburdí, kde měly ty privilegie uschované, žádnému volný vstup nebyl než jedině myším, aby tedy nyní ony právy byly. Ale myši již jich vydati nemohly,

8*

116

poněvadž dle rady nejstarší sestry své z nich sobě slav-
nou hostinu ustrojily. A právě od té doby json kočky
n psů v hrozném opovržení a v krutém pronásledování.
Kočky pak opět se zavázaly, že za příčinou svého od
psů opovržení a pronásledování bez ustání proti myším
brojiti budou. Proto pes na kočku vrčí; a proto
kočka myši hubí.

94. Počátek hřibů.

Za onoho času, když chodil Pán Ježíš se svatým
Petrem po světě, přišel k Pánu Ježíšovi jakýsi mlá-
denec a pravil: „Prosím Tě, Pane, poraď mi, co bych
nasil do své role, aby se mi v ní dobře urodilo.“ —
Pán Ježíš odpověděl: „Nasej do ní žita*)!“

Mládenec odešel a učinil, jak mu Pán Ježíš radil.
Žito se mu dobře urodilo, bylo klas do klasa, plné
zrna, a jako zlato se žluťalo.

Mládenec vida tak hojnou úrodu šel k Pánu Ježí-
šovi a děkoval Mu za radu udělenou, načež mu Pán Ježíš
pravil: „Jdi a odnes to žito do stodoly; kolikrát ho
tam doneseš, tolik měřic ho namlátíš; a když bude vy-
mláceno, jednu měřici zemel, napeč z ní Božích darů
a rozdej chudobným.“

Mládenec odešel a učinil, jak mu Pán Ježíš kázal,
i těch Božích darů napekl a chudobným rozdával. By
však i přespolní chudí toho účastnými se stali, na-
ložil těch Božích darů na okno, aby sobě každý mimo-
jdoncí chudobný svobodně vzíti mohl.

*) Žito: rozuměj pšenici.

117

Stalo se, že právě tou dobou šel podlé Pán Ježíš se svatým Petrem. Vida sv. Petr tak pěkné bělky na okně položené, zabažilo se mu po nich. Ale poněvadž věděl, že je to chudobným nachystáno, vzal, aby Pán Ježíš neviděl, ruče jednu bělku a položil na okno groš. Pán Ježíš šel po předku, a sv. Petr po zadu a jda bělku po troše jedl. Ale Pán Ježíš dobře věděl, co svatý Petr udělal a co dělá za ním; proto právě v tom okamžení, když kus bělky do úst vstrčil, cosi se ho tázal. Sv. Petr se lekl, že nemohl odpovídat, maje plnou hubu, ale honem se zpamatoval, vyplil požutou*) bělku na dlaň a hodil to do kříb**), z něhož hued hříby nrostly. Proto doposud hříby tak spěšně rostou.

## 95. Únos od pluha.

Před časy u Příbora oral člověk se svým synem na poli. Najednou se stal víchr a vzal ho do povětří. Syn co měl hrdla křičel, ale otce to pořád dál a dále v povětří neslo, až se mu konečně z očí ztratil. Tak ho to v tom povětří neslo, až ho na prostřed jakéhosi města postavilo.

Ten člověk, jak ho to postavilo, ani se z toho místa nehnul a velice plakal. Lidé, když viděli člověka v neznámých šatech oblečeného, mluvili k němu. Ale on jejich řeči nerozuměl, jenom ustavičně plakal. Víc a víc se k němu lidé sbíhali, až se ta pověst donesla ke královi.

Král naporučil, aby ho k němu přivedli. Jak ho tam

*) Požutý = požvykaný.

**) Kříb = křovi.

118

k němu přivedli, mluvili k němu rozličnými jazyky, ale on nic nerozuměl. Byl tam ještě jeden důstojník z Francouz. Král rozkázal, aby i toho přivedli. Jak ten přišel, začal k němu německy, té řeči ten člověk trochu rozuměl, tak mu začal vykládat, že ho cosi od pluha, jak na poli oral, do povětří vzalo a až tam doneslo, a ptal se, kde je. Ten důstojník mu povídá, že je v perské zemi. Jak to ten člověk uslyšel, do hrozného pláče a nářeku se dal. Důstojník ho těšil, aby neplakal. Král mu dal říci, že mu dá kus země, že se může oženiť a dobře živ být; ale on jenom pořád plakal.

Byl tam několik časů a velice tesknil; kdykoliv se s tím důstojníkem sešel, vždycky ho prosil, aby byl tak dobrý a prosil zaň u krále, co by ho domů propustil. Důstojník mu to vymlouval, že do roka domů nedojde, a hrozné nebezpečenství na cestě mu hrozící představoval. Ale na to všecko on nic nedbal, jenom neustále po domě toužil.

Král, když viděl, že by tam od tesknic musel umříti, naporučil ho do nových šatů obleci, dal mu peníze na cestu a list, kterým všecky potentáty, přes jejichž země půjde, snažně žádal, aby ho v ochraně měli a podporovali.

Dokud šel po perské zemi, od místa k místu ho vezli. Jak přišel k vřelému moři, musel čekat, až vříti přestalo. Než přišel k Tatarovi, měl šaty zedrané; tam ho do nových šat oblekli; a tak šel, až se šťastně do své obce dostal.

Zrovna šel na to pole, odkud ho to do povětří vzalo, a zas právě na tom samém místě syna orati našel. Syn jak ho uhled, s úžasem se naň díval, neboť takých šat jak živ neviděl; ale již ho poznati nemohl. „Synu, už

119

mne neznáš?“ pravil otec. Syn teprv se zpamatoval a poznal milovaného otce svého. Nastalo radostné vítání. Načež ten člověk kleknul na kolena a děkoval Pánu Bohu vroucně, že ho chránil a opět do vlasti přivedl.

## 96. Tajné soudy Boží.

Jednomu poustevníkovi to bylo velice divno, proč dobří lidé mívají se na světě zle a zlí často vším dobrým oplývají. Jedenkráte na pouť se vypravil s tím úmyslem, že bude Boha prosiť, aby mu to tajemství vyjevil. V té cestě dohonil ho mládenec a pravil, že též do téhož místa co on putuje. Šli spolem.

Jak přišli do lesa, ten poutník mladý povídá, kde budou nocovati. „Mám já tu,“ odpověděl poustevník, „známého starého poustevníka, kdyby ten ještě žil, mám za to, že by nás s vdéčností přijal.“

Šli k tomu poustevníkovi; ten jich velice rád uhledl, co nejlíp mohl jich obsluhoval, kde jakou lepší pochoutku jim předkládal, až naposledy dával jim píti ze stříbrného koflíka.

Na druhý den ráno neznámý mladý poutník ten stříbrný koflík ukradl. Poustevník to zahledl, ale netroufal si mu co říci, bál se, že by mu mohl v cestě poškodiť. Starý poustevník měl při sobě chlapečka, toho poslal, aby jim ukázal bližší cestu. Načež tomu starému poustevníkovi poděkovali a odešli.

Když přišli k jedné skále, chlapeček se zastavil a vyleza na ni, počal jim nkazovať, kudy do města bližší chodník vede. Tu z nenadání ten mladý poutník do něho sotil*),

*) Sotil, t. j. žduřil, žduchnul (strčil).

120

načež chlapeček se skály spaduul a zabil se. Poustevník se zděsil.

Přišli do toho města na noc. „Kde půjdem na noc-
leh?“ praví poustevník. „Kde jinde jako do hospody,“
odvětil mladý; „jaký ty jsi nemrava, ty bys třeba vlezl
na chudobného člověka, on by ti co má sám sjísti dal,
a potom by s dětmi musel mříti hlad; do hospody
půjdem, to je byt pro pocestné lidi.“

Starý si mu netroufal odmluviti, nýbrž mlčky ho
následoval. Přijdouce do hospody, seděli. Že si nedali
nic jíšť ani pít, hospodský na ně špatně hleděl. Jak
přišel čas na noční odpočinutí, ten mladý šel k hospod-
skému a pravil: „Pane hospodský, kde si máme le-
hnouti?“ Hospodský zavedl jich do kurníka.

Kury seděly nad nimi, a oni pod nimi leželi; ten
hospodský jich tam zavřel. Sotvy dolehli, starý začal se
otřípat, neboť na něj padaly všely*) a neřád kuří;
neustále drdlal, až se potom dal tomu mladému domlou-
vati, že ho do pékného místa na noc přivedl. — Mladý
pouťník pravil: „Tož ty jsi přišel na pout pohodlí užívat?
Trp, budeš míti zásluhu.“

Na ráno, jak jich hospodský propustil, ten starý
se z kuřinců otřípal, a ie mladý ne. Potom šel tento
do jizby a ptal se hospodského: „Pane hospodský, co
jsme za nocleh povinni?“ Hospodský nepravil nic. Tak
ten mladý vytáhl ten stříbrný kofík a dal ho tomu ho-
spodskému.

Potom šli do kostela; bylo velice parno; sednuli
si na kraj mosta pod lípu. Když tak seděli, viděli jiš

*) Všel fem., v Rožnově všela, t. j. hmyz ptačí, fer-
bula (inter vermes), Jungmann.

121

člověka, an má klobouk pod paží a modlí se na růženci. Ten mladý vstal a šel na protiv něho; na prostřed mostě se sešli, načež ten mladý ho chytil a do vody hodil.

Déle se již ten poustevník zdržeti nemohl, vstal a pravil: „Jaký jsi ty bezbožný člověk? co může býti nejhoršího, děláš. Ten poustevník na noclehu nás obsloužil, synka s námi poslal, aby nám bližší cestu ukázal: no však ses mu odměnil, chlapce jsi zabil a koflík jsi mu ukradl a potom dal jsi ho hospodskému za nocleh v kurníku; a což ti ten člověk dělal, žes ho do té vody shodil?“ — „No již víc nevíš nic?“ tázal se mladý. — „Co ještě víc těch nepravostí třeba?“ doložil starý. — „No vidíš, šel jsi na pouť prosit Boha, aby ti zjevil tajné soudy Své; aby tě před hříchem zachoval, poslal mne. Já jsem anjel Boží. Co se týká toho koflíka, že jsem ho tomu starému vzal a toho synka se skály shodil, to Pán Bůh proto dopustil, aby ten poustevník v ten koflík naději neskladal, že jak nebnde moci dělat, že ho prodá a na ty peníze živ bude; aby raději v Boha naději sklálal. Že jsem toho chlapce zabil, to proto Pán Bůh dopustil, že ten poustevník již brzo umře a ten synek, poněvadž žádného nemá, dostal by se ke zbojníkům, kteří nedaleko té pouště jsou, a tak by věčně zahynul, an nyní se v nebeské slávě raduje. Že jsem toho do vody vhodil: hled, ten člověk se svou manželkou mnoho roků v lásce a svornosti žil, a nyní na stará léta se povadili; ten člověk šel nyní do toho města nevěstek hledat, ale předle starého obyčeje na růženci říkal a tak na přímluvu Panny Marie zlého úmyslu svého litoval, a v tom Pán Bůh dopustil, abych ho do vody shodil. Hled, jak se obrací, ve vodě pokání činí, a věz, že bude na věč-

122

nosti šťastný. — A že jsem tomu hospodskému ten koflík dal, stalo se proto: on též dobrý skutek udělal, když nás přenocoval, a že Bůh nenechá nic bez odměny, ten koflík za odměnu dostal. Ale jdi a podívej se: již se on za hříchy své i s hospodou propadl. Služ v pokoře Nejvyššímu a nehloubej v tajných soudech Jeho.“ To doložil anjel a zmizel.

## 97. Zlý duch sloužil u sedláka.

V jednom domě byl ten obyčej, že každý den chudobnému almužnu dali; pakli ale chudobný nepřišel, połožili ji na lavici před domem, aby mimo jdoucí chudobní ji uhledli a vzali.

Stalo se jednoho času, že chodil zlý duch po světě hledaje, koho by pohltil, ale nikde nic nemohl najít, a již se mu velice chtělo jít. Přijda k onomu domu, uhledl na lavici jídla položená. Dobře věděl, že je to almužna chudobnému nachystaná a že jemu nepatří; ale maje veliký hlad, rozmýšlel se, co má dělat. Nemoha však bažení svému odolať, snědl almužnu. Ještě sem tam chodil, zdaliž by někde něco ulovil. Ale když se mu ten den nikde nic nepodařilo, mrzutý do pekla se vrátil.

Když přišel k peklu, brána byla zavřena; on bouřil. Ale nechtěli ho tam pustit, proto že vzal chudobnému almužnu. Nejstarší ďabel mu usoudil, že musí za pokutu tři roky sloužit na světě.

Ubohý čert, když ho do pekla přijmout nechtěli, šel na svět služby hledat. Již dlouho hledal, ale nikde se mu služba nenahodila. Přišel do jedné dědiny, chodil po sedlácích a prosil, aby ho vzali za pa-

123

cholka. Ale ti se mu tam všickni jednak vymlouvalí řkouce: „Milý brachu, nemáme koní, ani pacholka nepotřebujeme. Máme velice zlého pána, ten nás robotou tak trápil, až jsme všecky své koně pozbyli. Pro jeho robotu nemohli jsme svých polí obdělat. Měli jsme práce moc a jist málo. Napřed té trampotě podlehli koně, a včil je pořádka na nás. Je tu ještě jeden sedlák, ten má dva koně, svázal bych jich do loktuše, ale myslím, že pacholka nevezme.“

Čert to rád uslyšel, vyptal se, kde bývá, šel k němu a prosil velice, aby ho vzal za pacholka, že bude poslouchat. Sedlák pravil: „Milý chasníku, já velice pacholka potřebuji, ale přece tě na službu vzít nemohu, proto že sami co jist nemáme.“ Zlý duch odvětil: „Oh hospodáříčku, jenom mne, prosím vás, vemte; budeme co možného dělat a když budeme dělat, budeme i co jist míti.“ Po té řeči sednul sobě zlý duch na lavu a jít mu s krku nechtěl. Když se ho sedlák do konce zbýť nemohl, vzal ho na službu a myslil si: Však ty brzo utečeš.

Na druhý den skoro ráno přišel pacholek do jizby a pravil: „Hospodáři, již jsou koně nakrmeni; co budeme dnes dělat?“ — Hospodář rozkázal: „Mám na poli několik mandelů obilí, po snídaní pro ně pojedeme a můžeme ho hned vymlátiť.“

Po snídaní jeli. Jak naložili do žebřin, hospodář již nechtěl vrstvy klásti, pravě, že to koně neutáhnou. Pacholek pravil: „A, kdož by pro tu špetu tady po druhé jezdil! nebojte se, hospodáři, nic: jsem vám za to, že to koně utáhnou.“ Přemluvil hospodáře, všecko obilí na vůz naložili, a koně s tím tak šli, jako by nic netáhli. Hospodář se divil. Přijeda na humno, pacholek

124

vypříhl koně a zavedl je do konírny. Hospodář zatím
šel pro domácí, že budou mlátič. Pacholek vylezl na vůz,
jal se shazovač a těmi snopy tak na humno házel, až
z nich všecko zrno vypršelo.

Jak sházel, hospodář začal, že bude snopy na humno
nasazovač. Vzal snop do ruky: zdál se mu, že je lehký:
přehlídal klasy — ani jednoho zrnka v něm nebylo; pro-
hlídal druhý, třetí snop, a všecky až do posledního na
čisto byly vymlátěny. Hospodář se tomu velice divil, ale
pacholkovi nic nepovídal, načež zrno vyčistili a na hůru
vynesli.

Pacholek dobře koně poklízel, a ti mu šli co den
do sebe. Na panské robotě uloženou práci ještě nad
úkol vykonal a domácí hospodářství v ničem nezane-
dbal. Do roka si hospodář hezky pomohl; koně měl
dobré, role jak se patří obsel, dobře se mu urodilo, a
již i krávu si zbudoval.

Sousedi se tomu velice divili a pacholka k sobě na
službu loudili. Ale on se nenechal odloudit. I sám ho-
spodář nemohl se dosti pronadivit a měl pacholka velice
rád, jenom to mu velice v hlavě leželo, kde on do ko-
stela chodí, poněvadž, když domácí šli do kostela, on
též odchodil; ale v kostele ho nikde žáden neviděl. To
hospodářovi vrtalo v hlavě. Ale že mu pacholek šel
k ruce, bál se mu co říci, aby od něho neodešel.

Jedenkrát přišel dráb k sedlákovi od pána s naří-
zením, aby se hned na zámek dostavil. „Co pán prosí,
poddaný musí, praví přísloví, a jakž pak teprv je,
když poručí?“ pravil sedlák sám k sobě, sebral klobouk
a hned za rozkazem na zámek se ubíral.

Přijda na zámek, stanul pokorně u dveří. Pán pravil:
„Sedláku, slyšel jsem, že máš silné koně a ještě silnějšího

125

pacholka; tož já ti nařizuju, abys zejtra tu a tu skálu
sem do zámku na dvůr přivezl.« Sedlák ostal, jak by
ho opařil, neboť to byla skála veliká, kterou by žáden
vůz nezdržel ani žáden na vůz naložit v stavu nebyl; také
ani sebe silnější koně by ji neuvezli.

Šel ze zámku celý zahořený. Pacholek se ho
tázal: „Hospodáři, co je vám, že jste tak zamyšlen?“ —
Hospodář mu pověděl, že mu pán nařídil, tu a tu skálu
zejtřejšího dne na zámecký dvůr přivézt. Pacholek pravil:
„Oh hospodáři, to je ta nejmenší starost, nad tím si ne-
potřebujete hlavy lámať; jak pán nařídil, tak se stane."
Sedlák doložil úzkostlivě: „Což sobě, synku, myslíš? Byť
tu těrchu naše koně utáhli, a tolik lidí jsme sebrali, aby
ji na vůz naložili, přece ji žádný vůz nezdrží.“ — Pa-
cholek se smíchem odpověděl: „Na našem voze ji pře-
vezeme.“ Ale hospodářovi se nechtělo smíchnu.

Na druhý den vstal pacholek skoro ráno, krmil koně
a při tom vůz spravoval. Po snídaní jeli pro tu skálu.
Jak přijeli k té skále, pacholek připravil líhy, vzal so-
chor, zazdvihnul skálu, a za nedlouho byla skála na vůz
naložena. Hospodář mu nic nepomáhal a byl jako ve
vytržení vida, co pacholek dělá. Pacholek vzal bič a jel
tak jako s obyčejným nákladem.

Jak přijížděl k zámku, pán stál v okně a díval se
na něho; ale jak viděl, že se pacholek k bráně bere,
hned poslal drába s rozkazem, aby do dvora nevjížděl.
Ale než dráb s rozkazem přišel, koně již byli ve bráně,
pacholek jel dále, brána počala se bořiti. nebo ta skála
se v ní směstnati nemohla; ale koně táhli pořád, až
brána spadla.

Přijda na dvůr, volal pacholek: „Kde pak mám tu
skálu zložit?“ Bylo mu místo vykázáno; ale tam byly

126

sklepy. Sotva skála na zemi dolehla, hned byla ve sklepích pochována.

Pán byl velice zlý, že měl sklepy zabořeny. On
tam o tu skálu nestál, ale jen sedláka jeho tyranské
srdce trápiti chtělo.

Po nedlouhém čase zas přinesl dráb tomu sedlákovi rozkaz, aby se hned k pánovi dostavil. Jak přišel na zámek, pán mu pravil: „Já mám včil v rolích dosti robotířů; ty mi budeš dělat drva.“ Potom ho volal k oknu a ukázal mu, že počna od toho až do toho místa, les mu musí na drva zdělat, do sáhu uložit, haluzy porubať, do otepek svázať a také do sáhů složit; a to všecko do čtrnácti dní musí být hotovo. Sedlák počal prosit, že mu to není možno vykonať, že kdyby 30 chlapů každý den pilno dělali, do roka by nebyli v stavu to udělat. Ale pán na výmluvu nic nedbal, nýbrž doložil: „Jak jsem nařídil, tak to musí být; do 14 dní ať jsi hotov!“

Znaje sedlák neustupnost pánovu a přísný trest, který
žádného nemine, kdo práce uložené nevyplní, zarmoulil
se velice.

Přijda domů, nemluvil k žádnému, ba ani jíst se
mu nechtělo při večeři. Pacholek se tázal: „Hospodáři,
co je vám?“ — Hospodář odpověděl: „Oh synku, nemož-
ných věcí pán po mně žádá; nařídil mi, že do 14 dní
ten a ten les na drva dělat, haluzy posekat, do otepek
svázať a pak do sáhů uložit mám; a to sotva 30 chlapů
do roka spraví.“ Pacholek ho těšil: „Nelamte si, hospo-
dáři, nad tím hlavy, pro tu starost bezpečně spěte; to
se všecko spraví.“ Ale hospodář od starosti celou noc
spát nemohl; neboť to byla úloha velká, z jížto nevy-
plnění snadno strašný následek pojíti mohl.

Ráno přišel pacholek do jizby a pravil: „Hospodáři,

127

jděte na zámek a oznamte pánovi, že již ten les jest na
drva zdělán a že jest tak, jak byl poručil, všecko ulo-
ženo.

— Sedlák mu lál, aby z něho blázna nedělal, že má dost na své starosti. Ale až ho pacholek ven vyvedl a jemu ukázal, že les již nestojí, velice se podivil, ale netroufal si pacholka se optať: „Jaks to udělal?“

Po snídaní šel sedlák na zámek a oznámil to pánovi.
Pán šel k oknu a podíval se. Vida, že jest tomu tak,
od zlosti na zubech skřípal; neboť on nic jiného
neobmýšlel, leda sedláka trápiť.

Sedlák bohatnul, a dobytka mu každým rokem
přibývalo.
Třetí rok dochodil, co mu pacholek věrně sloužil;
mzdy smluvené s ním neměl, ani na šaty nic nevybíral.
Kdykoliv se ho sedlák ptal, mocli mu má na rok platiť,
vždycky mu odpověděl, že je na to dost času. Právě
třetí rok dochodil. Přišel dráb k sedlákovi a pravil, že
má jíť hned na zámek. Sedlák šel hned za rozkazem, a
pán k němu mluvil: „Sedláku, já zejtra chci jeť do pekla;
ty máš dobré koně, ty mne tam dovezeš; zejtra o 8. ho-
dině ráno přijed sem s holými koňmi; kočár dostaneš
tady.“ Pán již ani nevěděl, co si má vymysliť aby se-
dláka sužoval.

Sedlák slyše ten hrozný rozkaz, trhl sebou a pravil:
„Ale, milostivý páne, Pán Bůh nás od pekla opatruj!“ —
Pán dupnul nohou a vykřikl: „Mlč! zejtra o 8. hodině
ráno ať jsi tu; rozumíš?“

Sedlák zarmoucený přisvědčil a šel domů. Bylli po
první oba razy smutný, byl nyní o mnoho smutnější; ale
pacholek byl neobyčejně veselý a tázal se ho: „Hospo-
dáři, co vám chybuje?“ — Sedlák odpověděl: „Oh synku,
však vím, že mně nepomůžeš; ale aspoň si ti požaluji.

128

Ten náš pán — Pán Bůh mně odpusť moje těžké hříchy! —
to je zlořečený člověk; hleď, synku, my se modlíme, aby
nás Pán Bůh od pekla chránil, a ten neustupně chce,
abych ho zejtra do pekla zavezl.“ — Pacholek pravil:
„Nechte, hospodáři, nechte; chtícímu se nikdy křivda
neděje; když to chce, ať se mu stane. Zejtra dojdon tři
roky, co já u vás sloužím, a já jsem vám ještě neřekl,
kdo jsem a odkud jsem; já vám to včil musím říci. Já
jsem čert a že jsem vzal chudobnému almužnu, musel
jsem za pokutu tři roky na světě sloužit.“ Sedlák se
lekl. — „Nelekejte se, hospodáři, však jsem vám v ničem
neublížil a věrně jsem vám sloužil; za mou službu od
vás žádného platu nežádám: jenom to po vás žádám,
abyste zejtra se mnou jel; nebojte se však: vám se nic
zlého nestane; jenom si všecko vemte, co budete potře-
bovat. Jak vyjedeme ze zámku, již stáť neostanem, pokud
na místo nepřijedem; a když přijedem na místo, pán
sleze a vy si svoje koně seberete, stůjte a neohlídejte
se; až se vám černý psík zjeví, teprv se ohledněte, abyste
věděl, co se s vaším pánem stane; pak za tím psíkem
jeďte, a on vás brzo dovede domů.“

Což měl sedlák dělat? Musel svolit, že s ním po-
jede; neboť jinak by svých koní nebyl dostal domů.

Skoro ráno vstal pacholek a pořád koně krmil a
česal. Jak dochodila 8. hodina, sedli na koně a jeli do
zámku; jak přijížděli k zámku, viděli pána, jak jich v okně
vyhlídá, a na dvoře již byl kočár přichystaný. Sotva sta-
čili do něho koně zapříhnouti, již pán sedal do kočáru.
Potom pacholek sedl na kozlík, a hospodář stoupl vzadu,
a tož vjo! Koně letěli jako v povětří! — „Ohá, pacholku,
ohá!“ volal hospodář, „spadl mi klobouk!“ — Pacholek
se smál: „Há, há, hospodáři, váš klobouk již je na de-

129

vátém panství; až domů pojedete, najdete ho tam. " Ho-
spodářovi se zdálo, že teprv malý kousek njeli.

Za nedlouho přijeli na hrozně velikou zelenou louku;
co očima spatřit mohl, bylo všecko samá zelená a rovná
louka, nikde ani stromečka vidět nebylo. Ostali stát, pán
vylezl z kočáru, a sedlák se hned s koňmi obrátil.

Nečekal dlouho, zjevil se k nému černý psík. Jak
toho psíka uhlednul, zpomněl si, že se mu pacholek kázal
ohlednout. Ale místo té zelené louky samý špatný smra-
dlavý kouř uhledl. Od hrůzy se na ten strašný kouř dívať
nemohl, co spíš sednul do kočára, pes běžel před koňmi,
ukazoval mu cestu, a on ho následoval. Netrvalo to dlouho,
našel svůj ztracený klobouk a potom hned se domů octnul.
Ale zlý pán se na své panství nikdy více nenavrátil.

98. Topil se v medě.

Jednoho člověka v Polsku v horách zastihla noc.
Tam nebylo ve dne jisto pro dravou zvěř cestovat; noc
zvěstovala to nebezpečenství tím více.

Člověk ten uhledl tam strom bez vrchu; i vylezl
naň a umínil si, že na něm přenocuje. Strom ten byl
děravý. Jak naň vylezl, dal nohy do díry a na kraji
seděl. Seděl tak, až se mu konečně zdřímalo; tu
sebou sem a tam klátil, až najednou do té díry spadl.
Již se mu nechtělo spánku; chtěl si pomahať na vrch,
ale čím víc se hýbal, tím víc do jakési bryndy tonul.
To byl med. Pocítil smrtelné ouzkosti, neboť každým
okamžením hlouběji klesal. To najednou slyšel po tom
dřevě drancovat. Za chvíli cosi s hůry za ním do díry
lezlo. Při měsíčku zpozoroval, že to byl medvěd, který

Kulda. II

9

130

přišel, aby se medu nažral. Medvěd počal se zadkem do
té díry sponštět, jakož jeho obyčejem bývá. Již dosahoval
ocasem svým až na člověka. Člověk se ho pevně za ten
ocas chytl, a medvěd polekaný, co síly měl, na vrch se
drápal, až člověka šťastně zhůru vytáhl. Medvěd skočil
se stromu na zem, ohledl se ještě jednou na to dřevo,
a tam ten pryč. Ale člověk již s bolestí rána čekal a
na spánek na tom dřevě již ani nepomyslil.

99. V hojnosti zapomináme na Boha.

Za onoho času, když chodil Pán Ježíš se svatým
Petrem po světě, přišli do jedné dědiny, v kteréž oby-
vatelé právě hody (posvícení) slavili. Když tam přišli,
povídá sv. Petr: „Ale, Pane, já bych velice jedl!“ Šlił
právě podle hospody, z nížto veselou hudbu a hluk shro-
mážděných bylo slyšeł. Pán Ježíš mu odpovídá: „No,
vejdi si tam: mají tam všeho dost, něco ti dají!“

Sv. Petr tam vešel a dostal hojnost jídla a pití.
Když přišel zpátky, ptal se ho Pán řka: „Dalili ti tam
co jíst?“ — Svatý Petr odvětil: „Ó Pane, dostal jsem
tam do syta najíst. Oh tam je všecko veselo, hospodáři
sedí za stoly a hodují, a mládež si při muzice volí.“ —
Pán se ho otázal: „Takéli mne tam zpomínají?“ —
Svatý Petr pravil: „Óh Pane, žádný!“ — Pán Ježíš se
nad tím zarmoutil.

Po roce zas o hodech do té dědiny přišli. Svatý
Petr povídá: „Pane, já bych jedl!“ — Pán ho zas do
té hospody poslal; ale tentokráte tam ničeho nemohl
dostał, neboť v ten rok se jim polní osení zle urodilo.
V hospodě bylo jen několik sousedů, ale nic nepili. Muzi-

132

tak šak tak!“ — Ale tele odstavěnče ve chlévě,
kteréž píce nedostává, poněvadž děvečka na muziku odešla
a tam se zameškala, slyšíc tu rozmluvu, že tak dlouho
ty hody trvati budou, žalostně naříká: „Běda reta!“

## 101. Hloupý Jan a jeho kůň.

Byl jeden sedlák a měl tři syny. Dva z nich posílal
do světa na zkušenou, ale toho třetího měl hloupého.
Tomu bylo Jan; on nejvíc za pecí sedal. Ti dva starší
bratří loučili se s tatíčkem a s maménkou, a hloupý Jan
pravil: „Já také půjdu s vámi!“ — Pravili mu bratří:
„Oh, ty tam až provedeš, — ty sed doma!“

Mamka jim nachystala merendu a přála jim stěsti na
dalekou cestu. Hloupý Jan sebral se též a šel za nimi.

Šli všeci tři a přišli do pusté hory. Té hory ne-
možli projíť: šli jí tři dni a tři noci. Potom přišli na
louku, a tam se páslo mnoho koní, ale pastýře tam ne-
bylo žádného. Radili se ti dva starší bratří mezi sebou:
„Jak bychom my toho hloupého Jana odběhli?
Vezměme si každý jednoho koně a utečme; a on nechat
jde, kam chce.“ Tak udělalí.

