78

Blahoslav.

Jakoubkovy a jiné. Zdá se, že i s Dr. Kratonem z Kraftheinu,
životním lékařem Ferdinanda I., tehdá se poprvé setkal. V
srpnu 1557 stalo se valné shromáždění starších z Čech, Moravy,
Polska a Pruska. Tu Blahoslav povolán do úzké raddy a téhož
téhodne i k úřadu biskupskému, jejž s omluvou a mnohou prý
bázní na se přijal (Dekr. 184). Na též synodé uzavřeno, aby
opět. již po čtvrté, do Vidně zajel. Šlo tehdá starším vždy
jesté o vysvobození Augustovo. Přibrav se tam po sv. Václavu,
překvapen byl zprávou o umrtí Dr. Kažpara; sic jinak účele
cesty své nedosáhl. Posaváde obyčejné své sídlo měl v Boleslavi,
ačkoli čas některý z jara 1558 žil v Praze (Quell. 214). Teprv
synoda, toho roku v Boleslavi držaná, za budoucí mu bydlistě
vykázala Evančice, ustanovivši jej zároveň, vedle Br. Červenky,
za písaře (Dekr. 185). Patrně chtěli mu starší zjednati příbytek,
literárním prácem lépe vyhovující, nežli kde v Čechách býti
mohlo. K první neděli po sv. Trojici se z Boleslavě do Evančic
přestěhoval (Fiedler 257). Zde přistoupil přede všim k pro-
vedení úkolu, který synodou boleslavskou 1555 naň, na Černého
i Ad. Šturma byl vzložen, totiž k nové úpravé kancionálu. Po
tříleté práci, jejíž hlavní podíl na něho připadl, 1560 rukopis k
tisku byl připraven, a přištiho na to roku Alexandrem v Samo-
tulách vytištěn. Tehdá i myšlénky, které se mu přitom nastřá-
daly o zpěvu, sepsal a 1558 vydal. L. 1561 strojil se k vydání
konfessí bratrské „v jazyku charvatském“ (ABr. X. 146).
Hned potom z uložení Starších přistoupil k překladu N. zákona
z původního textu, jenž 1565 vydán (Gram. 352). Na překlad
St. zákona nepomýšlel, anobrž učencům pražským, kteří překlad
Vartovským zpořízený, vydati se chystali, úsilovně k pospěchu
přimlouval (Quell. 288). L. 1559 dal v Evančicích edbývati
rozmluvu s „austrlickými“ Novokřtěnci, čili jak sám dodatkem
připomenul, s „Gabrielitskými, ne těmi společníky“ (ABr. IX. 255).
Nejvíce pak mysl jeho i zajimaly i sklíčovaly neshody s Augu-
stou. Již v jednání s ním, dokud byl u vězení, vedl od 1558
spolu s Červenkou rozhodné slovo. V listu, který 1561 ze
synody přerovské vězni poslán, nenesnadno poznati péro Blaho-
slavovo (Dekr. 203). L. 1564 staly se dvě události, ježto po
celou řadu let velký měly účinek na Jednotu: propuštění
Augustovo a nastoupení vlády cís. Maximiliana. Augusta
nezplácel Bratřim přivětivou ochotu, s kterouž jej, přes všecky

Blahoslav.

79

dřívější příkorií, na přední místo zase byli uvedli, ano v pano-
yačné své nedočkavosti chyby hromadil na chyby. Panstvo
bratrské, po prvním lichém do Vidné poselstvi, k radé jeho
1564 vypravilo druhou legací. Jedouce do Vidně zastavili se
poslové v Evančicích. Blahoslav, hledě střízlivým rozumem na
stav věcí, velice zrazoval od obnovování prosby v této době.
Výstraha jeho oslyšena, avšak brzy osvědčila se oprávněnou.
Prosebníci prostě odkázáni k mandátům Ferdinandovým, s
nemalým rozklamáním všech těch, kteří z proměny trůnu
véstili jistý převrat politiky náboženské. Jediný Blahoslav v
mysli neklesal, nýbrž hned jal se pomyšleti, jakby jinou cestou
došel cíle. Evančický pán, nejv. maršálek český Berthold z
Lipé, dal se pani své, kteráž byla Sestrou v Jednotě, namluviti,
aby se ujal svobody náboženské. Obezřele dal mu Blahoslav
nadmítnouti, kterakého poklésku se dopustili rádcové čeští,
uvedše odmítnutím prosby bratrské v nemalé nebezpečí Maxi-
milianovy snahy o trůn polský. Důvodem tím u císaře pronikl.
Bratřím, ač dávní proti nim mandátové formálně nepozbyli moci,
nastala doba volnější. Zbory jejich se otevíraly, aniž by kdo
tomu bránil. Ale sotva tato odvarována, již hrozila nová ne-
snáze. Panstvo luterské a bratrské strany pod Albr. Černohorským
začalo o své ujmě, bez kněži, jednati o sjednocení. Jan Fr. z
Hardeka, prakticky se toho uchopiv, jal se Bratří v Letovicích
bezděčiti k tomu, aby zbor svůj spojili s luterskou církvi.
Posobce jeho, starý Augustův protivník, Jan Šopouch, tím časem
děkan v Třebíči, černil Jednotu u theologův wittemberských.
Přes všecko usilování Blahoslavovo zbor letovický zůstal
ztracen; ve Wittemberce skrze Br. Enease a Blaž. Adamicia
jaká taká docílena náprava. Panu Černohorskému 1566 poslal
Blahoslav list na poučenou, proč se Bratří od jiných jednot
dělí a proč lidi ku poslušenství zavazují (ABr. IX. 107). Za
podobným účelem Bertholdovi z Lipé vysvětloval kap. XIII.
zjevení sv. Jana (ib. 45). Asi 1562 byl spůsobil, aby v Evan-
čicích zřizena byla tiskárna a on tudíž své a jiných knihy bez
dalších okolkův mohl dávati tisknouti. Založení stalo se v
takovém úkrytu, že ani pán evančický o jsoucnosti závodu toho
ničeho nezvéděl. Knihy tam tištěné, jakož i listy Blahoslavovy,
vycházely s náznakem: „Ex horto“, „Ex insula hortensi.“
Vydáním N. zákona nicméně tajemství prolomeno, a biskup

80

Blahoslav.

Prusinovský 1566 vymohl král. mandát, kterým na Moravě
zakázano knihy tisknouti bez jeho nebo nejv. hejtmana censury.
Leč dokud pán evančický sám ruky nepřiložil, rozkazy takové
tehdá málo byly platny, a Berthold z Lipé, ač mu o to při-
mlouváno, zastřel se nevědomím. Horší, nežli vše to, byly po-
kusy Augustovy o sjednocení luteránův s Bratřími. „Sumovník",
jejž hlavně k tomu cili byl složil, opět a opět vnucoval starším.
Blahoslav, nemoha utajiti v sobě obavy, aby tu „základ mnohého
zlého díla Jednotě nebyl“, jal se o tom, podle spůsobu svého,
důkladně rozjímati a myšlénky své 1565 v sepsání uvedl,
konečně pak, když Augusta neustával, navrhl i zamítavou od-
pověď, kteráž od synody přerovské 1567 přijata (Dekr. 223).
Nejvíce se však rozhorlil, když Augusta, chtěje sobě podle
dávnějšího v Jednotě příkladu mezi prostáky utvořiti stranu,
studia a učení tupil a haněl, odvolávaje se v tom k výpovědem
Br. Lukáše. Pohnutí jeho tak bylo veliké, „div že se mu
srdce nerozpučilo.“ V tomto rozpoložení mysli napsal 1567
filipiku svou proti nenávistníkům vzdělanosti, ježto právem
náleží k nejjímavějším výtvorům české výmluvnosti. V usta-
vičných těchto zápasech a rozčileních zdraví Blahoslavovo, samo
sebou jsouc vrátké, pořád nebezpočněji se rušilo. Věrný jeho
Br. Nikodem až do Benátek o léky pro něho zajel a nejednou
cestoval do Vídně k Dr. Kratonovi za podobnou příčinou.
L. 1567 sám Blahoslav byl na léčení ve Vídni, ale již přištího
nato roku stěžoval si Kratonovi, že se zdraví jeho den ode dne
téměř mění; brzy prý jej obtěžuje neživnost žaludka, brzy
horkost jater, druhdy stísněnost a jako prý zácpa plící. Přese
vše to činným býti neustal, aniž ustati mohl. L. 1568 opět se
něco strojilo proti Bratřím. Proslýchalo se o svolání katolické
synody do Olomouce a o jakýchchs úkladech na tiskárnu evan-
čickou. Blahoslav nemeškal do Vídně vypraviti Nikodema, aby
mu od Kratona přinesl zevrubnější nějaké zprávy. Dr. Krato
seznámil Blahoslavova posla s cís. sekretářem, Mik. Walterem
z Waltersperka, kterýž mimo nadání Jednotě důležité služby
prokazoval, ano Nikodema až i s kancelérem biskupa olomou-
ckého, Dr. Kerstmannem, svedl, ba samého Blahoslava císaři
představiti se nabízel. O tiskárně nebylo více řeči. Synoda
ovšem, přes odpor i arcibiskupa pražského, Antonína z Mohelnice,
poč. máje v Olomouci se sešla, ale stav věcí skrze ní proměny

Blahoslav.

81

nevzal. I v Evančicích samých leccos událo se nemilého. O masopustě 1569 napsán utrhavý nápis od žákův školy městské na dveřích zborových. Ale Blahoslavovi nevidělo se tím hýbati (ABr. X. 435). Hledaje odtuchy v literárním zaměstnání, zabral se jednak do příprav k dějepisu bratrskému, jednak do studií mluvnických. S Červenkou, Nikodemem častá míval rozmlouvání o zvelebení jazyka českého a o cestách k tomu přihodných. Ještě více podnětův dostalo se čilému duchu jeho při zčešťování N. Zákona. Dav se do psaní, v poměrné krátké dobé dokonal velké své dílo grammatické 1571. Jak daleko dospěl co do dějepisu, nyní uhodnouti nelze, ač nesměrovala-li snaha jeho v tom jen k podporování díla Lasičkým počatého. S podivením jest, že muž, stojící v čele společnosti náboženské, theologických rozprav se štítil. Nestačily prý sily jeho k tomu, nad to pak „jakž mohl psáti, takž se mu nechtělo, a jakž chtěl, nemohl“ (Gram. 351). Publicisticky ovšem i o církevních otázkách psával. Sem patří svrchu dotčená psaní jeho Černohorskému a B. z Lipé. V létě r. 1571 dostala se mu příčina k podobné práci se strany, odkudžby se toho nejméně byl nadál. Dr. Krato, bavé se v červnu a červenci na Mor. Krumlově u Čeňka z Lipé, sepsal rozpravu, v níž všechně protestantům radil přijmouti konfessí augspurskou. Blahoslav, ač při osobnim setkání o tom pomlčel, nemohl se zdržeti, aby neodpověděl polemickým spisem, z něhož se jevi všecka ta hořkost, kterou jej rada Kratonova naplnila. V posledních dobách zvláště na srdci mu leželo latinské vydání konfessí bratrské. Již 1568 nařídil Eneasovi, ve Wittemberce studujícímu, aby pod vedením Esroma Rudingera pokusil se o překlad některých částí. V červenci 1571 pak, po oné osudné rozpravě Kratonové, ještě očitěji vida potřebu toho, schválně do Wittemberka vypravil milého chovance svého, Br. Cibulku, aby Esroma k provedení celého překladu pohnul. S částkou hotového textu vrátil se Br. Cibulka 14. října do Evančic. Den před tím rozešli se odtamtud starší. Odbývali tam synodu, ješto Blahoslav již od 5. září prudkou zimnici trápen jinam jeti nemohl. Chtice mu práce ulehčiti, přidali mu k písařství Br. O. Štefana a Jana Lorence (Dekr. 236). Velmi sobě přál, aby se mohl i o konfessí s nimi dohodnouti, a byl až nevrlý, vida, že opozděným příjezdem Cibulkovým vše

Rukověť děj. lit. č.

6

82

Blahoslav.

zmařeno. Překlad a psaní přátel wittemberských sotva že prohlédl. Nechtěl již o ničem mysliti ani mluviti než o smrti. Jedno jen přání opakoval, aby před skonáním ještě spatřil hotovou konfessí a latinskou historii Jednoty (Quell. 332). Nicméně vzmužil se opět, i vydal se v listopadu visitovat o-kolních zborův. Tu zachvátil jej neduh jeho v Mor. Krumlově, jemuž i podlehl 24. list. 1571. Naplnilo se vidéní, o kterém krátce předtím psal věrnému Orlíkovi svému, že se mu zdálo, ano dva sloupové sklesli, což vykládal na Červenku a sebe. „Umírel otec a vozataj lidu Páně v Jednotě, muž veliký a zna-menitý, velice pobožný, pracovitý od mladosti, ke všem velice přivětivý, jehož pověst široce mezi jinými národy roznešená vznikla, veliký a drahý klínot Jednoty. Přepříliš brzo, podle našeho soudu, Pán Bůh jej vychvátiti ráčil.“ A slova tato, jimiž Vavř. Orlík mistra svého slavil, nebyla nadsazená. Co do učenosti, neměli tehdá ani v Čechách ani na Moravě muže, jenž by nadeň vynikal. Jak velice přál vyšším studiím, toho nejvýmluvnější důkaz zůstavil ve své filipice proti misomusům. Mládence bratrské, jak mile u nich spatřil skvělejší nadáni, posílal na cizí university, jako Enease a Cibulku do Wittem-berka, Jindř. Švorce z Semanína a Jiříka Streyce do Tubingů. Rozsáhlé bylo jeho s cizími učenci dopisování. Jmenujeme jen Jana Lasického, Pavla Vergeria, saského ve Vídni vyslance Hub. Langueta, Joach. Kameraria v Lipsku, Esr. Rudingera, Kašp. Peucera ve Wittemberku. Z opatrnosti se v listech svých často podepisoval *Apterix* po matčině příjmeni „Bezpero“ a *Macarius* po otcově „Blažek“. Povahy jsa přivětivé a vů-bec klidné, když se mu udála příčina spravedlivá, dovedl vy-stupovati s ohněm uchvacujícím. Podivuhodná jest znalost jeho povah lidských a založená na tom opatrnost politická. Otázek praktických i vědeckých uchopoval se s důmyslem, kterýž vždy udeřil do živého. Zvláště jasně poznával, jak škodná byla Jednotě posavadní její tajivost, i hleděl tomuto nedostatku všemožně odpomoci hlavně vydáním konfessí a historie latin-ským jazykem. Hluboce pravdivá o tom jsou slova, jež 1571 psal Lasickému, že Jednotě, při všech dobrých stránkách jejích, nedostává se ústou (Quell. 325): Ecclesiam nostram ore desti-tui. (Gindely v ČČM. 1856 Výpisy Šafařikovy z VIII. a IX. ABr. Slavík v Osvětě 1873. I.).

Blahoslav.

83

1. Archiv bratrský. Sv. I.—VI., kde složena starsí akta a paměti Jednoty, sestaven, kromě počátku, od Blahoslava. Od něho redigován VIII. sv. od 1. 63 a sv. IX. Ve sv. X., od Br. Ondř. Štefana redigovaném, drahně zápisův Blahoslavových.