Jan plakal a staral se, že ho bratří odběhli. Šel
s té louky a zase přišel do hory, kteréž ani nebylo
možná projíť, ani okem prohlednout. Jan pořád sel a
plakal. Našel tam chudého koné se pásť. Ten kůň k němu
promluvil: „Co pláčeš, Jane?“ — Jan pravil: „Oh můj
koníčku milý! Zázrak velký Boží, že ke mně mluvíš. Já
si tobě požaluji. Moji bratří šli do světa na nějakou
zkušenost a mne odběhli. Já nevím, co si včil mám
pochout.“ — Kůň mu pravil: „Víš co, poslouchej ty mne
a co kážu, dělej; jestli mne poslouchat budeš, dobře

133

s tebou bude.“ — Jan praví: „Dobře budu poslouchať!“
— Kůň mu povídal: „Sedni si na mne, já tě ponesu,
a zanesu tě, kam budu troufať já sám. Ale pověz mi,
jak s tebou mám jíť, po zemili či v povětří?“ — Jan
pravil: „Jeď, jak rozumíš.“ — Kůň řekl: „No tak s tebou
půjdu po zemi.“ Jeli.

Když odjeli kus cesty přes horu, našel tam Jan
zlatou podkovu a volal: „Hoj koníčku, tuť je pékná zlatá
podkova: já si ji vezmu.“ — Kůň mu praví: „Neber tě
podkovy, ať s ní nepřijdeš do neštěstí!“ — Jan povídá:
„Koníčku milý, jak jsi koliv sprostý, jak já ti tu pod-
kovu přibiju, ona ti bude pékné svědčit.“ — Potom tu
milou podkovu vzal.

Odjeli dále o 4 míle, zas našel umrlčí hlavu.
Ta hlava měla zlaté vlasy. Jan praví: „Hen je pékná
hlava, zase si ji vezmu!“ — Kůň povídá: „Nevím, abys
nepřišel do neštěstí; s mrtvým tělem nejson žádné žerty!“
— Jan přece vzal hlavu z umrlého.

Potom přijeli z té pusté hory do mésta velikého
k jednomu královi. Tomu královi umřela žena. On pak
měl po ní dceru, a i ta se mu ztratila. Jak tam přijel,
král se vyptával. Zodkud je? Jan mu pověděl, zodkud
pochází, a král mu pravil: „Ostaň u mne za pacholka.“
Jan ostal, ale ten kůň mu povídal: „Jane, nedávej mne
mezi koně, než žádej krále, aby pro mne dal zvláštní ko-
nírnu.“ — Jan žádal krále, a král mu řekl: „Na všecek
způsob to ti dám.“

Jan sloužil u krále za pacholka nějaké dva roky
i se svým koněm. Jak přešly dva roky, Jan byl poslušný,
a král houstanovil hospodářem nad svým dvorem
a nad svými pacholky; dal mu všecko v moc, co bylo
třeba ke koním, i světlo nočním časem.

134

Kůň mu pravil: „Jane, ty jsi přece hloupý; nač ty
pálíš světlo? můžeš si něco uhospodařit a mně koupiť
chleba; vem si tu podkovu a zavěs ji pod poval; ona
ti pěkněji bude svítit než to světlo.“ — Jan tak udělal.
Podkova mu pěkně svítila jak to nejpěknější slunko.

Pacholci se divili, že na světlo bere a jim nic ne-
dává; záviděli mu toho a žalovali to před králem. Král
povídá: „A tož jak vám svítí, šak po tmě nechodíte?“
Pacholci pravili: „Svítí nám podkovou, a ta svítí pěkně
jasně.“

Král si dal Jana předvolat. Jan přijda ke královi,
padl na kolena a prosil za odpuštění. Ale král mu pravil:
„Milé dítě, nepros mne, ale přines mi tu podkovu.“ Jan
mu podkovu přinesl, a král si ji podržel, poněvadž to
byla podkova drahá ze samého zlata a diamantu. Jan
dostal za ni dar veliký od krále a svítil zase světlem,
jak svítíval prv.

Kůň mu praví: „Jane, ještě si pomůžeš, co toho světla
nemusíš páliť. Vem tu umrlčí hlavu: ta ti bude ještě
pěkněji svítit než podkova.“

Jan vzal umrlčí hlavu, a pěkněji mu svítila než ta
podkova; když ji vystavil, zdálo se, že je celý dvůr
v jasně. Král se tomu velice divil, pacholci ho zase
obžalovali, že umrlčí hlavou jim svítí.

Král ho dal k sobě předvolat a pravil: „Ty šelmo,
tys mi ukradl mou princeznu dceru a usmrtils ji; hned
zejtřejšího dne půjdeš na šibenici. Moje dcera právě také
vlasy měla.“ — Jan odešel, plakal, šel k svému koníčkovi
si požalovat a pravil: „Tenkrát jest se mnou, můj ko-
níčku, zle; mám jít na šibenici.“ — Koníček povídá:
„Ještě si pomůžeš; necht ti král napíše průvodní list
(pas), co bys mohl projít, kde chceš, a řekni mu, že mu

135

jeho princeznu vyhledáš.

jeho princeznu vyhledáš.

Jan sedl na svého koníčka a jeli zase přes 30 pu-
stých hor, ale jinší cestou. Přišli k jedné skále tak veliké,
že nebylo jak na zvýš tak na šíř ji okem prohled-
nouč. Koníček praví: „Jane, drcni do té skály: ona se
ti uhne a otevře; udělají se ti schody do země, tam
najdeš dům a v tom domě starou bábn; ta bába bude
kolébať na kolébce tu princeznu a bude tě vítať: „Oh
můj milý Janíčku, kde jsi se ty tu vzal? Už tu tolik
let jsem a člověka jsem neviděla až tebe.‘ A ty ji hned
od razu plešti po hubě, až ti zemdlí. Potom princeznu
uchyť, ale co spíš utíkej těmi schody hore. Kdybysi
se zameškal, skála by se zavřela, a zahynuli byste oba.“

Jan se opřel do skály a zkusil, uhneli se mu. Skála
se mu ani nehnula; ale koníček praví: „Já ti ještě po-
můžu!“ Opřel se kůň nohami, skála se zdvihla na zvrat,
a hned se mu země otevřela, schody se udělaly, a Jan
letěl pro princeznu do země.

Přišel tam do jednoho domu, kde svítili. Stará bába
kolébala princeznu v kolébce a hned ho vítala: „Oh vítaj,
milý Janíčku, vítaj! Kde jsi se tu nabral? Já jsem tu
již tolik let a človíčka jsem neviděla až tebe!“ — Ale
Janíček nemeškal, hned ji pleštil přes hubu, až zemdlela.
Jan princeznu z kolébky uchytil a šel pryč. Sotva ze
země vyskočil, skála se zavřela. Jan posadil princeznu
na koně, a jeli pomalu spolem.

136

Když přijeli ke královi, král byl rád, že mu prin-
ceznu přivedl. Mélli prv Jana rád, měl ho včil ještě radší
a hned pravil své princezně: „Moje milá dcerko, ty si
vezmeš včil Jana za svého manžela, neboť on tě našel
a mně přivedl.“ — Princezna nechtěla Jana za manžela
a příčila se; ale otec král jen stál na svém. Když prin-
cezna viděla, že otec jináč nechce, pravila: „Otče, vezmu
si Jana za manžela, ale jen tenkráte, když mi donese tři
ořechy, a v těch ořechách ať jsou celé šaty na mne,
co by mi nebyly ani malé ani hrubé; ty šaty musejí být
nové ke sdavce; tak já půjdu za něho.“ Král si
myslil: „To je dost těžká věc!“ Ale zavolal si Jana a
pravil mu: „Janku, již jsi mně mou princeznu dceru vy-
hledal; vyhledej mi též takové tři ořechy, co by v nich
byly na mon dceru šaty.“

Jan jde k svému koníčkovi a praví mu: „Koníčku,
co mi náš král nepraví? Mám mu vyhledať šaty na prin-
ceznu ve třech ořechách.“ Koníček řekl: „Oj, to jest
dost málo; pojďme: to my vyhledáme. Sedni si na mne,
a já si tě ponesu. Dojedeme tam k té skále, kde ta prin-
cezna byla, ty ořechy tam budou v té kolébce v konci
v hlavě.“

Šli, koníček se do skály opřel, skála se otevřela.
Jan tam vešel do toho domu, našel ty ořechy, jak mu
byl koníček pověděl, ale ta bába ho tam odtud hnala.
Utekl jí přece a přinesl ty tři ořechy princezně.

Princezna hned pěkně oblekla šaty — až se tak na
ní skvěly. Král se zradoval a pravil: „No, moje milá
dcerko, včil sobě již vezmeš Jana za manžela?“ — Ale
princezna odpověděla: „Milý můj zlatý pantáto, ještě
musí být jedna věc; ještě musím míti tři péra z draka
z pozačerveného moře, a těmi péry se musí psát naše

137

smlouva, a potom budem svoji." *) Král se zarmoulil a pravil: „To je už dost těžká věc." Zavolal k sobě Jana a řekl: „Janku, již jsi mi princeznu vyhledal a tři ořechy se šatmi; budeš li chceť, najdeš a doneseš i tři péra z draka z pozačerveného moře, a to bude tvoje štěstí."

Jan šel ke koníčkovi a pravil mu tak: „Koníčku milý, král po mně žádá věc těžkou; mám jít za červené moře k drakovi pro tři péra.“ — Koníček praví: „To jest dost těžká věc a daleká cesta, ale pokusíme se o to. Nechť ti král potvrdí průvodní list, a půjdem hledat.“

Král mu hned průvodní list potvrdil a Jan s ním šel ke koníčkovi. Koníček praví: „No sedni na mne, a pojedeme pomalu ve jméno Boži.

Jeli a přijeli k velikému městu královskému. Tam povídal koníček Janovi: „Včil se mne slez, jdi ke královi, aby ti potvrdil průvodní list, žes tu u něho byl, a ptej se na červené moře, ať víme, kudy jít.“ — Jan tak udělal, šel ku králi a žádal, aby mu průvodní list potvrdil. Král na něho pohledne a ptá se ho: „Kam jdeš?“ — Jan praví: „Za červené moře naší princezně pro tři péra z draka.“ — Král praví: „Oh, na dalekou cestu jsi se dal.“ — Jan se ho ptal: „A jak je to daleko?“ — Král praví: „Já o tom slýchám, ale to tak jenom pohádka. Vís co, já ti průvodní list potvrdím, jdi a hledej. Jak ho najdeš, optej se mně tam, jak bych vody dostal. V mojím městě bývalo dost vody, ale včil vysýchá, není vody než jen v mém královském hradě, ale ani ta se nehodí ke každé potřebě.“ Potom mu potvrdil list a řekl: „Jdi s Pánem Bohem! Přijdeš zase ke druhému městu a ke druhému králi,“ a ukázal mu cestu.

*) Kus pohádky této jest různočtení pohádky „O chovanci královském“ na straně 200.

138

Jan šel, sednul na koně a jel pomalu zas. Za pět
dní dojel k druhému královskému městu a tam zase žádal
krále, aby mu potvrdil list průvodní. Král mu ho pro-
hledal a ptal se: „Kam jdeš?“ — Jan odpovídá: „Za
červené moře naší princezně ke drakovi pro tři péra.“ —
Král: „No to je daleká cesta, já o ní sám nevím; ale
víš co, jdi a hledej, a jak tam přijdeš, optej se mně
tam: mám kolik stromů v zabradě, a jeden mi třikrát
do roka vykvětl a ovoce dával; ale včil mi schne; optej
se mně tam, budeli mi ještě ten užitek dávač, jak dával
předešlým časem. A tak jdi s Bohem, a zas přijdeš do
jiného města královského, půjdešli touto cestou!“

Jan se na svém koni nesl dále, až přišel za osm
dní do třetího města královského, a žádal krále, aby
mu potvrdil průvodní list. Král se do něho díval a ptal
se: „Kam pak, mládenče, jdeš?“ — On praví: „Za čer-
vené moře naší princezně ke drakovi pro tři péra.“ —
Král mu povídá: „Už nemáš daleko; ale až tam přijdeš,
optej se mně tam: já mám dceru, padla mi do nemoci;
tři léta již leží, je všecka zohavena, sám strup; budeli
ona ještě zdráva?“

Jan odešel a koníček mu pravil: „Jane, už nemáme
daleko k červenému moři. Jak přijdeme ke kraji, je
tam taková stará bába, co převáží. Ty na ni volej:
„Stařenko, převezte mne!“ Ale ona tě nebude chtět pře-
vězt, až jí povíš, dokud ona na tom moři se bude
trápit!“

Když tam přijeli, Jan šel a volal na ni: „Stařenko,
převezte mne!“ — Ona přijela s lodičkou proutěnou a
ptala se ho: „Dalekoli jdeš?“ — Jan odpověděl: „Za
červené moře k drakovi pro tři péra.“ — Stařenka praví:
„Já tě převeznu, ale se mi tam optáš, jak dlouho se ještě

139

budu na tom moři trápiť!“ — Jan zvolal: „Oh to ano, stařenko!“

Stará bába vzala Janka na lodičku, a koníček čekal na louce.

Když přejeli přes moře, stařenka mu ukázala veliký dům, že ten drak v něm jest. Jan jde do síně, a tam stojí chlapec. Toho se ptal, kam by měl jít k drakovi. Chlapec mu ukázal schody a povídal: „Jdi až na páté patro!“

Šel a vešel tam do světnice a našel tam děvečku hrát na huslách. Té hned řekl, že přichází ke drakovi pro tři péra. Ona praví: „Milý mládenče, tu nemůžeš být; můj pán, jak přijde, tě roztrhá a tak tě semele. že z tebe nezůstane než jenom prášek a smrad.“ Jan ji prosil, aby ho uschránila, jemu k těm třem pérům dopomohla a draka se otázala po těch věcech, kteréž mu ti tři králové a ta stará bába uložili. Děvečka ho schránila do díry pod dlážku.

Drak přiletěl do světnice, byl hrozně veliký a měl devatero hlav, a hned křičel: „Co pak tu je? Tu smrdí člověčina!“ — Děvečka praví: „Milý pane, co se vám zdá? Přišel jste z venku a máte jinačí vzduch v sobě!“ — On chce, aby mu dala jít. Ona mu hned dala; pán pojedl a potom se škrabal v té první hlavě a povídal: „Pohledni mi do té hlavy, cosi mne žere.“ Lehnul si jí do klína, ona mu jiskala, a on odespal. Když odespal, děvečka mu utrhla jedno péro z hlavy. On se probudí a povídá: „Co mne tak kyčkáš*)?“ Ona praví: „Inu, milý pane, nemějte mi za zlé: mně se zadří-

*) Kyčkati, snad = kyčkovati t. j. bíti kyčkou čili žilou velkonoční z proutí upletenou; tuto: rváti, česati, znepokojovati.

140

malo, a měla jsem sen, že v jednom městě je dcera
králova nemocná, leží již tři léta v nemoci a Žádný jí
nemůže pomoci. Byloliž by jí možné pomoci?“ — Drak
praví: „To je lehká věc pro toho, kdo to ví; ona to
má pro svou pýchu. Dostala obrázek od otce ducho-
vního a že byl sprostý, položila ho v kostele pod stu-
peň při oltáři; žába na něm sedí; nebude jí zpomoženo,
až se ten stupeň odvalí, ten obrázek té žábě se vezme,
a ta dcera musí ho sedm hodin klečíc na tom místě
líbať a svých hříchův litovať.“

Drak zas odespal děvečce na klíně. Děvečka mu
jiskala a vytrhla mu druhé péro. Drak se probudil a
pravil: „Co to má být, že jsi mne již po druhé ze sna
probudila?“ — Děvečka praví: „Milý pane, nehněvejte
se; na mne přišla dřímota, a měla jsem sen, že v je-
dnom královském městě vody není jenom u sawého krále
v hradě a i ta není hrubě k potřebě; budeli tam zase
bývať voda, jak bývala předešlým časem?“ — Drak praví:
„Bude, ale kdo ví, jak pomoci, pomůže. Tam pod tím
městem roste můj bratr, ten má 12 hlav, a on tu vodu
pije; až doroste, zdvihne to město, a ono se propadne.
Kdyby dobře nabili několik kusů a ho zastřelili, byli by
zachráněni; ale jak ho dobře nepostihnou, zle s nimi
bude; postihnonuli ho, bude s nimi dobře, a vody bude,
jak předešle bývalo.“

Zas drak odespal děvečce na klíně. Děvečka mu
vytrhla třetí péro. Drak zdvihl hlavu a křičel: „I ty
nemotoro, už je toho kyčkání moc; hned tě roztrhnu.“ —
Děvečka praví: „Milý pane, nehněvejte se; mně se zdří-
malo, a měla jsem sen. V jednom městě královském
je zahrada a v té zahradě strom, a ten strom vždycky
třikrat do roka květl a užitek dával, ale včil schne;

141

budeli on zase užitek dávač, jak dával předešlým časem?
— A druhý sen měla jsem: Je stará ženská, co převáží přes červené moře; dokud prý ona tam bude se trápič a převážeč?“ — Drak praví: „Tomu všemu jest k zpo-
možení. Ta zahrada bude užitek vydávač, jak vydávala;
jenom jak toho mého bratra draka zabijí a spálí a tu
zahradu usypou tím popelem z něho, zahrada, zase bude
kvěť a užitek vydávač, jak předešlým časem. Ta stará
čarodějnice však bude na tom červeném moři až do soud-
ného dne. Ale to ti povídám, kdybych byl věděl. že tu
dnes na takovou přijdu, ani bych nebyl přišel domů.
Potom vstal a odešel z domu do pole. — Jan tu řeč
slyšel pod dlážkou, co mluvila děvečka s drakem, a všecku
si ji tam napšal.

Když drak odešel, děvečka Jana z poddlážky vzala,
jemu ta tři péra dala, a Jan jí poděkovav, odbíral se
tam odtud pryč. Děvečka mu pravila: „To není jenom
odejít; ale včil musíš vysvobodiť mne.“ Lehla mu dolů
břišem ve světnici a povídala mu: „Včil mne chyt za
nohy a vez mne ven z tohoto domu z pátého patra po
schodech až dolů; tak mue vysvobodíš.“ — Janek tak
udělal děvečce, jak žádala.

Když ji dovlekl až dolů, ona byla celá změněna a
povídala Jankovi: „Děkuji tobě za to, žes mne vysvo-
bodil z moci drakovy; ale stařeně na moři neprav, jak
se bude dlouho museč trápič na tom moři, dokud tě ne-
převeze; kdybys jí to prv pověděl, ona by tě v tom moři
ntcpila; ale až tě převeze, teprv jí to pověz.“ To po-
vídala děvečka a zmizela.

Janek šel k moři a zvolal na stařenu, aby ho zas
převezla přes to moře. Ona hned přijela s lodičkou a
pravila: „Převezu tě, ale mi pověz, dlouholi se ještě

142

budu trápiť na tom moři." — Jan odpověděl: „No po-
čkejte, stařenko: hued vám to povím, jenom mne pře-
vezte; včil nemám kdy."

Stařena ho vzala do lodičky a jela s ním. Když přijela ku břehu, koníček ho čekal. Jan vystoupil z lodičky a povídal: „Vy, stařenko, budete museť na tom moři se trápiť až do soudného dne.“ Bába se rozhněvala a jak prala tak prala vodou za Jankem, ale Janek sedl na koníčka a odjel.

Když přijel k těm králům, každému řekl tu řeč, co
u draka slyšel. Nemocná princezna skroušeně svých hříchů
litovala, obrázek líbala a hned byla zdráva. Město, které
nemělo vody, zas vodu dávalo jako předešlým časem, když
toho draka s dvanácti hlavami zastřelili, a ten strom,
který neměl užitku, nabyl vláhy a pěkně květl i užitek
dával jak prvé, když toho draka spálili a zahradu tím
popelem z něho kole toho stromu usypali.

Jan jel pěkně na koňovi až ke svému královi, kte-
rýž maje žádaná tři péra z draka z pozačerveného moře,
rekl dceři své: „No, už bude svadba!“ Ona pravila: „Ne,
můj zlatý pantáto, ale já musím ještě míti od dvanácti
kobyl mořských mléko a v tom mléce napřed Jana
umyji.“

Král si Jana zase předvolal a rozkázal mu: „Janku,
všecko jsi mi vyhledal, co jsem ti poručil; ještě mi těch
dvanáct mořských kobyl najdi; neboj se nic: budeš míti
dobře odplaceno všecko to trápení; neboť vím, žes moc
podstoupil.“

Janek jde ke koníčkovi a praví mu to. Koníček povídá: „E to my najdem, ale ty si vezmi dobrý bič; zas tam půjdem k tomu červenému moři.“

Ráno povídal koníček: „Janku, kup mi chleba, co

143

bych pojedl; nebo půjdeme v povětří, co bychom tam
brzy byli.

— Janek tak udělal.

Jak přijeli povětřím k moři, koníček začal řehotač.
Přišli tři mořští hřebci. Janek se oháuěl, bil jich bičem,
a hřebci utekli zas do moře. Koníček řehoce po druhé;
přišlo šestero hřebců. Janek jich zase začal bíť, a zas
utekli do moře. Koníček zařehoce po třetí, přišly tři ko-
byly s takým smíchem a s takým řehocením. Koníček
zařehoce po čtvrté, přišly zase tři kobyly; zařehoce po
páté, a přišlo ještě šest kobyl, a bylo jich dvanácte. Janek
je zajal a hnal k princezně domů.

Přijel k princezně, a ona mu praví: „Včilej, milý
Janku, dej si udělač plechové rukavice a dobře se za-
opatři, aby to mléko na tvé tělo neprsklo; nebo kam ono
prští, tam tělo vyhoří; a ty kobyly vydoj do plecho-
vého žbera.“ Janek si udělal plechové rukavice a moř-
ské kobyly dojil do železného žbera.

Jak byly kobyly vydojeny, vzala královna princezna
mléko a pravila Janovi: „Můj milý Janíčku, moc jsi pro
mne vystál a mne jsi vysvobodil; chcešli mým manželem
být, svleč a vykoupej se v tomto mléce.“ Janek se svlekl
a vsedl do toho mléka. Mléko svřelo klokočem, a
Jan se pěkně v něm umyl. Když z koupele vylezl, se
oblek a k princezně přišel, byl celý přeměněný a velice
krásný. Princezna pravila: „Včil budeš mým manželem,
a otec ti odevzdá celé království.“ Otec tak udělal, Janek
byl plný radosti, princeznu dostal za manželku a s ní
celé království.

Když byli svoji, pravila mladá královna: „Tam v té
skále ta stařena byla moje maměnka, a ta skála bývala
předešlým časem město, a to je včil začarováno do pro-

145

sprosté šatečky má, a že oba své staré rodiče za ruku vodí. Měl nad tím velikou radost a hleděl, kde zůstávají, v jaké chaloupce? Ona se mu tak velice líbila, že si umínil, až by rodiči jejich, kterých obsluhovala, zemřeli, že by si ji vzal.

Všel on do té chaloupky a pohledl, jak tam v ní je. Byla tam hrubě malinká jizbička, ale čisto v ní všecko bylo. On sobě povídá, že hned o ni prositi bude, a i otcovi starému i matce o ni povídá, aby mu ji dali za manželku. Oni povídali: „Jak my vám ji můžeme dát, když ona nás živí? My jsme oba velice staří, my se již obživiť nemůžeme.“ — Hrabě pravil: „Když mi ji dáte, já vás budu živiť a budete při mně.“ — Oni odpověděli, že když jí nemají co dáti. On jim řekl, že nežádá, aby mu co dali, jenom tu dcerku poslušnou. Oni mu ji slíbili, a on jich vzal všecky k sobě.

Hned byly ohlášky a potom svadba, a hrabě svolal svoje přátely, i tu její rodinu nctil, jak kdyby nějací hodní *) lidé byli.

Ten den, když byla svadební hostina, přišla starší sestra z poutě. Šla do chaloupky, kde její rodiči bývali; tam ale již žádného nenašla. Ptala se sousedů, kde by byli. Oni odpověděli, že jedno hrabě si mladší sestru oblíbilo, poněvadž je tak čistotna a pobožna, a že vzal i rodiče k sobě. Ona to sestře záviděla a pravila. že nebyla pobožna, neboť prý ani jedné pouti nevykonala. Sousedi jí pověděli, že ani jednoho dne nevynechala do celého týdne, co by nebyla do kostela šla, na pout že ne-

*) Rozuměj: „Jak kdyby nějací bohatí a vzácní lidé byli.“

Kulda. II.

10

146

mohla jíť, neboť se musela o rodiče svoje starať a jich
obživovať; při tom a při její modlitbě že jí Pán Bůh to-
štěstí dal. Ale ta starší sestra zlostí div se nerozpukla
a ptala se, dávnoli již z té chaloupky jsou pryč. Povídali
jí: „Měsíc je, co jsou pryč; právě dnes mají svadbu
a hostinu.“ — Ona bědovala: „Oh, škoda, že jsem já
o těch několik dní spíše nepřišla, já již mezi těmi hosty
nebudu!“ — Oni jí pravili: „Proč pak bys nebyla? Pan
hrabě se ptal, máli sestru nebo bratra; a oni mu poví-
dali, že má jednu sestru, ale ta že je libovnice (milov-
nice) poutí; tož tam jdi, tvoji přátelové tě poznají, a
budeš též v té hostině.“ — Ale ona povídala, že radší
tam ani nepůjde, že je jí to líto, co se naputovala a
napostila, almužny nadávala a všecko zlé trpěla, a že jí
za to Pan Bůh nic nedává; že ještě na jednu pout půjde
a jak jí Pán Bůh včil nic nedá, že si smrt udělá; sestře
že dal Pán Bůh tak dobré štěstí a takového pána, a ona
že ještě nic nemá a šest let že již putuje.

Zase šla na tu pout, a na tu svadbu od lítosti nešla.
Jak putovala v noci, přišel k ní posel — bílá osoba jako
anjel — a povídal jí: „Hleď, jak ty promlouváš proti
svému štěstí, tyť jsi tak šťastna od Pána Boha. Že ti
Pán Bůh nedává ve světě, co žádáš: za to máš místečko
u Pána Boha jako zrnečko prosné kaše.“ Ona se až
zapomněla a pravila, že když jenom takové místečko
bude měť, kde prý ona se tam poměstná? — Ten anjel
se jí ztratil, a ona dobře věděla, že to je posel od Boha,
ale přece velice smutna zůstala nad tím, že tak malounko
obdržela za všecko svoje trápení.

Šla do jedné hospody na noc, kde se vždycky sta-
vila, když ze své pouti šla. Byla tam tak jako doma

147

známá. Když tam vešla, prosila o nocleh, ale nic k žádnému nemluvila. Hospodský se jí ptal, že což je tak smutna, že vždycky byla vesela. Ale ona mu na to neodpověděla. On se jí zas ptal, co jí je. Máli hlad nebo nějakou nouzi, že on jí pomůže a co chce že jí dá jist a pít i peníze; dyť prý je tam tak známa, jak kdyby jejich bývala. — Ona pověděla, že je proto tak smutna, že když byla na ponti, nevyputovala, co od Boha prosila, a že přišel k ní posel Boží a řekl jí, že má tolké místečko u Pána Boha jako zrnečko prosné kaše. Že za to svoje trápení tak malounko dostane, proto prý je tak smutna. — Hospodský ale hned k ní sednul a pěkně s ní rozmlouval, že si troufá na to místečko se směstnati, jak má velkou rodinu, a ona že se tak nad tím rouhá, že je to málo pro ni samu. Ona pravila, aby jí to ani nerozmlouval, že ji to netěší. Hospodský jí řekl: „Milá panenko, přeměňme my si spolu; ty my dáš své, a já ti dám též své.“ — Ona mu povídá: „Pane hospodský, nedělejte ze mne smíchu.“ — Hospodský pravil: „Na opravdu já to s tebou dělám! Já ti dám všecko, co mám, jenom pro sebe a pro svou rodinu jednu světničku na výměnek si nechám.“ — Ona tomu ještě nevěřila a pravila, že s ní snad žertuje a že to nepraví na ozaj *). — On povídá, na pravdu že jí to všecko dá, a hned volal písaře, a dali si to dobře upsati, aby jim to žádný nevzal. On jí dal hospodu a všecko co měl, a ona mu za to dala to místečko, co měla v nebi u Pána Boha. Tak si to upsali a listinu zhotovili, a ona byla hned vesela, že dostala štěstí světské, o které Pána Boha žádala.

Ale hospodský tomu dobře vyrozuměl; on

*) Na ozaj = opravdově, opravdu.

10*

148

vědél, že by byl u Boha nešťastný i se svou rodinou,
jak velice byl hříšný; onť si netroufal, že ho Pán Bůh
do nebe přijme za minulý život nespravedlivý. Včil pak
vida, že ta panna chce měť světské štěstí, byl z toho po-
těšen, že mu zadala za hospodu to místečko jako prosné
zrnečko u Pána Boha. On se odstěhoval i se svou rodi-
nou na pokání do malé jizbičky.

Té panně šlo na hospodě velice štěstí; brzo ani
nevěděla, co má.

On byl tři léta v té svétničce živ s desíti dětmi a
se ženou. Po třech rocích všickni zemřeli šťastně. Když
zemřeli. všickni se do toho místečka směstnali, a ještě
jim místa zbývalo. I přiše! hospodský ve spánku k té,
jíž byl tu hospodu dal, a děkoval jí za to, že mu to mí-
stečko u Pána Boha dala; že by již byl v pekle i se
svou manželkou, ale tak že je v nebi se ženou i s dětmi;
že je z toho velice potěšen. To jí řekl a ztratil se.

Ona si rozmýšlela a byla pořád smutna, že to zle
udělala; že ona na to místo do pekla přijde. Z toho se
roznemohla a velice nemocna byla, až zemřela od toho
přemýšlení svého. Když umřela, krásný pohřeb jí udělali;
ale země ji ani přijmounti nechtěla. Lidem to bylo divno,
že kolik roků po poutích chodila a pobožna byla, proč
jest včil jako veliká hříšnice? Když ji zas do země kladli
a nad ní se modlili, ona zvolala a pravila, že chtěla měť
od Pána Boha ve světě štěstí a že jí ho Pán Bůh dal;
když si toho nepovšimla, že jí Pán Bůh za pntováni a
trápení v nebi radost připravil; tím že sobě peklo za-
sloužila a ten hospodský že se dostal do nebe na její
místo; že obdržela, co sobě žádala Pak jí s velikým
hřmotem hlinou zahrnuli, a tam zůstala.

149

103. Tři bratří lakomci.

Byli tři bratří, a ti byli velicí lakomci.

Nejstarší z nich měl manželku a dva syny. Když otec byl velice starý, roznemohl se; a jak již o sobě troufal, že nevyžije*), poručil své manželce a svým synům, aby šli do pole.

Manželka a mladší syn šli do pole, ale starší syn nešel, než vylezl na patro do stodoly.

Otec, jak troufal, že jsou všickni již v poli, vzal motyku a šel do té stodoly; vykopal tam velikou jámu a ty peníze nosil po koších do ní. Syn se na něho díval, jak ty peníze nosil. Otec, jak všecky peníze odnesl, zahrnul jich, sednul na ně, zavolal zlého ducha a povídal mu: „Ty, tebou já ty peníze zapečetím; prv jich žádnému nedávej, pokud ti někdo nedonese trnkového vdolka**).“ Potom vstal, šel do jizby, lehl si do svého lůžka a umřel.

Syn všecko viděl a slyšel, a slezl s toho patra dolů. On byl již také ženatý. Přijda domů, prosil manželku svou, aby mu upekla několik trnkových vdolků, že mu přišla veliká chuť na ně, že by jich rád pojedl. Ona, že ho měla ráda, udělala mu to. Vzala monky a upekla mu vdolků, které trnkami pomazala. Jak byly hotovy, muž hned vzal dva — ještě byly horké; jeden snědl, druhý nesl do stodoly tomu zlému duchovi a povídá mu: „Na, tu máš ten trnkový vdolek a ty peníze mi dej!“ Potom

*) Nevyžije = nevyzdravne = neokřeje.

**) Trnkový vdolek = vělký koláč trnkami či povídlím pomazaný.

150

vzal motyku, vykopal peníze a nosil jich zas do světnice.
Manželka se ho ptala, že kam on ty dva vdolky dal, že
snad jich oba dva snědl? — On jí pravil: „Jenom jeden
jsem snědl, a druhý jsem donesl zlému duchovi do sto-
doly. Tatíček, jak měl umřít, nechtěl svoje peníze nikomu
poručit a zakopal jich do stodoly a rozkázal zlému duchu,
aby jich nedával než tomu, kdo by mu donesl trnkový
vdolek. Já jsem o tom věděl, a tak jsem ty peníze dostal."
Jeho manželka byla ráda, že jich dostal.

Mladší bratr, jak přišel s maměnkou z pole domů,
ptal se ho: „Bratře, co nám poručil tatíček?“ — On
povídá: „Nic nám neporučil, než zakopal peníze své do
stodoly; ale já jsem jich dostal zase nazpátek. Mladší
ho prosil, aby mu těch peněz též dal. On mu jich dal
polovici, jak po bratrsku sluší. Tatíčka uctivě pochovali
a dávali zaňho dlouho mše svaté sloužit.

Jedenkrát v noci přišel jim tatíček poděkovat, že
mu dobře pomohli, že ty peníze vymohli, mezi sebe roz-
dělili a zaňho ty mše svaté sloužit dali. On že již není
v žádném trápení ale v nebi. —

Drubý bratr měl manželku ale žádných dítek. On
též, jak se roznemohl a jak troufal o sobě, že nevyžije,
myslil si: „Když nemám těch peněz komu poručit, vezmu
si jich s sebou do hrobu.“ Poručil svojí manželce, aby
mu ušila peřinku do hrobu, a prosil jí, aby mu ji za
živa ušila, co by ji ještě viděl, jaká bude! On měl své
peníze vždycky při sobě a jak ta peřinka byla hotova,
hned si ji dal pod hlavu a když žádný neviděl, ty peníze
do ní strčil. Potom skonal, peřinku mu dala manželka
do rakve a pochovala ho.

Po pohřebě těch peněz všudy hledala, a nemohla jich

151

nikde nalézt, až jí napadla ta peřinka. Šla se radit
k panáčkům na faru a pověděla jim, že manžel, jak měl
umříti, si poručil ušit peřinku a že snad ty peníze, které
vždycky při sobě míval, do ní strčil. Panáčci jí povídali,
aby šla pro hrobaře. Hrobař ho vykopal, a všickni se
šli naňho dívat. Tu viděli, jak byl mrtvý hubou dolů
obrácen a jak ty peníze jedl; již jich měl v hubě. Man-
želka mu jich vytáhla, a brobař ho zase zahrnul. Potom
dala za jeho duši sloužit mše svaté, aby mu to Pán Bůh
odpustil. On jí potom jedenkráte v noci přišel poděkovat,
že mu dobře pomohla, že zaňho na ty mše svaté dala. —

Třetí bratr měl též manželku a pět dcer a byl bo-
hatý jako ti první dva. Když se roznemohl, prosil svoje
dcery, aby ty peníze vzaly, jich roztopily a k němu při-
nesly. On ty roztopené peníze do sebe vlil a hned skonał.
Manželka a dcery ho přece uctivě pochovaly.

Když ho pochovaly, ty peníze z něho nad hrobem
hořely modrým plamenem. On se jim v noci zjevil a
prosil tu nejmladší, aby mu z jeho hrozných muk po-
mohla. Ona neměla co, aby dala chudým a na mše svaté,
proto těžce pracovala dnem i nocí, dala chudým a na
mše svaté a putovala na Kalvarii, kterou třikráte oblezla
na holých kolenou. Když tak učinila a u žebračny se
modlila, otec celý bílý přistoupil, ruku jí políbil, děkoval
a zjevil jí, že jí Pán Bůh dá za živa štěstí a po smrti
Svoje smilování.

Brzy potom hrabě si ji oblíbil a za manželku vzal.
Byla velice dobra na bídný (chudý) lid. Ve svém dva-
cátém prvním roce se roznemohla. Že pak byla Bohu
mila, zjevila se jí překrásná paní, svatá Anna, a poví-
dala jí: „Tvůj čas přišel, já jsem přišla pro tebe!“ —

152

Dala se zaopatřit, a dva anjelové s jejím tatíčkem před manželem pro ni přišli, a manžel sám na své oči viděl, jak duši její do nebe nesli.

## 104. Kdo moc vybírá, přebere.

Byl jeden mládenec, jehož rodiči odemřeli. Měl veliké bohatství a byl by rád vstoupil do stavu manželského. Ale v celém světě se mu žádná ženská nelíbila. On prosil Boha, kdyby mu dal jenom s hodinu pobýti s nějakou ženskou, co by byla podle jeho chuti. Potom šel hledat takové ženské. V cestě ho potkala krásná paní v bílých šatech oblečena. On si hned od radosti začal zpívať: „Hola, hola, tu je jiná — tu mne štěstí potkalo!“

Ta krásná paní se ho ptala: „Mládenče, kam jdeš?“
— On jí povídal: „Jdu si hledat ženskou, co by byla
podle mojí chuti. V mém městě není také ženské. Je
mi již hodně let, a rád bych se oženil. Vyprosil jsem
si na Pánu Bohu, abych mohl s hezkou ženskou aspoň
s hodinu pobýti do své smrti.“ — Ona mu povídala:
„Mládenče, já chci tvou manželkou být.“ — On jí povídal,
že může být, a šel s ní domů.

Jak došla hodina, co on si žádal, ta krásná paní
hned se přeměnila; byla taká stará, strašná, bezzubá.
Mládenec jí hned začal škaredě nadávať: „Ó ty boha-
prázdná podvodnice, tys mne oklamala!“ — Ale ona mu
povídala: „Ty ses oklamal sám, že ses rouhal Bohu.
Mně jsi již jednou přislíbil, že budeš můj, proto se mne
již nezbudeš — musíš jít se mnou, já se tě již nespustím.“

To byla Smrt. Ona hned vytáhla svou kosu, stala
mu hlavu, a byl na vždycky její.

153

105. Ospalý Janek.

Byl jeden Janek — kudy chodil, všudy spal. Přišel na hospodu, sedláci tam krmili koně. On si jim lehl do vozu do slámy a spal.

Když odjeli kus cesty, spatřili Janka na voze, že tam spí. Radili se: „Co uděláme? Máme od piva bečky, zabednujeme ho do té jedné bečky, a nechme ho tu v lese.“ Zabednovali ho a jeli pryč.

Janek dlouho v té bečce spal. Najednou se probudil, makal, kde je, a poznal, že je v bečce, ale nevěděl, jak se do ní dostal a kde je. Cosi u bečky běhalo; on hleděl tou děrou, co se pivo leje, a viděl v podskali moc vlků, co se k němu sběhli, nebo čuli člověčinu. Jeden vlk strčil do díry ocas, a ospalý Janek myslil, že už jest jeho hodinka smrti. Omotal si ocas kole ruky, vlk se ulekl a utekl i s bečkou za druhými vlky, co se rozutíkali a tím více se báli, čím více bečka za nimi bubnovala. Konečně ta bečka udeřila na skálu a roztřepla se. Janek vlka pustil, a ten co síly měl letěl.

Včil se viděl Janek v pustinách a v horách. Bloudil těmi horami a potkal poustevníka. Poustevník mu povídá: „Ty zůstaň tady se mnou; já na třetí den umru — pochovej mne: dobře ti zaplatím.“

Janek u něho zůstal, a jak přišel třetí den, poustevník, maje zemříti, dal Jankovi hůl a povídal mu: „Kam tou hůlkou zaměříš, hned tam budeš.“ Dal mu kabelku a pravil: „Co budeš chceť, do té kabelky schováš.“ Dal mu čepičku a řekl: „Jak tu čepičku dáš na hlavu, žádný tě nebude viděť.“ Potom poustevník umřel, a Janek ho pochoval.

154

Vzal své věci, namířil a pravil: „Ať jsem hned tam v tom městě, kde je král!“ Hned tam byl a uslyšel, že královna zedere každou noc dvanácteré střevíce a že jí žádný vyzpytovať nemůže. Sbíhali se páni, že ji vyzpytují, a Janek šel též. Přišel do paláce, dal se u krále ohlásiť a když před něho přišel, pravil, že on chce královnu vyzpytovať. Král se ho ptal: „Kdo pak ty jsi?“ — On odpověděl: „Ospalý Janek!“ — Král mu povídá: „Jak pak ty mou královnu vyzpytuješ, když pořád spíš? Jak ji nevyzpytuješ, budeš o krk kratší.“ Janek povídá, že ji vyzpytuje.

Jak přišel večer, královna si lehla do jedné světnice na lůžko a Janek do druhé světnice, kudy ona měla jít. Janek nespal; ale jak královna šla, dělal se, jako by chrápal. Královna zažala svíčku a pálila mu na nohách na podešvi, aby zvěděla, že tvrdo spí; ale Jan se ani nehýbal. Královna byla ubezpečena, že spí, sebrala dvanácteré nové střevíce a šla.

Janek vstal, vzal na sebe čepičku, zaměřil si hůlkou a povídal: „Ať jsem hned tam, kde je královna.“ Královna jak přišla k hoře, země se jí otevřela, a dva draci přišli jí naproti, vzali ji na sebe a nesli ji ponad olověnou horu. Janek praví: „Ať jsem hned tam, kde je královna!“ a hned byl v olověné hoře. Ulomil si tam ratolest na důkaz a uchránil ji do kabelky; ale jak ji ulomil, zabřanělo to*), jak by zvonkem zazvonil. Královna se lekla, ale jela zas dále. Janek namířil hůlkou a pravil: „Ať jsem hned tam, kde je královna!“ a hned byl v cíněné hoře. On si zas ulomil ratolest a schoval ji do kabelky; zas to zabřanělo, a královna

*) Zabřanělo to = zacinělo = zacinkalo to.

155

zblednula, ale jela dále. Janek zase namířil hůlkou a pravil: „Ať jsem hned tam, kde je královna!“ a hned byl ve stříbrné hoře. Janek si zase ulomil ratolest a strčil ji do kabelky. Jak ji ulomil, to zacinělo a královna zemdlela. Draci ale jeli s ní dále, až přijeli na zelenou louku.

Tam jí přišlo mnoho čertů na protivo, a ti ji vzkříšili. Jak ji vzkřísili, dělali hostinu, a Janek ospalý byl tam též. Kuchaře nebylo toho dne doma. Janek si sedl na jeho místo, ale že měl čepičku na hlavě, žádný ho neviděl. Odkládali kuchařovi jídla, a Janek to snědl. Všickni se tomu divili, že tam pořád kladou jídla a že se všecko tratí. Nevěděli, co to divného, ale nic si z toho nedělali. Jak bylo po hostině, čerti šli s královnou tancovat a tančili, až královna dvanácteré střevíce zedrala.

Jak jich zedrala, zas ji vzali ti dva draci na sebe a odnesli ji až tam, kde se jí ta země otevřela. Janek povídá: „Ať jsem hned tam, kde je královna!“ Ona již šla po zemi a Janek za ní až domů. U paláce jí předěšel, lehl si na své lůžko, a královna jdouc vedlé něho, viděla, že spí, šla do své jizby a lehla si též.

Ráno se páni scházeli, a král se jich ptal, kdo z nich královnu vyzpytoval. Žádný ji nevyzpytoval.

Poslal pro Janka ospalého, a ten povídá: „Milstivý králi, já jsem už královnu vyzpytoval a vím, že na zelené lonce v pekle ty dvanácteré střevíce zedrala.“ Královna hned předstoupila, a Janek vytáhl z kabelky své ratolest olověnou a pravil: „Královna jela na dvou dracích do pekla horou olověnou, tam jsem ulomil tuto ratolest, a královna se při tom lekla.“ — Král mu povídá: „To ti není nic na plat; tu olověnou ratolest jsi

156

mohl dát udělat!“ — Janek vytáhl z kabelky ratolest cínénou a pravil: „Potom jela královna horou cíněnou, a tam jsem ulomil tuto ratolest; při tom královna zbledla.“ — Král pravil: „Já tomu nevěřím; i tu ratolest jsi mohl sobě dát udělat.“ — Janek vytáhl ratolest stříbrnou a pravil: „Potom jela královna horou stříbrnou, a když jsem ulomil tuto ratolest, královna zemdlela, až ji čerti vzkřísili.“ — Královna vidouc, že je vyzraděna, zvolala: „Ať se hned země pode mnou otěvře!“ a sama se propadla.

Ospalý Janek dostal půl království a po smrti králově celé.

## 106. O jednom pánovi, co chtěl zkusiť žebráky.

Byl jeden šlechtic v Polsku, a tomu šlo všelicos na nši o žebrácích. Kázal udělat hostinu a dal vědomost po celém panství svém, aby z každé obce na ten den k němu přišli chudí a žebráci. Též dal našíť šat obojího pohlaví, jak pro ženské tak pro mužské. Když se sešli, dal všem jíst. Jak byli nasyceni, tož mu děkovali. On jim ale odpověděl: „Není na tom dost; kdo dá jíst, má také přioděť a přišatíť;“ a hned naporučil, aby se všickni od prvního až do posledního svlekli, napřed z mužských v jedné jizbě, a potom z ženských v jiné jizbě. Dal všem nové šaty, aby je oblekli, a ty své staré šaty aby házeli na hromadu. Jedni s vděčností a s radostí se oblékali, ale jedni nijak nechtěli se svlékati. Pán však přísně naporučil, a museli. Když to bylo rovno a každý se svlekl ze starých šat a nové oblekl, jedni velice dobrému pánovi děkovali za to dobro-

157

diní, druzí pak by brzo byli klnuli. Museli však s osta-
tními s Pánem Bohem odejíť. Když odešli, pán dal všecky
ty šaty párati a co v nich zašito bylo na penězích, na
jednu hromádku klásti. Jak všecky ty šaty přešli, sčítal
peníze, co v nich byly zašity za latami. Potom čítal, co
ta hostina stojí a ty nové šaty, a ještě mu nadbyla ně-
jaká částka peněz. Někteří měli i několik dukátů za
latami, někteří něco stříbra. Čím víc lat měl který že-
brák, tím víc tam bylo peněz.

107. Libovnice kočky *).

Byli jedni rodiči a měli jenom jednu dceru, a ta
si vzala do zalíbení kočku. Rodiči měli svou dceru
rádi a nechali jí tu kočku. Kočka se měla dobře a velice
růstla; co lepšího kde dostala dcera, všecko jí
dala sjísť; sama pak vždycky sjedla, co bylo horšího,
nebo mřela hlad. Kočka s ní všady chodila; i když
šla do kostela, také s ní šla; ale když přišla na posvě-
cené místo, nešla s ní, než ji čekala u parkanu, a jak
vyšla z kostela, zase s ní šla a začala se jí lichotit.

Dcera vyrostla, a rodiči chtěli, aby se vydala;
ale ona nechtěla a povídala, že neví, co by ji rodiči tak
vzácného mohli udělat, aby toho mohla nechať, v čem
má zalíbení. Oni jí udělali hostinu a povolali známé a
všecku rodinu (přízeň), aby ji z toho rozbírali, co
před sebe vzala, a aby jí toho ženicha namlouvali, co
by se vydala. Ona nechtěla.

Rodiči se rozhněvali a vyhnali ji z domu, že nechtí

*) Libovnice = milovnice.

158

ani slyšet o ní, poněvadž se přiznala, že má zalíbení v té kočce. Ona povídala, že radší bude chodiť po ptání (po žebrotě) a po světě, ale tu kočku že neopustí.

Šla do světa, a s tou kočkou chodila 12 roků. Nic nevydělala, a tak ostala celá otrhána jak žebračka. Co kde dostala dobrého, všecko jí dala sjíšť, a sama radší mřela hlad.

Jednoho dne povídala: „Kočinko moje, já radší budu mřít hlad, když jenom tebe zaopatřím; tak ráda tě mám.“ Kočka jí odpověděla: „A já tebe mám ještě radší!“ — Děvečka se ulekla, že se ta kočka k ní tak ohlásila, a plakala nad tím; ale již se jí nemohla nijak zbýť.

Navrátila se do svého domu. Rodiči již byli zemřeli, a bratr její přejal dům. Ten jí domlouval, že proč tu potvoru pořád nosí! Ale ta kočka jí šeptala do ucha: „Pojďme pryč odtud, nebuďme tu; to není náš dobrý přítel, on na tebe vodu svaří a cosi tobě vyvede i mně.“ — Ona jí odpověděla: „Oh, nic nám neudělá, nic; dyť je to můj bratr.“ Kočka pravila: „Jenom pojďme pryč! budeš vidět, že s námi bude zle; on je zlý, že ty mne nosíš.“

A tak se stalo. Bratr hned šel do fary a oznámil to panáčkům, že jeho sestra dávno již kočku na zádech nosí a v ní veliké zalíbení má, že nechce žádného poslechnout, a prosil velebného pána, aby byl tak dobrý a ráčil ji vzít před sebe, nebo to že jest pro něj veliký zármutek; jenom co by chtěla poslechnout a té kočky zanechat, potom že ji rád bude ve svém domě trpět. Velebný pán ji hned k sobě předvolal, a bratr ji tam dovedl. Kočka byla všady s ní, a nikde bez ní nemohla být. Jak přišli do fary, kočka hned vyskočila z břemena (z nůšky) a sedla si na kraj pece. Odtud hrozila

159

dlapkou děvečce, aby nic nepravila. Panáček ji rozbíral,
že co si před sebe vzala, že má v takovém špatném zví-
řeti svoje zalíbení? Pravil jí, že Bůh všemohoucí pro ni
všecko zlé trpěl, a všecku krev pro ni vycedil, a nej-
posledy že si dal bok otevříti kopím, aby se měla kde
v čas pokušení skrýti — a tak ji napomínal pěkně,
aby se raději chytla Boha a tu potvoru aby zanechala,
která pro ni nic netrpěla, ani že jí nic dobrého nemůže
sloužit, co by jí bylo k duše spasení, že ještě ona ji
musí nosit a dobře chovať, a pravil jí, aby tím Pána
Boha nevrážela. Potom se jí ptal: „Milá osobo, pověz
mi pravdu, kolik roků ty již tu kočku nosíš.“ Děvečka
se zas stranou podívala na kočku, a ta jí zas dlapkou
hrozila, aby nepovídala. Panáček jí domlouval, aby mu
pověděla, že jí uloží pokání a že může ještě být šta-
stná před Pánem Bohem. Ona pravila: „Velebný pane,
ráda bych vám řekla, ale podívejte se, jak mi ta kočka
hrozí!“ — On jí povídal: „Neměj strachu žádného: což
pak ti ta kočka může udělat?“ Ona odpověděla, že již
12 roků ji nosí a že by se jí ráda zbyla, ale že se
bojí, že jen dotud živa bude. — Panáček jí nařídil: „Včil
musíš 12 roků pokání činit.“ — Děvečka svolila; ale jak
svolila, ta kočka skočila s pece na ni, do každé přední
dlapky jí chytila jedno oko, vytrhla jí obě najednou a
břinknula sebou do okna a zaňamčila: „Už jsem se ti
odsloužila za to tvoje nošení!“ Všickni viděli, že se
v roztřepaném okně udělal z kočky černý velký pták,
který vyletěl; a to byl zlý duch. Děvečka se vyzpovídala,
a dokud ještě byla živa, chodila slepá po ptání a to po-
kání činila. Potom zemřela, a tak byla šťastna. Na
Radhošti zazněl zvonec — pohádce té už je
konec!

160

108. Hloupá žena.

Byl bohatý sedlák a měl ženu trochu hloupou. Nebyl
s ní dlouho živ, a když umřel, zůstalo jí všecko to bo-
hatství. Ona plakala velice za ním, až za ním ten svůj
malý rozum ještě více ztratila.

Zatím se zas obral jeden sedlák a vzal si ji. Myslil:
„Třeba nemá moc rozumu, ale má moc peněz a dům,
tož si ji vezmu.“ Vzal si ji a byli spolem dlouho. Měli
spolem jednoho syna, ale ten jim brzy umřel, a byli
zase sami.

Jednoho dne se stalo, že ten její muž jel do lesa.
Žena byla sama doma, a přišel tam pocestný prosit. Ona
se naň podívá a praví: Příteli, kde jste se vy tu vzal?“ —
Pocestný se na ni podíval a viděl, že je hloupá. I řekl
jí: „Já jsem spadl s nebe!“ — Ona mu povídala: „Vy
jste byl v nebi? Co pak jste sem přišel dělat?“ — Po-
cestný pravil: „Přišel jsem se podívat na vás!“ — Ona
se ho ptala: „Prosím vás, vidělli jste tam toho mojího
nebožtíka muže? Už je tomu tři roky, jak umřel.“ —
On jí odpověděl: „Viděl jsem ho tam, viděl!“ — Ona
povídá: „A co pak tam dělá?“ — Pocestný: „No, nic
tam nedělá: ty šaty, co měl, již na něm zhnily, a včil
je celý nahý.“ — Ona: „A co tam jí?“ — Pocestný: „Nic
tam nejí, nemá co; jen pořád chodí nahý po louce.“ —
Ona: „Prosím vás, půjdeteli tam ještě do toho nebe?“ —
Pocestný: „Toť půjdu.“ — Ona: „Kdybyste byl tak dobrý,
já bych mu tam něco poslala; vzalli byste mu to? Po-
raďte mi, co bych mu tam poslala.“ — Pocestný: „Po-
šlete mu šaty, něco stravy a peněz.“ — Žena sebrala
5 liber másla, dvě hrudy sýra, dva pecny chleba, dvě

161

čtvrtky kaše pohanské, 40 kusů dukátů, lajbík, brunclék, jančary, nohavice, košili a klobouk. Pocestný to od ní přijal, odešel s tím a pravil, že mu to všecko donese.

Na večer přišel její manžel z lesa, a ona mu povídá: „Mužíčku můj, přišel tu člověk z nebe a přinesl mně pozdravení od mojího nebožtíka muže; všecko mi povídal, že tam má bídu, že je celý nahý a že nic nejí.“ Manžel jí právě: „Ó ty hloupá, již tě zas kdosi přišel ocikánit; ještě jsi mohla svému nebožtíkovi muži něco poslat!“ — Žena zvolala s radostí: „Oh, poslala já jsem mu, mužíčku můj, poslala!“ — Muž: „A co paks mu poslala?“ — Žena: „Poslala jsem mu celé šaty, dva pecny chleba, 5 liber másla, dvě hrudy sýra, něco pohanské kaše a 40 kusů dukátů.“

Muž se rozhněval, vzal tatar*) a ženu začal bít. Byl tak na ni zlý velice. Ostatní dukáty, co ještě měl, si sčítal a povídal ženě, že mu mohla raději dát jiné peníze, a ne ty nejpěknější: dukáty. Ona mu však odpověděla, že v nebi má být to nejpěknější. Sčítané dukáty ukládal do latky **). Žena viděla, že dává cosi do latky a ptala se ho: „Mužíčku, co to tam dáváš do té latky?“ — On jí odpovědel: „Ticho, nedívej se tam, to jsou bobáky ***)! Já jich dám do komory, a ty tam nesmíš chodit se dívat, pokud tam budou.“ — Ona se ho ptala: „Proč jich tam dáváš?“ — On jí řekl: „Ty budou pro příhodu!“

Bobáky zatím zůstaly v komoře. Muž zase odejel

*) Tatar = karbáč (karabáč), žíla kožená, býkovina.

**) Latka = mléčník, hrnec, = dvouuchý smetáník.

***) Bobák = bubák = strašidlo. V okolí Rožnovském říká se také dukátům bobáky. O bohatém domě se říká: Tam jsou ještě bobáky.

Kulda. II.

11

162

skoro ráno do lesa a nepřijel až po poledni. Před pole-
dnem jel hrnčíř s hrnci na trh a stavil se tam k té
selce, aby se mu dala něčeho napíš. Ona mu povídala:
„Příteli, jsteli vy ten Příhoda?“ — Hrnčíř viděl, že
je hloupá, a pravil: „Jsem já to, jsem ten Příhoda!“ —
Ona povídá: „No, tak jsem ráda, že jsem již na vás
dočkala. Můj muž schoval pro vás bobáky, a já tam ne-
smím do komory jít, pokud ony tam jsou; pojďte si jich
sebrat, co bych já mohla do té komory chodišť.

Hrnčíř s radostí popadl latku s dukáty, vysypal je
do měcha, vzal na rameno a šel pryč z komory řka:
„Tetko, za ty bobáky si vemte ty hrnce všecky.“ Hned
jí jich složil s voza dolů, sedláka vrátil nazpátek a sám
se sebral s penězi a šel na trh do toho místa, kam byl
vypravený s těmi hrnci. Povídá si: „Kdyby mne jenom
nedohnal ten její muž; to bych já si něčeho nakoupil a
ještě bych měl veliké bohatství!“

Žena ty hrnce uložila do komory, kde prvé ty bo-
báky byly. Už se jí tam nemohly vejít do té komory, tož
jich rozvěsila po plotě, po dřínkách *) a po kolích. —
Muž jede z lesa s pacholkem a vidí po plotech hrnce
rozvěšeny. Povídá pacholkovi: „Hleď, hleď, co ta naše
matka zase blázní — co má hrnců po plotech: zas kýhosi
šlaka vyvedla!“ — Přišel domů a pravil: „Ženo, co ty
blázníš?“ — Ona povídá: „I jdi, to ten Příhoda mi
dal darmo ty hrnce, co ty bobáky jsi mu nechal v ko-
moře; on si ty bobáky již vzal — tak jsem ráda, že již
smím chodiť do té naší komory — a ty hrnce všecky mi
za ně dal.“

*) Dřínka = plot dřínčený; jest to z latěk jako šin-
del úzkých zrobený plot.

163

Sedlák si začal vlasy trhat s hlavy, že pozbyl nej-
větší svoje jmění, v čem měl největší zalíbení. Povídá:
„Kam ten člověk šel?“ — Žena mu povídala, v kterou
stranu šel, a sedlák sedl na koně a letěl za ním. Že
pak ho neznal, tož si obmýšlel přece, jak by on ho
mohl chytiť! — Když přijel do lesa, ten hrnčíř tam byl,
a sedlák již ho doháněl. Hrnčíř honem chytil velikou
žábu a přikryl ji čepkou. Sedlák k němu přijel a ptal
se ho, jestli nezná hrnčíře, co jezdí s hrnci na trh. On
mu povídá: „Proč se naň ptáte? snad vám něco ne-
ukradl?“ — Sedlák: „Neukradl sice, ale má žena dala
mu hromadu dukátů, a on mi s nimi ušel, a já ho ne-
znám.“ — Hrnčíř: „Dočkejte a půjčte mi toho vašeho
koně; já ho dobře znám a budu ho hledať na tom trhu;
až ho najdu, přivedu vám ho. Vy zatím zůstaňte tu
seděť a držte mi tu čepku, tak jak leží; neodkrývejte
mi ji, mám pod ní pěkného ptáka.“

Sedlák si sedl, držel čepku, a hrnčíř si vyskočil
na koně i s měchem s dukáty a letěl pryč i s koněm.

Sedlák pořád čekal, a dlouho čekal, skoroli ten
člověk přijde a hrnčíře mu dovede, ale pořád ho ne-
bylo. On si povídá: „Co pak to má za ptáka?“ Po-
maloučky strká ruku pod čepku a chytil dobře ptáka;
vytáhl ho, aby se naň podíval, a vida žábu velikou, ple-
štil jí o zem a povídal: „No já jsem teprv staré ho-
vado; moje žena je hloupá, ale já jsem ještě víc hloupý;
to byl jistě ten šelma zloděj sám, a já jsem mu ještě
i svého koně přidal a žábu strážil kolik hodin. Co včil
mám dělat? Ženu nemohu bíť: já bych ještě více bití
zasloužil jak ona; neboť mám ještě menší rozum. Ráno,
jak vstanu, zavedu ji do lesa, dám ji na dva dni jídla
a ztratím ji tam někde daleko, co by nenašla cesty domů,“

11*

164

Ať si jde kam chce, ona by mne připravila o celou majetnost."