2. Psaní Br. Zachariášovi z Přerova 15. července 1551 o rozmluvě s kn. Benešem Optátem. ABr. VIII. 48—52. Krom náboženských řečí otištěno při Gram. VII.

3. Psaní Arnošta Krajíře nejvyššímu purkrabí Wolfovi Krajíři z Ml. Boleslavě, čtvrt. po sv. Marku 1554. ABr. VIII. 76—78. „Hanc epistolam nomine D. Ernesti ego scripseram.“

4. Čtyry cesty Blahoslavovy do Vídňe 1555 a 1557. ABr. VIII. 97—104, 118—125 a 181—188. Něm. překladem Gindelyho v Quellen 126 sld. Kus v ČČM. 1856. I. 32.

5. Historie bratrská, složená ze dvou částí:

První u Jaffeta citována co „O původu Jednoty kniha větší.“ Ze dvou se skládá svazkův, z nichž první obsahuje dobu 1457—1535, druhý 1536—1541. Obsah šíře vypsán od Šafaříka v ČČM. 1862 (IV. 514). Rkp. Brožovského, nyní v univ. bibl. pražské, druhý fiskál. kancellisty Jana Heidela († 1782) na Strahově. K tomu loučí se některé životopisy 1542—51 otišt. v ČČM. 1843 (IV. 616).

Druhá část od 1546—1554 pod titulem „Historia pravdivá o některých zvláštních věcech a dívech božích, obzvláštné při Jednotě bratrské stalých“ (IV. 529, 614, 615). Rkp. Bočkův v zem. archivě moravském od 1625. v bibl. arcib. v Praze, v Roudnici. Vypsání vězení Augustova do 1554 vyd. Šumav. ským 1837, 1—56; ostatek je dílo Bílkovo.

6. Historie hrozného zahřmění božího 1555. ABr. VIII. 104—109. Vypsání toto, co se po smrti Arnošta Krajíře stalo v Boleslavi.

7. O původu Jednoty kniha menší, již Jaffet cituje (IV. 1276) není psána česky, nébrž jest to latinská Summula.

8. Vypsání cesty k Flaciovi Illyrikovi do Magdeburka 1556. ABr. VIII. 142—156.

9. Jednání s Vojtěchem z Pernšteina 1558. ABr. X. 2—4.

10. Odpověď na adnotata, které Jan Laský ku konfessí, 1538 ve Wittemberku vydané, učinil a po Jiřím Izraeli do Čech ku konventu Bratři vypravil 1558. ABr. X. 30—36.

11. Musika, to jest, knížka zpěvákům náležité zprávy v sobě zavírající. V Olom. 1558 (IV. 44). Druhé vydání, rozmnožené regulemi a naučeními potřebnými kantorům a písní skladatelům, jež Bl. 1560 sepsal, v Evančicích vyšlo 1569. Nový naučení těch otisk při Gram. ve Vídni 1857.

12. Kancionál bratrský, 1561 v Šamotulách vytištěný, jejž Blahoslav upravoval. Vložil do něho 49 svých písní, a 17 jich předělal ze starých. Z těch sám (Gram. 283) klade za nejzdařilejší: Vzdejmež chválu po vše věky, Aj přeslavný vitěz pravý, Chvály radostné nebeskému otci (Žalmy V), Z hlubokosti své úzkosti (ib. 62), Věčný králi, Pane náš (ib. 59), O ušlechtilé přirození, Važmež život smrtedlnosti, Ve dnech bídných (ib. 61). ČČM. 1862, 31—42.

6*

84

Blazius.

13. De novo cantionali bohemico, při čemž „Písní duchovních rejstřík“ 1561. ABr. IX. 318—341. Tamtéž 39—42.

14. Apologia pro editione cautionalis nova. Odpoved Martinovi Žateckému, bakaláři v Domažlicích, na jeho hanlivé o Bratřích psaní. V Evanč. na den sv. Tomáše 1564. ABr. IX. 368—393, k tomu corollarium 407. Tamtéž 42.

15. Prokázaní světlé toho, že církev sv. a její učitelé nevyznávali o člověčenství Krista P., žeby bylo nestvořené a neučiněné. ABr. IX. 393—407

16. Disputací o čteních nedělních a o novém pořádku kázaní 1565. ABr. IX. 64—104.

17. Zpráva o artikulích Jana Satbaucha čili Sopaucha, kněze třebovského, a nesnázích z toho pošlých 1565. ABr. IX. 15 sld.

18. Nový Zákon. V Evančicích 1565 a 1568, pak v bibli kralické šesti-dílné 1593, 1601, v jednodílné 1596 (IV. 1180).

19. Zpráva o jednání luter. kněžstva na Moravě 1566. ABr. IX. 136—138. Výňatky v Gind. GBr. II. 467—470.

20. Psaní panu maršálkovi (Berth. z Lipé), v němž jest vysvětlení počtu toho v 13. kap. sv. Jana Zjevení. V Evanč. na tři krále 1566. ABr. IX. 45—59.

21. Psaní panu sudímu, p. Černohorskému o tom, proč Bratří dělí se od jiných jednot a proč lidi k poslušenství zavazují. V Evanč. v prosinci 1566. ABr. IX. 107—131.

22. Filipika proti misomusům: „Poznamenání soudu mého o těch slovích Br. Lukášových, že nic nepsał, čehož by v Jednotě nevzal.“ V Evanč. 15—18. února 1567. ABr. IX. 101—106. Otišt. v ČČM. 1861.

23. Gramatika česká, dokonaná l. 1571. Rkp. v theresianské bibl. ve Vídni. Vyd. ji J. Hradil a J. Jireček 1857.

24. Evangelia neb čtení svatá, kteráž slovau pašije. V Náměští 1571 (IV. 65). Exempl. v univ. bibl. pražské. Jest to kniha k potřebám ve zbořích ustanovená a notami opatřená.

25. Vitia contionatorum, t. j. vady kazatelův, rozděl. na 4 knihy. Listů 50 v 8°. Rkp. v městské bibl. v Žitavě (Gind. GBr. II. 472).

26. O rotě milovné Anvolimator (snad: Adamitarum, jelikož o nich tu jednáno). Rkp. v městské bibl. zhořelecké (ib.).

27. O vyvolení božím. Rkp. v též bibliothéce (ib.).

28. Duchovní alchimia Joannis Blahoslai. Rkp. v bibl. švedské královny Kristiny. Dudík Schw. R. 117.

## Blazius Jan starši, z Ivankovec (turč.), studoval v Křemnici, ve Vratislavi a ve Wittemberce. Stav se knězem A. V., 1704 vedl duchovní správu v Divácích. Odtud se 1705 přenesl do Slov. Lipče. Potom pobyv některý čas zámeckým kaplanem u Pavla Újfalusiho, 1712 přijal faru v Trenčíně. L. 1719 zanechav úřadu kněžského pro neduživost, v Krenči až do 1740 dni života svého trávil. L. 1749 přestěhoval se ke svému synovi do Velké Paluze, kdež ještě téhož roku

Bleiveis.

85

zemřel (Tablic Poezie III, Horányi I, Andr. Smak De eruditis Thuróciensibus).

1. Šestnácte písní v Cyt. Třanovského, z nichž některé i v Kleychově kancionále.

2. Libé jádro zpěvův. V Žitavě 1720 u Kleycha (V. 119).

3. Apathečka duchovní v čas morového nakažení potřebná. 1739 (V. 582).

4. Milovníka písní duchovních rozkoše nové. 1743. v Chrud. 1812 (V. 119).

5. Rozkoše aneb okrasa domu božího 1745 (ib.).

6. Břímě uvalené na Hospodina aneb obrana proti Štép. Dubnicay. Rkp. (V. 776).

7. Pokladnice domovní pro dítky křest. Rkp. (V. 499) a více jiných spisů, rukopisem pozůstalých.

### Blazius Jan mladší, nar. ve Slov. Lipči 8. srp. 1708,
syn předešlého. Učil se v B. Bystřici, v Rábu a v Prešpurku;
univ. studia konal ve Vratislavi a ve Wittemberce. Vrátiv se
domů, stal se rektorem 1735 školy šťávnické a 1737 křemnické.
Když jej však 1749 z Křemnice vypověděli, přijal faru ve Vel.
Paluzi. Zemřel 14. dubna 1773 (Tablic Poez. IV).

1. Písně v Cyth. Tř. a ve funebrálu Jakobaeiho.

2. Celé srdce milosti boží. 1756 (V. 1651).

3. Jazyk slovo boží zpívající (69 písní) 1756 (V. 119).

### Blazius Michal, Slovák a kněz evangelický ok. 1800,
sepsal několik spisův ascetických; jmenovitě pochází od něho
překlad katechismu Rautenbergova (Šaf. LG. 393).

### Blažek Michal, Slovák ze Senice, nar. 1753, studia theologická konal v Debrecíně a na universitách nízozemských.
Vraceje se domů, ve Vídni požádán byl ode dvou údův osady
nosislavské, aby duchovní správu u nich na se přijal. I byv
na kněžství H. V. v Debrecíně zřízen, usadil se 1782 v No-
sislavi. L. 1784 povolán do Jimramova a téhož roku jmenov-
ván superintendentem H. V. na Moravě. Zemřel dne 10. října
1827 (Tardy 237).

1. Heidelberský katechismus. V Brně 1783 (Tardy 255).

2. Jiříka Sixaiho křest. naučení a modlitby. V Brně 1796 (VI. 2298).

3. Ruční kniha modliteb. V Brně 1809 (ib.) dle vyd. bratrského t. ř. kazatelek z l. 1618 (IV. 1983).

4. Přípravka dítek k več. P. V Litomyšli b. r. (ib.).

5. Malý katechismus pro školu jimramovskou. V Litomyšli 1826, Tureček (VI. 1839).

### Bleiweis Guido, cisterciák sedlecký, o klášteře svém
1743 vydal zprávu historickou „Cistercium“ (V. 475 a 1001).

86

Blovský.

Blovský Václav Ignác, kněz katolický v první pol. XVIII. věku.

Vigiliae Joanneae (káz.). V Pr. 1724 u děd. Labounových (V. 938).

z Blumenberka V. C. viz Coelestin Václ.

Bocko Daniel, nar. 31. pros. 1751 v Demendicích (lipt.). Učil se v Hnutšanech u rektora J. Drozdika. Ale rodiče chudobní, nemohouce se odhodlati dát ho na studie, obrátili jej k řemeslu krejčovskému. Nicméně po dvou letech zase vrátil se k náukám. Naučiv se uhersky v Oždanech, odebral se do Kežmarku a 1777 do Prešpurku, načež se 1779 vydal na universitu jenajskou. L. 1782 stal se duchovním správcem ve Velké Lhotě na Moravě, kteréžto postavení vyměnil za faru v Trnovci (lipt.). Od 1786 do 1803 spravoval církev sarvašskou. L. 1703 složil kazatelství a žil soukromí, až 22. dubna 1806 zemřel (Tablic Poezie IV).

1. První ká zaní v církvi velko-lhotské. V Jindř. Hradci 1783 (VI. 1988).

2. Ruční kancioná l. V J. Hr. 1783 (VI. 197).

3. Náuka k štěstí a blahoslavenství. V Prešp. 1790. VI. 1283, 1795, 2217).

4. Slabikář. Ve Vácově 1801 atd. (VI. 11).

Boček Bohuslav z Vys. Mýta, nar. 9. dubna 1660, vstoupil 1670 do tovaryšstva Ježíšova. Byl kazatelem po 11 let, navštěvuje při tom žaláře a věznům útěchu přinášeje. Pak stal se rektorem kolleje březnické a j. Zemřel 4. září 1720 (Pelzel 133).

Historie Panny Marie tuřanské u Brna. V Brně 1716 (něm. vydána 1719).

Bodo Matěj, syn evang. kněze v Řimavské Bání. Odbyv přípravní školy v B. Bystřici, obrátil se k právům i stal se jedním z nejznamenitějších prokuratorů v Uhrách. Bydle v Štítníku, vyvolen assessorem soudní tabule gemerské, později inšpektorem církví gemerských. Latině sepsal spis o trestním právu uherském (1757). Rok úmrtí jeho není zjištěn (Tablic Poezie II).

1. Zvuk evangelium věčného a pravdy nebeské hlasité zvěstování. 1743

(V. 137). Jest to sbírka písní, hlavně od samého Boda skládaných; těchto 253.

2. Obrana křesťanáboženství. Rkp. (V. 795).

3. Poutník, na spůsob labyrintu Komenského. Rkp. (V. 1507).

Bogádi z Baraně a na Hanzlíkově (Hanzlikfalva) Jan, nar. 1726, odbyv přípravní náuky na gymnasiích v Trenčíně, v Rábu a v Prešpurku, oddal se na právnictví. Navrátiv se z patvarií domů, převzal správu svých statkův. Přitom vedl

Borbonius.

87

inspektorství evang. církvi bratrstva trenčanského. Zvláštní měl zalíbení v básnickém tvoření; z veršův jeho, které jen rukopisně bývaly šířeny, Tablic (Poezie IV.) výňatek otiskl. Zemřel v Malých Ostraticích 1806.

## Bohemář viz z Strážnice Martin.

**Bohuněk**, kněz, sepsal zprávu o štěpích koncem XV. véku. Rkp. v bibl. roudnické (III. 256). Přepisy od Pitrkaffa z l. 1437 a Zdislava Krineckého (Sternberg Pflanzenkunde in Böhmen I. 60 sld., kdež podána i širší zpráva o obsahu knihy Bohunkovy. Srov. Dobrovský LG. 292).

**Bohutský z Hranic Jonata**, knéhtiskař, syn měšťana na N. M. pražském Jana, kterýž v přátelství žil s Oldřichem Šturmem z Hranic, registratorem při deskách zemských, přibuzným Br. Adama Šturma. Od něho přijat v strýcovství erbovní, což 1614 dosáhlo král. potvrzení. Jonata tiskárnu měl na Starém Městě, od 1605 do 1620. Jmenovitě tiskl věci, kterých kancelář a komora rišská měla zapotřebí (A. Rybička v ČCM. 1864, 307). L. 1606 spůsobil nové vydání Veleslavínovy Politie historické, dedikovav je Vilémovi Slavaté a Krišt. Harantovi z Polžic.

**Bojan z Kamené Lhoty František**, potomek patrické rodiny čáslavské a městění tamní, popsal utrpení svého rodiště za války o rakouskou sukcessí (Pam. 1865, 139). Rkp. ve sbírce někdy Bočkové (V. 328).

**Boleslavský Jan**, studoval v Praze, kdež se 1562 stal bakalářem svob. um.; později obrátil se k stavu knéžskému u podobojích.

Káz. o bohatci pekelníku a Lazarovi, nebeském měšťanu. V Pr. b. r. u J. Nigrina (IV. 1592).