Ráno, jak vstali, šli do lesa spolem. Ona se ho ptala, co tam budou dělat. — On jí povídal: „Co se nám nahodí!“

Jak přišli kus do lesa, ona našla opasek řeznický a povídała: „Hle, muži, co je to? To myslím jest z čehosi kůže!“ — On jí povídal: „Myslím, to bude kůže z velblouda!“ — Jí však v opasku peníze zaškrhotaly, a proto pravila: „Ale, muži, jsou v té kůži peníze.“ — On pohlednul, a bylo tam pět set. — Povídá si: „No to je dobrá zpráva; ale co včil udělat? Jak se ten řezník vrátí pro ten opasek, ona se mu pochválí, že jsme ho našli.“

Byla tam v tom lese louka a na té louce kopky sena uloženy. On povídá: „Ženo, pojď, včil budeme mít svadbu!“ Muž vzal kyjanku a honil ženu do kola té kopky a lítal za ní, chytal ji a povídal, že to je ta svadba.

Za chvíli se navrátil řezník a ptal se, jestli nenašli jeho opasek. Ona mu hned povídá: „Ó, našla jsem já, našla, hned před naší svadbou.“ On jí povídá: „Ty hloupá bábo, nedělej si ze mne blázna; šlak ví, kdys ty měla svadbu, nebo včil již nemáš ani jediného zubu.“ Řezník mrzutý odešel, a jim zůstal opasek.

Zachodili ještě dále do lesa, a muž ji tam odběhl a ztratil. Peníze sebral a šel domů.

Ona již tam byla pět dní. V tom čase přišel její kmotr do lesa a přinesl velikou latku peněz — samých dukátů, vykopal pod jedlí třívrchovou*) jámu, tu

*) Jedle třívrchová = co má tří konary čili haluze.

165

latku strčil do ní a přikryl břilou; potom dal drn na vrch, aby žádný nepoznal, co je tam. Ona to viděla, ale nešla k němu.

Kmocháček odešel brzy, a její muž tam na pátý den přišel se podívat na svou ženu, jeli ještě živa a co tam dělá.

Našel ji, ona k němu hned běžela po předku a ví-
tala ho: „Vítej, můj manžele, již jsem se moc po lese
nabloudila a tebe nahledala. Chvála Bohu, že jsme se
sešli. Pojď, mužíčku, pojď; náš kmocháček si schoval
latku peněz, seber mu jich!“

Muž šel a sebral jich. Povídá: „Už je dobře, už
mám zas všecky peníze, co jsem pozbyl; ale jak to včil
vypadne? Jak přijde náš kmotr, ona mu poví, že jsme
jich vzali. Jak pak bych já to z mudroval?“

Když přišli domů, on jí povídá: „Bude potopa
světa; všeci se utopíme; já tě schovám do kamen, abysi
se neutopila, a já vylezu na střechu. Kdybys ty tam vy-
lezla, spadla bys dolů; musíš tedy sedět v kamnech.“
Ona tam hned ráda vlezla, muž udělal v kamnech na
vrchu díru a kamna z kuchyně dobře zacpal. Potom vzal
putnu vody a lel s vrchu do těch kamen na ni. Ona
křičela, že se tam již utopí. Saze se všecky z kamen
na ni spláchaly, a byla černá jak nhlíř. Na druhý den
ji muž pustil z těch kamen, ona vylezla celá domatlaná.
Povídá jí: „Pojď, ženičko, už se voda ztratila.“ — Ona
povídá: „Šak jsem již myslila, že se utopím.“ On ji nmyl
a převlekl do čistých šat.

Kmocháček tam přišel a byl velice smutný. Ona se
ho ptá: „Co jste tak smutný, kmocháčku?“ — On jí od-
povídá: „Dyť vy mně z toho nepomůžete!“ — Ona mu
pravila: „Může být, že bych vám něco pomohla; myslím,

166

že vám kdosi ukradl peníze?“ — Kmocháček povídá:
„Ukradl!“ — Ona hned praví: „Můj muž jich vzal!“ —
Kmocháček se jí ptá: „A kdy pak?“ — Ona praví: „Hned
před potopou světa!“ — Kmocháček mrzutě ji kázal:
„Ještě ze mne blázna děláte!“ pleštil dveřmi a víc tam
nešel. Sedlákovi zas peníze zůstaly.

## 109. Pastýř.

V jakési obci udělali hromadu a radili se, jak by
méně utratili. Usnesli se, aby celá obec chodila z po-
řádky k jednomu sousedovi jíst.

Prvního dne pořádka padla na pastýře. Ten měl jednu
krávu, tu hned zabil; co měl několik měřic zboží*),
zemlel a pokrmů navařil. Potom přišla celá obec k pa-
stýřovi, jedli, až všecko snědli, a přece ještě se nenajedli.

Tož zas udělali hromadu a usnesli se, aby se raději každý sám choval**), poněvadź se u pastýře nenajedli. Ale pastýř nebyl s tím spokojen a povídal, aby mu nahradili, proto že pro ně krávu zabil a zboží zmarnil. Ale oni mu nechtěli nahradić. Ubobý pastýř neměl nic než kůži s té krávy. Tož tu kůži sešil, věděl o sršních, vsypal jich do té kůže a zašil. Připravil si to na záda a šel do světa svého štěstí hledat.

Přišel k jednomu sedlákovi a prosil o nocleh. Tam byla jenom selka doma, pekla vdolky a nechtěla mu dát nocleha. Ale on velice prosil, že třeba pod lavicí bude ležet. Když se ho nemohla zbýt, povolila mu. On si po-

* ) Zboží — rozuměj: obili.

**) Chovati se = stravovati se.

167

ložil kůži pod lavici, lehl si k ní a díval se, jak selka
vdolky a baby*) do almary**) schovala; potom při-
nesla upečenou hus a strčila ji do trouby; pak přinesla
džbán s vínem a dala ho pod lože. Za chvíli přišel ja-
kýsi pán, jehož selka uctiti chtěla, aby její muž nevěděl;
a již mu počala vdolky snášet — v tom kdosi na dvéře bouří.

Milá selka sebou trhla, toho pána zavřela v síni
do staré almary a vol nevol otevřela. Byl to její muž,
který se před tím na cestu vydal, ale včil nenadále, o
mnoho spíše se vrátil, než ho byla žena čekala. Žena se
mrzela a bručela: „Zlí duchovéli tě v noci nosí? Ty se
vždycky kamši vypravíš a potom přilezeš v noci druhé
budit.“ — Muž nedbal na její mrzutost a pravil: „Ženo,
já jsem hladný, dej mi něco jist.“ — Žena odpověděla:
„Nemám nic nachystáno.“ — Muž: „A což to máš pod
tou lavicí?“ — Žena: „To je jakýsi člověk, který mne
o nocleh žádal.“ Potom se sebrala a šla spat.

Muž: „Ty, z pod té lavice, pojď sem!“ — Pastýř
vylezl z pod té lavice a prosil sedláka, aby ho nevyhá-
něl. — Sedlák: „Můžeš tu být přes noc, ale pověz mi,
co to nosíš?“ — Pastýř: „Já nosím proroky!“ — Sedlák:
„Proroky? Tož mi pověz, co proroci znamenají?“ — Pa-
stýř položil kůži na stůl, bouchl po ní kyjem, sršně
v koži hučely, a on přiložil ucho a poslouchal. Potom
povídal: „Proroci znamenají, že v almaře jsou napečené
vdolky a baby.“ — „To není pravda,“ pravil sedlák, „to
u mne nikdy nebývalo.“ — Pastýř zase poslouchal a řekl:
„Jináč není, tak musí být, tak proroci znamenají.“

*) Baba = bábuvka = veliká kulatá buchta.

**) Almara, lépe: armara od latinského arma, skříně,
kde se zbraň (arma) schovavala; schránice, stojatá
truhla, police zamknutá.

168

Tož sedlák šel a přinesl z almary vdolky a baby,
a zas se tázal: „Co ještě proroci znamenají?“ — Pastýř
zas bouchl po kůži kyjem, sršně hučely, on přiložil ucho
a poslouchal; pak řekl: „Proroci znamenají, že je v troubě
upečená hus.“ — „To není pravda,“ pravil sedlák, „to
u mne nebývalo.“ — Pastýř: „Jináč není, tak musí být,
tak proroci znamenají.“

Sedlák šel, přinesl z trouby upečenou hus a opět
se ptal: „Co pak ještě proroci znamenají?“ — Pastýř
zas bouchnul kyjem po kůži, sršně bzučely, on přiložil
ucho, poslouchal a potom pravil: „Proroci znamenají, že
je pod ložem džbán s vínem.“ — Sedlák povídá: „To není
pravda, to u mne nebývalo!“ — Pastýř: „Jináč není, tak
musí být, tak proroci znamenají.“ Sedlák šel pod lože
a přinesl džbán vína.

Potom si oba ke stolu sedli, a jedli i pili, co srdce
ráčilo. Při jídle pravil sedlák: „Ale příte'i, co chcete za
ty proroky?“ — Pastýř: „Oh, ty já nemohu prodat, to je
moje živnost.“ — Sedlák: „No já vám dám 200 zla-
tých.“ — Pastýř: „Nedám jich; peníze bych utratil, a ze
svých proroků se vždycky dobře živím.“ — Sedlák: „Tož
vám dám 500 zlatých!“ — Pastýř: „No víte co: prodám
vám jich; ale prosím vás: přidejte mi tu starou almaru
v síni.“ — „Tu si můžete vzít, šak mi to tam zavadí!“

Skoro ráno prosil pastýř sedláka, aby mu půjčil ně-
jaký trakač. Sedlák mu dal staré trakačisko, pastýř na-
ložil starou almaru a jel pryč. Jak přijel na nrost, pra-
štil trakačem a pravil: „Už jsem se tě, almaro rozvrzaná,
dost navezl; nestojíš mi za to, abych se s tebou až domů
vlekl; tu v té vodě tě pochovám.“ — Z té almary volá:
„Neházej mne do vody, dám ti 500 zlatých!“ — Pastýř:
„Ty bys mne ošidil, já ti nevěřím; co jsem se tě navezl,

169

to bych měl;“ a už almaru strkal s trakače dolů. Ale ten v té almaře co nejvíc mohl prosil: „Neházej mne do vody: mám peníze při sobě, hned ti jich odpočítám!“ — Pastýř almaru otevřel, pán vylezl, peníze mu odpočítal, pastýř je shrábnul, almaru hodil do vody a rozešel se s pánem v dobrotě. Tak už měl 1000 zlatých.

Přijda domů, koupil si krávu, a dobře se měl. Sousedům to bylo divno, kde pastýř peníze nabral. Vykoušeli na jeho dětech, s děti pravily: „Náš tatulka prodal kůži s krávy.“ Tito to oznámili fojtovi. fojt udělal hromadu, předvolal pastýře a tázał se ho: „Kde jsi nabral peníze na krávu?“ — Pastýř povídal: „Když jste mi nechtěli nahradiť, šel jsem s tou koží na trh a utržil jsem za ni 500 zlatých.“

Milí sousedi se uradili, poněvadž pastýř tolké peníze za kůži utržil, aby všecky své krávy pozabíjeli a kůže na trhu prodali, že si potom raz tolik*) krav koupiti mohou a ještě jim peníze ostanou. Hned krávy zabíjeli, maso sjedli a kůže donesli na trh.

Ale tam sotva za ně po pěti zlatých dostali. Proto se velice na pastýře zlobili, že jich podvedl a o krávy připravil; a radili se, jak se mají na něm pomstíti.

Pastýř měl na podsínku věderko: to věderko v noci naplnili kravinci a postavili mu ho na prah; jak on ráno dveří otevře, že se to na něho svalí. Ale pastýř ráno pomalu dveří otvíral, bečičku s neřádem zachytil a nemálo se podivil, když viděl, že jest plna čerstvých, řídkých kravinců. Hned hádal, že mu to na potupu sousedi učinili; aie pomyslil si: I to k mojímu dobrému být může.

*) Raz tolik = jednou tolik.

170

Hned bečičku po vrchu očistil, dobře zabednil, na trakač uložil a zas jel do světa svého štěstí hledat.

Na soumraku přijel do jakéhosi města, šel do kupěckého skladu a prosil, aby mu to věderko přes noc schovali. Což tam kupcovi na tom záleželo! — povolil mu.

Skoro ráno stál pastýř již přede dveřmi a jakmile kupčík dveří od skladu otevřel, prosil ho, aby mu to věderko vydal. Kupčík mu ochotně věderko vyvalil. Stálo tam však množství takových věderek, a kupec vyvalil mu jiné. Pastýř si ho naložil a jel dále.

Když ujel kus cesty, zdálo se mu, že to věderko jest o mnoho těžší, nežli včera bylo. I pomyslil si: „Co pak se to stalo? Či snad jsem dnes slabší?“ Zůstal stáł, zabednil věderko a spatřil, že bylo plné peněz. Pomyslil si: „Inu, toť se mi podařilo; kravince obrátily se mně v samé peníze!“ Rychle věderko zabednil a jel kratší cestou domů. Doma bečičku zase rozbednil a koupil si ještě dvě krávy, dětem zjednal nové šaty a třikrát denně maso jídal.

Zas to bylo sousedům divno, že pastýř má již tři krávy a že třikrát denně maso jídá krom pátek. Přednesli to fojtovi. Fojt udělal hromadu, předvolal pastýře a tázal se ho: „Kde jsi nabral peníze na ty dvě krávy?“ — Pastýř odpověděl: „Inu, milí sousedi, vy jste se na mně pomstíť chtěli, když jste mi do bečky kravinců a neřádu nadělali; ale já jsem bečku naložil na trakač, jel jsem do města a tam jsem za to pěkné peníze utržil.“

Jak ušel pastýř z hromady, sousedi pravili: „Může být, že tomu tak je; v tom městě ledaco se dobře platí.“ Potom se usnesli, aby všeci kravince a neřád do beček schovávali, že s tím na trh pojedou.

Jak měli bečky plné, naložili je na vozy a jeli s tím

171

na trh. Když přijeli na město, vyložili svůj tovar. Lidé přišli k jednomu a ptali se: „Co prodáváte?“ — První pravil: „Neřád!“ — Jdou k druhému a ptají se: „Co prodáváte?“ — „Neřád!“ byla odpověď. Ptají se třetího, čtvrtého, pátého — pořád jen samý neřád. — Lidé retali: „To musejí být hrubiáni,“ šli pro úřadní sluhy, a ti jich hned všecky vyhnali z města ven.

Sedláci se hanbili, zlořečili na pastýře, že jich už po druhé podvedl, a jak přijeli domů, fojt zas udělal hromadu a radili se, jak se mají pastýřovi pomstíti. Jedni pravili, aby z desek bednu shlobili, pastýře do ní strčili a na vodu pustili; někteří aby stáli na mostě: pakli zatonutý nebude, aby na bednu velký kámen shodili.

Tak se stalo. Bednu shlobili, pastýře chytili, do bedny ho strčili a na vodu pustili. Bedna s ním po řece njela, a sousedi se za ním dlouho dívali, až ho z očí ztratili.

Pastýř seděl v bedně a co brdla měl křičel: „Já nebudu fojtem! Já nebudu fojtem!“ — Na břehu pásl volař voly; ten jak slyšel člověka z bedny volať: „Já nebudu fojtem!“ ptal se ho: „Proč nechceš být fojtem? dyť je fojtem dobře být!“ — Pastýř odpověděl: „Inu, bratře, chcešli být fojtem, pojď. sedni sem do té bedny a volej: „Já budu fojtem!“ — Hen ti na mostě hned tě udelají fojtem.“

Volař přitáhl bednu k břehu, pastýř vyskočil z ní, a volař skočil do ní a křičel, co měl brdla: „Já budu fojtem!“ — Pastýř zahnal si čtyry voly domů.

Sousedi šli po vodě dolů, aby viděli, co dělá pastýř. Když se k bedné přiblížili slyšeli volať: „Já budu fojtem!“ — Ti si povídali: „Bratří, na mou kuši, on praví, že bude fojtem! No, to bychom si pomohli; honem naň

172

kamení házejme!“ — Tož naň kamení házeli, ctižádostivého voláka utopili a šli domů.

Sousedi, jak obešli svoje louky, přišli do dědiny; a jak šli vedlé pastýřovy chalupy, viděli, že se mu na zahradě čtvero volů pase, a pastýř, kterého za utopeného měli, seděl si pěkně při nich.

Zas to fojtovi oznámili. Fojt udělal hromadu, o běslal pastýře a tázal se ho: „Kde pak jsi vzal ty čtyry voly?“ — Pastýř odpověděl: „Inu, milí sousedi, tam pod vodou, jak jste na mne to kamení házeli a mne utopíť chtěli, je krásná zelená louka, a na ní se veliké množství volů pase. Já jsem zajal čtyry voly a hnal domů. Vy jste myslili mne utopíť, a zatím mi tam Pán Bůh požehnal.“

Jak pastýř ušel z hromady, pravili sousedi: „Bratří, může být, že je to pravda; ono jest všelico pod vodou; pojďme tam, a též si voly přiženeme.“ Fojt pravil: „Ale víte co, sousedi, já jsem první osoba v obci, já po předku půjdu si vybírat; a jestli jich tam bude dost, budu na vás volat.“ — Tož šli. Jak přišli na to místo, kde nevědomky voláka utopili, fojt skočil do vody, padl tam na jakýsi kůl a křičel: „Bolí, bolí!“ — Ostatní co stáli na břehu, rozuměli, že křičí: „Voli, voli!“ a hned tam všickni za ním poskákali a s ním se potopili. Tak byla potrestána jejich nespravedlnost a mstivost.

## II. Moudrý starosta.

Byl jeden kupec svobodný a nábožný. Když mu rodičové umřeli, oženil se a vzal si chudobnou ale velice nábožnou ženskou. Vyučil ji kupectví, aby uměla prodá-

173

vat, když on do světa odjede. Ona byla ochotna a ctnostna,
tak že ji lidé tuze měli rádi.

Jedenkrát všickni kupci z toho města jeli na tovar,
a on též s nimi. Když odjížděl, naporučil jí, jak má
dům řídiť.

Jak přišli na první nocleh, večeřeli všickni pohro-
madě a povídali si: „Co pak naše ženy dělají?“ — Jeden
z nich, kterýž byl lehkomyslný, řekl: „Mají se líp nežli
my; nejsmeli my doma, mají jiných známých, s nimiž
sobě hoví a volí.“ — Ten nábožný povídá: „Nemluv to;
moje žena jistě není taková!“ — Jeden zase povídal:
„Jaké jsou naše ženy, taká jest i tvoje; co sadíš, že ji
podvedu?“ — Nábožný kupec pravil: „Já ti všecko svoje
jmění podsadím — má žena jest věrna.“

Založili se oba dva o všecko svoje jmění, upsali to
a svědci to potvrdili.

Ten kupec, co se s ním založil, hned sedl na koně,
koupil drahý pás a prsten a jel zpátky do toho města.
Jak do města přijel, šel k té kupcové do skladu, licho-
til jí všelijak a chtěl jí darovať ten pás a prsten. Kup-
cová vzala pometlo a vyhnala ho s hanbou ven.

Zabanbený svůdce šel do hospody a radil se ho-
spodského, jak by mu v té věci pomohl, že mu dobře
zaplatí. Hospodský povídá: „Ó, vy té ženské nepodve-
dete; ale je tam chudobná žena, co ji obklízí: tu musíte
prosiť, aby vám napomocna byla.“

On tedy k té ženě šel, daroval jí několik dukátů
a navedl jí, aby mu pověděla, jestli má na těle nějaké
znamení, aby její pás ukradla a jemu dala. Stará žena
hned byla ochotna, připravila kupcové koupel a pobízela
ji, aby se konpala. Kupcová do toho koupele vešla,
a žena ji dobře prohlídla. Kupcova měla pod kolenem

174

černou malinu a na stehně červenou latku. Její pás ukra-
dla a jemn dala.

Kupčík hned jel zase ke svým známým a povídal
nábožnému kupcovi: „Tvá žena je jako jiná; tuť máš
na důkaz pás a prsten její.“ — Nábožný kupec pravil:
„Ó milý brachu, tys to mohl ukrásť neb jinak dostat!“ —
Kupčík: „Když není na tom dost, povím ti, jaké má na
sobě znamení; pod kolenem má černou malinu a na stehně
červenou latku.“

Když to nábožný kupčík uslyšel, velice se zarmoutil.
K tomu ještě pozbyl všecko jmění. I sebral se a šel domů.

Jak přišel domů, plakal hořce; ale ženě nepověděl,
proč pláče; jenom povídal: „Pojď pryč!“ — Ona se ho
ptala: „A proč?“ — On jí odpověděl: „Jenom pojď,
já jsem pozbyl všecko!“ — Co měl při sobě peněz, jí
dal polovici a sám si nechal druhou polovici, a šli je-
dnou cestou. Když přišli na rozcestí, rozloučili se a
plakali oba, že se do smrti nesejdou.

Ona šla celý den, až přišla na noc do hor, a blou-
dila nevědouc, kam jíť. Potom uhledla světlo; za tím
šla, až přišla k chaloupce, v kteréž byli poustevníci. Ona
jich prosila, aby ji vpustili a přenocovali. Oni ji vpustili,
a ona jim vypravovala, že její muž odjel na tovar, na
třetí den že přijel domů a jí pověděl, že musí jíť pryč,
proto že všecko jmění pozbyl, tak že včil neví, kam se
má ubohá obrátiť. Jeden poustevník se jí tázal, umíli psát.
Ona praví, že umí. On jí řekl: „V jednom městě nemají
starosty; dočkej tu: my ti koupíme mužské šaty, ty je
oblečeš, hlavu si ostříháš a budeš se o tu službu hlásiť.“

Stalo se; ona přišla přestrojena do toho města.
Všem se líbila, přijali ji za starostu a všecko jí odvedli;
ale žádný nevěděl, že je ženská.

175

Byla již dlouhý čas starostou; tu jedenkrát přišel na to město nepřítel a obtáhl ho. Lidé se polekali velice. Starosta praví: „Dvanácte hodných měšťanů půjde se mnou o milost prosit.“ — Šli a po třikráte prosili; ale nepřítel nechtěl městu milost dáť. Starosta klekl před vojenským vůdcem na kolena a prosil, aby město zachránil a raději jej samého aby zavraždil. Prosba ta pohnula vůdcem tak, že městu milost dal a s vojskem svým v pokoji odešel. Mělili starostu ve městě před tím rádi, od té doby ho měli ještě mnohem radší.

Po nějakém čase přihodilo se v jednom městě, že kupec potřeboval peníze. Půjčoval jich od jednoho bohatého žida. Ten žid mu jich nechtěl půjčiť, poněvadž jej kupec vždycky tupíval. Ale včil ho kupec velice prosil. Žid mu povídal: „Půjčím ti ty peníze, ale pod tou výminkou: nebudonli na ten a ten čas, dáš sobě z boku jednu libru masa vyřezať.“ — Kupec byl jistý, že do toho času peníze bude míť, a zavázal se tak židovi. Žid tu smlouvu hned dal upsati.

Zatím pak, aby se na tom kupcovi pomstil, poslal listy na moře, aby tam jeho koráby byly zastaveny. Kupec s toužebností očekával svých korábů, neboť již měl za pět dní židovi peníze vrátiť.

Jak ten čas došel, žid zavolal kupce, aby mu ty peníze vrátil. Kupec prosil, aby mu posečkal, ale žid nechtěl, jen aby si dal maso z boku vyřezať.

Šli na soud. Kupec mu veliké úroky sliboval, ale žid nechtěl jenom jednu libru masa z jeho boku. Představení prosili žida, aby kupcovi života nebral, ale žid na svém stál. Potom židovi nasoudili, že musí měsíc čekať, až by se mu právo k tomu načisto přisoudilo.

176

Zatím hned po všech představených rozeslali listy o radu,
jak tu věc mají rozsoudit.

Ten list přišel také až do toho města, co v něm
ta kupcová byla starostou. Hned zkázala, že na jistý
den tam přijede a věc tu rozsoudí.

Když tam jela, na cestě se jí náhle rozstonal a
umřel pacholek. Ona ho v jednom místě složila a jela
sama dále. Jak přijela na jedno pole, viděla mužského
rozvážet hnůj a hned poznala, že to jest její manžel.
Bylo jí ho velice líto. Volala naň, aby k ní přišel. On
jí nepoznal. Tázala se ho, mocli má na den. On poví-
dal: „Čtyry groše!“ — Potom mu pravila, jestli by
k ní šel za kočího? On s radostí svolil. Ona mu hned
koupila nové šaty a dobře ho chovala.

Jak do toho města přijela, hned se všecko právo
shromáždilo, a předvolali kupce i žida. Ti přišli a cizí
pan starosta se tázal žida, jak to bylo. Žid povídal,
co se přihodilo a upsalo. Starosta, jak žida vyposlou-
chal, pravil: „Žide, ty máš právo na své straně; ale víš
co, ty musíš to maso z kupcova boku sám řezať a musíš,
jak upsáno jest, jednu libru masa vyřezať; nesmí to být
o nic víc ani míň; a krev též nesmí téci, nebo o té
nestojí nic psáno; pakli toho nedovedeš, o hrdlo přijdeš.“

Všickni přistojící páni rozsudek ten za pravý uznali
a dali židovi nůž, aby řezal. Žid klekl na kolena a
prosil, že mu to neú možná. Páni povídali, aby si vzal,
co chtěl, a potom že bude život za život. Žid zas pro-
sil, že kupcovi radší všecky peníze odpustí. Páni na to
svolili, žid musel ještě také všecky soudní útraty za-
praviť, a neznámý moudrý starosta odjel do města svého.

Když přijel domů, kázal kuchařce, aby mu donesla
na nohy vody a pacholek aby jich šel myt. Jak ten

177

milý pacholek starostovi nohy myl a na to znamení při-
šel, zemdlel. Zkřísili ho, a starosta se ho tázal, z jaké
příčiny zemdlel, aby nic netajil. Pacholek povídá: „Měl
jsem ženu a založil jsem se s jedním kupcem o celé
jmění, že ji nepodvede; on šel k ní, a ona mu dala
pás a prsten svůj; také zvěděl o tom jejím znamení;
a tak jsem o celé jmění své přišel a ženy jsem odešel."
Pau starosta že má též také znamení, a on, jak ho uvi-
děl, že od velkého hoře musel zemdleti. — Starosta ho
těšil, aby se nestaral, že to všecko Pán Bůh zřídí.

Ona se mu nepřiznala, že jest jeho žena; ale tou
řečí jeho byla ujištěna, že byl oklamán a že jest ne-
vinný muž její. Již byla v tom městě pět let starostou;
měšťané ji měli rádi a přimlouvali jí, aby se oženila.
Ale ona nechtěla.

Najedenkrát z toho města, co ona pochodila, po-
slali pro ni k rozhodnutí jakési záležitosti. Ona jela a
všecko dobře pořídila, ale žádný jí nepoznal.

Ten kupec, co jejího muže obelhal a obehrál, byl
tam radním. Ona dala celé radě otázku: „Co by zaslu-
hoval takový člověk, kterýž by podvodem šťastné man-
želstvo rozvedl, nešťastným učinil a o všecko jmění při-
pravil?" — Ten kupec povídal: „Taký člověk by zasloužil,
aby byl čtyrmi voly roztrhán!" — Ona pravila: „Máte
pravdu; a takou ohavnost vy jste spáchal. Vy jste se
založil s kupcem, co na tomto domě býval, o celé jmění,
že jeho ženu podvedete. Přišel jste k ní, lichotil jste
jí a dával jste jí pás a prsten; ale ona vás vyhnala po-
metlem. Vy pak jste uplatil starou ženu, aby kupcové
ukradla pás a prsten a aby vám pověděla, jaké znamení
má kupcová na těle. Ona vám to pověděla, vy jste to
řekl kupcovi, dostal jste jeho jmění, a ubohý kupec,

Kulda. II.

12

178

maje ženu svou za nevěrnou, odešel jí a udělal sebe i ji nešťastnou!“ — Rada poslouchala, ale kupec zapíral. Ona pak zavolala svého pacholka a pravila: „Slavná rado, tento můj pacholek jest onen oklamaný kupec, a já jsem jeho žena!“ — Kupec hned zbledl a přiznal se. Právo pak vyneslo soud, aby svůdný kupec čtvernásobně nahradil jmění oklamanému kupcovi a potom dle svého vlastního rozsudku byl čtyrmi voly roztrhán. Ona ale starostství vypověděla a byla se svým manželem v lásce a svornosti živa až do smrti.

### III. Krátký zrak tvorův.

Byl jeden chudobný člověk, a ten měl mnoho dětí. Od narození svého se v nouzi a v bídě trápil, až pak jednoho času Pán Bůh naň seslal těžkou nemoc smrtelnou. Když umíral, poslal Pán Bůh anjela, aby jeho duši do nebe vzal. Anjel přišel a viděl, že dítky i s manželkou u lože klečí a hořce pláčí. Bylo mu líto té duše vzít, že jak bude s tou manželkou a s dítkami, když jim otec zemře?

Přišel zpátky do nebe bez duše, a Pán Bůh se ho tázal: „Kde máš chudobného člověka duši?“ — Anjel odpověděl: „Dyť mně jí bylo líto! jak by byly dítky i manželka živy?“ — Pán Bůh mu pravil: „Jdi tam pod skálu a podiv se, co uvidíš.“ — Anjel šel, odvalil skálu a uviděl tam samé chrobáčky. Když přišel do nebe, Pán Bůh se ho tázal, co tam viděl: — Anjel odpověděl: „Pane Bože, nic jsem tam neviděl jen chrobáčky!“ — Pán Bůh mu pravil: „Já ty chrobáčky živím a dobře o nich vím; i ty dítky bych uživil.“ — Potom Pán Bůh tomu anjelovi uložil v postavě člověka tři léta na světě sloužit.