**Borbonius z Borbenhaymu Matyáš**, doktor v lékařství a zemský lékař za Rudolfa II. Zanášel se i skládaním básni latinských. Zvláště báseň jeho „Caesares“ takové mu jméno zjednala, že jej Campanus mezi básníky svého času na druhém místě klade. Když se 1609—10 jednalo o zvelebení university, účastnil se Borbonius netoliko porad, ale odhodlal se přijmouti na se i professuru lékařskou (ČCM. 1847. II. 513, 517), ač s toho tuším sešlo. Jakož tehdá nevyhnutedlno bylo, zanášel se B. i spory náboženskými. Když 1615 kn. V. Vrbenský vydal konfessí českou na otázky rozebranou, B. do-

88

Borbonius.

stav spis ten do rukou, i titul i prefací pérem zkommentoval,
načež exemplář takto „zmakulovaný“ kn. Jan Cyrillus, do kon-
sistoře přinesl *). Zanedlouho doneslo se o tom Vrbenskému,
který už za týden tišténým traktátem Borboniovi odpověděl,
(Martinius Důvody XX. Obrana 347—362). L. 1618 účastnil
se B. ve vydání veršovaného žaltáře, u Karla z Karlsperka
tištěného, připojiv k němu verše latinské s překladem českým.
L. 1616 byl mezi defensory, zasedaje zároveň v raddě N. M.
pražského, jehož byl městéninem. Dne 23. máje 1618 vypraven
byl sám druhý mezi stavy do Karlovy kolleje, aby oznámení
učinil, že radda i obec novoměstská ke stavům přistupuji
(Skala II. 126). Po bitvě bělohorské uvězen od rychtáře no-
voměstského, J. Chrys. Šreple, 20. února 1620 (ib. V. 41) i
zůstal déleji ve vazbě na radnici novoměstské; teprvé v máji
dne 6. 7. 22. byl se spoluvězni svými od Václ. z Flissenbacha
a J. Kapra z Kaperšteina vyslýchán (ib. 73). Jakkoli vina
jeho poměrně nebyla veliká, předce rozsudkem 19. června
prohlášeným hrdla, cti i statkův odsouzen. K přímluvě kní-
žete Karla z Liechtenšteina, jenž lékařské pomoci Borboniovy
užíval, hrdlo mu darováno, a později i doživotný žalář pro-
měněn v dočasný, z něhož 9. října na rukojmě jest propuštěn
(ib. 85, 172). Konečně 3. června 1622 docela uvolněn. Mezi-
tím byl knížeti z Liechtenšteina podal suplikaci, kdež se mezi
jiným stížnými slovy v něčem dotekl i Šreple. Šrepl, zvěděv
o tom, umínil na něm mstu svou zchladiti, i poručil rychtářovu
písaři novoměstskému, kdekoli Borbonia na ulici trefi, aby ho
pochopům svým kyji, které mu sám na něho odevzdal, dal
„dobře zopálati“. Dne 25. června B. vyšel z domu, jda ke
svým nemocným po koňském trhu; tu náhle vystoupil písař
rychtářův s pochopy, a jali se počestného starce v přítom-
nosti velikého shluku lidu pražského, bijice a při každé ráně:
„Bývej doma a vrchnost svou nežaluj!“ volajice, hnáti zpátkem

*) K charakterisování spůsobu Borboniova stůj zde jedna z gloss jeho:
„Chybíl's, piš pravdu a ne lež; pomni na to, že poseiství Hospodinovo
děješ, a nevrtej lodičky; sedíš v ní, utoneš s jinými. Nehryz, neujídej,
aby i ty sežrán nebyl. Po tom učedlníci Kristovi poznáni bývají, když
mezi nimi láska, svornost, starost a péče o slávu boží a vzdělání jedněch
od druhých bývá. Ty boříš dům boží, nestavíš, a lásky ani svornosti
v tobě není.“

Borovský.

89

ku příbytku jeho. Když z poděšení svého se zotavil, šel hned
ku knížeti, žádaje za ochranu. Kníže nemeškal mu zjednati
nápravu. Šrepl na radnici novoměstské byl uvézen, i zůstal
tam až do 27. června, byv po tuhé domluvě knížeci propuštěn
(ib. V. 222). Jakkoli však kníže Borboniovi přál, předce ne-
mohl mu výjimky vymoci, když 1627 jinověrci ze země vy-
povězeni byli, a B. k náboženstvi katolickému přistoupiti se
zdráhal. B. vystěhoval se do Žitavy, odtud pak obrátil se v
čele valného zástupu exulantů k Toruni, kdež jim kníže Ra-
divil vykázal pustou osadu (Pescheck Exul. 21). V nové své
vlasti dosáhl brzy skvělého postavení; přijat zajisté za lékaře
od knížete Vladislava, pozdějšího krále t. j. IV. Zemřel v
Toruni 16. pros. 1629 (Hist. pers. 283).

Boregk Martin, rodic z Vratislavě, 1588 ve Wittem-
berce vydal kroniku českou „Bemische Chronika“, kterou
Boček a po něm Jungmann (IV. 429) omylem pokládali za
spis český.

Borott Jan, Slovák z Pezinku, kněz evang. A. V., 1784 přejal duchovní správu v Habrech, odkudž po Čaplovičovi byl povolán za kazatele do osady české v Žitavě. Tam jej shledáváme od 1793 do smrti (Tardy 160). L. 1830 podepsal se „správcem církve evang. ostatkův českých exulantův“, i byl v skutku poslední kněz jejich. Zemřel 1832 (Peschek Ggref. II. 489).

1. Dvojí kázaní o stálosti v náboženství. Přitom krát. historie o původu města Žitavy a biografie tamních seniorův. V Žitavě 1793 (VI. 2005).

2. Památka třetí jubil. slavnosti augšpurské konfessí. V Žitavě 1830 u Sayfarta (VI. 2260).

Borovský z Borovna Blažej, nar. okolo 1570. Od
1597, kdež zřízen byl na kněžství, vedl duchovní správu na
rozličných místech, jmenovitě v Černomicích pod Řípem, v
Hranicích, v Kolíně (1606), až se z jara 1607 dostal do
Chrudimě na faru u sv. Kateřiny. Zde se cirkevních věcí
horlivě ujímal. Zachovala se památka, že hned po příchodu
svém vybíliti dal kostel (Pam. 1861, 43). Že si brzy dovedl
získati i přízeň obecnou, toho důkazem jest oslava, která se
mu stala, když mu 20. června t. r. narozen syn Jan Ludvik.
Šest měštanův a učitelův chrudimských opévalo událost tuto
latinskými básněmi (Zpráva A. Rybičky). Přes to přese všecko
necítil se v Chrudimi spokojeným, neboť již 1608 dožadoval
se u Hradečanův, aby mu po Z. Tribuleciovi dali faru lochen-

90

Borovský.

skou (Švenda Ž. Obr. V, 147). Za nedlouho pak došla nač
pohroma, kterou sám prudkou svou povahou byl zavinil.
Když 1609 konsistoř pod obojí od stavův s přibráním Bratří
obnovena a přitom bratrskému seniorovi, an první po admini-
stratoru místo zaujímal, rozhodný vliv na kněžstvo bratrské
vyhrazen byl, tu kn. Blažej kněží kraje svého svolal a jal se
před nimi ztřízení konsistoře haněti. řka, že bude-li senior na
fary dosazovati moc mítí, tudy kněžstvu administratorovu ujma
far bude. Ano i defensorům podal spis stěžovací, že se na
nékteré kollatury dosazují kněží z Jednoty a tudy jiným kně-
žím že far ubývá. Pro toto bouření proti porovnání, mezi
stavy podobojími učiněné, kn. Blažej od defensorův do Prahy
byl citován, obviněn, za buříče odsouzen, vězením ztrestán a
jméno jeho, na přiklad prý jiným buřičům, z knéh konsisto-
rianských u přítomnosti celé konsistoře, všech defensorův a
množství kněžstva od nejv. komorníka, Jana J. ze Švamberka
vymazáno 28. července 1610 (Ohlášení proti Martiniovi 59;
Skala I. 326 a II. 59, kde zúmyslným omylem m. Blasius čte-
no Blazénus). Dříve však, nežli rozsudek ten nad ním vynešen,
kn. Blažej Chrudim opustil a odebral se, konec dubna 1610,
na faru do Dašic. Potom farářoval v Sezemicích 1612, v Čer-
nilově. 1615, v Holohlavech 1616, spravuje odtamtud i Šemo-
nice a Chlumec. Konečně dal se na Moravu, kdež jej nachá-
zíme farářem ve Zdounkách (Wolný I. 2, 326. slove tam Bla-
sius Burowný). Borovský byl oblíbený kazatel a společník.
Nebylo křtin, svateb, pohřbův a jiných hodův, aby jej nezvali
do domů měšťanských i do dvorův zemanských, a on řečmi
svými nebavil hosti, jichž modní pochoutkou bývaly rozpravy
náboženské. Řeči pohřebních 1598—1616 učinil 60, jež pak
ve zvláštní sbírce vytisknouti dal. Jmenovité kázal při po-
chovávání Pavla Korky z Korkyně, Václava i Jiříka Záruby
na Žamberce, Mik. Opršala z Jetřichova, Jana st. Jezvenského,
Jana Vrchlabského z Vrchlabí, Jana st. Příbka z Otaslavic a
j. (Sl. N. I.).

1. Dvanáctero kázaní o pokání. V Hradci Kr. 1603, 1616 (IV. 1617).

2. Knížka o povětří země české. V Pr. 1613 (IV. 818).

3. Manipulus concionum funebralium, t. j. kázaní pohřebních snopček svázaný. Dva díly. V Hradci Kr. 1616 (IV. 1692). Ded. I. díl Janu Rud. Trékovi, Jách. Ondřeji Šlikovi, Bartoloměji z Waldšteina na Miletíně, II. Jindř. Kunatovi Dobřenskému.

Bosák Jan.

91

4. Hypomnema epistolarum. Výklad řeči epištolních nedělních, kteréž se od adv. do sv. Troj. čtan dle konfessí české, jinak augspurské. V Hradci Kr. 1617 (IV. 1541).

5. Řeč učiněná od B. B. faráře holohlavského (Klíč 18).

6. Troje kázaní o umučení a vzkříšení (Klíč 18: IV. 1617).

7. Hádaní člověka s pokušením (Index; IV. 1899).

Borový Antonín, učitel na obecné škole ve Zlaté Koruně ku konci XVII. věku.

1. Zreadlo poštitosti. V Pr. 1792, 1795 nákladem Krameriovým (IV. 783).

2. Zreadlo příkladův k naučení a obveselení. V Pr. 1794 (ib.).

Bosák Jan z Chyše, františkán, 1554 byl kazatelem v Plzni, i sepsal 26 rozprav, ježto 1555 v jedno sebrané vydal. Všecky směruji proti Bratřím a jiným církve katolické odporníkům.

Enchiridion, t. j. knížky a ukázaní. o svátostech a jiných všech církve sv. pořádcích. V Pr. 1555 (IV. 1258). Ded. Jáchymovi z Hradce. Spis o moci boží a církve, jejž Jungmann (l. c.) co 1555 tištěný uvozuje, zdá se býti totožný s Enchiridiem.

Bosák Jan, řečen též Aquensis, Vodňanský, rodem z Hlivice v Opavsku, vstoupiv do řádu františkánského (minorum de observantia), vysvěcení přijal v Poznani. Do Čech dostal se okolo 1490. L. 1496 proti mistrům pražským uveřejnil spis jakýs o přijímání podobojím, jemuž Mr. V. Koranda odpovídaje převzděl „matrikát“ (matratum střl., matracca vl. = hrkačka. Šaf.) Léta 1499 vydal spis o zlém 1500 přijiti majícím. Poč. XVI. věku přebýval ve Vodňanech, kdež 1508 dokonal slovník svůj nazvaný „Lactifer“ a 1509 sepsal spis o nepoškvrněném početi P. Marie. V l. 1511 a 1524 žil u Horaždovic „in loco S. Angelorum“, odkudž 4. bř. připsal Zdenkovi Lvovi z Rožmitálu latinský traktát o Bratřích: „Locustarium Fr. J. Aquensis de sectis et diversitate atque multiplicatione Begardorum in terra Boemiae“, jehož přepis zachoval se v bibl. Ottobonianské v Řimě (Dudik Iter Rom. I. 279). Některý potom čas byl v Bechyni, kamž mu „quidam haereticus innominateus“ poslal traktát „Triplex funiculus“ (univ. bibl. pr. XI. E. 1.). Tu se v klášteře počal cítiti nespokojeným. „Musilt prý vždycky sem i tam choditi a na jiné žebrati, a tak ani se nemohl nic učiti.“ K tomu přistoupily i pochybnosti náboženské. L. 1547 odhodlal se k rozhodnému kroku. Rozžehnav se po přátelsku s guardiánem kláštera jindřichohradeckého, ve kterém tou dobou přebýval, s přivolením jeho a opatřen jsa přimluvčím

92

Bosák Kliment.

listem Ondřeje Ungnada na Hluboké, vydal se do Prahy předstoupit před konsistoř p. o. se žádostí, aby byl přijat v počet kněžstva kališného. Dne 5. srp. konsistoř mu toho povolila pod tou výminkou, aby prvé k oltáři nepřistupoval, leč by pod pečetí Ungnadovou list přinesl nebo od jiných vysvědčení, že „pod římskou stranou mše sv. při oltáři sloužil a kněžstva užívají“ (Bor. I. 211.) Poslední o něm zpráva je z l. 1549, kdež sepsal poslední svůj spisek náboženský.

1. Matrikát (III. 718). V Korandově manuálku 38–81.

2. Proroctví o zlém 1500 přijíti majícím. Rkp. v univ. bibl. pr. (III. 906).

3. Vokabulář Lactifer. V N. Plzni 1511 (III. 34). Prvotní tuším rkp. ve Vodňanech, popsaný v ČČM. 1843, 148.

4. Rozmlouvání mezi Jindřichem a Janem o nepoškvrněném početí P. Marie. Rkp. v un. bibl. pr. (III. 760).

5. Snažení Satanáše, aby si vystavil babylonskou věž v Sasích. Rkp. tamtéž od l. 1549 (IV. 527).

Bosák Kliment, kazatel v Jindř. Hradci, 1524 byl na sjezdu podobojích, v kolleji Karlově před hromnicemi držaném (Mart. Obrana 340). Sic jinak nevíme o něm, leč co Blahoslav (Gram. 286) napsal: „Předešlého času byl také dobrý muž a pobožný v Čechách povstal, Kl. B., nezadní kazatel. Ten i písniček pobožných drahně skládal, i některé knihy jeho jsou tištěny.“

1. O pravdě spasitedlné, jejž Blahoslav (l. c.) kritisuje.

2. Písničky tři, o vrchnosti, o 1stivém utrhání a ženách 1stivých 1563 (IV. 60).

3. V kancionále, 1617 od S. Palmy vydaném, položeny sou i písně Klimentovy (IV. 119, Kleych 42).

4. Písně Klimentovy v kancionále Miřinského (Hanuš Dod. II. 6). Sedm jich přejato do kanc. Kleychova.

Bosan Frant. (chybně u Jungm.) viz Bojan.

z Boskovic Marta, dcera Václava z Boskovic († 1482) a Kunky z Kravař, sestra nešťastného Jaroslava († 1485) a klassicky vzdělaného Ladislava († 1520). Narodila se ok. 1466. Kdežto oba bratři její byli katolíci, ano Ladislav, prvé nežli se panství ujal, i knězem a kanovníkem olomouckým, přilnula Marta k Jednotě, kteráž za příkoří svých pod Vladislavem II. v ní nalezla odhodlanou obránci. L. 1503 žila v Litomyšli. Mik. Trěka, setkav se tam s ní, nařknul Br. Vavřince Krasoníckého, kterýž se t. r. z „lživého toho nářku“ zvláštním listem očištoval (Bl. Hist. 110). Nejv. kancléř Albrecht z Kolovrat

z Boskovic.

93

dosáhl toho s pomocí sekretáře králova Dr. Augustina Olomouckého, že vydán byl dekret proti Bratřím a ochráncům jejich ze stavův vyšších, kterýmž zejména narůzeno, aby Bratří od pánův svých ke 27. pros. 1507 postaveni byli na radnici pražské před preláty a mistry. Krok tento tak velice se příčil řádu zemskému, že se rozvážný Vilém z Pernšteina viděl pohnuta k důraznému protestu (25. list. 1507), starší pak bratrůti učinili psaní ku králi, ve všem se jemu zpravujícce a prosíce, aby mohli předložiti konfessí svou. Marta uvázala se v to, aby list ten českým i latinským textem s přípisem svým poslala králi. Přípis její u dvora budinského nemalou spůsobil nevoli, kteráž se očitě jevi v odpovědi královské od 15. pros., hrozící „lotrům kacířským“ beze vši milosti ze země vypleněním. Ještě ostřeji, než král, pronesl se Bohuslav z Hasisteina. „Chce tomu tuším dábel“, dí slavný humanista „aby bez žen nevydařilo se žádné kacířství v církvi. Mělať naše Marta následovati raději příkladu Marty staré, a starati se o len a přeslici, nikoli na spůsob nemoudré mužatky sápati se proti víře katolické.“ Týmž duchem nadšeny byly dva listy Dr. Augustinovy, jež král s odpovědí svou byl poslal Martě. Bratři Dru. Augustinovi jsou „nevěrní a ohyzdní otroci, pikharští chlapi“, Marta pak „ne ona hospodyně Kristova, ale šenkéřka dáblova.“ Na den mladěžek shromáždili se sice nejvyšší úředníci s mistry a preláty na radnici staroměstské, ale nedostavilo se leč několik nepatrných osob z Jednoty, kteréž podkomorímu podali spis ospravedlňovací, načež bez dalšího jiného opatření byli propuštěni. Bratří pak uchopili se dvou psaní Dr. Augustinvých jako příhodné proti neprátelům svým zbraně, i dali je do veřejnosti spolu se svou na ně odpovědí. Episodou touto končí se, pokud nyní vědomo, Martino u veřejnosti působení.

1. List Dr. Augustina 14. list. 1506, český. (Výňatek Gind. GBr. I. 501).

2. Dekret královský proti Jednotě, jehož ani datum ani text nejsou známy (Palacký Děj. V. 2. 121).

3. List nejmenovaného pána, snad Viléma z Pernšteina, v Novém Městě 25. list. 1507 (Arch. Č. VI. 354).

4. List od Bratří psaný králi Vladislavovi 1507. (III. 752).

5. Psaní Martino ku králi (Blah. hist. 112; Arch. Č. VI. 355).

6. List Dr. Augustinův 14. pros. 1507. (Výňatek u Gind. I. 501).

7. Odpověď králova panně Martě 15. pros. 1507 (Blah. hst. 113. Arch. Č. VI. 356).

8. List Bohuslava z Lobkovic k Pibrovi (Palacký ib. 123).

94

Božan.

9. List tento od Bratří dán na rathauz v Starém městě pražském panu podkomorímu a všem pánům anředníkům (svědčící pánům, rytířům a všem vůbec). V Litomyšli 1507 (III. 753).

10. Odpověti na dvoje psaní nějakého Br. Angustina, někdy probosta olomauckého, králi Vladislavovi 14. list. 1506 a 14. pros. 1507 v Budíne po-dané. B. m. 1508 (III. 756).

Božan Jan Josef, farář v Chroustovicích, znatel a mi-lovník hudby. Dlouhá léta snášel písně s notami k velkému katolickému kancionálu. Nemoha však nakladatele najiti, obrá-til se prosebně k Františkovi Ant. hraběti ze Sporcka, jenž společně s dcerami svými úsilovně se zasazoval o šíření spisů francouzských, jmenovité Šacyho, kapucína Ivesa Pařížského, kar-dinála z Noailles, hraběte z Cheverny, abbéa Boileau, Karla Drelincourta, kn. Courbona, kn. Mik. Clausina, a j. v pře-kladech německých, rozdávaje každého po 5.000 a 10.000 vý-tisků zvláště na panstvích svých. Božan v naději své se ne-zklamal. Sporek vykázal mu potřebný náklad a přešťastný stařeček jal se hned dílo své tisknouti, ale nedočkal se vydáni jeho, zemřev mezi tiskem 1719. Sporek kancionál Božanův po kostelích a obcích štědrou rukou rozdaroval. „Als hat diese edle und tapffere Nation billigmäszige Ursach, gegen ihren diszfälligen wohlthätigen Landsassen mit ewiger Dankbarkeit verpflichtet zu verbleiben“, jsou slova, kterými panegyrista Sporckův řeć na oslavu skutku toho zavřel (Leben eines herrlichen Bildes wahrer und rechtschaffener Frömmigkeit. Von Gottwald Caesar von Stillenau, der Wahrheit liebenden Gesellschaft Mitglied. 1720).

Slavíček rajský na stromě života slávu Tvorci svému prozpěvující, t. j. kancionál anob kniha písební (sic m. písenní). V Hradci Kráľ. 1719 (V. 117). Ded. Fr. hrab. Sporckovi.

Brandeyský František Jan, kněz olom. diecese, farář v Podhradní Lhotě a od 1733 v Břestu, kdež do 1740 vytrval (Wolný I. 2, 125).

Káz. při korunování mar. obrazu u sv. Tomáše v Brně 1732 (D'Elvert Nachtr. 282).

Brazidin Jakub, soused a horník na Horách Kutných, přepsal 1619 kroniku Pulkavovu, cisáre Karla IV. život a celou kroniku Vavřince z Březové 1414—1422 v starém českém překladé. Rkp. v bibl. děčinské, předtím u Pelcela (St. let. XI. Palacký Würdigg. 208).

Březan.

95

Brendl R. D. 1703 vydal život sv. Petra z Verony, dominikána (V. 1309), sám tuším jsa téhož řádu členem.

Brewer Vavřinec (V. 1554 chybně „u Wowria a Brewtra“), kněhtiskař v Levoči, jenž od 1631 do 1648 (V. 1550) byl činným. Po něm tiskárnu vedl Samuel, 1680–1700. Některý čas (1703–5) Žofie vdova Samuelova na tiskárně hospodařila, 1711 pak jménem dědiců Sam. Brewera se tam tisklo. Poslední z rodiny té známý kněhtiskař slul Jan 1735 (V. 63).

Breviář český v rkp. kapituly mikulovské z polovice XV. věku (Čas. matice morav. 1873,4). Jiný na pergaméně psaný daroval Dobrovský poslední abatyši u. sv. Jiří, po jejížto smrti nalezen nebyl (LG. 250; III. 927).

Březan Václav mladší svá léta ztrávil v Ml. Boleslavi. Vypravuje zajisté o násilí, jež Adam Krajíř 1580 provedl nad bratry Markvartem a Jiřím Vančurou v Kosmanosích, dokládaje k tomu, že „toho nedaleko tehdáž byl“ (V. z. R. 246). Zdá se, že pobýval tam u Br. Jana Kalefa, biskupa bratrského, od něhož „v dobré pobožnosti a vůli boží byl vyučen a příčinou jeho k pravému poznání víry čistého slova božího došel.“ Máme zajisté zato, že spisovatel kroniky české proti Hájkovi obrácené, jejíž rkp. se z bibliotheky rožmberské dostal do Stockholmu, není nikdo jiný než Březan. Ku kronice té vztahuji se slova Veleslavinova ve předmluvě ke „dvěma kronikám“ 1585 pronešená, kdež praví, že nejmenovaný historik již od drahně let snažnou o vypsáni dějin českých práci vede, nelituje ani zdraví ani nákladu. Domněnka o totožnosti Březana s historikem tím nejmenovaným, již od Šafaříka pronešená, nabývá podstaty, pomyslíme-li, že Petr Vok, do jehož služeb Březan co archivář vstoupil, sám byl přivrženec Jednoty a tudíž rád přijal k tak důvěrnému úřadu muže stejnéhopřesvědčení náboženského. Nad to pak není pochyby, že v Boleslavi, jakožto v sídle církevní správy bratrské, hojná bývala přiležitost, naučiti se pracem dějepravným a manipulaci archivální. L. 1597 byl Březan již v Třeboni. Tehdá totiž složil registřik všech listin tamního archivu, jenž se nyní chová v Roudnici. Od 1602 do 1608 pracoval o velikém katalogu bibliothéky rožmberské ve čtyrech foliantech, jenž za Ferdinanda III. s bibliothékou tou na Hradčany převezen a odtud od Švédů od

96

Březina.

nešen byl, nyní pak v Stockholmé sa nalezá (Dudík Schw. R. 74.) L. 1604 přepsal aneb spíše přepsati dal sbírku kněh lékařských, kterýž rukopis tamtéž uložen (ib. 179). Mezitím pracoval na historii domu rožmberského do 1545, z níž 1609 krátký výtah učinil. Na to jal se 1610 spisovati život Viléma z Rožmberka obsáhlým rozkladem, i byl 1611 hotov s přední částí až do 1569, kteroužto pro Petra Voka přepsal a tento ji krátce před smrtí svou sobě i přečetl. S ostatkem hotov byl do července 1611, ale zpořizení přepisu prodlilo se až do ledna 1612, kde pán byl již pochován. L. 1616 sestavil registrum listův na pány ze Švamberka se vztahujících, a 1617 je na čisto přepsal (IV 505). Tím se končí vědomosti o Březanovi. Palacký (Würdigg. XV) za poslední činnost jeho rok klade 1619.

1. Kronika česká, proti Hájkovi namířená a do 1. 1160 provedená. Rkp. od 1608 v Stokholmé (Dobrovský Reise na Schweden 61; ČČM. 1851, II. 64; Dudík Schw. R. 167). Ded. Br. Janu Kalefovi.

2. Kronika rosenberská do 1545 provedená. Rkp. z části v Třebonském archivu.

3. Rosenberské kroniky krátký a sumovní výtah 1609. Otištěn od Palackého z rkp. jindřichohradeckého v ČČM. 1828. IV. 39—89 spolu s rodokmenem. (IV. 505). Něm. překlad v Cerronské sbírce (Dudík M. Gesch. Q. 467).

4. Padesátiletný letopis, t. j. poznamenání některých věcí paměti hodných p. Viléma z Rosenberka. V Pr. 1847 (ib.). Přel. do němčiny (Ungar in Balb. II. 258).

5. Život Bohuslava ze Švamberka a

6. Historie domu Šternberského (rkp. v Třeboni).

Březina Matouš Václav, knihtiskař, jenž po J. Rykovi držel tiskárnu v Litomyšli od 1636. L. 1641 nadělen byl privilegiem od arcibiskupa hr. Harracha, aby tisknouti mohl knihy všeho druhu, pokudby od děkana a piaristův litomyšlských uznány byly za dobré. Když 1645 v říjnu vojsko Torsten- sonovo, táhnouc od Brna, Litomyšl obsadilo, uložili vůdcové švédští Litomyšlanům 2800 tolarův kontribuce, kterouž když tito celou zplatiti nemohli, Švédi odcházejíce vzali s sebou v zástavu dva radní městské, totiž Jana Braunera i knihtiskaře Březinu; ale již nazejtři je sousedé litomyšlšti, sehnavše mezitím peníze, ve Vys. Mýtě vyplatili. Březina zemřel 1651, zanechav tiskárnu vdově své Dorotě, která, vdavši se za Jana Arnolda, věnem na tohoto ji přenesla. (Jelínek Litom. II. 71, 177). Po Březinovi zachovaly se paměti litomyšlských událostí z 1. 1600—1645, jichž rkp. se tam podnes nalezá.

z Březové.

97

z Březové Vavřinec, mylně z Březiny a Bysinius zvaný, rodem z Prahy a syn bezpochyby některého z dvořanův královských, nar. 1370. Oddav se na studie, směroval k stavu duchovnímu; co „žák“ již dosáhl fary lounské 1391. Prominuti let, jehož k tomu bylo zapotřebí, vymohla mu v Římě královna Žofie. Mistrem svob. um. stal se 1394, načež některou dobu na universitě zůstal, zanášeje se studiemi právnickými. Faru lounskou, či vlastně důchody její, měl ještě 1406, kteréhožto roku se uvozuje i co majetník domu na St. Městě pražském (Tomek Zákl. I. 208). Potom vstoupil ve službu dvorskou, konaje tuším povinnosti písařské v kanceláři králově. Králi k zábavě, aby prý „budoucích véci jistotu mohl poznati, kterážto okryta jest u podobenství kolotavých znamení“, přeložil „Somnium Slaidae“; k žádosti komornika králova, Jana z Ejzemberka, sepsal kroniku obecnou; jiným spoludvořanům tuším k libosti zčeštil cestopis Mandevillův. Týmž nejspíše během povstal i spis jeho o slávě Čechův, Bohemův a Slovákův, o kterém Hájek píše. Viděti z toho, že mezi milci Václavovými zastupoval stránku slovesnou. Když po smrti Jíry z Roztok statky jeho připadly na krále a on je 1413 znova dělil, dostaly se platy na Mělnice, Brozánkách a na N. M. pražském co vyšehradská léna Mr. Vavřincovi (Arch. Č. III. 483), kteréžto darování si tento 1429 knihami městskými pojistiti dal. Po smrti králově žil v Praze, kdež 1423 na St. M. koupil a 1428 prodal jeden z domů, ježto po odešlých měšťanech na obec připadly (Zákl. I. 67). Před 1. 1427 vznesla naň radda novoměstská prosbu, aby přeložil jejich privilegia, jelikož text latinský, při tehdejší kleslosti školního vyučování, málokomu byl srozumitedlný. Jako v případech takových zhusta bývá, roznášely se klevety, že překladem svým vedl ke zkrácení práv městských. Když pak 1427 připojil se k těm, kteří stáli o vypuzení Zigmunda Korybuta, užil toho některý z přivřencův knížecích a v písni o události té obvinil Mr. Vavřince, že

umie písmo přeložiti,
z pravdy křivdu učiniti (Výb. II. 314).

Opatrnost Novoměstských za nedlouho v jiné příčině se ukázala užitečnou. Když při dobytí Nového Města skrze Staroměstské 1434 originalie privilegii na zmar přišly, mohli se k

Rukovět děj. lit. č.

7

98

Brhel.

doličení pravosti přepisův odvolati ke svědectví Mr. Vavřincovu, na kteréž Zigmund, přes odpor Staroměstských, potvrzení vykonati kázal (St. 1. 102). V pozdních letech svých, asi po 1437, jal se Mr. Vavřinec latinským jazykem psáti děje české za své paměti. Počal rokem 1414, ale teprv od 1419 šíreji se rozepsal, i dovedl dílo své až do poč. 1422. Postavení jeho strannické nikterak se v něm neukrývá; bylté kališník a tudiž odpůrce strany táborské, i chtěl jako na výstrahu potomstvu vylíčiti všecky hrůzy války občanské, jimiž Čechy, jež znal v kvetoucí době Karlovské, před očima jeho byly zmítány a hubeny. Mimo to zůstavil: Carmen coronae Boemiae pro tropaeo sibi divinitus concesso circa Ryzmberg et Domažlic 1431. Báseň tato tištěna v Dobnerových Monum. II.; báseň i spis „De gestis et variis accidentibus regni Boemiae“ ve Fontes rer. austriacarum 1856 péčí K. Hüflera.*) Rok úmrtní Vavřincův není zjištěn; Jungmann (II. 74) klade 1455 (Palacký Würdigg. 202).