179

On šel a sedl si na skálu k cestě, když lidé z trhu šli, a pořád plakal, a žádný se ho neptal, proč pláče. Až jeden chudobný člověk se ho ptal; on mu povídá, že by rád šel sloužit. Ten se ho hned ptal, půjdeli k němu husy pást. Ale on mu s radostí svolil, a chudobný člověk ho hned s sebou vzal. Když ho přivedl domů, povídal ženě: „Matko, vedu ti husaře.“ Ona se s ním domlouvala, že co je jí po něm; dyť prý mají dost svých dětí. Ale muž jí to pořád schvaloval, že se jim sejde*); tož ona potom svolila.

První rok pásl husy, a tak se jí šlechtily, že se žádné hospodyni tak nešlechtily. Na druhý rok pásl krávy, a žádný takých krav neměl jako oni, a každé tele mohli odstaviť. Na třetí rok byl pohůnkem, a žádný v celé obci neměl tak pěkných koní jak on. Tož ho milovali oba víc než své děti.

Vdávala se bratrovi dcera v cizině. Bratr na něho zkázal, aby přišel na svadbu. Muž se tázal manželky své, které z dětí má s sebou na svadbu vzíti. Ona mu povídala: „Vezmi toho, kterého nejvíc miluješ.“ — On nejvíc miloval pohůnka, tak ho s sebou vzal.

Přijeli za jednu dědinu: tam vezla žebračka na káře mrtvého žebráka ke kostelu; hlava se mu po zemi vlekla, a bílá holubice létala kole nich. Pohůnek se radostně zasmál, ale hospodář plakal, že má tak smutný pohřeb. Povídá pohůnkovi: „Jdi a chyt tu holubici, budou ji mět děti rády!“ — Pohůnek praví: „Milý hospodáři, co s ní zavedete, když vám ji chytnu? dyť ona uteče!“ — Chytl ji a strčil do míška. Jak ušli kus cesty, podívali se tam, a už jí v míšku nebylo.

*) Že se jim dobře hodí.

12*

180

Jeli dále, až přijeli do jednoho nádherného města;
tam byl slavný pohřeb, hudba hrála, a hospodář se ra-
dostně smál; ale ten pohůnek plakal. Zameškali se tam
dlouho a přijeli již pozdě na tu svadbu. Hospodář už
byl ve světnici, a pohůnek přišel za ním. Přátelé mu
domlouvali, proč tak neskoro přišel. On, jak mohl, tak
se jim vymlouval. Nevěsta byla osoba pyšná, běhala mezi
svadebníky, a ďábel jí podrazil nohy, tak že upadla.
Všecky za to bylo hanba, ale ten pohůnek se tomu za-
smál. Přiskočil k němu družba a dal mu pohlavek. To
zamrzelo hospodáře, že když nestojí o pohůnka, nestojí
ani o něho; a řekl pohůnkovi: „Sprav, dítě, moje koně,
a pojedem pryč.“ Spravil koně a odjeli.

Když přijeli domů, došly pohůnkovi ty tři roky.
Děkoval hospodářovi ze služby. Hospodář mu chtěl platić
penězi, ale on nechtěl. Když jich nechtěl vzít, hospodář
se podivil a ptal se ho, proč se smál, když ta žebračka
toho žebráka vezla na káře, a proč plakal, když ten bo-
háč měl slavný pohřeb. — Pohůnek odpověděl: „Smál
jsem se, že duše žebrákova byla v nebi, a plakal jsem,
že když nejvíc troubili, duše boháčova byla v největším
trápení očistcovém.“ — Hospodář se ho tázal: „A jak
ty to víš?“ — Pohůnek odpověděl: „Já jsem anjel
z nebe!“ — Hospodář se ho honem ještě chtěl optati,
proč se zasmál, když ta nevěsta upadla na zem — ale
on se mu už zmiznul.

II2. Zakletá rodina královská.

Jeden král měl patero dětí, dva prince a tři prin-
cezny. Najednou mu čarodějník oba prince a paní man-
želku začaroval. Potom přišel syn toho čarodějníka a

181

chtěl tu nejmladší princeznu za manželku; ale ta mu nechtěla přivolič. Potom chtěl tu prostřední; ale ta mu též nechtěla přivolič. Potom chtěl tu nejstarší, ale ta mu též nechtěla přivolič. Čarodějníkův syn se rozhněval a přines proutek, jablko a kousek hlíny a povídal: „Když jste mne žádná za manžela nechtěla, vyberte sobě, co se které líbí.“ — Ony toho nechtěly přijmouti. Ale on jim povídal: „Jak toho nepřijmete, zdřevěnáte.“ Ony měly velký strach a musely bráti ty dary. Nejmladší sobě vybrala jablko, prostřední ten kousek hlíny, a nejstarší sobě vzala proutek. Mladý čarodějník povídá: „Že jste žádná nechtěla mne za manžela svého míti, zůstanete věčně věkův zaklety.“ Potom jich sebral a nesl do té Černé hory, tam kde byla jejich matka a dva bratří. Když s nimi přišel na tu horu, udeřil pěstí, rozdělil ji na strany a té nejmladší řekl: „Z toho jablka vyroste jabloň, a s té jabloně nesmíš trhač jablek ani žádnému dát a budeš půl člověka a půl hada.“ — Té prostřední pravil: „Ty budeš hoděna do jámy a budeš krtkem*); z té jámy nesmíš dáti žádnému ani kousek hlíny.“ — A té nejstarší pravil: „Ty musíš jíť do moře, přes to moře nesmíš dát žádnému přejíť a budeš půl ryby a půl panny. Žádný vás nevysvobodí chyba v tu minutu, v kterou já vás tu odevzdávám, a chyba ten, co zas tím klíčem odmykať bude, jakým já vás zamykám.“ — Zas uhodil na tu horu pěstí, a hora se otevřela. Tam byly skály samé čisté sklo a zlato. Do té hory jich začaroval, tu horu zavřel, a kolem té hory stala se přehrozná zahrada. Potom odešel pryč.

*) V Rožnově: kret, kretek.

182

V té hoře byl chlapec ve dvanácti rocích na stromě
— čarodějník o něm nevěděl; a ten chlapec všecko to
slyšel, co čarodějník mluvil; když to vyslyšel, odešel
pryč, a byl doma dva roky. Po dvou rocích zpomněl si
na ty princezny, jak jich tam v té hoře ten čarodějník
zaklnul. I pomyslil si: „Půjdu já jich vysvobodit!“
Neřekl žádnému nic a šel.

Když přišel k moři, ta půlryba ho pustiť nechtěla,
vodu naň vyčvachovala a hubu rozdavovala. On
šel jinou stranou.

Přišel ke stromu a viděl, jaká obluda na něm sedí,
trhá jablka, zas jich na strom přilepuje a naň křičí.
On povídá, aby mu to jablko dala, že jí pomůže. Ona
mu odpověděla, že nesmí. On ale měl palici, hodil po
stromě a sronil jedno jablko. Jak ho sronil, oblou-
pil ho z kůry, a hned z té princky had spadl, a byla
vysvobozena. Ona mu hned velice děkovala a šla s ním.

Potom přišli do husté tmy; tam jakýsi chlapec
skládal o heň. Mladý vysvoboditel mu povídá: „Dej
mi kousek toho ohně!“ Chlapec odpovídá: „Nesmím,
bylo by se mnou zle.“ — Ale vysvoboditel přistoupl,
vzal si sám kousek ohně, roztřepal ho na drobinečky, a
hned se stal z toho chlapce krásný princ a děkoval mu.
Tož už byli dva vysvobozeni, a šli oba dva s ním.

Přišli dále, tam uhledli velikou žábu. Ta jak
jich spatřila, velice stonala*). Ale vysvoboditel měl
v kapse bílou šatku, hodil ji na tu žábu, a hned se z ní
udělala žena, a to byla ta královna, kteráž mu děkovala
a povídala: „Já jsem tu byla s dvěma syny zaklnuta.“
Vysvobozená princka, jak to uslyšela, vítala ji a žalo-

*) Stonati = vzdychati.

183

v ala se, že všecky tři sestry tam též byly zaklnuty a
dvě že tam ještě jsou zaklnuty; a prosila mladíka, aby
i ty dvě vysvobodil; ale potom pravila: „Pojďme pryč:
brzo ten čas bude, co přijde čarodějník; kdyby nás tu
našel, bylo by s námi zle!“

Šli dále a přišli k černému kamenu; i pomy-
slil si chasník: „Neníli to ten princ v kámen obrácený?“
Udeřil naň pěští, kámen se rozdělil, a z něho vylezl
princ, kterýž mu děkoval, ale hned povídal: „Pojďte
z tu odtud pryč, kdyby nás tu našel čarodějník, bylo
by s námi zle!“

Potom přišli k té jámě, a chasník volal na krtka,
aby mu hodil té hlíny, že jí potřebuje. Ale ten krt od-
povídá, že nesmí. Tož chasník přivázal na svou palici
nůž, narýpal si té hlíny, a jak ji zavřel do ruky, hned
se ten krtek v princeznu proměnil; a ta princezna pra-
vila: „Pojďme z tu odtud pryč, bylo by s námi zle,
kdyby nás tu čarodějník zastal.“

Pak šli k tomu moři, a vysvoboditel volal na tu
půlrybu, aby mu dala kapku vody. Ale ta půlryba ho
chtěla sežrať. Chasník si zpomněl na ten prut, nabral
do hrsti vody, pomoćil jí ten prut a šlehl jím po té
půlrybě, která se hned v princeznu proměnila a děko-
vala mu.

Šli pryč, aby jich čarodějník nezastihl.

Již bylo vysvobozeno pět dětí a jejich matka, ale
nepoznali se. Vysvoboditel jim pravil: „Již jste všeci
vysvobozeni, tyto jsou tři sestry, tito jsou vaši dva bratrí,
a tato jest vaše matka.“ Tu se hned všeci vítali, klekli
na kolena a děkovali vysvoboditeli svému.

Jak vyšli na 10 sáhů z té hory, již čarodějník kři-
čel na chasníka: „Počkej, ty nešťastníku, pomstím já se

184

na tobě, že jsi těm princkám pomohl!“ — Ale chasník se mu vysmál, a všickni šli svou cestou dále.

Když ti vysvobozenci nevěděli, kde mají svého domova a svého otce, zůstali s tím chasníkem, vystavěli si chaloupku a jmenovali ho svým tatíčkem. Ta nejstarší dcera mu jedenkráte pravila: „Ale, tatíčku, v té Černé hoře je moc zlata!“ — Chasník se sebral a šel tam. Jak tam přišel, šlehnul tím prutem po té hoře, která se mu hned otevřela. I viděl tam samé čisté sklo a zlato. On počal hned z toho zlata štuhelčí *) odhazovat. Jak ale ten některý štuhelek do toho moře pod tou horou spadnul, hned se v dušičku proměnil, a ta děkovala jemu. Tož on potom všecky ty štuhelky do toho moře vházel, ty se všecky v dušičky proménily a za to všecko to zlato do jeho chaloupky přenesly.

Potom si dal chasník krásný dům postavit a před dveřmi hroznou jámu vykopať, aby byli před zloději bezpečni.

Nedaleko se zdržovalo 36 zbojníků. Ti se dověděli, že chasník má moc zlata. Jedenkráte v noci šlo 9 zbojníků do toho domu, a poněvadž o té hluboké jámě nevěděli, všeci tam popadali. Na druhou noc zas jiných 9 zbojníků tam šlo: zas do té jámy popadali. Na třetí noc přišlo ostatních 18 zbojníků, a všickni tam popadali, a bylo po nich.

Pro větší jistotu vyžádal si chasník od krále setninu **) vojáků na stráž, ale ten čarodějník přišel v noci,

*) Štuhelčí, snad lépe stuhelčí; taktéž dále: štuhelek, střechýl, rapouch, rampouch, stuhlá, zmrzlá voda; tuto stuhle zlato.

**) Raději jsem položil setnina místo užívaného kompagnia.

185

šlehnul každého vojáka svým prutem, a ti hned odespali.
Věděli, co se kole nich děje, ale hnouti se nemohli.
Ráno, jak v tom domě povstali, viděli, že všeci vojáci
spějí*); tož hned ten chasník k nim běžel, šlahl jich
tím prutem svým, a vojáci hned zase k sobě přišli a
povídali, že k nim v noci přišel čarodějník a šlahnul
každého prutem, že hned na zem popadali a pohnouti
se nemohli.

Na čtvrtou noc ta nejmladší princezna povídala:
„Tatíčku, dejte mi ten váš prut, já té noci zůstanu u
okna se dívat, jaké to bude.“ Chasník jí dal ten prut,
a ona seděla u okna a pozorovala; i viděla čarodějníka,
jak se k vojákům na stráži přitáhl. šlahl jich prutem,
a ti hned odespali. Tu přišel krásný rytíř, který ji
chtěl míč za manželku, nežli byla zaklnuta, a pravil:
„Dlouho jsem měl smutek a myslil jsem, že již na věky
zaklnuta zůstaneš. Potom ale dověděl jsem se, že v tomto
kraji bývají lidé, co byli vysvebozeni, a proto jsem spě-
chal sem, abych se přesvědčil, nejsili ty mezi nimi. A
hle, již tě vidím! Kde pak máš ten prsten, co jsem ti
dal, když jsi ještě byla u svého otce krále?“ Ona mu
hned prsten podala, on vyňal z něho drahý kámen, a
pod tím kamenem bylo kousek masti; tou mastí poma-
zal ten její prut, a hned ten čarodějník byl tu, co ty
princezny zaklnul. On ho tím pomazaným prutem šla-
hnul, a čarodějník se v okamžení obrátil v kámen. Ry-
tíř si vzal potom tu nejmladší princeznu za manželku,
a chasník tu prostřední, a hned se odebrali zase na
dvůr královský.

*) V Rožnově: spjó.

186

II3. Dábel nad čerta.

Byl jeden švec velice chudobný a měl pět dětí. Ne-
mohl jich obživiť, že bylo veliké draho. Ničeho nevydě-
lal, ač žena chodila a prosila, aby někdo dal boty nebo
střevíce spraviť; žádný nechtěl nic dáť, že je tuze zle
na světě, že se musejí sami obchodiť, jak můžou. Jed-
nou ten muž povídal: „Včil, moje ženo a moje děti, já
vás již musím odejíť; již se nemůžu dívať na ten
váš hlad; půjdu do jiného města a do dědin, kdybych
mohl něco vydélat.“ — Ale pochodil osm měst a kolik
dědin, a nemohl nic vyptat, ani sám se nemohl najíst.

Žena se doma odevzdala do vůle Boží a povídala
dětem: „Děti, dyť nejsme samým chlebem živi, ale i slo-
vem Božím; budeme se modliť každý den ráno i večer
růženec.“ Modlila se skroušeně s těmi dětmi a klečela
na zemi. Večer, jak slunéčko zašlo, země se před ní
otevřela, a kotel peněz se jí vyvalil na vrch — samé
dukáty.

Měli jednoho kmotra, byl řezníkem a hospodským,
žádných dětí neměl, ale on jim žádné rady a pomoci
nikdy nechtěl dáti. Jak ty peníze dostala, hned jich
schovala, vzala jeden dukát a šla k tomu kmotrovi, za-
drobila*) a konpila dětem jíst. Kmotr se jí ptal, kde
ona taký peníz vzala, dyť prý chodila po ptání**), včil
že s takým penízem přišla k němu! Ona se mu po-
chválila***), jak byla obdařena od Pána Boha. Na

*) Zadrobiti, t. j. proměniti v drobné peníze — vy
měniti.

**) Po ptání — po žebrotě.

***) Ona se mu pochlubila.

187

druhý den ráno šla zas, zadrobila dukát, koupila na
chleb a upekla chleba a dvě buchty. Muž na to přišel
večer domů, ona mu hned dávala jíšť, ale on nechtěl,
až mu poví, kde to vzala. Ona mu pravila: „Nestarej se
nic, já jsem to neukradla, to nám Pán Bůh dal.“ Potom
ho vedla do komory a ukazovala mu všecky ty peníze.
On sednul, pojedl, a pak si odpočinuli do rána.

Ten jejich kmotr velice jim toho záviděl, že také
peníze mají; tož povídal svojí ženě: „Ženo, jak bychom
my ty peníze dostali?“ — Ona mu praví: „Ukrásť jich
nemůžeme, prozradili bychom se a chytili by nás; ale
já ti poradím. Máme tři černou krávu: v noci ji zabi-
jeme, a ty rohy necháš při té kůži; tu kůži oblečeš na
sebe, a jak bude jedcnáct hodin v noci, tož jdi a buř
na dvéře; jak se tě optá, co chceš, řekni, že jsi přišel
pro ty peníze; a jak ti řekne, co ty jsi? tož jí pověz,
že jsi čert.“

Kmotr tak ndělal. Jak bylo jedenáct hodin, šel a
bonřil na ty dvéře a povídal: „Já jsem přišel pro ty
peníze!“ — Oni mu pravili: „Co ty jsi za jeden?“ —
On praví: „Já jsem čert!“ — Švec povídá: „Ženo, dej
mu ty peníze, já s nimi nechci nic měť!“ — Ale ona
mu praví: „Ty hloupý, vždyť jsem já to ještě neslyšela,
co by čert za modlitbu dával peníze; to je jakási
závist; já nedám nic!“ — Čert celou hodinu až do dva-
nácté chodil kolem chalupy a vždycky bouřil a řetězem
břaněl*). Jak dvanáctá odbila, ztratil se.

Švec povídá ženě: „Vidíš, přec je to čert: jak dva-
náctá odbila, ztratil se; já nechci nic s těmi penězi
měť; prosím tě, dej jich pryč.“ Ona nechtěla — že nedá.

*) Břaněti = hrkati.

188

Na druhou noc kmotr zas přišel, bouřil na vrata řetězem, břaněl a povídá: „Já jsem čert, ty peníze mi musíš dát!“ — Švec zas ji prosil, aby mu jich dala, ale ona pravila, že mu jich nedá. Ten pořád bouřil, a ona si povídala: „Počkej, já vezmu svěcenou vodu; jestli je to čert z pekla, musí uteci, jak já ho požehnám znamením svatého kříže.“

Vzala svěcenou vodu a zažehnávala ho oknem; ale on nic nedbal, jenom bouřil a neodstoupil od dveří a od oken. Tož ona povídala mužovi: „Vidíš, to není čert, já mu nedám těch peněz.“ — Muž pravil: „Ženo, dej mu jich: zle s námi bude.“ Ale ona mu jich nechtěla dát; chodila po světnici, a on se bál, ležel v potsteli a nechtěl ani stanouť. Jak odbila dvanáctá, zas ten čert se ztratil.

Ráno pravil švec ženě, jestli chce po dobrotě, aby ty peníze zahodila, aby ten čert již víckrát nepřišel. Ona dokonce nedala a pravila, že jich nezahodí. Tož ten muž nechtěl nic jísť za ty peníze a povídal, že zas půjde pryč do světa, aby si tu byla sama. Ona mu řekla, že se do vůle Boží nebojí. Muž odešel do světa.

K večeru přišel k ní myslivec a pravil jí, aby mu dala nocleha. Ona mu povídala: „Dyť ještě kus do večera, ještě dojdete dálej!“ On jí pravil, že ho již nohy velice bolí, aby mu popříla toho místa, toho odpočinutí. Ona pravila, že by mu dala s radostí ten nocleh, ale že tam neobstojí. On se jí ptal, že proč? Ona povídá: „Jakási příšera sem chodí každý večer a chce po mně peníze.“ — On jí odpovídá: „Co to může být za příšeru?“ — Ona praví: „Neviděla jsem jí, jen že dycky volá, že je čert z pekla, a chce po mně poklad,

189

co mi Pán Bůh dal, abych mohla děti obživiti." — On povídá: „Já se nic nebojím, bude nám veselší spolem." Potom se jí ptal, že kde má muže. Ona mu praví, že se velice bál a že utekl od ní pryč. On jí povídá: „Nebojte se nic, já s vámi budu až do rána." Ona byla ráda, že s ní bude a že jí bude veselší.

Jak bilo jedenáct hodin, zas ta příšera přišla, zas bouřila na dvéře a tím řetězem břanila. Myslivec pravil: „Já ho půjdu pustit." — Ona povídala: „Ó prosím vás, příteli, nepouštějte ho, však on zas odejde." Ale on pravil: „Nebojte se nic, ani vlas s hlavy vám nespadne."

Měsíček pěkně svítil, v jizbě bylo světlo jako ve
dne. Myslivec šel, otevřel dvéře, pustil ho do jizby a
pravil mu: „Tož co ty tu chceš?" — Ten odpověděl:
„Já jsem přišel pro ty peníze!" — Myslivec: „A pro
jaké?" — Ten praví: „Pro ty; ony se mi tu vykoulely,
já jsem jich sušil, a ona mi jich sebrala — ony jí ne-
patří." — Myslivec se ho ptá: „A tož co jsi ty?" —
On pravil: „Já jsem čert!" — Myslivec se táže: „Jsi
opravdu čert?" — On praví: „Jsem opravdu čert z pe-
kla!" — Myslivec řekl: „Tož když jsi čert — já jsem
zas ďábel, a půjdem za pasy." Potom ho chytil
v půli, přetáhl jej tou jednou tabulkou oknem ven do
povětří a nezůstalo po nich v jizbě jenom plno smradu
a kouře. Ševcová celou noc byla zděšena až do rána
od velkého strachu.

Řezník již více domů nepřišel, ďábel ho sebral do
pekla. Žena ho čekala: už bylo ráno, muže nebylo. Šla
k té kmotřičce — k ševcové, a ptala se jí, jestli tam
byl její muž. Ševcová pravila: „Oh, nebyl tady kmo-
cháček již dávno; ale co se u nás, kmotřičko, stal za

190

veliký zázrak té noci! Přichodila k nám každou noc příšera pro ty peníze, bychom jí jich dali. Já jsem jich nechtěla dát. Tož můj muž ode mne utekl pryč. Přišel k nám včera na noc jeden myslivec a prosil o nocleh. Zůstal tu, a v noci, jak ta příšera přišla, on šel ji vpustit do jizby a ptal se jí, co je a co chce. Ten pravil, že přišel pro ty peníze a že je čert z pekla. Myslivec mu řekl: „Když ty jsi čert, tož já jsem zas ďábel, budem se spolem pasovať.‘ Chytl ho v půli a přes tu jednu tabulku oknem ho vyvlekl ven. V jizbě jenom zůstalo smradu trochu a kouře.“

Řeznice zkřikla na svaté slova: „Kmotřičko moje, to byl můj muž! My jsme vás chtěli o ty peníze připraviť; zabili jsme tu černou krávu, on se oblekl do té kůže a chodil vás strašit.“ Ševcová jí řekla: „Tož máte z toho; Pán Bůh vám to udělal za to, že jste nás nikdy nechtěli obživiť a že jste nám ještě záviděli, co nám Bůh všemohoucí dal.“

Žena šla domů — oběsila se, a byli oba dva v pekle.

Švec potom přišel domů a ptal se ženy, jestli už ty peníze vrátila, jestli už může doma být. Ona mu všecko vyprávěla, co se stalo, a to okno viděl roztřepané *), jak ho tím oknem vytrhnul. Potom mu povídala: „Vidíš, já jsem ti dobře pravila, že to není čert!“ Švec teprv šel pod holé nebe, padnul na kolena a Pánu Bohu děkoval za ten dar. Pak chtěl dát to okno spraviť — ale žádný sklenář ho posavád nemůže spraviť; ta díra je pořád na památku.

*) Roztřepané, všeobecně místo rozbité.

191

II4. Popeluška.

Byl jeden otec, a ten měl se svou první manželkou
jedinou dcerku. Manželka mu za tři léta umřela, a dce-
ruška mu zůstala. Za několik měsíců oženil se zas a
měl s druhou ženou také dceru. Macecha svojí dceři
velmi přála, ráda ji měla a všecko jí dávala; ale tu
dcerku po první mamce nechávala v kuchyni pod ohni-
skem v pécce zůstavat a dávala jí vždycky jen škaredé
šaty jako žebračce. Macecha i mladší dcerka mívaly z ní
smích a říkaly jí Popeluška.

Ale ta Popeluška byla hrozně krásné a pobožné
děvče. Pracovať musila mnoho, a tak v samé špině a
v samé nouzi rostla pod macechou, až do patnácti let.
Jak jí bylo 15 let, macecha, jen co by ji sužovala, ulo-
žila jí těžkou práci. Měla měřici prosné kaše obrati
v neděli přes velkou mši, než přijde macecha s mladší
dcerkou z kostela.

Popeluška se nad tím velice starala, jak to
spraví a obere. Plakala a modlila se doma, že do ko-
stela nesměla jíti. Tu přiletěl ptáček na okno a klepal
dobáčkem, aby mu otevřela. Popeluška mu otevřela,
ptáček vletěl, přinesl jí krásný oříšek a pravil: „Nic
se nad tím nestarej; rozloupni si ten oříšek, máš v něm
šaty hvězdičkové na celé tvoje tělo a střevíčky;
umyj se, obleč se a jdi do kostela; já budu za tebe tu
kaši obírať. Jak bude po mši svaté, ty jdi ruče z ko-
stela domů před ostatními lidmi, doma se vysvleč, šaty
sobě zase schovej do toho oříška a nic neříkej.“

Popeluška se do těch šat oblekla a šla do kostela.
V kostele šla před oltář a pobožně se modlila. Byla

192

krásna v tváři, a celé šaty se na ní skvěly. Jeden
pán veliký se na ni hrozně rád díval, že byla tak krásna;
nemohl na nic jiného pohlednout jenom na ni. Jak
bylo po mši svaté, byla první doma. Když přišla, měla
již kaši obranou. Vysvlekla se, ty šaty zase schovala do
toho oříška a byla při svojí práci. Ptáček uletěl.

Macecha přišla a povídala: „No, jižli jsi to obrala?“
— Popeluška odpověděla: „Už, maměnko!“ — Macecha
pravila oběma dcerám: „To byla krásná paní v kostele!
I to hrabě se pořád na ni dívalo, ani svých očí s ní
nebral, jen na ni hleděl. Ale kdy se ztratila z kostela,
žádný neviděl.“ — Mladší dcerka povídala: „Kdyby byla
naše Popeluška viděla, jak krásné šaty ta paní měla;
ona by jich hned ráda měla.“ — Popeluška pravila: „Jak
bych mohla já ty šaty vidět, maměnko, když mne do
kostela nepouštíte?“ Ani matka ani mladší dcerka nepo-
myslila si, že to byla Popeluška sama v těch hvězdičko-
vých šatech; jen ji pořád chválily, co to za krásná
paní byla.

Na druhou neděli macecha zas dala Popelušce mě-
řici té kaše obrať a odešla s mladší dcerkou do kostela.
Popeluška si pomyslila: „Tak týden měla jsem pomoć-
níka ptáčka na obírání; přijdeli on mi zase pomoct?
Zatím se strachem obírala a spíchala. Ptáček zas přiletěl,
důbkal na okno a povídal: „Otevři, dcerko!“ Ona ote-
vřela zase s radostí, že již jde. Když mu otevřela, on
vletěl, dal jí oříšek druhý a řekl: „Otevř si ho, obleč
se, jdi do kostela a modli se tam dobře k Pánu Bohu;
já to za tebe oberu.“ Tyto šaty byly slunéčkové.

Šla do kostela zas na to místo, kde první neděli
byla. Ten pán zas hleděl, jestli ona tam bude. A byla.
Jestli se mu líbila tu první neděli — tu druhou ještě

193

víc. Ty šaty se na ní svítily jak pěkné čisté slunce. Ten pán si myslil, jak by ji mohl zastavič, až půjde z kostela. Ale jak bylo po mši svaté, ona hned — hned zas utíkala, aby jí žádný neviděl, že to ona je.

Přišla domů a ty šaty, jak jí ten ptáček nařídil, vysvlekla a schránila. Kaši měla zas obranou, a ten ptáček jí nařídil, aby se nepřiznávala, že to ona v tom kostele v těch šatech byla; ale aby zas pod tu svou pécku vlezla a byla tam.

Macecha přijde a povídá těm svým dcerám: „No to byla paní; žádná na světě snad nemá tak krásných šat jako ta paní. Svítilo se to na ní jako čisté slunce!“

Ale ten pán byl velmi smutný, že se mu tak v očích ztratila a že nevěděl, kam se poděla. Srdce jeho bylo nad tím ztrápené; ale povídal sám sobě: „Když přijdeš ještě tu třetí neděli, šak já tě chytna, že se mi již neztratíš!“ Celý týden jenom o ní myšlení měl, jak tu neděli s radostí dočkati má, co by zvěděl, co je to za ženská.

Ale Popeluška zarmoucena zůstávala pod tou péckou v tom smutném obydlíčku svém, a nic nepravila, jako by o ničem nevěděla a jako by to ona nebyla.

Na třetí neděli dala jí macecha ještě víc jak měřici té kaše obrať; vzala na ní cosi velikou zlost a z jedné práce do druhé ji přes celý týden jako psíka honila. Popeluška to všecko z lásky trpěla, a dělala svou práci, co jí macecha nložila. Když jí dala pět čtvrtí té kaše obrať, povídala s radostí: „Maměmko, oberu, oberu!“
— Macecha si myslila, že se Popeluška hněvá, když jí ještě víc uloží; ale ona s dobrou myšlenkou svolila, že to obere.

Když macecha s mladší dcerou ušla do kostela,

Kulda II.

13

194

Popeluška kaši obírala. Zas ten ptáček přiletěl na okno a zas ďobáčkem klepal. Popeluška s radostí okno otevřela, on vletěl a přinesl jí oříšek třetí. Povídá: „Obleč se honem do těch šat a jdi do kostela; tenkrát budeš chycena, ale za co tě chytne, pusť a nermuť se nad tím.“ Ty šaty byly měsíčkové.

Když přišla do kostela zas na to místo, nevěděla, co se jí tam stane; ale klekla a modlila se přes celou mši svatou. Jak chtěla jíť pryč, střevíc se jí přichytil, byla tam smůla podleta, nemohla střevíčka vzít, musela ho tam nechať.