1. Snář či vlastně „Knihy snového vykládanie.“ Rkp. (týž snad, co podán králi Václavovi) v bibl. Dietrichsteinské v Mikulově, jiný v Stockholmě od 1471 (Dudík Dietr. Hs. 48, Schw. R. 188). Vydán 1550 od Hájka z Libočan, 1580 od Dačického (II. 165). Výňatky ve Výb. II.

2. Kronika světa. Rkpy. v univ. bibl. pražské dva, z nichž jeden (XVII. F. 47) z počátku XV. věku. Nezachovalo se z ní leč dvě části. První (do l. 70) obsahuje děje nejstarší až do spálení křivých prorokův, Achaba a Sedechiáše; druhá děje od r. 3 až do 678 po Kr., nejsouc než větším dílem porozšířený překlad Martina Polona (II. 74). Výňatky v Anthologii I. a ve Výb. II.

3. Jana Mandevilly (John Maundeville) cesta po světě, zčeštěná z němec-kého překladu kanovníka metského Oty z Dimerinku či z Daymarku. Rkp. u ryt. z Neuberka od 1445 a j. Tišt. v Plzni 1510, 1513 a často potom (II. 79). Srov. Dobrovský LG. 1818, 165.

Brhel (Birhel) Jan, farař od 1719 v Studené, od 1721 v Jaktaru a od 1730 v Prostějově, kdež 1753 život svůj dokonal (Wolný I. 2 a 3, 13 a 240).

Jan jménem i skutkem. V Olom. 1732 (V. 972 a 1346). Kázání.

Bridel (Bridelius) Fridrich, syn Václava Bridle, písaře radního ve Vys. Mýtě, nar. 1619. Co osmnáctiletý mladík vstoupil do tov. Ježíšova (1637). Devět let učil na gymnasiích, šest let kazateloval a konečně 15 let v missionářství ztrávil. Se zvláštní péčí ujímal se dvou sestřenců svých, Jiřího a Jana

*) O českém překladu viz Brazidin.

Brikečí.

99

Aleš Čapkových, z kterých onen stal se jesuitou, tento pak
dostoupil proboštstvi boleslavského. Bridel co missionář pro-
chodil hornaté končiny Boleslavska, Hradecka, Chrudimska a
Čáslavska; vyhledával zvláště rozptýlené zbytky českých
Bratří, nedbaje přitom ani nepohod ani neschůdných cest, ani
nepřivétivosti. ano i biti od rozmrzelých nad jeho horlením
jinovércův. Když 1680 vypukl mor v Kutné Hoře, vydal se
tam spolu s Jiřím Čapkem a jinými spolutovaryši obsluhovat
a těsit nemocných, při čemž sám i se sestřencem nákaze pod-
lehl a 15. října 1680 život svůj dokonal. Oba pohřbení sou
u kostela sv. Barbory, kdež jim 1701 Jan Aleš Čapek postavil
náhrobek (Pelcel 46; Šembera V. Mýto. 123).

1. Život sv. Ivana. V Pr. 1657 (V. 1269).

2. Mik. Causina den křest. V Litomyšli 1657, v Pr. 1662 (V. 1411).

3. Stůl Páné. V Pr. 1659 (V. 724).

4. František sv. Xav. V Pr. 1659 (V. 1269).

5. Nadašího rok marianský. V Pr. 1661 (V. 1417).

6. Jískra slávy svatopřokopské. V Pr. 1662, v Litomyšli 1689 a 1699 (V. 1269). České zpracování latinské knihy od samého Bridle sepsané

7. Jod. Kedd zahrada getsemanská 1662 (V. 1562).

8. O zázracích u pramene sv. Václava v Bavořích. V Pr. 1662 (V. 1180).

9. Zástupce duší v očistci. V Pr. 1674 (V. 724).

10. O sv. Liboriovi, patronu proti kamenu. Z něm. (V. 1269).

11. Katechismus katolickey, - novými obrazy v nové na světlo vydaný, též křest. učení veršemi vyloženy (sic). V Pr. 1681, 1684 (V. 174, 724).

12. Duše v očiste. V Pr. 1694 (V. 724).

Brikečí z Lícka (Líčska) či Zlícka (Briecius de Liesko), rodic kouřimský, studia svá konal v Praze, kdež se 1508 stal bakalářem, 1513 mistrem svob. um. Potom několik let na université přednášel. Tou dobou měl 1515 nesnázi s Mr. Václavem, jenž ho nectné byl nařknul. Rektorovi podařilo se celou věc bez hluku ukliditi; jen z jeho v pamétech universitních zápisky, že Mr. Brikciho podle zachovaciho listu jeho všickni mají za mistra dobrého a poctivého, z rádných rodičův pošlého, poněkud domysliti se lze, co se vlastné bylo přihodilo (St. Un. 84). Opustiv universitu, přiženil se na Novém Městě pražském i brzo ve správé obecní zaujal místo vynikající. Po sjednocení St. a N. Města 1518 volen do společné raddy i zůstal členem jejím ve všech následujících obnovách (St. let. 421, 435, 455, Bart. 32). Nové učení německého reformatora nezůstalo naň bez účinku, i brzy shledáváme jej mezi předními jeho zastanci.

7*

100

Brikeí.

V osadě sv. Štěpána většího, kdež tuším byl osedlý, přikazoval
kněžím, aby těla Kristova přilisně ani nechválili ani tupili. Kn.
Jeronýmovi od sv. Haštala, vracejo mu uschované formáty,
pravil, že veliké bláznovství jest, pro kněžstvi a listy nato
choditi do Vlach; však i bez těch listův a toho chození mohli
by byti dobře kněžími (Bart. 97). Smýšlení toto samo vyka-
zovalo mu stranu, kam se postaviti. Hlavsa, náčelník strany
pokročilé, mimo Sobka neměl věrnějšího stoupence nad Mr.
Brikciho. L. 1521, když se Čechové konečně odhodlali, králi
Ludvíkovi poslati válečnou pomoc proti Turkům, byl Brikci
spolu s Jak. Strnadem předním v houfě Pražanův. Ale nedo-
jeli do Uher. Uslyševše na cestě, že sultán ze země odešel,
vrátili se nazpět a po všech svatých již zase byli v Praze
(St. let. 450). Mezitím strojila se v Čechách usilovná reakce
proti směru luterskému, k níž se Lutherův na oko nedávno
přítel, Mr. Havel Cahera, spojil s Mr. Janem Paškem a s
Zikou Vaníčkovic. Ti počátkem srpna 1524, potají stranu svou
zbrojně spravivše, věc vedli tak, že protivníky do nastra-
žených sítí vehnali. Dne 8. srpna došly Mr. Brikciho, an tě
doby purkmistrem byl, zprávy o rocení na Malé Straně. Bera
to za pravdu, svolal večerem raddu, aby proti hrozícímu
nepokoji učinila opatření. Ani Zika ani Pašek do schůze ne-
přišli, sami pak účastníci její, dozvěděvše se ze zpráv rychtářův
městských, že všecken ten poplach byl planý, pokojně a ničeho
netušíce domů se rozešli. Ale Pašek a Zika roztrousili po
městě, že poplach večerní byl jen záminkou, aby Hlavsovci
spiknuti a zrádu svou proti nim osnovati mohli. Lid pověstmi
těmi rozčilen začal se bouřlivě u radnice staroměstské shroma-
žďovati. V čele nejprudších vrazil Zika do radní světnice, i
jal se jménem krále a obce Sobka, Hlavsu. Brikciho a j. ob-
viňovati, a nedada těm, kdo z nich byli přítomni, promluviti,
s úřadův je ssadil a u vězení odvésti kázal. Následkem násil-
nického tohoto kroku Brikci se svými zůstal ve vazbě, a teprv
v listopadu, když se Karel z Münsterberka vrátil z Budina,
domohli se toho věznové, aby byli slyšeni. Kníže zachoval se
v tom velmi stranně a slabossky. Nevědělt králův zástupce
věznům jiné rady, než aby odpůrce a násilníky své prosili o
propuštění. Mr. Brikci se všemi soudruhy mužně tomuto po-
nížení se vzepřeli. Jediné, čeho dosáhli, bylo, že kníže písemné

Brikcí.

101

jich věci vyloženi spolu s sepsáním Paškovcův poslal ke
dvoru. Král Ludvík, nebyv ani určitě zpraven, o koho se tu
jedná, 18. pros. vydal rozkaz, aby věznům dána byla svoboda,
ale zároveň, aby rozprodavše vše, co drží v Praze a v okolí,
jinam se vystěhovali. Ve třech nedělich (11. ún. 1525) musili
město opustiti. Brikcí s Hlavsou usadili se v K. Hoře, i po-
čali odtud dovolávati se práva. Ale Paškův v Uhrách spojenec,
arcib. Szálkán, pilně bděl nad tím, aby ani jeden z prosebních
listův jejich králi nepřišel do rukou. Posléze, nevida jiné rady,
odebral se v červnu Hlavsa sám do Budína i zjednal si pokradmo
slyšení u krále, kterýž nemálo byl překvapen, dověděv se, že
mužové králi věrní takovým hanebným spůsobem byli týráni.
I vydán hned rozkaz, aby mezi stranami spůsobeno bylo
narovnání; ale s nevalným úspěchem. Teprv po druhé cestě
Hlavsově v srpnu podařilo se spojenému úsili královny Marie a
Adama z Hradce, že stavům položena schůze do Kolína. Tu
Hlavsa výmluvností svou dovedl toho, že všecka města král.
prohlásila se proti Pražanům. Ale ani tím se Pašek ustrašiti
nedal. Již předtím byl manželkám vypovězených měštanův
nařídil, aby statky své v Praze prodali; nyní pak je (11. pros.)
obeslal na radnici i poručil, aby se konečně ve čtyrech nedělích
za svými muži ven vybrali. V té tísni vydal se Hlavsa spolu
s Brikcím opět do Budína, i tolik aspoň vymohli, že král (11.
led. 1526) vzkázal přísně Pražanům, aby manželek vyobcovan-
cův nechali s pokojem. Docilivše toho, nekvapili domů, nýbrž
zůstali u dvora, aby důkladné o stavu věcí mohli dáti poučení.
Teprv 12. bř. byli zase v Hoře. Stihání zřejmé sice poustalo,
ale do Prahy nesměli, dokud Ferdinand I. mocnější rukou, než
Ludvík, vlády se neuchopil, a zrušiv jednotu pražských měst
moci Paškové 1528 konec neučinil. Prázdeň, kterou Brikcí
měl „za onoho nevinného neštěstí svého“, přivedla jej k první
literární práci. Nemaje tehda nic co činiti, jal se práva městská
z latiny do češtiny vykládati, pořádati a registrovati (Přípis k
Ferd. I.). Jmenovitě místokancléř Jiří Žabka z Limburka, se-
známiv se s ním, dovedl výtečných jeho schopností oceniti a
králi vylíčiti. L. 1529 propůjčen Mr. Brikcímu erb s přídomkem,
na starodávní název rodiště jeho upomínajícím, „z Ličska“ či
vlastné (jak Hájek piše) „z Zlicka“; zároveň ustanoven sekre-
tářem soudu hejtmanského v Praze, od kteréhož po 1534

102

Brněnský.

ustoupil, stav se písářem soudu komorního. Za starších let,
zdá se, Brikecí od mladistvého pro náuku Lutherovu zápalu po-
upustil, navrátiv se k náhledům mírných kališníkův. Tím
jediné vysvětluje se přátelský jeho svazek s Hájkem a s
tuhým staroutrakvistou, Pavlem Bydžovským. Onoho k vydání
kroniky nejen pobádal, ale i podporoval, s tímto pak společné
vydal Miličův spis o zarm. církve (II. 162). Poslední svá léta
ztrávil v Čáslavi, usadiv se tam co měštan. Mezi prvními členy
tamního literatského spolku (1539—43) nalezá se i jméno jeho
(Pam. 1864, 127). Z jara 1543 dvakrát poslán byl do Prahy,
aby tam spůsobil deskový vklad statkův čáslavských. Zemřel
16. list. 1543 (St. Un. 122), jakož se podobá, v Čáslavi, a tam
i pohřben (Sedláček Děje Čáslavé 168).

1. Titulové stavu duchovního a světského. V Pr. 1534 (IV. 1133). Ded. mistokancléři Jiřímu Žabkovi z Limberka.

2. Práva městská. V Litomyšli 1536 (IV. 930). Ded. Ferdinandovi I. a purkmistru i raddě St. M. pražského.

3. Sententiae philosophicae, t. j. naučení mudrcuov o spravování a sau-
dech lidských. V Pr. 1540. pak v Olom. 1558 a 1563 (IV. 726). Deq.
pražské raddě.

4. Předmluva ku kronice Hájkově 1541 (IV. 416).

5. Miličovy knížky o zarm. církve, 1542 společně - P. Bydžovským (II. 162).

Brněnský Jiří Mikuláš narodil se počátkem XVI. věku,
vzdělání svého nabyl na některé universitě cizozemské, nepo-
chybně ve Vídni, i dosáhl tam stupně mistrského ve svob.
uměních. Okolo 1550 vyučoval na jedné z farních škol praž-
ských, pak v domech šleentických. L. 1567 vydal učební knihu
o uměni početním, i věnoval ji žákům svým. Janu, Vilémovi,
Jaroslavovi a Albrechtovi, synům pana Jindř. Mik. Hasištein-
ského z Lobkovic (Smolik v Živě 1864).

Knížka, v níž obsahují se začátkové umění arithmetického pro pacholata a lidi kupecké. V Pr. 1567 (IV. 741).

Brodecký viz Mathiades Václ.

Brodský Adam viz Tesacius A.

Brodský Šimon, kněz pod obojí, 1573 vydal výklad na
X. božích přikázání (IV. 1502).

Brosius Václav, rodie horsovotýnský, příbuzný Šimonovi
Brosiovi, proboštu pražskému († 1642). Studoval v kolleji kle-
mentinské, kdež v theologii dosáhl stupně mistrského, i stál v
úzkém přátelském spojení s Václ. Šturmem, jemuž v boji proti

Brosius.

103

Bratřím buď zjevně, buď bez jména, buď pod přijatým jménem (Vitolid Poskok) nemálo byl nápomocen. vládna pérem ostrým i vtipným. Jmenovité „Šesti důvody“ velmi se Bratří hluboce dotekl. Od Jednoty mu pod jménem Sylvia Uberina odpovídáno. Mimo to překládal populárni brožurky jesuity Jiříka Scherera.*) Na děkanství litomyšlské dostal se před 1584 i vytrval tam pod ochranou katolické rodiny pernšteinské až do 1594, kdež se stal probostem v Jindřichově Hradci. Zemřel po 1613.

1. Veystraha věrným Čechům „, aby mohli znáti, jakey jest rozdíl mezi učením Mr. J. Husi a učením Bratří Boleslavských v artikuli o večeři Páně. V Litomyšli 1584, 1589. Na rubu tit. listu obraz Husa před kalichem klečícího a Augusty kalich vylévajícího. Dále položena stará píseń katolická: „Vítej milý Jezu Kriste, vítej synu Panny čisté“, kterou Lukáš nebo Augusta předělali: „O přeslavný Jesu Kriste, synu Panny vždycky čisté“ (IV. 1333).

2. Šest důvodův, kterýmiž se prokazuje, že Jednota Bratří Boleslavských z Boha není. V Pr. 1587, v Litomyšli 1589, 1591, 1613 (IV. 1323).

Proti tomu od Sylvia Uberina „Odpověď“ 1587 (ib.), a na tu od Brosia:

3. Apologia t. j. obrana proti nedůvodné a nestřídmé odpovědi S. Uberina na místě Bratří Boleslavských, kterau dává na šest podstatných důvodův Dra. V. Šturma. V Pr. 1587 (ib.).

Na to opět odpověd Uberinova (ib.).

4. (Jiříka Scherera) Chodcovský plášť pikhartského, luteryanského a jiných novotných sektářuov učení. Obraz chodce a tyto verše na tituli:

Teď sedí chodec, má sukní zedranau,
z rozličných flekův v hromadu splácenau,
která znamená učení sektářské,
zvlášť roty pikhartské a luteryanské.

B. m. 1588 (IV. 1326).

5. (J. Scherera) O nové a neobyčejné monstrancí, s kteranž jeden predikant (Max Biber) léta tohoto 1588 v Rakausích a v Štyrsku se procházel a lidem posluhoval. B. m. (v Litomyšli). (IV. 550, kde omylem Awerbeck jmenován překladatelem¹).

6. Koule Danielova viz Poskok.

7. Jak. Feychta pět kázaní na 20 neslušných příčin a zjevných klamův od Pikhartův proti katolickým smyšlených. (Z něm. přel.). V Litomyšli 1589. 1591. V Pr. 1628 (IV. 1599). Ded. Oldřichovi Felix. z Lobkovic.

8. J. Scherera rozmlauvání o ceremoniích a řádích křtu sv. mezi farářem a bábau luterianskau. V Litomyšli 1591 u Graudence (IV. 1338).

9. Kázaní o svátku těla božího. V Litomyšli 1594 (IV. 1599).

*) Jiří Scherer, jeden z nejhorlivějších zastanců katolictva, rodem byl ze Schwatzu v Tyrolích, působil co nčitel, jmenovité pak co kazatel po 155 let. Zemřel 1605 v Linci.

104

Brotec.

10. (Jiř. Scherera) Křesť. vojenská kázaní. V Litomyšli 1596 (ib.). Tři kázaní proti Turkům vzbuzující.

11. (J. Scherera) Jistě umění a zaklínání proti střílení, bodení, sekáni atd. V Litomyšli 1596 (ib.).

12. O příjímání svátoosti těla a krve Pánč, roznulauvání mezi dvěma osobami (Pavlem a Janem). Dle něm. spisu 1587 v Níce vydaného. B. m. 1598 (IV. 1356).

13. Ohlášení proti píkhartskému netopýři. V Litomyšli 1599 (ib.). Spis psaný proti Bratru. kterýž, kryje se anonymitou, vydal soukromí obranu jakousi na spis č. 12. Tohoto svého odpůrce Brosius nazývá netopýřem, „zmotaný píkhartský mozek“ jemu vyčítaje.

Brotec Václav Josef počátkem XVIII. věku byl děkanem v Počátkách.

Archa úmluvy (sv. Barbora na Horách Kutnách). V Pr. 1715 v koll. jesuit. (V. 918).

Br. z Brzozowa Valentin, starší bratrský v Polště, kancionál český, od Jednoty 1541 u Severina vydaný, do polštiny přeložil. Překlad jeho vytištěn 1554 v Královci pruském skrze Alexandra, tehdá tam usedlého, pod titulem: „Księgi chwał boskich, to jest piešni duchowne s czeskego języka na polski przez X. Walentego z Brz. nowo przełożone“, a věnován králi Zikmundovi Augustovi. Brzozowski zemřel 1570. *)

z Brozánek viz Leva Zikm.

Brtvín Jan z Ploškovic sepsal před 1535 knížku na dvě stránky rozdělenou, z nichž první jedná o spůsobu a životu křesťanském, „kterak by člověk sám sebe, přitom i jiné vésti měl, zvláště pak ti, kteříž nad jinými v světě panuji“, druhá o hospodářství, jmenovitě o spravování panství, povinnostech hejtmana, úředníkův a služebníkův panských, o držení soudův mezi lidem poddaným, o přihlédání pánove. O okolnostech životních Brtvínových nic vědomo není.

Knížka tato dvě stránky v sobě drží: o spůsobu a životu křesťanském, o pořádku s strany hospodářství. V Pr. 1535, 1540 a 1587 spolu se Správou Černobýlovou a ded. Jauu Labounskému z Labouně (IV. 858).

Bruneweikar Stilfried z Podhoří (Podhorský), kněz podoboji, 1625 buď v cizině nebo někde v Čechách pokradmo vytisknouti dal:

*) Později vydán kancionál bratrský polským textem 1569 a 1646. L. 1589 bylo nové vydání již téměř doděláno, až tu celá zásoba požárem města Ostrorogu zmařena i s pamětmi Jednoty (ABr. XIII. 589). Bratří obratmo i písně polské zčešťovali, jakož několik takových překladů i v Kleychově kancionálu.

Budechius.

105

Christi theanthropi etc. O nejsvět. jediném prostředníku. 1625 (V. 681).

o Brunevikovi povědka, prvotně v XIV. věku sepsaná
versem, podobně Tristramu a Tandariáši. Rkp. v univ. bibl.
pražské z XV věku. Vyd. od Hanky 1827 a ve Výb. II.
Srov. Feifalik v Sitz. Ber W. Ak. 1859 a Maloch v Sl. N.
Také do Rus přenešena byla dosti dávním časem a rovněž
i k Maďarům (III. 961).

Brunevik Zachariáš, rodic z N. M. pražského. Spolu
s bratrem Ondřejem dal se na kněžství, a oba dostali se do
Chrudimska. Ondřej 1587 byl farárem v Heřm. Městeči, Za-
chariáš 1595 dán kaplanem do Chrudimě, odkudž se 1604 v
témž postavení dostal do Prahy ke sv. Jindřichu. L. 1606
povolán za dékana do Žatce, odkudž se před 1615 dostal
na děkanství do Prachatic. Zdá se, že po 1620 přestoupil k
církvi katolické.

1. Kázaní osmnáctero od 1606 do 1615, z nichž historicky zajímavější jsou: 1606 o morové ráně, 1698 o zemětřesení koncem 1607 (přípsáno raddě městské ve Vys. Mýtě), 1615 o zemětřesení v Bechyňsku a Prachensku (IV. 1620 a 1422).

2. Zreadlo zkázy m. Jerusalema. V Pr. 1610 (IV. 1884).

3. Starožitnost kšaftu večeře P. V Pr. 1613 (IV. 1417).

4. Srovnání dvou tyrannův církve. V Pr. 1613 (ib.). Též latině.

5. Spis potěšitédný rodićům pro odchod dítek zesnulých v morové ráně 1613 (IV. 1889).

6. Pharmacopoeia seu myrrhothecium psychocorporeum, apatéka neb sklad lékařství duch. i tělesného. 1633 (V. 1389).

Bruno viz z Raupova Hynek.

Bubenka Jonáš, kněz evang. v Ochtiné, obstaral 1685 v Levoči první českým textem opatřené vydání Komenského díla Orbis pictus, sám k tomu zhotovil dřevorezy (Šaf. LG. 387).

Bubla Martin k rozkázaní Zdenka ml. z Waldšteina
na Brtnici přepsal český Hodinář (horarium), k němuž přípojen
Žaltář, stě. kalendář, Husovo kázaní o umučení Páně. Rukopis
nyní v Stockholmě (ČČM. 1851. II. 75, Dudik Schw. R. 147).

Budechius či Budek z Falkenberka Šimon Thadeáš,
kněz evangelický, jenž se zanášel naukami přírodními a stál
ve službé Rudolfa II., jsa jeho „v kovích a drahém kamení
mocně nařízený inquisitor“ anebo, jak se latině psal „caesareus
rerum naturalium inquisitor.“ Aby povoláni své ke skoumání

106

Budovec.

horlickému odůvodnil i historicky, vypravoval, že nějaký ležín Buděk, Hadač nad jiné slovútný, v Buděi školu vyzdvihl a v ní tejnému věcí přirozených umění jakož i věstbám, kteréž prý těch časů za největší moudrost se pokládaly, učedlníky a učedlnice své vyučoval. Chodili prý pak k němu do té školy nejpřednější mládenci a panny, z nichž nejvzácnější Přemysl a Libuše. (Paprocký o stavu městském, Kořinek 4). Budek jakožto potomek tak proslulého mistra, za svého věku ovšem daleko větší, než obyčejní přírodovědeci, mohl se dožadovati vážnosti v oné chase dobrodružných zlatodéjů.

(Verše) na smrt Zikinunda Smiřického ku potěšení p. Hedvice, manželce jeho. V Pr. 1608 (IV. 190).

Budovec z Budova Václav, příjmím Kozí bradká, syn rytíře Adama a Johanky z Chlumce, nar. 1547. Byl-li od mládí vychován v Jednotě, či později k ní přistoupil, vědomo není. L. 1565 vypraven od rodičův do cizích zemí na učení, ačkoli po 1567 některý čas ztrávil i na pražské universitě pod zvláštním vedením Adama Hubera, jenž mu později 1587 upomínkou na onu dobu svůj „Regiment zdraví“ věnoval. Projel Německo, Dánsko, Anglii, Nizozemi, Francii a Vlachy, kdež i Řím navštívil. Pozdržev se na akademiích tamních, jako 1572 ve Wittemberce (Pam. 1871, 72), seznámil se s předními učenci svého věku; jmenovitě s Theod. Bezou, slavným učencem kalvinským, v bližší stoupil známost, tak že jej Slavata (II. 307) žákem jeho nazývá. Spatřiv i nejpřednějsich knížat a králův dvory a přiučiv se obyčejům i jazykům hlavních národův, vrátil se po dvanáctiletém cizincování k rodičům 1577 (Antialk.). Avšak, oblíbiv si cesty, převelice žádostiv byl také východní země projeti. Tu sotva že několik neděl doma pobyl, došel ho dotaz, chtěl-li by s císařským poslem Joachimem Sinzendorfem jeti do Čáříhradu, k čemuž ihned s radostí přistoupil. Co hofmistr poselství císařského pobyl v Turecku sedm let (Hist. persec. 229). Seznámiv se s jazykem tureckým i arabským, jakož i s náboženstvím Osmanův, častá míval s Turky i s renegáty rozmlouvání. Pilné studium koranu, dle latinského překladu 1550 tištěného, roznítilo u něho ohnivou nenávist k mohamedanismu, jakož o tom svědčí „Antialkoran“, spis s rozhorlenou vroucností proti nauce Mohamedově bojující a sic jinak mystickými ideami naplněný, jejž brzo po

Budovec.

107

návratu svém do vlasti sepsal Prvotní jakés navržení dila
toho vénoval 1593 císarí. Z Cárihradu v říjnu 1579 něme-
ckému učenci Dav. Chytraeovi k jeho žádosti obširnou poslal
zprávu o církvích v Řecku a v Asii, připojiv k tomu posloup-
nost a skutky posledních králův perských a gruzinských. List
tento Chytraeus vytiskl v spisku svém: „Oratio de statu eccle-
siarum hoc tempore in Graecia, Asia, Africa, Ungaria, Boemia"
(Francofurti 1580). Dokonav úkol svůj v Turecku, jmenován
jest od Rudolfa II. 14. srpna 1584 (Auersberg Appell. Ger. II.
107) radou nad appellacími. L. 1589 vedle Rudolfa II. spolu
s jinými úředniky zemskými učinil přísahu na obnovení smluv
s královstvím polským, kteréž válkou arciknížete Maximiliana
se Zigmundem Svédou o korunu polskou byly přerušeny (Dači-
cký v ČCM. 1828 II. 94.) Pak dovidáme se o něm, že 1591
od Jana Ratibora Sekerky kupoval statek Lobkovice s Nera-
tovicemi za 11.750 kop gr., ale trh ten vinou prodavcovou
zůstal nedokonán (ČCM. 1836, 296). L. 1597 přitomen byl
sám třetí co král. komissar sněmu moravskému (Žer. L. I.
41). V důvrném poměru trval s Karlem z Žerotina, jenž ho
1592 v listu z ležení u Rouenu mezi přátely pražskými zvláště
pozdravovati vzkazuje (I. 84); s ním i s Illesházim a jinými
náčelniky uherskými mnoho si dopisoval. L. 1603 vystoupil
poprvé veřejné co obhájce Jednoty bratrské, chtěje vůbec
krajanům svým vydobyti svobody náboženské Dne 11. ledna
jménem rytířstva opřel se proti mandátu, 1602 vydanému,
kterým další provozování náboženství Bratřím zakázáno. Od
dávné doby neslyšáno na sněmě českém řeči tak výmluvné a
tak smělé. Když domluvil, nadsením a důležitosti okamžiku
až k slzám byl pohnut. Rudolfovi podána supplika, při jejimž
sepsání Budovec neposlední měl účastenství. Avšak císar
velice naň proto zanevřel; i vzat jest pod závazek, že se k
zodpovídání povždy dostaví. Od té doby poustoupil od čin-
nosti veřejné (Gind. GBr. II. 333—341). Po strýci svém Krí-
štofovi († 1602) dědil část Mnichova Hradiště a Kocňovice.
L. 1604 od Kateřiny Řičanské ze Smiřic koupil Zásadku. L.
1606 nalezáme Budovec na cestě po Moravé (Žer. L. III. 50).
Dvě léta později k přepsání půjčil Petru Vokovi z Rožmberka
spisy své Antialkoran, Kroniku duchovní a Kšaft duchovní
(Dudik Schw. R. 151). Když 1608 nastal boj mezi Rudolfem II.

108

Budovec.

a arcikn. Matyášem, Budovec s Karlem z Žerotina a Petrem
Vokem přidržoval se arciknížete. Na sněmě, od Rudolfa tehdá
svolaném, stavové evangeličtí a bratrstí z příznivých jim okol-
ností nový vzali přístup k tomu, aby sobě vymohli svobodu
náboženskou. Budovcovi, kterýž mecitím 1607 přijat do stavu
panského, 23. května na sněmě uloženo, aby přání ve spis u-
vedl. V červnu, když Matyáš před Prahou stál, nalezal se
mezi poslanci Rudolfa II. a stavův, kteří s ním v Dubči vyjed-
návali o mír. Když pak válečný lid Matyášův opouštěl Čechy,
provázel Budovec vojsko uherské co královský kommissař. V
Pardubicích strhla se krutá seč mezi vojáky a selským lidem;
krveprolévání trvalo do noci, než se kommissařům podařilo
rozkacené houfy ukrotiti (Skala I. 185). S událostmi násle-
dujícího roku 1609 jméno Budovcovo spojeno nerozdílně; o
vymožení majestátu přední jemu náleží zásluha Budovec byl
tehdá nejen světskou hlavou Bratři, ale i vůdcem stavův pro-
testantských vůbec. Horlivostí svou všecky pohromadě udržo-
val i staral se, aby celé hnutí rázu náboženského nepozbývalo.
Na sněmě hlavním byl řečníkem. Vyslancům, k. př. uherským,
on býval vstříc posílán, aby je vítal. Když stavové direktory
sobě zvolili, zaujal mezi nimi Budovec přední místo, ješto
zvolený k tomu Petr Vok z Rožmberka přitomen nebýval.
Dne 9. čce. císař konečně majestát podepsal. I mezi defen-
sory nad konsistoří a akademií zvolen 10. října Budovec; 26.
března 1610 vzat do kommisse, která na starosti měla reformu
university (ČČM. 1847 II. 511,516). O této své činnosti 1608
—10 zůstavil obšírné paměti v jazyku českém. přední to pra-
men dějepisný pro onu dobu. Po vydání majestátu hájil Jed-
notu proti choutkám luteránův, kteří Bratřím rovné právo upí-
rali, zastírajice se konfessí českou. L. 1611, když po vpádu
pasovskému Frant. Teynagl byl zatčen, Budovec z rozkazu
stavův byl při výslechu jeho. Rok po tom přikoupil druhou
část zboží hradištského s hradem Mnichovým Hradištěm (Pam.
1864, 27). L. 1614 tiskem vydal svůj Antialkoran, obraceje se
v předmluvě k rytřistvu českému vůbec a k Pražanům zvláště.
L. 1616 uveřejnil v Hannoveru latinský spis: „Circulus horo-
logii lunaris et solaris, h. e. brevissima synopsis historica etc.
repræsentans ex Vet. et N. Test. continuam seriem præcipua-
rum ecclesiae et mundi mutationum.“ Proti čemuž když lu-

Budovec.