Přišla domů a již byla zarmoucena, že ten střevíček tam musela nechať; ale ten ptáček jí povídá: „Nermuť se, budeš ho mít zas! Vysvleč se, schovej pěkně šaty do toho oříška a zas jdi pod tu svou pécku a tam zůstávej. Ten tvůj čas už tam bude kratičký, jenom několik hodin tam ještě budeš zůstávať, potom na mne nezapomínej a modli se; budeš brzy obšťastněna za tu tvoji trpělivost; všecko budeš míti vynabraženo.“ Potom jí ptáček ještě řekl, že přijde na její svadbu a odletěl. — Ale Popeluška už neměla kdy se svléci; macecha se blížila. Honem vzala své špinavé šaty přes měsíčkové a vlezla pod pécku.

Hrabě v kostele, když ji neviděl, šel, jestli se tam co přichytlo a po ní zůstalo na té smůle; nebo když se mu zase ztratila, on už tesknotou div neumřel. Šel a viděl tam střevíček. Vzal ho a všudy s ním chodil po celém městě a každé ženské ho na nohu přiměřoval, že musí vědět, co to je za ženská. Žádné se nehodil, každé byl buď malý nebo velký. Už měl do toho domu přijít, kde Popeluška bývala; ale ona pod svou péckou byla tichoučko.

195

Hrabě přišel a ptal se macechy, máli dcerky. Ona povídá, že má jednu, o té druhé nepověděla. On té mladší přiměřil střevíček, nehodil se jí také. Tož praví: „Máteli ještě jaké děvčátko, doveďte ho; to je to poslední místo; já musím najít nohu z toho střevíčka.“ — Macecha pravila: „Máme také děcko; ale to z podpécky ani nevychodí, vždycky jenom tam sedí.“ Hrabé povídá: „Zavolejte ho!“ — Matka nechtěla, že je to také škaredé, ušípané děvče. — Hrabě povídá: „Jen ho dejte sem, necht jde.“ — Macecha pustí Popelnšku z kuchyně do světnice, a hrabě povídá: „Ukaž nohu, nesu ti tvůj střevíc!“ Macecha hned zlostí div nepukla, jako by věděla, že ona již ta paní je a že jen také škaredé šaty na vrchu má.“ — Střevíc se jí na nohu docela hodil; a jak své ušípané šaty ponadzdvihla, bylo jí vidět ty krásné měsíčkové šaty, co měla v kostele. Hrabě se zaradoval a zvolal: „Tu jsi ty, co jsem tě hledal; kde paks ty takové šaty dostala, když jen vždycky pod péckou sedáček? Tvoje matka tak nad tebou pochybuje, a ty přeje tak šťastně vypadáš?“

Jeho srdce bylo velikou radostí naplněno, že ji našel; ale macecha tomu byla hrubě nerada, že tak krásné šaty má a ona že jí vždycky tak zle dělala. Hrabě se jí zase zeptal, kdo jí ty šaty dal. Popeluška odpověděla, že ptáček jí jich po tři neděle přinosil, když maměnka nedobrá jí dávala místo kostela obírať moc kaše; ale ona že se nevymlouvala a pořád obírala, až ten ptáček přiletěl, za ni obíral, ji do kostela poslal a jí ty šaty v oříšku dal. Povídala, že neví, co byl za ptáček, jenom prý ví, že byl krásný a že jí vždycky kázal se modlit. Pan hrabě povídal: „Dobře jsi se modlila a modli se včil ještě líp. Tvému trápení již bude konec.“ Potom

13*

196

se jí ptal, jestli půjde k němu za paní. Ona se vymlouvala. že ničemu nerozumí, jak by mohla u něho za paní býti? — Hrabě jí pověděl: „Všeci lidé se vyučí; i ty se naučíš ve světě, a já tě již více neodejdu.“ — Ona se ještě vymlouvala, ale přece musila jít; neboť pan hrabě jí řekl: „Tvá macecha ti tak nepřeje, že tě sužovala, trýznila a tak pěkné děvče za takovou škaredou Popeluši vyzvala; ona by ti mohla ještě více poškodiť; pojď hned se mnou.“

Děvečka své vrchní ušípané šaty svlekla a šla s radoští s ním.

Když s ním přišla do jeho zámku, jeho lidé ji uctivě vítali, jako by už jeho paní byla. Když potom byla svedobní hostina, ten ptáček k ní přiletěl a povídal: „Vidíš, jak jsem ti pravil, že budeš obšťastněna za tvé trápení, tak se stalo. Budeš se mít dobře, a i pan hrabě s tebou bude spokojen. Buďte v lásce a ve svornosti pěkně živi až do smrti!“ — Tak promluvil krásný ptáček a hned zase ulítl.

## II5. Dobrá rada.

Byl jeden tatík a měl dvě dcery. Vydal obě a povídal svojí ženě: „Matko, tu naši majetnost my dejme těm dcerám!“ — Matka mu pravila: „Ove, taťku, nedávej ještě; raděj nech tak, až po smrti naší!“ — Tatík povídá: „A — dejme!“ — Dali jim všechnu majetnost svou. Ony ho měly ve veliké vážnosti — s měsíc se dva. Po dvouch nějakých měsících vše slabší — vše slabší k němu; ctily ho, že ho už nenavštěvovaly.

Jemu to potom vlezlo do hlavy. Šel jednon procházkou přes pole a potkal ho jebo starý přítel. Ten povídá:

197

„Stary bratře, proč tak jdeš zarmoucený? — tył jsi býval
veselý!“ — Tatík ukrčil rameny a povídal: „Zle jsem
udělal, bratře: všeci mne opustili!“ — Přítel praví: „Ne-
starej se nic; tu máš peníze, udělej oběd a pozvi dcery
i zetě své a mne též!“ Rozešli se, a tatík ustrojil obéd.
Jak už byli všickni sejděni, povídá mu přítel: „Bratře,
tu máš tu truhelku s těmi penězi; já jí už nepotřebuji,
a ty jsi potřebný; mohou ti být dobré až do smrti.“ —
Tatík sebral truhelku a schoval do komory. Oba staří
přátelé už se domluvili mezi sebou a věděli, co je to
za truhelka.

Ta jedna dcera zašeptala hned při té hostině mužovi: „Vidís, tatíček ještě má tolké peníze — tolkou truhelku; my si jich hledme, abychom jich mohli potom po nich dostač, co by nám jich poručili.“

„Ta druhá dcera zas praví svojímu mužovi: „Musíme si, milý brachu, toho našeho otce dobře všimat a vážit!“

Bylo po hostině — rozešli se. Od toho dne dobře
dařilo se taťkovi až do smrti. Potom přišla smrt, tatík
žádného testamentu neudělal. Hledali truhelku — našli
ji, a v ní samé krbaně*) — kusy sklének a podobné
věci. Bylo toho plná truhelka. Zděsili se nad tím a po-
myslili si: „Už se lebko podělíme!“

116. Sprostý Jura.

Sedlák vzal sprostého Juru do služby. Jura sloužil
u něho tři léta. Jak dosloužil první rok, chtěl jít pryč.
Sedlák ho nechtél od sebe pustit, že mu dobře dělal;
pravil mu, aby ještě sloužil, že mu zaplatí. Zbyl u něho

*) Krbaně f. = džbán veliký na smetanu. (Jungmann.)
Tuto snad = střepy.

198

a i na druhý rok zůstal. Jak dvě léta došla, zas ho nechtěl pustit, aby ještě zůstal. Když došel třetí rok, už ho sedlák nemohl udržet. Prosil, aby mu dal služby za ta tři léta. Sedlák povídá, že mu nemá co dát, že má jenom tři groše. Jura vzal ty tři groše a šel od něho a Pánem Bohem.

Když vyšel za dědinu, povídal sám sobě: „Malinko jsem dostal, ale přece dojdu s tím domů; koupím si chleba za groš, sýra za groš a tabáku za groš.“

Šel a potkal ho žebrák a prosil o almužnu. Jura povídá: „Což ti mám dát, žebráku; dyť jsem jenom tři groše vysloužil za celé tři roky, a jeden groš mám na chleb, druhý groš mám na sýr a třetí groš mám na tabák; jak ti mám udělit na tu almužnu?“ — Ale žebrák nechtěl odejít a pořád prosil. Jura povídal si: „Tabáku mít nemusím, dám já mu ten groš; ještě budu mít groš na chleb a groš na sýr; s tím už dojdu domů.“ Dal mu ten jeden groš.

Když odešel kus, potkal zas druhého žebráka, co ho prosil o almužnu. Jura povídá: Nemám ti co dát, žebráku; jenom dva groše mám, a o těch chci dojít domů. Ale žebrák ho jenom prosil. Jura povídá sám sobě: „Nemusíš jíšť sýra!“ a dal mu ten druhý groš.

Odešel kus cesty, potkal ho třetí žebrák velice starý a oškubaný; prosil ho zase o almužnu. Jura mu povídá: „Žebráčku, dyť nemám jenom groš na chleb pro sebe; jak ti ho dám, nebudu mít nic; o hladě nedojdu domů.“ Ale ten jenom prosil a nechtěl ho odejít, až mu i poslední groš dal.

Když mu ho dal, žebrák se Jury ptal, co za ně chce, za ty tři groše. Jura povídal: „Co se mne ptáš, co za ně chci? Dyť sám nic nemáš a jsi velice starý à

199

oškubaný; co bys mi za ně mohl dát?“ Žebrák povídá: „Jenom si něco vyvol, já ti dám za to —“ — a ukazuje prstem do nebe, že chceli za tu almužnu nebe? — Ale Jura tomu nerozuměl, co mu ukazuje. Žebrák zase ptá se ho: „No co chceš za to?“ Jura přemýšlí a odpovídá: „Já chci brokovnici, která všecko, co chci, zastřelí!“ — Žebrák se ho dále ptal: „A co chceš za druhý groš?“ — On povídá: „Husle, ať mi všecko skáče, čemu budu chtět hrát.“ — Žebrák zase ptá se: „A za ten třetí groš co chceš?“ Jura povídá: „Míšek*), ať mi všecko doňho vletí, co budu chtět.“ Starý žebrák dal mu brokovnici, husle i míšek a odešel.

Když Juru tma zašla, šel s tím do jedné hospody; tam čtyři pocestní hrali. Oni ho mezi sebe pobízeli, aby šel hrát v karty. Jura povídá: „Já nemám peněz, jak s vámi mám hrát?“ — Oni pravili: „My ti půjčíme, pojď jen s námi hrát.“ Když mu peníze dali, on šel a hrál a měl štěstí; všecky obehrával; co měli peněz, všecky od nich dostal.

Když jich obehral na čisto, tri zůstali hrát a toho čtvrtého poslali do pekla pro peníze; nebo to nebyli pocestní, ale byli to zlí duchové, kteří světem chodili a lidi do hry vábili. Ten jim přinesl peníze, a zas měli. Ale Jura pořád jen od nich vyhrával, až vždycky zase neměli. Potom se už naňho nahněvali, že mu musjí toli peněz dávat, chtěli mu uteci. On ale poznal, že to json zlí duchové, a kázal: „Hybaj do pytla!“ Oni tam hned všeci čtyři vešli. On jich v tom pytli zadrhnul a nechal jich u toho hospodského. Hospodský nevěděl, co v tom pytli je, tož mu ho tam zaopatřil. Peněz měl už moc.

*) Míšek = měch = pytel.

200

Když vyšel z hospody, uviděl tam veliký a velice hluboký rybník; u prostřed rybníka byl kříb, pchavý trn, a na něm bylo mnoho vrabců. Když jich viděl, mířil na ně, že jich zastřelí. Ale žid se mu tam kdesi sebral a povídal: „Kam pak míříš?“ — Jura povídá: „Na ty vrabce v tom kříbu!“ — Žid: „A víš ty, že jich zastřelíš?“ — Jura: „Vím, všecky zastřelím!“ — Žid: „Když jich zastřelíš, já ti pro ně pobředu.“ — Jura: „Že nepobředeš!“ — Žid: „Pobředu!“ — On netroufal, že jich Jura zastřelí, bylo to kus daleký. Jura střelil po vrabcech a všecky jich zastřelil.

Když zastřelil, žid se bál, že musí břísti*), ale když se založil, musel. Vysvlekl šaty, že se mu lepší pobřede, a bředl nabý. Bylo tam velice hluboko, až po samý krk vodou bředl. Když přišel k tomu kříbu a když v něm ty vrabce vybíral, Jura vzal husle a hrál; a žid v tom křibě skákal, až se všecky doškrabál.

Potom přestal Jura hrát, a žid vyšel z kříbu a donesl vrabce; ale byl všecky udřený. Povídá, že půjde naňho žalovat k právu. Jura mu praví: „Jdi a žaluj, však jsi chtěl břísti; neboť jsi řekl, jestli zastřelím vrabce, že pro ně pobředeš.“ — Žid ale nechtěl jináč a šel žalovat.

Když přišli k právu, žid povídá: „Potrescite toho sprostého Juru: on mně hrál a já jsem musel skákat, všecku kůži jsem si rozedřel v hlubokém rybníku a v trní.“ — Páni se ptali Jury: „Proč jsi mu kázal, aby tam bředl?“ — Jura odpověděl: „Když sám chtěl! On se založil, jestli zastřelím vrabce, že pro ně pobřede; zastřelil jsem, a on bředl. Rozsuďte nás, který jsme

*) V Rožnově: břésti.

201

vinný.“ — Žid povídá, že sám chtěl břísti, to že je pravda; ale že Juru proto žaluje, že mu hrál a on že musel skákat; proto že prý má takové husle, že jak hraje, všecko musí skákat. — Ti pánové povídali, aby zahrál. Žid ale velmi prosil, aby mu ve světnici nedali hráti, než venek aby šli a tam aby hrál.

Když sešli dolů ze světnice ven, žid prosil, aby ho uvázali u sloupa, že by musel velmi dupat. Když ho uvázali, Jura začal hrát, ale žádný nedupal jenom ten žid přivázaný; a tak dupal u toho sloupa, že se všecek utloukl. Již prosil a volal, aby ho odvázali, aby víc nedupal. Páni kázali, aby Jura přestal hrát, a žida odvázali. Žid už nechtěl nic po právě a jenom utíkal.

Páni pravili sprostému Jurovi: „Jdi a živ se, ale zlého nedělej!“ Jura poděkoval pánům a šel pryč.

Potom si zpomněl na ten pytel v té hospodě. Hospodský mu ho dal. Když mu ho dal, on ptal o šest mlatců. Hospodský povídá: „Co budete mět mlátit?“ — Jura pravil, že aby se nestaral, že bude mět co mlátit.

Když mlatci přišli, Jura jim dal ten pytel, aby mlátili, a poručil jim dobře bouchat. Mlatci bouchali, a zdálo se jim, že se v něm dělala jednu chvíli sláma, druhou chvíli jako lidé, třetí chvíli jako zvířata, a vždycky se to měnilo brzy tak brzy tak. Ale Jura poručil dobře bít na to. Oni bili, až krev z pytla prskala. Jura volal: „Perte, bijte a tlučte, já vám dobře zaplatím!“ — Když se dost natloukli, Jura rozdrhl pytel a povídal: „Hybaj z pytla ven, a žádného člověka více nelákejte ke hře!“ Čerti utekli hned do pekla.

Jura zaplatil mlatcům a hospodskému a sebral se, že půjde ke svým rodičům domů. Když šel, potkala ho smrt a pravila: „Jdu pro tě, abys se muň šel!“ Jura

311

Každou závitku (dopušťalku, padlou osobu) v šesti týdnech (v době koutní) musí něco postrašiti.

Dlouhé střechýle (rampouchy) json znamením, že len roste dlouhý.

Ze sedmi děvčat jest jedna neučená švadlena.

Kolik kroků učiní děvče poloobuté, za tolik let se nevdá.

Jestli děvče po jídle spěšně mísy a lžíce se stolu nesebere, bndou mu dlouho ženichy namlouvať.

Ukrojíli sobě mládenec skrojek chleba, dostane vdovu, děvčeli, dostane vdovce.

Aby krupobití polnímu osení neuškodilo, v mnohých místech dávají ven lopaty, jimiž chléb do pece sázejí.

Hadi sobě povídají o člověku, že jest pěkné stvoření — ale když je po hlavě bije.

Nejspíš hada zabiješ omladem lískovým do jednoho roka vyrosteným (vyrostlým).

Hada, kterýž byl člověka nebo hovado uštknul (štípl), země jakožto vraha v lůno své již nepřijme. Taký had leckde na cestě do koleje se vplazí a tam čeká, až jej vůz nebo člověk života zbaví.

Předběhneli někoho na přík přes cestu zajíc, bude se mu nešťastně dařiti.

Béřeli kdo, maje do mlýna jíti, nošku zboží (obilí) se stolu na záda, poláme se mlýn.

Nevyváželi někdo hned mouku z mlýna přinešenou z loktuše (z plachty), dítky té hospodyně dlouho se ne-naučí mluviti.

Aby prase v krmníku pokojné bylo, má se mu dáti, spíše nežli se pod střechu vevede, požrati z nepotřebované nádoby, a ta nádoba pak se má dnem nahoru na krmníku převrátiť.

312

Děvečkali si při umývání nebo praní šaty učvandře (umáčí), dostane ožralce za manžela.

Najdešli na cestě provaz, měj se před neštěstím na pozornost.

Najdešli na cestě kus železa, těš se, že tě štěstí potká.

Jestli léčivé zeliny při vaření z hrnce skýpou (vykypí), jest to znamením, že nemocný vyžije; pakli nekypí, znamená, že umře.

Dub, jelen a krkavec, počnouli najednou živobytí svoje na světě, všichni patřičného stáří dosáhnou: dub nejprv stářím překonán, spadne a na zemi leže, hnije až zteří. K jeho práchnivé kládě přijde napotom jelen, svýma parohoma ji rozhází a brzy potom život svůj skončí. Krkavec ucítě zdechlinu, přiletí a jeho masem se živí.

Prostředek proti myším: Vezmi tři kříby, (křoviny) i s kořením celidonie a pelunku také tolik; semene lněného dobrou hrsť a paprátky devět vršků. Dej to do nového hrnce, přikryj to dobře křidlou a zamaž okolo hlinou, ať se to vaří, ale nevykypí. Potom v sobotu neb ve čtvrtek na nový měsíc všecky půdy a špižírny i stodolu tím pokrop, a to učiň spíš, než do stodoly svážíš. Také na vrchu, jak svezeš, všecko pokrop. Tak se ti myši ničeho nedotknou.

Žnečky, aby se nepožaly, když jedna druhé dává kosák (srp) brousil, musí jej na zem hodit, a druhá jej ze země zdvihne a nabrousí. Nabroušený pak zase na zem hodí, odkud si jej první opět vezme. To se opakuje pokaždé, i kdyby řínečka od žnečky kosák vyměnití chtěla.

Žito aby nesnětivělo, rozsevač, nežli rozsívati začne, musí s té strany jítí, aby spíš on sám na pole vkročil nežli jeho stín.

313

Kravařky, aby se jim krávy dobře pásly, zpívají (rurýkají) a túkají; túkají pak také, chtíce se svých kamádek dovolat.

Též lidé v horách (v lesích) své obydlí mající, když se odněkud domů vracejí, túkají, čímž domácím svým je hledajícím na vědomost dávají, jak daleko jsou od nich vzdálení.

Při rozsívání pohanky fučili vítr polední, hospodář se obává, že ta pohanka místo zrna hojnost plev míti bude.

Přitužili zima na den sv. Ondřeje (30. listopadu) z rána, po celou zimu každý měsíc na počátku zima přituží. Přitužili zima na sv. Ondřeje odpoledne, po celou zimu každého měsíce druhá polovice ostřejší bude. Jestli ale na sv. Ondřeje obleví, po celou zimu v každém měsíci, jak obleva toho dne byla, v prvé neb v druhé polovici obleva následovati bude.

## V. Obyčeje a pověry při dobytkářstvi.

Již sama hornatá krajina, v níž obývají Valaši moravští, poukazuje povahou svou k tomu, že obyvatelé její nejvíce chovem dobytka živiti se musí, a výživa tato jest i tak všeobecná, že jméno valach za totožné se pokládá s pastýřem čili vlastně s ovčákem. Rostlinstvo zdejších vysokých hor dává obzvláště chutnou a vydajnon píci pro ovce, a tudíž od nepamětných časů popředně k ovcím zřetel svůj obracelo obyvatelstvo tomější. Žerotínové, majetníci panství Rožnovského, poznavše chování dobytka za hlavní pramen výživy pod-

daných svých a chtíce blahobyt jejich rozmnožiti, nejen
sami ovce chovali, ale též zvláštního úředníka pod jmé-
nem valašského vojvody ustanovili, jehož povinno-
stí bylo nejen hranice panství opatrovati, než i k tomu
přihlížeti, mnoholi ovcí na každé javořině*) se nachází
a mnoholi se jich tam bez nedostatku napásti může.
Také musili dbáti o to, aby valaši dobře ovce pásli,
dobrý sýr (brynzu) dělali a míšaníkům**) z každé
dojky***) deset liber sýra vyvážili. Za pastvu platili
míšaníci vrchnosti z každého kusu sedm krejcarů tehdej-
ších peněz.

Aby ale vojvoda ty práce zastati mohl, měl 12
úřadních a dva rozkazovače po ruce. K tomu
konci odbýval hromadu dvakrát do roka na Hutiském
šenku, při kteréž všech 12 úřadních a všichni vrchaři †)
přítomni byli.

Hromada první odbývala se na jaře. Po vyslyšení
měe svaté za Boží požehnání a ochranu salašů obětované
sešli se účastníci hromady v Hutiské hospodě a tam se
zaznamenalo, mnoholi ovcí míšaníci na každý salaš dáti
zamýšlejí, jestli titíž vrchaři jako v roce předešlém ja-
vořiny držeti mají. Hlásiloli se na některý salaš více
ovcí, nežli by pastva postačovala, byla starost vojvodova,
aby přebývající ovce na jiný salaš převedl, kde se jich

*) Javořina jest vykázané místo v lesích na pastvu ovcí. Salaš jest místo, kde koliba, prkenný příbytek pro valachy, zbudována jest. Košár jest ohražené místo pro ovce, kdež za poledne a v noci stojí, odkud se brankou po jedné vypouštějí a do galety (hrotce) od valachů dojeny bývají.

**) Míšaník jest ten, jenz dává ovce své na salaš, ješto
takto své ovce na čas mezi cizí přimíchá.

***) Dojka = dojná ovce.

†) Vrchař jest nájemník javořiny čili salaše.

315

ještě nedostávalo. Na konci se ovce sčítaly. Bývalo jich až na 7000 kusů. Vojvoda nařídil vrchařům, aby si hodné čeledíny drželi a též sami často na svůj salaš dohlídali.

Hromada druhá byla odbývána, když měly ovce sejíť se salašů. V této hromadě měli míšaníci právo vojvodovi žalovať, když se jim od vrchařů jaká křivda stala, ku př. kdyby některý byl dobrého patřičného sýra nedostal, aneb kdyby byl o své ovce na salaši přišel. Shledalli vojvoda chybu na vrchaři, trestal ho pokutou, tak že musel míšaníkovi škodu učiněnou nahraditi. Pakli valach z neopatrnosti ovci ztratil, musil ji tomu, jemuž náležela, zaplatiť; za menší přestupky býval do klády zamknut.

Na všecko to míval vojvoda od vrchnosti předpisy (valašské právo), podlé kterých úřad svůj zastával. Potom se sčítaly útraty, které se při vykonávání valašského úřadu sehnaly a dle ovcí se rozvrhly. Obyčejně museli míšaníci na ty útraty platiť z každé ovce po královském.

Valašský vojvoda měl od vrchnosti následní službu: 30 měřic rži a několik věder piva; na koně 52 měřic ovsa, dva vozy sena, 1 cent soli, kůže na boty a cosi peněz; pak z každého sta ovcí 5 liber sýra.

Paměť dosavadní zachovala tato jména vojvodův valašských: Fiurý a Kaláček z Bečvy, pak Ondřej a Baltazar Kramoliš z Rožnova.

Obyčejně v 20. týhodni po vánocích se ovce od jehňat odlučují a na salaš ženou. O poledni, jak se ovce do košára přiženou, dělají valaši dřevěný oheň. Ve dveřích a naproti v dřevěném sloupě vyvrtají díry. Do díry ve sloupě dají kousek hubaně (houby chytlavé, hub-

316

ky), pak omotají na palici (tyčku) provaz, a palici do
obou protějších děr zastrčí; potom se jeden z valachů
do dveří vší silou opře, a druhý za provaz omotaný
silně táhne; palice se točí, a tím třením se hubka zatlí.
Zatlený hubaň se vezme, a v kolibě se oheň složí. Oheň
ten, pokud na salaši jsou, nevyhasne. Dřevěný oheň
proto se dělá, aby nevypálili. Pak se ovce vydojí a ba-
ča žinčici uvaří. Polední hrudku sýra rozkrájí a míša-
níkům i valachům snísti a žinčici vypiti dává. Po pole-
dni, když se ovce na pastvu ženou, bača vezme obnšek
a prut (hůl), a tak třikrát stádo obejde. Potom dá kaž-
dému valachovi obnšek (čagan), prut a krajíc chleba
řka: „Žeňte s Pánem Bohem!“

Za času vojvody měli vrchaři rádi, když se valaši
dvakrát týdně, ve středu a v pátek, postili. Jestli se
postili, dal jim bača v poledne dobré žinčice a každému
kus sýra.

Za 8 dní po odloučení (ovcí od jehňat) sejdou se
míšaníci k zavážení na salaš. Začne se dojiť. Dáli ovce
žejdlík mléka, jmenuje se celá dojka, a na ni dostane
míšaník 10 liber sýra. Dáli ovce půl žejdlíka mléka,
jmenuje se půlka, a na ni dostane míšaník 5 liber
sýra. Nemáli ovce ani tolik mléka, co by na dlani udr-
žel, jmenuje se nicálka, a na takovou nedostane mí-
šaník žádného sýra.

Dvakrát v týhodni čítá bača ovce následujícím způ-
sobem: „Jedno Boží, dvě, tři, čtyry, pět, šest, sedum,
osum, devět, deset,“ — vzkřikne, a valach udělá na
prutě vrub. A zas bača čítá: „Jedno Boží, dvě . . . . . .
deset,“ — zas vzkřikne a valach zas udělá na prutě
vrub, a tak se pokračuje, až všecky ovce přečítají. Po-
tom se sétají vruby, každý vrub značí 10 ovců.

511

Od nepamětných dob přicházeli hosté na žinčici, avšak toliko ve skrovném počtu; od roku 1834 počet hostí těch pořád vzrůstá, tak že jich od roku 1853 více než 400 v Rožnově bylo.

Již na některých místech zmínili jsme se přiležitostně o pověrách při dobytku a dokládali jsme se při tom nejednou pověstí pohádkovitou a čarodějstvím zavánějící. Takových povídaček jest v okolí Rožnovském veliká síla. My tuto vypíšeme z úst lidu samého jenom ty, jež se nám potřebnými býti vidí k všestrannému osvětlení pověr dotyčných.

Šli dva řezníci do vsi, aby koupili dobytek na maso, a přišli k jedné ženské na noc; ta byla čarodějnice. Ona ráno vstala, lila smetanu do másnice a dala se dělat; stloukala a natloukla takové mísisko másla až ku podivu. Upekla osuch (koláč) a dala všem čeledinům i řezníkům, co tam nocovali, po kousku, tak i toho másla. Jeden řezník pak byl chytrý, že si ten osuch přežehnal; onť měl obyčej, všecko přežehnati, než jedl. Jak jej přežehnal, hned se mu to máslo proměnilo v kravinec.

Jiná čarodějnice též dělala máslo, a soused tam přišel, jak je dělala. Lila smetanu a brala se, že bude dělat, a též i pomastila másnici mastí. Soused strážil, kam tu masť dá, že by si kousek uchytil. A i uchytil, neboť čarodějnice dala si ji do komína na deštici. Soused, jak ji uchytil, letěl s ní domů a praví ženě: „Dejme my se též dělat máslo. Mocli tam máš smetany? Naše souseda nastloukala mísy velikou!“ — Žena praví: „Mám toho tam pijáček*); co se s tím budu špindrať, to

*) Pijáček t. j. malý hrněček, z něhož se pije voda.

318

není sem ani tam!“ — Muž odpověděl: „Ale ženo, po-slechni jenom, nechť je co je!“ — Žena mu to udělala k vůli, tož dělali. Muž namastil másnici tou mastí a nastloukali ukrutné mísisko másla. — Za chvíli o půl noci klepe kdosi na dvéře, ale hospodář nevěděl kdo. Vstal a šel pouštět a pravil: „Kdo je?“ — Slyšel od-pověď: „Já jsem. Chcešli moje užitky bráti, musíš se mi zapsati!“ — To byl ten dobrý s těmi třemi růžky v hlavě, jako když si dá rendlík na hlavu. Soused ne-otevřel dveří, ale otevřel okno, vyhodil všecko máslo ven a volal: „Vem si, čerte, své užitky, já se ti zapsati nedám!“

Ještě jiná byla zas na Hutisku; ona též vždycky hodně másla nadělala. Panáček*) se to dověděl, že nadělá vždycky moc másla po svých dvou kravách, po-slal pro kostelníka a rozkázal mu: „Jdi, kup od ní másla do lampy; taková ráda prodá do lampy do ko-stela!“ — Kostelník od ní toho másla koupil. Panáček vzal máslo, zažal kostelní svěcenou svíčku, vzal knihu a říkal nad ním. Když poříkal, ostalo mu jak vlaský ořech dobrého másla, ostatek byl samý hnůj.

Za horami za Frenštátem škodila souseda sousedě, až této dobytek dojil krví. Ona však nevěděla, co jí škodí, a měla tuze malý užitek po svém dobytku. Přišel tam voják na byt a pravil: „Gazděno, dejte mi kapku mléka!“ — Gazděna dala ihned mléka vojákovi. Voják je okusí a praví: „Gazděno, cosi vám škodí!“ — Ga-zděna: „Ovšem, pane vojáku, poraďte mi něco, ráda bych zaplatila!“ — Voják praví: „Máteli smetany hodně na-

*) Nějaký p. Martin Talala, je v Náměšti, jeli ještě živ, doložila vypravovatelka.

320

Proto nejvíce již vyhynuly přístvy ondy v celém okolí tak zábavné i výnosné, proti kterýmž nezřídka duchovní i světští představení brojívali, any byly příčinou nejedné nemravnosti a špatnosti.