109

terský theolog Dr. Matyáš Hoë z Hoëneggu z Lipska pole-
micky vystoupil, odpověděl Budovec knižkou: „Gnomon apolo-
geticus circuli horologii historici“ (Francofurti 1617). Při
jednání o přijetí arcikn. Ferdinanda za krále 1617 byl Budovec,
tehdáz rada soudu dvorského a komorního, mezi témi, kteří
žádali, aby se prvé stalo potvrzení všech privilegii stavovských
a především majestátu (Skala II. 31). Ale v sněmovním sezeni
samém, když stavové činili své přimluvy, se Budovec prostě
a bez dalsich dokladův snesl s přimluvou nejv. purkrabi, Adama
z Šternberka, jakož se zachovali i jiní krom Viléma z Lob-
kovic, Šlika a Thurna (Slav. II. 271). Vůbec nebylo jeho
účastenství při hnutí stavovském tak rozsáhlé, jako 1609. Při
rokování o supplikaci k místodržícím a k císaři 11. března 1618
na sjezdu v kolleji Karlové napomínal, aby se zmínka stala i o
impressi, kteráž stavům pod oboji byla zabraňována. V osudný
den 23. května byl na kanceláři české, když Slavata, Martinic
a Fabricius byli s oken shazováni. Po skutku tom zvolen (25.
kv.) mezi direktory; 18. září obrán k spisování odpovědi na
proposice stavův moravských. Tehdáz i on i Vilém z Roupova
jednali s Žerotínem, jenž hrozící boje odvrátiti se snažil. V lednu
1619 vypraven s poselstvím direktorův k sněmu moravskému
do Brna. V březnu nařízen mezi kommissaře k interposici v
Chebu. Na sněmě 19. srpna vyjádřil se proti přijetí Ferdi-
nanda II. Při jednání o zemské hotovosti a opatření potřeb-
ných k tomu prostředkův ohlásil se (21. srp.), že v tak důležité
potřebě střibra ani zlata za nic nepokládá a netoliko klenoty
odvede, ale i hrdlo pro vlast vynasaditi chce. Nazejtří zvolen
do kommisse k sepsání spisu ospravedlňovacího příčinou za-
vržení Ferdinanda II. Při volbě nového krále Budovec pod-
poroval Fridricha Falekého, i bylo naň a tři jiné pány vloženo,
aby jménem sněmu volbu tuto psaním jemu oznámili. Po ko-
runování jmenován od Fridricha komorníkem a presidentem
nad appellacími. Když do Prahy přijeli poslové Betlena Gábora,
latinskou řeči je přivítal. L. 1620 v červenci chtěli stavové
vypraviti vyslanství do Konstantinopole i podáno na Budovce,
ješto v mladém věku svém v Turcich byl a obyčejův národa
toho povědomost má, aby tu legaci na sebe přijal; ale on se-
šlostí věku z toho se vyniluvil. Za to mu přikázáno, aby vy-
slance tureckého Mehmed-agu slavně uvítal, hrad a Prahu jemu

110

Bukůvka.

ukázal a s ním jednání vedl (Skala a Slavata). Tehdá Budoveci a Vilémovi z Roupova věnoval Pavel Ješin své vydání Dalimila Po bitvě na Bílé hoře Budovec, vyprovodiv manželku svou Annu z Wartemberka, syna Adama a vnuky*) z Prahy, vrátil se, aby se nezdálo, že korunu českou, která jemu a Ottovi z Losu k ochraně svěřena byla, opouštěl Dům jeho zúplna vydrancován a on pak uvězen. Když Pavel Aretin, appellační sekretář, navštiviv jej, se ho tázal, proč neuprchl, odvětil Budovec mezi jiným: „Syt jsem dnův svých, Pán Bůh račiž vziti duši mou k sobě, abych nespatřil pohrom, kteréž, jak vidím, zachvátí vlast mou.“ Dva kapucíni pokoušeli se v posledních dnech obrátiti jej, oba však theologickou jeho zběhlostí poraženi ustoupili. Podobně dařilo se dvéma jesuitům, kteréž Budovec známostí písma přemohl. O tom vypravoval kn. Rosaciovi, jenž jej v žaláři navštivil. Jelikož žádný duchovní bratrský k odsouzeným nebyl připuštěn, skonal bez svátosti a nejsa knězem doprovozen na staroměstském náměstí 21. června 1621. Heslo jeho bylo: „In Deo fortitudo.“

1. Kroniky duchovní katolické na 4 díly rozdělené. Rkp. v Stockholmu. (ČČM. 1851. III. 36).

2. Tureckého podvodného náboženství aneb radéji bezboženství hrozného v učení i obcování jejich pošlého krátké poznamenání. Ded. cís. Rudolfovi II. 1593. Rkp. tamtéž (ib.).

3. Kšaft duchovní. Rkp. tamtéž (ib. a Dud. Schw. R. 152).

4. Akta a příběhové, kteří se dáli od tří stavův král. českého tělo a krev pod obojí přijímajících od 1608 do 23. ún. 1610. Rkp. v Schafgotschovské knihovně ve Warmbrunnu v Slezsku Y. d. 54. Gind. GBr. II. 497 sld. (IV. 448).

5. Anti-Alkoran. V Pr. 1614. (IV. 1428. Hanuš v Sitzb. d. böhm. GW. 1868 I. 116–124). Spis ten dělí se na tři díly, z nichž první podává obsah koranu; v druhém vyvracována náuka Mohamedova; třetí pak obsahuje řadu menších spisků. Jsou to: 1) horologium lunare t. j. měsíčný kompast, 2) zreadlo z Mojžíše a prorokův, 3) hor. solare t. j. slunečný kompast, 4) zreadlo z Nového Zákona (náuka bratrská), 5) kontrfekty Messiáše a Antikrista, 6) harmonia o St. a Nov. Zákonu, 7) o předivných proměnách v světě, 8) o odpadlcích od víry křesťanské, 9) o rytíři kresťanskému. Latinský spis nahoře zmíněný zdá se býti téhož obsahu co horologia v Alkoranu.

6. Účastenství při rozličných spisech od stavův 1618 vydaných, jmenovité při apologii (IV. 1065).

Pan „Bukůvka“ složil píseň: „Blud se z husta rozšel

*) Vnnčka jeho Anna Magdalena zemřela 1625 a smrt její oslavena básní t. 1. tištěnou „Echo pohřební“ (Pam. 1866, 326).

Byčkovský.

111

posledního věku", jíž Br. Jan Roh potom zpravil lépe, načež přijata byla do kancionálu 1541 a i do šamotulského (Blah. de cant.). Byl to buď Albrecht, jenž 1540 od Petra Dobrenského v Lipnici nazván byl podle příslovi moravského „taterským bičem“ (t. j. novým zemanem), očež jej 1541 před soud pohnal (Rel. Tab. 263), anebo Petr na Červené Lhotě, jenž 1558 byl komorníkem soudu olomouckého (Ryb. v Sl. N. X).

**Buoc č. Bûc Jan**, Slovák, jenž v druhé polovici XVIII. věku žil ve Štávnici, okolo 1770 sepsal písné, ježto se tehdá obecně zpívaly, mezi nimi několik prostonárodních, pak básné, jakéž bývaly v obyčeji při svatbách, gratulace, konečně pověry a rozličné domácí rady.

Sbírka ta rukopisná chová se nyní knihovně Matice slovenské. Otištěna od Sasinka v Archivu II. 51—77 (v Tur. Sv. Martině 1873).

**Burda Jan**, rodic z Pelhřímova, kněz p. o luterského směru, 1616 byl farářem ve Velikých Kněžicích.

J. Gerharda (gen. superintendenta v Koburce a prof. v Jeně † 1637) Knížka velikých potěšení plná. V Pr. 1616 (IV. 1909, Klíč 48). Připsána čtyřem úředníkům žateckým.

**Burger Kajetán**, kněz katolický, jenž 1715 farářem byl v Budějovsku bliže Ledenice.

Kázaní při sekundici faráře ledenického Tom. J. Havlíčka. V Pr. 1715 (V. 919).

**Burger Vojtěch**, kněz katolický, 1730 administroval faru v Jirnách.

Plast strdi a roj včel (sv. Jan Nep.). V Pr. 1730 (V. 958).

**Burian doktor viz Sobek B.**

**Burius Jan**, narozen ve Sv. Ondřeji v Liptově, kdež otec jeho Jan 1634—48 byl kazatelem. Dokonav studie domácí odebral se na universitu marburskou. L. 1666 stal se rektorem školy v Panské Dolině u Bystřice, odkudž 1670 povolán za némeckého kněze do Krupiny. L. 1672 s jinými kněžími Uhry opustiti musev, pobýval ve Vratislavi a v Břehu, až po mnohých cestách 1686 opět do Krupiny zavítal, kdež 1689 život svůj dokonal. Hlavní jeho díla psána jsou latině: Dissertatio de perioecis (Wittembergae 1659), Memorabilia martyrum duorum in Hungaria, Micae hist.-chronolog. atd. Do kancionálu Třanovského přeložil z něm. jednu píseň: „Pane již v pokoji.“ (Tablic Poezie I, Sl. Pohl. I. 2.)

**Byčkovský Jan viz Facilis Jan.**

112

Bydžovský Frant.

Bydžovský František Viktor, kněz katolický, 1765 v
Pr. vydal: Dvojnásobné království Ježíše Krista (V. 811).

Bydžovský Jiří viz Kezelius Jiří.

Bydžovský z Florentina Marek, syn měšfana a pri-
masa bydžovského Václava Moravce († 1569), jenž 1568 vy-
mohl, aby N. Bydžov za město svobodné a věnné byl prohlá-
šen (Slav. k l. 1569). Marek, nar. 1540, záhy odeslán na
universitu pražskou, kdež se 1559 stal bakalářem a 1565
mistrem (LD. II. 383, St. Un. 163). Tehda již nazývá se „M.
Bydžovinus a Florentino“; 1575 erbovnictví jen mu potvrzeno.
Brzo po dosažení hodnosti mistrské (1567) přijat byl do kolleje
Karlevy, i jal se na universitě čísti o hvězdářství a mathe-
matice. Na l. 1570 poprvé vyvolen dékanem, kterýžto úřad pět-
krát zastával, pilně se staraje o prospěch fakulty své. Jmeno-
vitě přihlédal k divadlu akademickému, i nebylo za jeho dě-
kanství ani jedné deposice beánův, aby studenti nějakou hru
byli neprovozovali. Když 1589 konec října Kodicill náhle
zemřel, vloženo na Marka, co nejstaršího kollegiata, nejen rek-
torství, ale i proboštství kolleje krále Václavovy. Rektorský
úřad spravoval šestkráte (1589, 1590, 1594—6 a 1602). Když
byl již 37 let professoroval a v 64. létě věku svého stál, z
čista jasna překvapeni vrstevníci jeho zprávou, že se oženil.
Pojalt za manželku vdovu Kateřinu Slivenskou, s kterou ob-
držel nákladnickou živnost na N. M. pražském. Hned v den
svatby přijal právo měšfanské a vstoupil do pořádku pražských
sládků, aniž by kollej kr. Václava mistrům byl odevzdal anebo
počet učinil. Z toho nemalé pobouření na universitě. Mistři,
zvěděvše o tom, co se stalo, nemeškajíc sami se v kollej, kde
Marek posud choval své věci, nehrubě šetřice slušných ohledův,
uvázali a Mr. Martina Bacháčka na proboštství zvolili. Mr.
Marek velmi se popudil a s ostrou žalobou k císaři se obrá-
til. Proti tomu mistři opětili svými stížnostmi, vinice Marka,
že prý se vytrhnul z jich jurisdikcí jako „čáp z konopí“, v
ničemž pořádku nezachovav. Konečně podařilo se purkmistru
a raddě novoměstské, kterí se v to jako prátelšti úmluvi vlo-
žili, mezi stranama učiniti narovnání. Ale Marek vždy ještě
závazkům svým dosti učiniti se vzpíral, tak že teprv 1608
sporům bylo konec (ÚČM. 1847. II. 392). Kyselost, která té-
mito běhy spůsobena byla, ještě déle potrvala. Ani smrt muže,

Bydžovský Pavel.

113

kterýž tolik let a takovou měrou université sloužil, ji neulohodila. Když 15. září 1612 Mr. Marek s životem se rozloučil, nebylo nikoho, kdoby událost tu v pamětech akademie pražské byl chtěl zaznamenati. Jediný Mr. Pr. Paronius oslavil památku jeho latinskou elegii. Marek pochován v kostele božího těla a hrob jeho označen nádherným památníkem inamorovým a nápisem, jenz se končí heslem „Me beat alma fides.“ Latině složil rozměrem horatianským baseň na Bart. z Löwenburga, jenz universitu ustanovil dedicem 1581, pak Tabule meteorologické 1582, jež připsal Pavla z Koldína (Pelecl Abbild. III. Mikovec v Lumíru 1851, 301. Šmolík v Živé 1864, 224).

1. Život císaře Maximiliána. V Pr. 1589 (IV. 132).

2. Rudolphus rex Bohemiae XXL, obalující zprávy o dějích, jež se od korunování krále tohoto 1575 az de úmrtí nejv. purkrabí Adama z Hradce 1596 v Čechách a v jiných zemích, zvláště v Uhrách zběhly (ib.). Širší zpráva o tomto univ. bibliotheky pražské rkpu. od Tomka v ČČM. 1846; hojné výnatky otistěny od Mikovec v Lumíru 1851.