Záhy již, hned na podzim umlouvala se děvčata, u kterého hospodáře budou přístvu míti. Obyčejně se k tomu vyhlídla a zvolila jizba prostranná. Když hospodář v jejich žádost svolil a stranu náhrady za světidla (louč) a drva (palivo) s nimi se shodl, začaly se přístevnice a za nimi i přístevníci každý večer scházeti.

Jenom ve čtvrtek a v sobotu se nescházeli. Příčina toho zakládala se v náboženských náhledech lidu. Ve čtvrtek večer proto se nepředlo, že Kristus Pán toho dne a té doby v zahradě Getsemanské provazy svázán byl. Pravíť se tudíž, že i přádlo *) toho večera napředené by se v provazy proměnilo. V sobotu pak proto se nepředlo, že ten den jest ke cti rodičky Boží zasvěcen, a svatvečer sobotní že již k neděli patří. Odtud má původ svůj přísloví: „Co se v sobotu upřade, to tkadlec ukrade.“

Když se děvčata sešla, předla pilně, aby potáče **) od matek uložené co nejdříve napředla; neboť po chvíli přicházeli za nimi mládenci a otřepávali jim pazdeří. Otřepávání pazdeří bylo důkazem zdvořilosti a příchylnosti otřepavače k té, již pazdeří otřepával. Tomu ovšem byla děvčata velmi ráda. (Viz Mor. nár. poh. sv. I. str. 40.)

Pak se mládenci usadili, tabák kouřili a hovořili. Při tom pilně pozorovali, brzoli kterému děvčeti vřeteno spadne. Který z mládenců pospíšil je zdvihnout, nevrátil je spíš děvčeti, než až je hubičkou vyplatilo.

*) Přádlo = předení.

**) Potáč = vřeteno, plné napředených a otočených nití.

321

Také se písně svaté i světské národní zpívaly. Avšak v adventě a v postě zřídka bylo slyšeti písničky světské. To by se bylo za lehkovážnost pokládalo. Za to ale mládenci na přístvu přišli vypravovali rozmanité příběhy, pověsti a pohádky. Kdo znal dobře vypravovati, byl u všech ve velké vážnosti.

Když pak děvčata své úkoly napředla, strávil se ostatek večera rozličnými hrami.

Aby hodně přístevníků chodilo, děvčata ze všech koutů smeti na prostřed jizby smetají řkouce: „Smetáme smeti, mládence, vdovce, necht přijde kdo chce, s hory doly od stodoly!“ Potom jedna ty smeti do klínu sebere a na křížový chodník donese.

Tu se hrávalo: Na slepou bábu; na mžik; na škrbal (škrambal); na zlatý prsten; na ptáky; na čertovu báni; na řapku; na zámek; na Korytánka; na žalobníka, atd. — Mnohé hry zaváděly se losovaním, kdo má hlavní nebo obtížnou úlohu při hře převzítí, a končily vyplácením zástav.

Že i hádanky pomáhaly příjemně čas krátiti na přístvách, netřeba rozkládati.

Svrchu bylo již praveno, že se na přístvách mnohým necudnostem uzda pouštěla, které zavdaly příčinu k pověsti této: „Do jedné chalupy, kde se velice rozpustilá mládež na přístvu scházívala, přišli jednou mezi shromážděné přístevníky a přístevnice, právě když nejvíce rozpustilí byli, tři neznámí mladíci. Dali pozdravení, usadili se bez okolků za stůl a hovořili tak živě, že se s nimi v krátkosti celá společnost dobře obeznámila, načež blučná veselost počala. V takové společnosti rychle čas ubíhá, pročež žádný nezpozoroval, že se jedenáctá hodina blíží. Náhodon vypadlo jednomu děvčeti vřeteno,

Kulda. II.

21

323

tek na dobrou píd dlouhý, v némž jest provázek na-
vlečený. Přijda do jizby, hledí klátek svobodné dívčině
na nohu uvázati. Děvčeli se brání, json onomu druzí
chasníci nápomocni, aby jí ho mohl přivázati. Jak jej
má přivázaný, musí se vyplatiť nějakým penízem, potom
se jí klátek odváže a některý z přítomných mladíků hned
se s ní ve veselém valašském tanci vytočí. Pak jdou do
druhć chalupy. Peníze tímto způsobem sebrané obrátí se
dílem pro hudebníky, dílem na zpropitnou.

Na končiny v útery před škaredou čili popeleční
středou večer pochovává se barbora (v okolí Rožnovském
žertovně basa). Na basu prostřou obrus. Jeden z hudeb-
níků představuje kněze, drže v ruce prázdný džbánek,
při čemž směšné průpovědi odříkává. Jiný muzikant na-
říká a pláće. Ostatní hudebníci se pak uchopí barbory
a nesou ji ven, při čemž sobě hudebník plačící jako
zoufale počíná, což ovšem přítomným nemalou příčinu
k smíchu dává.

Jak vysoko dévče v končiny skáče, tak vysoko len
uroste.

Vozíli kdo v končiny neb v suché dni hnůj na pole,
bude míti neúrodu.

Jímeli v končiny koblihy pod stěnou, o velkonoci
budem jísti malované vejce na peci.

V končiny za každou parou (za každym párkem)
tančících para čertů skáče. Kdo by z desky umrlčí kr-
košku (suk) vytloukl a onou děrou na tancující v kon-
činy se díval, spatří za nimi čerty tančiti.

Jeden mládenec chtě zkusiti, jeli to pravda, šel na
hřbitov, našel desku z umrlčí truhly, ulomil jí kus,
v kterém krkoška byla, krkošku vytloukl a šel do ho-
spody. Přijda do hospody, sedl si do kouta a tou děrou

21*

324

na tanečníky se díval. A v skutku za každou parou tanečníků paru čertů spatřil, kteří tanečníkům do uší šuškali. Byl tam jeden vdovec, tomu tak dlouho do ucha šuškali, až ho přiměli, aby vzal jednu svobodnou dívku k tanci. Potom zas jejímu mileuci tak dlouho do ucha šuškali, až se rozzlobil a vdovce obuškem (obuškem dřevěným čili čaganem, kterýž každý Valach u sebe mívá místo hůlky) do hlavy tal. Na to ten divák mládenec povstal, šel mezi tu bitku, vzal čertovi čapku s hlavy a ukazoval ji přítomným, aby se přesvědčili, kdo je k té bitce pohnul. Ale čert tomu mládenci za jeho smělost dal taký pohlavek, že se v okamžení zmotal, načež ho lidé málo živého odnesli, a byl dlouho nemocen.

Na končiny (na ostatky čili na konec masopustu) nepřede se len, že by se přádlo obrátilo v klobásy.

Jeli jasný východ slunce na den končin, urodí se osení ranní.

Jeli pěkný konec masopustu, bude pěkná velkonoc, a naopak.

### 3. Hody.

Hody čili posvícení slaví se také v okolí Rožnovském, ač nyní s menším hlukem jak před lety, kda od neděle až do čtvrtka trvávaly. Včil json hody toliko v neděli, a jeli ještě v pondělí a v úterý hodový v krčmě muzika, json již hody oslaveny.

V sobotu před nedělí hodovou posílají se přátelům v okolí zvance t. j. hodové koláče s přáním, aby přátelé k posílateli na hody přišli. Tam jest hostina přátelská, po které se jde do kostela na požehnání, načež buď se podívají k muzice na chasu tančící, buď opět

325

v domě hostitele pojídají a popijí dotud, pokud hody
trvají, někdy i dva, tři dni. Nyní pak obyčejně již na
večer v neděli se rozcházejí.

Žebráci o hodech po celé vesnici podávají jedni
druhým dvéře, vyprošujíce sobě zásobu na kolik dní pro
celé rodiny své.

Děvčata nikdy neopomíjí milovníkům svým na hody
voničku z rozmarýnu ozdobenou pentličkami a třaslav-
kami*) zaopatřiti, kterouž chlapík na klobouku maje
zastrčenou, do kostela jde a pyšně si vykračuje.

Před každými hody se mnoho rozmarýnu rozprodá.

4. Pobaba.

Pod názvem pobaba panoval a posud ještě v okolí
Rožnovském leckde se vyskytá obyčej u Valachů morav-
ských, že sobě vzájemné při rozličných pracích vypomá-
hají. Potřebujeli někdo na chalupu voziť dříví, požiť
zboží (obilí), sklidiť louku atd., obejde sousedy a prosí,
aby se mu v jistý den na pobabu sešli. Načež
v určitý den z každého domu nejméně jeden dělník neb
jedna dělnice najíti se dá. Tato dobrovolná robota z přá-
telské úslužnosti bezplatně se vykonává. Avšak hospodář
zaopatří k večeři jídlo a pivo. Přivedeli po skončené
práci dělníky své s hudbon zvučnou s pole do domu
svého, k veliké cti a chvále mu to slouží.

Po skončené večeři, při kteréž starostlivá gazděna děl-
níkům všemožně posloužiti se snaží, položí před každého

*) Třaslavky jsou malé dělané pozlacené perličky
nebo plátky pozlátkové a v nich hebounké třaslavé drátky.

327

necht chytne zelenou žábu a dá ji do nového hrnce.
Hrnec s tou žabou ať zahrne do kopence mravenčího a
nechá ho tak uzavřený 24 hodin v kopenci. Po 24 ho-
dinách není ze žáby nic více než kostky, a sice háček,
vidlička a pohrabáček. Tyto přirozené kostěné nástroje
necht vezme z hrnce a hrnec roztříská. Pchneli potom
chlapík děvu (nebo děva chlapíka) tím háčkem nebo tou
vidličkou, musí za ním (za ní) chodiť, kdyby jak bylo;
i kdyby ji (jej) uvázali, musí se utrhnout a přijít. Kdyby
však později hoch své děvě nebyl nakloněn, odvrátí ji
pohrabáčkem, kutáčkem čili hřebelkou od sebe.
Děva taktéž učiniti může milenci svému, máli tyto kou-
zelné nástroje

Náruživou toužebnost po milenci nebo po milence
nazývají v okolí Rožnovském tesknicemi Tesknice
mohou se, komu libo, způsobiti rozličnými čarami; taktéž
od nich pomoci lze.

Jistá děvčice, jsouc nemocna, procila ženu (vypra-
vovatelku samu), aby jí zašla k jisté staré babě do Pasek,
která prý se dobře zná v čarách. Žena tam zašla, ale
stará baba nechtěla nic povídat; až jí slíbila desítku
(desetník), teprv pravila, aby děvčice, mající tesknice
za mužským učarované, sezula střevíc z pravé nohy, aby
seškrabala s podpatku hlínu a dala ji do střevíce. Potom
aby šla na lávku a přes hlavu aby přehodila hlínu ze
střevíce do vody; pak ale aby se již nazpátek neohlí-
dala — tak že na mužského zapomene, ba že se jí zo-
škliví. Děvčice to udělala, a hned jí odpadla chuť a více,
krát na něj nepohledla. Čím by se tomu mužskému za
jeho čarování mohlo uškoditi, baba jí nechtěla říci.

Velmi důležité json v oboru lásky ostudiny. Ostu-
diny je ohyzdná vyraženina na tváři a na rukou, i po

328

celém těle. Když děvče dřívějšímu milenci dalo výhost a jiného sobě oblíbilo, první, aby ji sokovi svému zostudil, zavdá jí v nějakém nápoji prášek, kterýž vypivši děvčice vyraženinu dostane.

Ženská, kteráž takového prostředku k zostuzení mužského upotřebila, pokládala se za čarodějnici.

Zostuzený si však může také sám pomoci, když tomu rozumí. Můžeť i samé čarodějnici podobně posloužiti a ostudiny na ni vrátiti. Před východem slunce jde pod koryto mlýnské, kde voda padá, kterou hází rukama nazpátek přes hlavu. Tím se od strupů očistí a vrátí je na tu osobu, co jej zostudila. Ona pak již sobě od nich nepomůže.

## 6. Obyčeje a pověry svadby se týkající.

V domě nevěsty, nežli po mnohých řečech otec i matka nebo na jejich místě poručník udělí snoubencům požehnání, dává nevěsta svému ženichovi a družičky svým mládencům rozmarýny, kteréž tito na rukávě nebo na klobouku bílou neb červenou pentlí přivázané mají. Po svatbě vsadí se takový proutek rozmarýnový do země. Jestli se přijme (ujme a roste), znamená, že budou míti snoubenci v manželství štěstí; naopak ale neštěstí.

Čím více družiček má nevěsta, tím větší sláva. Kolik družiček, tolik mládenců též musí býti.

Když kněz novomanžely před oltářem oddává, nevěsta stoupá ženichovi na nohu. Podaříli se jí to, domnívá se, že bude muži poroučet.

Při obědě přináší družba na talíři krajíc chleba a chodě kolem stolu, přiměřenou řečí hosti žádá, aby něco

329

na čepec neb na povíják nevěstě darovali. Každý z hostí
peněžitý dárek do krajíčku vstrčí.

Nejhlavnějším jídlem na svadbách v okolí Rožnov-
ském bývá žitná (pšeničná) krupice aneb zapečená prosná
kaše. Když to neb ono z těchto dvou jídel družba na
stůl nese, přichodí do jizby kuchařka, majíc ruce pová-
zané a nesouc skořepiny (střepy) z hrnců, nékolik polá-
maných vařeček a škrláků, načež družba praví: „Vzácní
páni svatebníci! Nejvzácnéjší jídlo dává se na stůl, totiž
žitná krupice (nebo: zapečená prosná kaše), při které
sobě kuchařky ruky opařily, hrnce a mísy roztloukly,
vařečky a škrláky polámaly. Protož žádají za svou službu
a škodu nějakou maličkou náhradu, aby si mohly na
opařené ruky masť zaopatřiti a na místo potřepaných
(roztlučených) náčiní nových nakoupiti. Prosím, račte
jejich žádost vyslýšet a potom požívejte daru Božího!“

Při stolování pijí hosté dle libosti na své útraty.

Po jídle položí hospodyň před každého hostě vdolek
na výslužku, kterýž sobě každý do šátku zavine. Potom
všickni povstanou, pomodlí se a rozejdou se do domův svých.

Ode dne svadebního chodí nevěsta jako za svobodna
v lelíku až do příští nedéle. V neděli jest čepení. Ráno
toho dne sejďou se k tomu konci nevěstou pozvané ženy
do domu jejích rodičů. Po snídaní vypletou ženy nevěstě
přípletek (pentli, kterou svobodné nosí,) z lelíku, kteréž
nevěsta rozdá sestrám a svobodným kamarádkám svým;
vlasy jí rozčesají a okolo hlavy ovinou a pak čepec na
hlavu dají. Potom každá z přítomných žen k nevěstě
přistoupí, něco jí na šatech poupraví a nějaký dárek buď
na penězích buď něco jiného do ruky vstrčí. — Nyní za-
volají ženicha a představí mu ustrojenou mladou ženu
jeho řkouce: „Hleď, aby to vždycky tak měla spravené,

330

jak to má včil!“ — Tím mu přikazuji, aby ji nikdy v přenáhlení za vlasy netahal a s ní zle nenakládal. — Po tomto národním obyčeji, který se čepením jmenuje, berou se přítomné ženy s očepenou mladou ženou v průvodu mladého manžela a dvou družbů do kostela na mši svatou. Na cestě do kostela nese družba nevěstiny modlitební knižky, kteréž jí na prahu kostelním odevzdá.

Před časy chodila chudobná nevěsta brzy po zdavkách po svých známých a příbuzných v dědině, prosíc o nějaký dárek na novosedlí*).

Nevěsta, přijdouc poprvé do domu ženichova, uchopí se kamen, aby v novém příbytku přivykla, a vyjdouc na dvůr pohledne na oblohu a v kuchyni do komína, aby měla modrooké a černooké děti.

Připadneli na den veselí svatebního nějaký pohřeb, jest se obávati, že jeden z novomanželů brzo umře. Máli pohřeb ženská, los ten nevěstu očekává; a máli pohřeb mužský, ženicha.

## 7. Křest a poloha (kout).

O ženě, která slehne, praví se, že přišla do polohy, jako jinde do kouta.

Dítky, jež bez křestu svatého umírají, a zvláště taková nebožátka, jež bezbožné nemanželské matky (závitky) puzené nevčasným studem a zlým duchem, aby před světem za poctivé považovány byly, hned při prvém světla Božího spatření zahubily (proto zabubenčata), na tom místě, na němž zahubeny a pochovány byly, plaká-

*) Novosedlí (paraferna, parafernalia) = věno, co se nevěstě mimo výpravu dává.

331

vají. Táželi se jich kdo: „Co potřebuji já?“, odpovídají: „Ty nepotřebuješ, ale já potřebuji; má mama mi ani košilky nedala.“ — Doneseli se na to místo košilka, není tam již více toho pláče slyšeti.

Dítě, které se dlouho neokřestí, bude míti veliké oči. Onoť si toužebností po svatém křestu oči rozkouká.

Šestinedělka nesmí vycházeti z jizby a z domu. (Viz o tom články: Věštice a Mora.)

Šestinedělka, když jde na úvod, pozve všecky ženy, kteréž jí do kouta poslaly báby, pečeně a t. d., nejen s sebou do kostela ale i k hostině na úvodky.

Šestinedělka, kdyby před úvodem vyšla pod širé nebe, byla by příčinou, že by kroupy škodily polnímu osení.

Žena těhotná, chodli prostovlasá, anebo kdyby pša neb kočku kopla, nedonosí plodu.

Koně, vezouli těhotnou ženu, velice se potí.

Když vlastní matka dítě prutem bije, pobité místo zarostá slaninou.

Dítěti, jemuž roston vlasy vzhůru a ne dolů, na čele skřítek líže.

Dítě metlou (pometlem) bitě usychá. Odtud též se odvodí, že cikánku ničím spíše ze stavení nevyženeš jako pometlem.

Dítěli se něčebo lekne, na př. žida, pša a t. d., aby mu lek neuškodil, musí se ustříhnouti z toho, čeho se dítě leklo, vlasy, jimiž se dítě polekané okouří a spálený oškvarek se mu dá vypít.

Překročíšli malé dítě, neporoste.

Když se dítě ve spánku směje, nebuď je, neboť vidi anděla svého.

Když dítě ponejprv vřed (božec) zatne, má se na ném košilka roztrhnout a dolů po vodě pustit.

332

Dítě, aby pozbylo súchoty (souchotiny), má se koupati se psem nebo s kočkou, jak to pohlaví dítěte nese, ve vodě nabrané z devíti studní. — Aneb má se z devíti míst vyptati (vyprositi) mouky, z té se má upeci mrvaň (koláč), přes který se musí dítě souchotivé převleci, a pak se mrvaň zanese na křížový chodník. — Anebo se vykopají dva brobečky, jeden pro zdraví — a druhý pro súchoty. Potom někdo jiný má dítě nemocné do jednoho z těch hrobků položiti a kleče u něho „Otčenáš“ a „Zdrávas Maria“ se pomodliti. Jestli je položil do hrobku pro zdraví, v krátkosti vyžije; ale jestli je položil do brobečku pro súchoty, víc mu k spomožení není.

## 8. Nemoci a smrt.

Některý člověk má od narození zlé oči. Takému člověku jest všecko divné, a když na něco pohledne, všeckno uřkne.

Od uřknutí jest velmi těžko dobytek zachrániti, neboť se to i nevinně státi může. Poněvadž pak každého člověka oči jistým časem dobytku uškoditi mohou, když naň žádostivě pohlednou, proto vešlo v obyčej, že nikdo, přijda do domu nebo do chléva, kde něco nového spatří, neopomine říci: „Bez úroku neuroku!“

Když se dobytek ponejprv na pastvu vyhání, aby mu úrok neuškodil, má se mu dáti do ocasu kousek červeného sukna; anebo stelivem, na němž předními nohami stojí, má se mu převézti, počna od nosu až na kříž.

Když jest dobytče uřknuté, dá se mu užívati odvar z úročnice.

Aby někdo někomu jídla neuřknul, má, nežli jísti začne, kousek hoditi psovi nebo kočce.

333

Za léky, aby pomohly, nemá se děkovati.

Nemocný, užijeli sedm léků, nevyžije.

Kdo má v očích vlčí mlhu (tma vlčí jest neduh oční, hebetudo oculorum, Nachtnebel), má jíť mezi černý dobytek a praviť: „Ksu, hu, mám v očích vlčí mlhu!“ a hned ji ztratí.

Koho v pátek zima zemele, zřídka kdy ozdravne.

Kdo má zimnici (psinu), nesmí se strojiť ani do kostela chodiť, sic by jím tím více lomcovala.

Zimnice jest 99 druhů. — Jistý myslivec, když svůj revír obchodil, jsa chůzí unaven, sedl si pod tlustou jedlí, nacpal si tabáku a konřil. Najednou zdálo se mu, že slyší v jedli mluviť. Poslouchá — a v skutku v duté jedli rozličné hlasy slyšel. Nemohl pochopiť, co to. Bědlivě pozoroval, chtě aspoň z řečí poznati, kdo se v té dutině usadil. Ale jak se zhrozil, když vyrozuměl, že hlasové v jedli rozmlouvající zimnicím náležejí! Zimnice jest 99 druhů a všechny v té jedli shromáždily se do sněmu a vykládaly sobě vespolek, jak se která měla, jak dlouho a jak silno nemocným třepala, čím ji hostili, co jí chutnalo a co odporné bylo a t. d. Až ta nejposlednější pravila, že dnes na oběd půjde ke zdejšímu myslivci a při první lžíci polévky že ho navštiví. „Ale,“ doložila, „ten se mne tak lehko nezhostí!“ Myslivec, jak je vyposlouchal, potichouku vstal a zarmoucený se ubíral domů, rozmýšleje, jak by se nemilé návštěvé vyhnouti mohl. Přijda domů, zavolal ženu z kuchyně a ptal se jí, máli nějaké plátno. Žena přisvědčila, že má. — „No tož,“ kázal manžel, „milá ženičko, sedni a honem mi udělej míšek, co by se zadrhovat mohl!“ — Žena se ptá: „Co pak tě napadá; vždyť víš, že právě včil oběd vařím!“ — Muž poroučí: „Nech všeho tak a šij míšek, neboť ho

334

honom potřebuju. Až ho ušiješ, můžeš oběd dohotovit.“ — Stalo se, jak žádal. Žena mu míšek ušila a pak šla oběd hotovit. Jak přinesla mísu s polévkou, myslivec se pomodlil, vzal míšek, nabral lžíci polévky, vlil ji do míšku, honem zadrhnul a zadrhnutý míšek na stěnu pověsil. Ale sotva ho tam pověsil, už to míškem třepalo, a to každý den v tu hodinnu. Myslivec byl rád, že se zimnice tak lehko sprostil a myslil si: „Nechť se v míšku jak chce mele, když jen já mám od ní pokoj!“ — Trvalo to tři čtvrté roku. Zimnici již omrzelo v míšku věžeť; proto myslivce prosila, aby ji z něho vypustil. Ale myslivec to spíš neučinil, až se mu zimnice zavázala, že ho svou návštěvou nikdy více obtěžovati se neopováží.

Léky proti zimnici. 1. Vezme se s devíti osyk devět listů, ty se usuší, na prášek utrou, do půl žejdlíka kořalky se vsypou, osm hodin se nechají rozležet, a pak se to vypije; po čemž do razu zimnice přestane.

2. Chyt kreta (krtka), ale do holé ruky ho neber, na nohách pazourky mu odřež, dej do nepotřebovaného střepu (krbanky), usuš na ohni, utři na prášek, vsyp do kořalky, nechej to rozležet a pak vypij. Zimnice přestane.

3. Když znamenáš, že na tě zimnice jde, utrhni se sebe svitek (chomáček) vlasů a kousek ze šatů, v nichž právě oblečen jsi. Pak ty nebo někdo jiný vyvrtej dirku v bílé vrbě, vstře do ní věci jmenované a pak hluhvým klinkem te zahlob. Jda domů, musíš se neobhlídat, ani kdyby na tě něco volalo, nesmíš se ohlašovat. Vykonášli to jak náleží, zimnice přestane.

4. Nasbírej sedmdesát sedm kaménkův v kolejích, kde kola chodí; když tě má zimnice přepadať, vyjdi pod nebe, říkej za každým kaménkem „Otčenáš“ a „Zdrávas Maria“ a hoď ho přes blavu. Až všecky kaménky vyjdou,

335

říkej naposledy 5 Otčenášů, 5 Zdrávas Maria a Věřím v Boha.

5. Na lžíci napiš tříkrálovou křídou tato slova: „Et verbum caro factum est!“ a tři křížky, nalej na to svěcené vody a rozetři ta slova. Když zimnice popadá, dej to onomu člověku vypiti, a nechať 3krát Otčenáš, 3krát Zdrávas Maria a Věřím v Boha říká.

6. Vezmi 9 vršků čekanky, tři hlávky hromotřesku a tři pepře; to se na drobno rozkrájí, v kořalce 24 hodin se močí a pak se dá nemocnému vypiť.

7. Vezmi kořen křenu, očiš ho, nakrájej z něho 72 kousky, natýkej je na niť, dej na krk na holé tělo; když to uschne, můžeš zas jiné spraviti, a zimnice přestane.

Na ptačím peří člověk těžko umírá.

Když někdo zemře v okolí Rožnovském, na požadání sejdou se do domu toho zpěváci a modlí se u mrtvoly hodinky za mrtvé notou chorální, začež se jim skrovná svačina dává.

Dokud jest mrtvola v domě, nevykonává se žádná práce.

Vykládá se v lidu, že před věky dávali mrtvému peníze pod hlavu, aby mohl jakési převozné zaplatit.

Když mrtvolu v rakvi o pohřbu z domu vynášejí, dotknou se jí třikráte prahů síňových, aby požehnání zemřelého v domě zůstalo.

Když rakev se nakládá na vůz v místech od hřbitova vzdálených, třikrát se koňmi potrhne a pak se teprv jede.

Sláma, na níž nebožtík pokonal (skonal), se spálí.

336

VII. Hry v okolí Rožnovském.

Hry nejen k obveselení a zábavě, než i pro tělo-
cvik sloužiti mají. Úlohu těžkou nebo směšnou při hrách
obyčejně jeden ze společníků na sebe vzíti musí; ježto
pak se jí hráči neradi dobrovolně podrobují, rozhoduje
se obyčejně čítáním čili losem. Čítání se děje odříkává-
ním po většině směšných, nezřídka i nesrozumitelných
rýmovaných průpovědí, z nichž tuto několik po sobě
klademe.

1. Já mám krávu, kráva mně dá mléko, — mléko
dám kočce, — kočka mi dá myš, — myš dám havířo-
vi, — havíř mně dá peníze, — peníze dám pekařovi,
— pekař mně dá chleb, — chleb dám žebrákovi, —
žebrák mně dá: zaplať Pán Bůh, — Pán Bůh mně dá
nebe. —

2. Hopsa! Hopsa! dáme koňům ovsa — a hříba-
tům otavy, — pojedeme do Prahy. — Co tam budem
dělati? — Zlato, stříbro lámati. — Komu je budem
dávať? — Rektorové dcerce, — ona vije věnce, — vě-
nec leží pod prahem, — zamazaný tvarohem, — kdo
ten věnec dobude, — ten dcerušku míť bude.

3. Prší, prší jalovec, — ztratila jsem pět overc —
a šestého berana — se zlatýma rohama; — kdo ty rohy
najde, — čtyry míle zajde. — Kačenka je našla, —
čtyry míle zašla. — Skoč, Kačenko, do vody — pro
červené jahody. — Což bych já tam skákala, — sukní-
čku si máchala, — kdež pak bych ji sušila? — U sta-
řenky v koutku — na tom zlatém proutku.

4. Letěl zajíc přes oboru, — polámal si zadní

337

nohu, — liška mu ji sešívala, — veverka se posmívala. — Co ty se máš posmívati? — však ty nemáš kouska gatí — černá hus, bílá hus, — a ty, Jane Kyliane, — z pozadveří dus!

5. U pána kmotra — zavírají okna — na kolečka cin cin — a na zvonek bam.

6. Jeden, dva, tři, — my jsme bratří, — byl tu jeden mezi námi, — co zaváněl kalinami, — kopal rudu, křen, — bude chytať třebas toťky ten.

7. Jeden, dva, tři, čtyry, pět, šest, sedum, osum, devět, deset, jeden — jeden — jedenáct, — a ty bratře, chytej nás. (Čítání toho nžívá se obyčejně při hře na tapku.)

8. Andantinus, — já mám raka týnus, — já jsem viděl vlka, — jak stál u rybníka, — já jsem po něm házel, — on mně šišky sázel; — když se paří na kamenci, — vystupují krakověnci — kra, kra, ubohá — kady voda nemohla, — kač, kač, čtyry okna ven.

9. Had leze z díry, — veze s sebou knihy, — jehlice, metlice, — červená stolice, — kač, kač, čtyry okna ven.

10. Sedí cvrček na bařině, — šije boty Kateřině, — Kateřina se raduje, — že ty boty si obuje; — boty spadly s kolka, — zabily pacholka; — pacholkovi zvonili, — starou babu honili, — stará baba spíchá, — jako husa dýchá. — Vrť se, babo, vrť: — dám ti hrachu čtvrť! — Co se baba navrtěla, — zrnka hrachu neviděla.

Aby byl při hře pořádek, užívá se čítání nadzmíněného takto: Hráči se postaví do kola, a jeden stoje u prostřed, začne některou slohu z uvedených průpovědí odříkávati a při každém slově nebo při každé slabice podle taktu na jednoho z hráčů seřaděných ukáže; na

Kulda. II.

22

340

zase v největší rychlosti dále, a tak škrbal se hází do kola pořád dále. Ten, co jest v prostředku, běhá, slyše klepnutí od hráče k hráči a snaží se škrbal uloviti. Podařili se mu to, ten, u něhož škrbal chytil, musí vstáti, do kola jíti a škrbal loviti; první chytač pak sedne si mezi hráče na jeho místo. Tak se pořád ve hře pokračuje. Jsouli hráči obratní, musí lovec velice pozor dávati a čerstvě se otáčeti, aby škrbal ulovil; jinak by dlouho úlohu chytače konati musel.

### 4. Hra na zlatý prsten.

Několik děvčat posadíce se na lavici, ruce na klín složí sepjaté, jako když se modlíme. Jedna z nich majíc též tak ruce složené a mezi dlaněmi prstének, vloží ruce své v ruce nejkrajnějšího děvčete a dělá, jako by jí prstének mezi dlaně pustil chtěla, řkouc: „Tobě tulím!“ Přijdouc k druhé, opět se tváří, že jí prsten v dlané pouští, a praví: „Tobě dám!“ Jdouc ke třetí, rovněž tak činí pravíc: „Tobě prsten!“ Čtvrté prsten dávajíc, mluví: „Tobě dlaň!“ Takto mluvíc pokračuje, až všecky děvčata pořídí, při čemž některé skutečně prsten mezi dlaně pustí. Krom děvčat těch jsou ještě dvě hadačky, kteréž ten čas po straně stojí, až se všecko uspořádá. Potom jedna z nich přijdouc postaví se naproti děvčatům, načež ta, co prsten rozdávala, řekne: „Hádej, hádej. hadačko!“ Hadačka odvětí: „Já bych ráda hádala, zlatý prsten dostala, za harasem, za tarasem, ruče zlatý prsten daj sem!“ — Včil otevře dlaně toho děvčete, na něž hádá, že má prsten. Uhodlali, sedne na místo její, a

341

ona se místo ní hadačkou stane; neuhodneli, musí odejíť. Načež přijde hadačka druhá, a tak se mluví a ve hře pokračuje, pokud libo.

## 5. Hra na ptáky.

Několik dítek posadí se do řady, a jedno z nich, ptáčníkem nazvané, každému pošeptá do ucha jméno nějakého ptáka. Zatím jest v jednom koutě světnice chlapec, jenž anděla, a v druhém koutě jiný, jenž ďábla představuje. Když všem jméno nějakého ptáka pošeptáno, přijde chlapec anděl a praví: „Cin, cin!“ — Ptáčník: „Kdo to?“ — Anděl: „Anděl!“ — Ptáčník: „Co chtěl?“ — Anděl: „Barvy!“ — Ptáčník: „Jaké?“ — Anděl: „Máteli tu pěnkavu?“ — Uhodnulli, t. j. máli skutečně některé dítko jméno pěnkavy, dítě to hned povstane, a anděl si je dovede do nebe, totiž do svého kouta; pakli neuhodl anděl, musí odejíť s nepořízenou, a místo něho přikulhá ďábel a praví: „Bam, bam!“ — Ptáčník: „Kdo to?“ — Babel*): „Babel!“ — Ptáčník: „Co chtěl?“ — Babel: „Barvy!“ — Ptáčník: „Jaké?“ — Babel: „Máteli tu vránu?“ — Jestli uhodl chlapce vranou jmenovaného, vezme jej s sebon do svého kouta; neuhodlli, musí odejíť s nepořízenou, a zas přijde anděl; který když odejde, přijde babel, a tak se potud střídají, až všecky dítky mající jména ptáků uhodnou a poberou. Potom teprv, líbíli se jim, poznovu hru začnou.

*) Dítě, majíc jméno ďábla v ošklivosti, řiká místo ďábel — babel.

342

## 6. Hra na čertovu báni.

Chlapci položí čepici na zem a kolem ní skáčí, za ruce se chytajíce. Dotkneli se jí některý z nich ve skoku nohou, musí odejít na strannu, a ostatní dotud skákají, až jenom dva ostanou. Tito dva jdou stranou a dají si potají jména. Jeden se jmenuje andělem a druhý čáblem. Potom se vrátí a postaví se po různu, a hned k nim ostatní chlapci se sběhnou. Ti, co se postaví kolem anděla, slují anděly, a kteří přistoupí k ďáblovi, od něho název berou po čas hry. Potom se andělové rozstoupí ve dvě řady a ukroutí si šátky v pešky *). Dáblové pak mezi nimi musejí druh za druhem pětkrát nebo vícekrát zhůru dolů pobíhati, při čemž jich andělové pešky svými po zádech bijí.

## 7. Hra na ťapku.

Čítáním se rozhoduje, kdo má býti ťapkačem čili ťapkou. Všickni odběhnou toho, na nějž byl los padl, a v obmezené vzdálenosti se mu opatrné vyhýbají. Ťapka však se všemožně vynasnažuje, aby některého ze spoluhráčů ťapnout**) mohl. Povedeli se mu to, zavolá ho jménem, aby všickni hráči věděli, kdo má ťapku, načež se jemu dotud vyhýbají, dokud ji některému ze spoluhráčů nevrátí. Na ten způsob pokračuje se ve hře do vůle hráčů.

*) Pešek jest šátek skroucený na způsob býkovce čili tataru.

**) Ţapnouti t. j. ruku na někoho vložiti, tknouti se někoho, tepnouti někoho, otud ťapka a ťapkač.

343

8. Hra na zámek.

Ten, na nějž los padl, vystoupne si na sťaté dřevo
aneb na néjaké jiné povýšené místo. Spoluhráči přibí-
hají z předu i ze zadu, v pravo i v levo, a vyskakují
na to místo, na němž on stojí; anebo, nemožnoli vysko-
čiti, aspoň na to místo noby kladou volajíce: „Tuť
jsem ti na zámku — uder mne kyjankú!“ Ten,
co na zvýšeném místě stojí, snaží se, některého z hráčů
rukou nebo peškem ťapnouti. Poštěstíli se mu to, ťa-
pnutý musí vystoupiti na jeho místo, a on jde mezi
ostatní hráče, a tak se do vůle ve hře pokračuje. Ke
hře této potřebí jest veliké obratnosti.

9. Hra na Korytánka.

Několik dítek se na zem posadí, a jeden nebo je-
dna chodí okolo nich a zpívá:

„Poskoč, poskoč, Korytánku,
Pojď za námi, markytánku *),
Málo nás, málo nás,
Pojď, Vašíčku **), mezi nás!

Načež dítě jmenované vstane, jde za ním, a zas tak oba
dva zpívají a zase jiného z chlapců sedících volají. Tak

*) Děvčata zpívají: „Poskoč, poskoč, Korytánko,
Pojď, za námi markytánko.“

**) Tu se volá některý z chlapců neb děvčat sedících tak,
aby vyšlo jméno trojslabičné: „Karlíčku, Františku, Honzíku,
Jozífku (Pepíčku), Kačenko, Liduško, Petruško, Voršilko atd.,
jak se déti jmenují. Též příjmenem mohou se déti volati.

344

se pokračuje, až všickni na zemi sedící jsou vyvoláni.
Potom se všickni chytí za ruce a točíce se do kola,
zpívají:

„Kolo, kolo mlýnské,
Stojí za tři rýnské,
Kolo se nám zatočilo —
Zatočilo — čáp!

Při slově čáp zase všickni na zem sednou, a jeli
libo, zase na způsob vypsaný hra se opakuje.

## 10. Hra na žalobníka.

Kolik hráčů, tolik cedulek; avšak jenom pět z nich
jest popsaných. Na 1. psáno jest fojt; na 2. desá-
tník; na 3. soused; na 4. žalobník; na 5. zlo-
děj. Hráči sobě cedulky táhnou, potají se na ně podí-
vají, ale jenom fojt a desátník své důstojenství ohlásí.
Fojt zasedne na stolicí, a desátník s peškem (skrouce-
ným šátkem) stojí vedle něho. Načež předstoupí žalob-
ník před fojta a praví: „Pane fojte, přišel jsem
k vám na žalobu!“ — Fojt: „Na jakou?“ —
Žalobník: „Vaši lidé mi ukradli zlatou krávu!“
— Fojt: „Zač ta kráva stojí?“ — Žalobník: „Za
sto zlatých! — Fojt: „Můžeteli vy to na mého
poddaného dokázať?“ — Žalobník: „Mohu!“ —
Fojt: „Ukažte mi ho!“ — Žalobník ukáže na toho
spoluhráče, o kterém hádá, že má cedulku se zlodějem.
Ukázaný nebo jmenovaný bráč vystoupí a ukáže fojtovi
svou cedulku. Jestli žalobník uhodl, káže fojt desátní-
kovi, aby zlodějovi peškem dal jistý počet ran. Jestli

345

žalobník neuhodl, rozkáže fojt desátníkovi, aby žalob-
níkovi jistý počet ran dal za potípanou *). Pak
se cedulky zase dají do čepice, a znova se táhne i
pokračuje.

II. Hra na blechu.

Chlapci udělají si podlouhlý důlek, přes který na příč položí se blecha, t. j. kolík as na píď dlouhý a na obou koncích ve hrot přiřezaný. Hůlkou se blecha odhodí. To činí chlapec za chlapcem, co ke bře náležejí. Který blechu nejdál odhodí z důlku hůlkou, ten potom započne bru; ostatní chytají a to způsobem tímto: Hráč položí si blechu přes důlek a odhodí ji hůlkou v tu stranu, kde ostatní hráči čekají, a hned na místo odhodené blechy položí svou hůlku na příč přes důlek. Kdo z chlapců blechu zachytil, hodí ji z toho místa, kde ji chytil nebo ze země zdvihl, k důlku na hůlku položenou; dotkneli se blecha hůlky, hráč musí jíť dolů chytat, a ten, co blechou udeřil do hůlky, jde hrát opět tím způsobem. Nedotkneli se blecha hozená hůlky přes důlek položené, hráč klepá po třikrát na jeden konec blechy a jak tato vyskočí, hledí ji v letu lepnouti, aby daleko odlítla. Když ji tak třikrát klepl a ve výskoku odrazil, změří se její vzdálenost podle hůlky. Před početím hry totiž vyjedná se, na kolik hůlek budou hráti; na 40, 60, 100, 200, 500 atd. Hráč tak dlouho po sobě lepá.

*) Za potípanou t. j. za nařknutí. Potípati vlastně tolik co pokáleti, pošpiniti, u Rožnova vůbec na- řknouti.

Beneš Method Kulda.

Beneš Method Kulda, sídelní kanovník král. kapi-
toly Vyšehradské, narodil se dne 16. března 1820 v Ivan-
čicích na Moravě. Jeho otec Václav, zámožnější mě-
šan, a matka Magdalena svědomitě pečovali o řádné
vychování domácí a o bedlivé navštěvování školy místní,
kteráž toho času byla na velikou škodu mládeže ně-
mecká, tak že i náboženství v druhém a v třetím oddě-
lení svém jazykem cizím vpěchovalo se žákům, ba i
v kostele při mši svaté školní dítky zpívati musely písně
německé, ač jim nerozuměly.

Na štěstí na konci roku 1831 přišel do Ivančic za
mladšího kaplana Tomáš Procházka, přítel a do
té doby spolukaplan Františka Sušila v Olbramo-
vicích. Kněz Tomáš Procházka poznav brzy záhub-
nost němčiny v národní škole města ryze českého, s po-
volením, ba z nařízení biskupa Brněnského, Antonína
Gindla, počal vyučovati náboženství a evangeliím ja-
zykem mateřským, a krom toho dával sobě od žáků
svých každého téhodne psáti úlohu jazykem českým, totiž
obsah kázaní, jež byl v kostele činil; úlohy ty bedlivě
opravoval a uschovával, aby je žákům ze školy vystu-
pujícím vázané dáti mohl do života dalšího. Týž rodák
a největší dobrodinec Ivančický, Tomáš Procházka,
vyučoval schopné žáky předmětům tehdejší třetí třídy,
a později i tříd gymnasiálních, a dával je v Brně ve-
řejně zkoušeti. Kulda byl hned mezi prvními žáky jeho
a jemu děkuje hlavně za to, že záhy přilnul ku snahám

348

náboženským a že zahořel láskou k vlasti, láskou
to, již slovem, pérem a činem nepřestal osvědčovati nikdy.
Za doby letní chodíval se svým učitelem knězem To-
mášem do lesa na poloviční cestu k Olbramovicím, kdežto
každého téhodne Tomáš Procházka scházíval se na
dvě na tři hodiny se Sušilem, kaplanem Olbramovickým,
s nímžto se tou měrou Kulda již co chlapec seznámil.
Procházka učil soukromě své žáky a napotomní stu-
denty o prázdninách kolem sebe shromažďované mluvnici
české, polské a francouzské, dějinám města Ivančického
a dějinám vlasti, hudbě i zpěvu. O prázdninách zařizo-
val ušlechtilé studentské zkoušky v deklamacích, v hudbě
a zpěvu, při nichžto i Kulda činným byl.

Roku 1833 nebyv pro veliký nával žáků při počtu
pro každou třídu obmezeném přijat na gymnasium Br-
něnské, odebral se Kulda do Jihlavy, kdežto celé
gymnasium prošel, jsa k přednějším žákům počítán. Hned
v první latinské škole poznal neprospěšnost vyučování
jazykem německým a prospěšnost vyučování jazykem
mateřským. První dvě úlohy byly německé, a Kulda,
ač byl v národní (?) škole německé (!) premiantem,
oběma úlohami dobyl sobě místa nejposiednějšího!
Třetí úloha byla již latinská; a tu byl Kulda prvním.
a zůstal prvním po celý rok, poněvadž Tomáš Pro-
cházka latině byl jej vyučoval jazykem mateřským.

Ve školách Jihlavských ovšem neslyšel Kulda od
professorů ani slova českého; jenom katecheta, P. An-
selm Serchen, premonstrát Strahovský, mimo školu
mluvíval se žáky svými jazykem českým, z čehož jim
byla radost a jemu úcta a láska veliká. Již té doby do-
pisoval sobě Kulda se studenty národovci na gymnasiu
Brněnském, jmenovitě s Karlem Šmídkem, nynějším

349

professorem gymnasijním v Brně a slovutným spisovate-
lem českým, o dva roky starším. Předmětem dopisův
těch bylo Slovanstvo k novému životu se pro-
bouzející.

Otec Benešův, Václav Kulda, přiučiv se ve
světě němčině, sdílel ještě heslo na Moravě tenkrát
obecné: „S řečí českou nedojdeš daleko,“ a
tudíž, když jeho syn přišel domů na první prázduiny,
byla po radostném uvítání a po nahlednutí do výtečného
vysvědčení jeho první slova: „Synu, o jednu věc tě žá-
dám; nemluv doma nikdy moravsky, ale jen německy,
aby sestry obě zdokonalily se v němčině.“ Beneš však
bez rozpaků odpověděl: „Milý otče, co chcete, žádejte
a poručte: všecko milerád učiním; ale německy mluviti
nebudu ani slova již proto, že milovaná matka ani slovu
německému nerozumí, a potom také proto, že jest han-
bou v rodině jazyka cizího užívati a za vlastní jazyk
svůj takořka styděti se.“ Odpověď ta nebyla sice otci
milá, ale nikdy více nenutil syna svého do němčiny, jen
že onzkostlivě pohlížel na nový směr, jejž znamenal u
něho a u soudruhů studentů; a naslouchav jedenkráte
jeho nadšeným slovům o Slovanstvu, pravil: „Mně
se všecko zdá, že tě to slovanství ještě přivede na Špil-
berk.“ Bylo mu známo, že na Špilberku v Brně vězněni
byli provinilci političtí, karbonáři Italiáni, a národovství
naše podobalo se v jeho očích záměrům jejich. Na obavu
otcovu vzpomněl sobě Kulda vícekráte, jmenovitě r.
1869, kdy pro brošurku Církev a společnost se
svým přítelem dr. Janem Bílým po dva dny před
c. kr. zemským soudem trestním stál.

Ve školách humanitních, v poesii a rhetorice,
jak tehdáž říkáno, měl za professora výtečného a

350

šlechetného Karla Enka von der Burg, jenž
v úřadu svém na vrcholu doby stoje, tu osudnou vadu
měl, že nepřízeň k jazyku českému až k nespravedlnosti
sáhající na jevo dával, při každém neněmeckém přízvuku
svých českých žáků volaje buď: „Sacre nom du Dieu,“
nebo: „In zehntausend Teufelsnamen! Schon wieder der
verfluchte böhmische Accent!“ Enk von der Burg,
který se stal r. 1848 gymnasiálním školním radou, posud
ve Vídni žije na odpočinku. Obětavost jeho ale byla pří-
kladná. Půjčovalť žákům knihy z knihovny své, vyučoval
je též ve čtvrtek a v neděli ve vlastním bytu italštině
a frančině zdarma, a musili se co předmětu mimořádnému
učiti i dějinám literatury — ovšem jen literatury něme-
cké. — Dějinám starého věku učil se Kulda z knihy
Františka J. Smetany „Obraz starého světa.
v Praze 1834“ a odříkával Enkovi Smetanu
ovšem po německu. K otázce professorově, kterého
autora byl četl, s hrdostí jinošskou odvětil: „Našeho
českého autora Smetanu!“ Enk přes to se po-
chvalně vyslovil o tom, co Kulda byl odříkal.

R. 1839 přešel Kulda na filosofická studia v Brně,
kdežto docházel k professorovi Františku Sušilovi a
k professorovi svému Matouši Klácelovi.

R. 1841 vstoupil do bohosloveckého semináře Br-
něnského, kdežto za těch roků nastával čilý život smě-
rem národním i církevním. V ústavu tom pů-
sobením professora Sušila ustálil se v záměru život-
ním, již v Ivančicích důvěrným obcováním s Tomášem
Procházku pochopeném. Tam seznámil se s profes-
sorem českého jazyka Aloisiem Václavem Šem-
berou, s archivářem zemským Antonínem Bočkem
(† 1847), s učeným piaristou Dominikem Kynským,

351

guberniálním translatorem († 1848), s ředitelem hlavní školy C. Vincenciem Žákem († 1867). Ve spolku se spolnalumny: hrabětem Sylvou Taroucou, Bílým, Šmíd-kem, Fáborským a jinými účastnil se nedělních zábav deklamatorních a hudebních, které ob čas do večeřadla seminářského svolávaly všecky alumny, představené, pro-fessory a ostatní vlastence Brněnské, až pak v nich po-licie shledala nebezpečný prý ruch panslavistický (!) a zakázała je! Kulda byl v semináři knihovníkem sou-kromé české knihovny bohoslovcův, jížto výtečný biskup Gindl býval přítelem a podporovatelem a z nížto knihy půjčovaly se také kněžím v duchovní správě se naléza-jícím a čtenářům v městě Brně každým rokem se mno-žícím. Byl však posledním knihovníkem českým v se-mináři Brněnském: neboť jemu odejmuty byly předsta-venými klíče od skříní v chodbě hořejší postavených, a knihy dány jsou do knihovny seminářské.

Co seminarista psal Kulda první příležitostné bá-sně, písně a články do časopisův.

Byv dne 6. srpna 1845 biskupem Antonínem hrabětem ze Schaaffgotscheů na kněžství vy-svěcen, stal se po sobě kaplanem v Žídlochovicích, v Lodenici a v Hobzí. Na osadě Žídlochovické v neděli po křesťanském cvičení ve školách venkovských čítával až do večera hospodářům a hospodyním o polním a domácím hospodářství a půjčoval knihy čtenářům, jichžto počet zrůstal každým měsícem. Čtení náboženských, ná-učných a zábavných kněh osvědčovalo brzy užitečnost svou; jmenovitě v Žídlochovicích pod samou farou bydlící sousedka přišla Kuldovi s radostivým pláčem poděkovat za to, že její muž zedník upontal se čtením k domácnosti a k rodině tak, že navždy přestal navště-

352

vovati krćmy a karbany. — V Lodenici přežil Kulda pověstný rok 1848. Tam založil s učitelem knihovnu pro dvě vesnice německé a do dvou vesnic českých, do Jezeřan a Maršovic, půjčoval knihy a noviny své, mimo Hlas, časopis v Brně vydávaný, jenž v 11 výtiscích odbíral se v malých těch dědinách. Co kaplan Lodenický roku 1848 šťastně přestál vyšetřování zavedené s ním z nařízení c. k. gubernia pro zmařené volby poslance nasněm Frankfurtský (!) za obvod Krumlovský. — Když dlel v Hobzí, opověděna jest Moravským Novinám za redakce Matouše Klácela pro Kuldovy ovšem anonymní dopisy c. k. hejtmanstvím obžaloba, která však neuskutečnila se, když se c. k. úřad novými doklady o pravdivosti dopisův uveřejněnými usvědčen viděl.

Z Hobzí, kamž přesazen byl proto, aby vzdálen
jsa od Brna, prý vystřízlivěl z přílišné horlivosti vlaste-
necké, již po devíti měsících dne 17. října 1850 po-
volán byl Kulda svým přítelem, Bedřichem hra-
bětem Sylvou Taroncou, za duchovního správce a
katechetu do ochranovny pro mládež mravně zanedbanou
v Brně, v kterémžto úřadě setrval až do 13. března
1859. Za těch roků působil co jednatel Katolické
jednoty slovanského jazyka pro celou Mo-
ravu, a co jednatel Dědictví sv. Cyrilla a Me-
thodia. Důležitost jednoty katolické, mající 80 filiálních
jednot v zemi, za let 1850—1860, kdy jinorodých ná-
rodních spolků nebylo, osvědčila se výborným ovocem
svým v národě. — V nedělní škole pro řemesl-
níky jednotou katolickou v Brné zařízené a vydržované
vyučoval Kulda zeměpisu, maje mezi posluchači svými
nejen učenníky a tovaryše, nýbrž i mladé mistry české. —

353

Prázdniny roku 1853 a 1854 ztrávil Kulda v Rožnově, kdežto z úst lidu Valašského sebral národní pohádky, pověsti, pověry a obyčeje později tiskem vydané, platě vypravovatelům chudobným dvojnásobnou mzdu denní. Jedny prázdniny byl tam se Sušilem a hrabětem Taroucou, jenž přecházeje ze světnice do světnice lidem naplněné, pravil, že tam jest národní fabrika, an tu národní písně, tam pohádky zpívaly, vypravovaly a zapisovaly se.

Dne 13. března 1859 stal se Kulda farářem na Chlumu v Čechách, v okresu Sedlčanském kraje Táborského. Výbor Dědictví sv. Cyrilla a Methodia vyznamenal jej při odchodu z Moravy do Čech básní S Bohem, z péra svého člena Jana Soukopa. Na Chlumu Kulda netoliko půjčoval knihy ze značné knihovny své, ale také hned prvním rokem založil knihovnu farní, kteráž doposud úlohu svou koná. Kardinál a arcibiskup Pražský, Bedřich kníže Schwarzenberg, jmenoval jej dne 3. dubna 1860 vikariátním tajemuíkem, dne 5. září 1860 knížecím arcibiskupským vikářem a okresním dozorcem nad školami v Sedlčansku, dne 9. listop. 1864 titulárním konsistorním radou a dne 23. března 1869 osobním děkanem. Roku 1861 byl Kulda k návrhu důvěrníkův národa českého zvolen za poslance na sněm český za okresy Sedlčanský a Votický proti velkostatkáři v krajině té váženému ale o své újmé kandidujícímu. Rozhodnou u věci té byla řeč, k nížto sobě Kulda dopomohl před samou volbou. Když byla komise volbní sestavena, žádal, aby mu co voliči a kandidátu bylo dovoleno k voličům shromážděným promluviti. Vládní komisař nechtěl žádnou řeč připustiti, ježto prý zákon o tom nečiní zmínku; ale Kulda

Kulda. II.

23

354

odvětil: „Náhled ten nemá tedy zákon pro sebe; já ho nemám proti sobě, ale mám pro sebe obyčej panující ve všech zemích konstitučních, a proto mluviti budu.“ Mluvil pak již bez překážky a značnou většinou byl zvolen. Tenkrát ještě náš lid český nebyl tak obratný a disciplinovaný ve volbách jako nyní; a tudíž nebylo divu, že nejeden volič neznaje ani kandidáta ani úkol jeho, v nemalých byl nesnázích. I stal se výjev dosti význačný. Vážný kmet stříbrovlasý maje odevzdati svůj hlas, byl na rozpacích, jak a co; když pak předseda volební komise přívětivě přimlouval jemu, aby bez ostychu volil dle svědomí svého, koho chce, učinil stařec s okem zaroseným a hlasem chvějícím se tuto výpověď: „Církev nás ještě nikdy neoklamala; proto volím faráře Chlumského Kuldu!“ — Tento napotom ovšem na sněmu vždy věrně stál po boku našincům hájícím práva národa českého. Pro churavost však vzdal se Kulda již roku 1863 mandátu svého.

Za doby farařování svého na Chlumu působil Kulda také co člen výborní obecního a dvakráte zvolen jest za člena výboru okresního zastupitelstva Sedlčanského.

Jeho činnost na půdě církevní a vlastenecké došla verejného uznání roku 1870, kdy slavil abrahamoviny své. Morava mu dala skvostné album s přiměřenou básní a se 100 podobiznami; duchovenstvo vikariátu Sedlčanského vyznamenalo jej adressou tištěnou, zlatým prstenem a stříbrnou tabatěrkou; učitelstvo obvodu Sedlčanského, přátelé Pražští a bohoslovci semináře Pražského pozdravili jej zvláštními ozdobnými adressami a bohoslovci Olomoučtí a Brněnští telegramy.

R. 1863 byl zvolen od Sedlčanského pěveckého

355

spolku Záboje za protektora; dne 15. srpna 1870 od
obce Nálžovické, dne 20. listop. 1870 od obce Ra-
dické za čestného občana a dne 22. března 1871 od
Budče Povltavské v Sedlčanech za čestného člena.

Dne 20. září 1870 zvolila jej nejstarší královská kapitola Vyšehradská u Prahy za sídelního kanovníka při kolegiátním chrámu sv. Petra a Pavla, kdežto na den sv. Václava byv infulován a installován, zastává úřad nedělního kazatele ranního. V měsíci březnu 1871 za ministerstva Hohenwartova jmenován byl členem poradní komise pro opravu zákonů školských. Dne 26. července 1871 byl při odhalení pomníku prvního své doby Moravana Františka Sušila na hřbitově Brněnském slavnostním řečníkem; řeč ta vytištěna byla v několika časopisech a v Posvátné kazatelně.

Kulda jest členem četných vědeckých a dobročin-
ných spolků a jednot v Čechách i na Moravě a věnuje
doposud své síly slovem i pérem svému národu i svému
kněžskému povolání. Od roku 1872 jest členem družstva
Čecha i Tiskárny Cyrillo-Methodějské v Praze.

Mimo články a dopisy v rozličných novinách a ča-
sopisech od roku 1845 až do nynějška jsou od Kuldy
tiskem vydány následovní větší spisy: Kořaleční mor,
v Brně 1846; Krásné večery, 1852; tři svazky
Nedělních a svátečních kázaní, v Brně 1852;
Písně a básně pro katolické národní školy,
1856; První svatá zpověď, svaté přijímání,
svatá svátost biřmování, v Brně, 1858; Po-
hádky a pověsti národní z okolí Rožnov-
ského na Moravě, v Brně 1854; Sedmistiletá
slavnost poutního místa Marie Celly, v Brně
1857; pět svazků Horlivého a veselého budíčka

23*

356

v rodinách křesťanských, v Brně 1856, 1857 a 1858; devět ročníků kalendáře Moravana uveřejňováno-
vaného dědictvím sv. Cyrilla a Methodia v Brně, 1852—1860; čtvero svazků Zpráv o všeobecných sjed-
zdech jednoty katolické na Moravě 1851—1854; Svátost biřmování, v Praze 1867; Život-
topis kněze Tomáše Procházky, v Brně 1863;
„Svadba v národě českoslovanském,“ druhé
vydání v Olomouci, 1866; Posvátná kazatelna, do-
posud 11 ročníků, v Olomouci 1864–1874; Škola a
Církev, v Praze 1868; Manželství, v Praze 1868.
V řadě těchto spisů r. 1868 vydal Kulda mimo jiné
také Církev a společnost od dr. Jana Bílého
a byl pro to co vydavatel se spisovatelem od c. k. zem-
ského soudu v Praze souzen, ale po dvoudenním veřej-
ném líčení pře za nevinna prohlášen. Konečně vydány
json od něho: Národní pověry a obyčeje v okolí
Rožnovském na Moravě, v Časopisu Matice Mo-
ravské 1870–1871; Radosti a žalosti papeže
Pia IX., Českým spolkem tiskovým v Praze 1871; 6. a 7.
ročník kalendáře Poutníka a 2. i 3. ročník Svato-
Václavského kalendáře, v Praze 1874–5, ná-
kladem tiskárny Cyrillo-Methodějské, a Památka na
900leté jubileum založení prestolu biskup-
ského, v Praze 1874, spolkem tiskovým. Jak přehled
těchto prací dokazuje, jest Kulda muž nevšedně činný.

V obcování soukromém pontá Kulda slovanskou
nelíčenou srdečností, ochotností a klidností. V životě
veřejném osvědčuje se však vzornou statečností v hájení
přesvědčení svého. Jeho pak vlastenecké zásluhy jsou
tak četné, že bude povždy s úctou jmenován v počtu
národních buditelů našich.
F. Z.

F. Z.

# VŠEOBECNÁ KNIHOVNA.

Redaktor: Frant. Zákrejs.

Svazek I.: Dvé krásných očí. Veselohra od Františka Zákrejse 16. (74 str.) 50 kr.

Svazek II.: A. V. Šnilovského Básně. 16. (260 str.) Cena 1 zl. 60 kr., váz. skvostně 2 zl. 40 kr.

Svazek III.: Ivana Turgeněva Lovcovy zápisky. Z ruštiny zčeštil František Mach. Cena 1 zl. 50 kr.

Svazek IV.: Všeobecná aesthetika od Dra Josefa Durdika. Sešit 1. 8. (144 str.) Cena 1 zl. 20 kr. Sešit 2. (str. 145–336). Cena 1 zl. 60 kr.

Svazek V.: Amnon a Tamar. Tragédie v pěti jednáních od Vitězslava Hálka. 16. (120 str.) Cena 80 kr.

## Příruční kniha šachovní.

Sepsal Karel Bohuš Kober.

8. (240 str.) Cena 1 zl. 80 kr.

## Zimní večery.

Drobné listy.

Sepsal

Karel Bohuš Kober.

1873; m. 16. (75 str.) 40 kr., váz. skvostně se zlatou ořízkou 1 zl.

# ŽIŽKA.
Básen ve čtyrech zpěvich.

Překladem J. E. Špindlera.

Cena: 1 zl. 20 kr., skvostně váz. s poziacenými deskami a ořízkou 1 zl. 80 kr.