Bydžovský Pavel příjmím Smetana, z N. Bydžova, nar. 1496, studoval na universite pražské, kdež dosáhl bakaláristvi. Vysvěcen byv, bezpochyby v Benátkách, na kněžství, po všecken svůj život zůstal neodstupným přivržencem starověrné strany podobojích, která se jen spůsobem přijímání lišila od katolikův. L. 1535 stal se farářem u sv. Havla na St. M. pražském, a hned počal zavazovati nevole s mistry akademie pražské, mezi nimiž tehdá učení luterské vždy širší dostávalo práchod, skoro vždy svá kázaní jimi otvíraje nebo zavíraje. Vinil je, ze nechodi ke zpovědi ani k příjímání; i hrozil, nezméní-li se v tom, že jim pohřbu církevního nedá, ani zvoniti. Dále, že se sklátili u víre, a třetí, že jsou almužući (cínž mínenno, že plat svůj z fundaci berou). Rektor tehdejší, Mr. Jiří Písecký, 28. dub. 1536 s děkany a mistry předstoupili před konsistori, na kn. Pavla proto žalobu vedouce. Pavel 4. máje na žalobu odpovídal, dilem se k tomu, oč ho nařkli, znaje, dilem pak zastíraje se tím, že mluvil o učencích obecně, mistrův výslovně se nedotýkav. I konsistori i mistrům, pro uvarování většího v té věci povyku, na tom záleželo, aby pře na soudy vznášena nebyla, i podali ji tudiž na rozsudí, kteříž rozhodli v ten smysl, ze kn. Pavel, jelikož se jen pro neznalost privilegií a statut universitních skutku svého dopustil, před shromázděním university učiniti má odprosbu (Bor. I. 113, St. Un. 107).

Rukověť k děj lit. č.

8

114

Bydžovský Pavel.

Od té doby kn. Pavel mistrův nechal na pokoji, za to však počal boj proti konsistoři podobojí, ve které rovněž směr luterský čin dal tím důsážněji bral převahu. První k stížnostem příčinu dal tím, že 1538 biskupovi videnskému Janu Faberovi, znamému odpůrci protestantstva, zaslal artikule nějaké, aniž by je prvé byl předložil konsistoři. Tato, zvěděvsi o tom, obeslala jej o to, i vytýkala mu to za svěmyshle jednání. On se omlouval, dodávaje, že se radil s kanclérem staroměstským Jakubem Vršovským a že „má jesté jiných artikulův na pikharty na dvě stě“ (Bor. I. 124). Brzy však nastaly stížnosti větší, tak že nevycházel téměř z napominání a trestání konsistorního. „Co se jemu zdá a zavrtí, to před se běre, a na svém neustupně stojí, z čehož prý nepokoj a posměch úřadu a straně podoboji děje se a brána k neposlušenství se otvírá“, byly důvody, jimiž konsistoř tvrdila (19. list. 1539) svůj rozsudek, kterým kn. Pavel byl z počtu kněžstva podobojích vyobcován (ib. 139). Tím dáno heslo k stihání i vně konsistoře. Protivníci Pavlovi jali se naň listy psáti, po Praze je lípati a po jiných městech královských rozesilati. Kaplani jeho strojili se faru svatohavelskou opustiti. Čtvrt léta vydržel tyto nesnáze, ale děle nemohl. Děkan Václav od sv. Apolinařiše dal se mu za přimluvce i přivedl jej 19. února 1540 do konsistore. Tu Pavel sám prosil, aby byl zase přijat v počet kněžstva, „že jest jako ratolesit odfatá od stromu, ruka od těla, ovee na použti, a že jest jako retězem svázán.“ Konsistoř jej přijala, ač ne bez příkré důtky „aby sám sebou se nespravoval a na sobě tak nanoho nezavíral“ (ib. 145). Mezitím odvaha strany luterské pořád více vzrostala. Po Mart. Klatovskému za administratora zvolen 1542 kn. Jan Mystopol, odhodlaný učení Lutherova podpůrce. Ten již 1543 cítil se tak pevně postaveným, že kněžstvo podobojí (konec dubna) svolal do kolleje Karlovy k poradám o některé prý věci dogmatické, vlastně však, aby provedl uznání hlavních zásad protestantských. Přes odpor opata emauského J. Nožičky, dékana kouřínského Bartoška a kn. Pavla základem porady přijaty byly tři otázky: Jest-li mše obef? Jest-li prospěšno k spasení svaté vzývati o jich přímluvu? Jest-li ospravedlňují skutkové dobři, či sama toliko víra bez skutkův? Že mše není obětí, o to se dohodli, ale co do druhých otázek nedošlo do shody, ačkoli smysl luterský zřejmě převládal. Brzo na

Bydžovský Pavel.

115

to (27. dub.) přivoláni k poradám kněžským i stavové, s Janem
z Pernšteina v čele. I tu odpor starověrného kněžstva pře-
možen a uzavřeno odstraniti ceremonie, pokud prý sou málež-
kem lidským, jako nše, vystavování svätosti oltářni, processí,
modlitby za mrtvé, vzývání svatých, osvěcování kostelů, svěcení
všelijakých věci, časté zvonění, zpívání kollekt, a vyvoliti sobě
vlastního biskupa. Ale všecka tato snešení psána byla na
písek. Král vyslance shromážděných prostě odkázal na kom-
paktáta, nařídil, aby ceremonie jako posud byly zachovávány,
a zapověděl pod téžkými tresty všeliké další scházení se pod-
obojích v Karolině bez povolení královského. Starověrný utra-
kvismus vitézoslavil. Tu opat emauský i kn. Pavel, kteří mezi
jednáním podobojích o všem, co se dělo, Ferdinanda I. zpra-
vovali, jali se v kázaních svých velebiti krále jakožto panov-
níka spravedlivého a věhlasného, jehož Bůh vzbudil k obhajo-
vání církve své v tomto království a dal mu prý v srdece jeho,
aby se dostatečně postavil proti všem těm, kteříž počali kaziti
sv. služby boží a rušiti řády církve sv. Nastal den božího
těla, a Mystopol s kněžstvem svým usnesl se, aby processí
konáno nebylo. O čemž když král skrze kn. Pavla a opata
byl zpraven, processí odbývati poručil, a Mystopol neměl od-
vahy odporovati. Totéž se opakovalo ke dni Jana Husi, kde
se však administrator pomstil tím, že v kázaní vyličil obraz
protivníkův Husových, v němž opat a kn. Pavel podobiznu
samých sebe neviděti nemohli, a žalobu o to na krále vznesli.
Dne 7. července doručeny Mystopolovi artikule, z nichž byl
vinén, aby se ve třech dnech ospravedlnil. V určitý den uveden
zároveň s opatem a kn. Pavlem před krále, na zejtří pak věc
prozatím odbyta tím, že Mystopolovi zapovězeno, kromě zvláštního
králova povolení, kázati (Červenka hist. 222—253, Tomek v
ČCM. 1848, I., Gindely Br. G. I.). Od té doby choval se kn.
Pavel pokojné, zanášeje se spisováním a připravováním kandi-
dátův ke stavu kněžskému, kteréž pak buď sám buď s jinými
faráři uváděl před konsistoř, aby je tato vyzkoušela a opatřila
dimissorí, aby k vysvěcení do Vlach se odebrati mohli (Bor.
I. 167, 182, 207). Zajímavá je o tom smlouva jeho s
Janem od Váhy z Kutné Hory, kterýž, chtěje se „od něho slovu
božímu učíř, do dvou let při něm býti se zavázal. Kn. Pavel
měl jemu kaihy k učení půjčovati a jemu v nich podle mož-

8*

116

Bydžovský Pavel.

nosti ukazovati, čehož by Jan neuměl (ib. 305). Kn. Pavel
bděl i nad pravověrností kněží mimo Prahu, jakož viděti z
žaloby, kterou konsistori podal 1549 proti kn. Václavovi, de-
kanu kutnohorskému (ib. 250). Neméně vzał na se dobrovolný
úrad dohledu na „Pikharty", jimž ovšem snad jestě méně prál,
mežli luteránům. Tak 1544 udal Br. J. Černého, že křítil syna
Dra. Koppa, a 1545 Br. Macha, že v Týně nad Vltavou oddá-
val Zigm. Valkouna s Cabelickou (Červ. histor. 308 a 318).
Přízní, kterou mu král byl nakloněn, domohl se tudiž, ač vyso-
kého úradu nezastával, nemalého vlivu na běh věcí církevních
v Čechách. Mezitím se Mystopol, poučen byv zkušenostmi
posavadními, od směru luterského ponenáhlu odvracel, až zcela
v starověrný utrakvismus zabočil a tudiž na jedne s kn. Pavlem
půdě se ocitil. Mezi oběma navrátila se dobrá vůle, kterou
kn. Pavel dotvrdil, věnovav Mystopolovi 1546 spis švůj o těle
a krvi boží (č. 13). Anobrž oba ti mužové v užší spolu vstou-
pili shodu. Tak tuším rozuměti třeba nejasnému narčení „propter
conventionem clanculariam“, kteréz na ně Havel Čelastus v
supplikací, 1561 králi podané, vedl. ačkoli slova dotěravého
tohoto prosebnika příliš vážiti nelze, aniž také od Ferdinanda I.
nikterak vážena nebyla (Bor. I. 374, 388). Spisové kn. Pavlovi
všecky bezmála obírají se otázkami o svátosti oltářní. Zvlást-
nost jeho jest, že některá sepsání, jež vydal (č. 9, 10, 11), též
na německo přeložiti a vytisknouti dával, aby prý lidé v
Čechách je čtouce česky i německy, odtud poučení brali. Pro
Canon mše řecké 1549 měl mrzutosti, jelikož farář v Čelako-
vicích, kn. Řehoř, tvrdil, že spis ten jest „k veliké hanbě
Čechům a ku podezření víře jich“ (ib. 247). O přátelských
kn. Pavla svazcích s Bilejovským, s Brikem z Licko, se
Sixtem z Ottersdorfu, a j. svědčí z části dedikace spisuv jeho.
Zemřel 23. listopadu 1559 (St. Un. 159).

1. Traktát (vlastně kázaní) s krucifixem: Čechové milí ard. Jedná o přijímání pod obojí. V Pr. 1537 (IV. 1228. Štecar v ČČM 1864, 282). Ded. Václ. Aunostskému, administratoru kons. p. obojí.

2. Traktát s kalichem o třech věcech, též o sv. oltářní, sepsaný 1538, tis. v Pr. 1539 (ib.). Ded. Janovi z Pernšteina.

3. Zjevení sv. Jana v kap. 14: Zdet jest trpělivost sv. Seps. 1538, tis. v Pr. 1539 (IV. 1211; Štecar ib. 283.) Ded. Mr. Janovi z Choceně.

4. Knížky o přijímání těla a krve Páně (též s kalichem). V Pr. 1539 (IV. 1228; Štec 283). Ded. Janu Litoborskému z Chlumu, purkrabí kraje

Bydžovský Václav.

117

hradeckého. K tomu přidány i spisy č. 1 a 2, pak „spis o postu“, jdi kte-
rém Husova píseń „Jezu Kriste, štědrý kníze.“

5. Tato knížka toto tré ukazuje, že Pán Bůh a člověk jest v svätosti atd. (ib.).

6. Děfátka a nevinňátka ihned po přijetí křtu sv. tělo a krev přijímati mají. V Pr. 1541 (ib.). Ded. Janovi z Wartemberka, nejv. purkrabí pražskému. Po druhé vydán traktát ten 1586 proti spisu Štelcarovu „O praví a falešné cíkvi.“ (ČCM. 284, 286).

7. Milicovy knihy o zármutech velikých cíkve sv. V Pr. 1542 u B. Netolického, vyd. společné s Mr. Brikcím z Liëska (II. 162). Ded. Jaroslavovi, Vratislavovi a Vojtěchovi, synům Jana z Perusteina.

8. Tento spis ukazuje, že biskupové biskupa, a biskup knézí, a kníží těla a krve boží posvěcovati mají. V Pr. 1543 (IV. 1228).

9. Překlad spisu sv. Jana Zlatoústého na 2. kap. sv. Matonše, česky a německy. V Pr. 1545 (IV. 1754). Ded. Sixtovi z Ottersdorfa.

10. Kázaní Mr. Jakobella o poctivosti, kterou má věrný člověk učiniti tělu a krvi boží. V Pr. 1545. Česky s německým překladem (III. 849). Ded. Arnoštovi z Újezdce a z Kunic na Jílemnici.

11. Kázaní Mr. Jana Husi o tělu božím. V Pr. 1545. Česky s něm. překladem (III. 841). Ded. Duchkovi Chmelířovi z Semechova, měšfanu staroměstskému, co horlivému kněh a spisů Husových sběrateli.

12. Husův provázek třípramený. V Pr. 1545 (III. 608). Ded. Jakubovi Fikarovi z Vratu, hofrychtáři a primasovi Št. M. pražského.

13. Krestanské víry upříme o těle a krvi boží vyznání. V Pr. 1546 (IV. 1228). Ded. administratorovi Janu Mystopolovi.

14. Canon sv. mše řecké, vydán 1549 (Bor. I. 247).

15. Odvolání jednoho Bratra z roty pikhartské, kteréž učinil v Hradci Kr. Při tom ustanovení proti kacířům cís. Karla IV. Item proć na Horách Kutných v kostele vysokém každý čtvrtek processí s tělem božím jest ustanovena atd. Odvolání a vyznání Jana od Teplé. V Praze 1588 u Jičinského (Dudík Schw. R. 350). Ded. Janovi st. z Waldšteina a na Seči. Zdá se, že to budme vyučiť šešiť číska anebo otisknout šašťalých po kn. Pardovi rukopisňu.

Bydžovský Václav, rodic z N. Bydžova, přijav přípravu ku kněžstvi od Pavla Bydžovského, snad příbuzného svého, 1550 ve Vlašich byl vysvěcen a pak učiteli svému na pét let dán za kaplana (Bor. I. 278). Od sv. Havla dostal se za faráre do Pelhřimova, 1562 pak shledáváme jej na faře u sv. Antonina v Kr. Hradci. Před 1558 vydal spis „proti slovu božímu a posluhování děťatkám“ (ČCM. 1864, 286), na nejž jiným knézem, který jméno své jen začátcenými pismeny G. M. naznačil, učiněna odpověď, Janu st. z Waldšteina na Hrádku věnovaná. Když 1562 přičinou obnovení konsistoře vzešly nesnáze, tu část kněžstva starověrného s Havlem Gelastem v čele, na krále vznesli prosbu, aby rozdíl, pošlý vzrůstem strany luterské, před

118

Bydžovský Václav.

svým ze země odjezdem přivedl k narovnání. Král odpověděl, af prý se napřed sami o prostředky takového narovnání spolu snesou, z čehož oni opět vymlouvali se. Mezi kněžími, ježto se krokův těchto účastnili, byl i kn. Václav (Bor. I. 384).

## Bydžovský Václav viz Posthumus V.

Bylinové, rodina knihtiskářská v Praze. Štěpán Bylina, měštan pražský, horlivý jsa katolík, v bouřích 1618—20 stíl při straně Ferdinanda II., i byl po bělohorské bitvě povolán do raddy staroměstské. Manželka jeho Judita 1621 koupila dům melantrichovský „u tří velbloudův“ nazvaný i s impressí veleslavinovskou od jesuitův, jimž byl od Karla z Liechtensteina odevzdán. I chtic impressí, tehdá na větším díle zpustlou, zase vyzdvihnouti, vymohla si u kn. z Liechtensteina nejen na to povolení, alebrž i přípověd, že jí mandáty, patenty, listy a jiné věci nejv. kanceláři, komoře a jiným úřadům potřebné k tisku budou dávány. Což Ferdinand zvláštním majestátem 1623 ve Vídni daným potvrdil. Od 1622 počínajíc tiskly se v impressí bylinovské zase knihy české, ale nebyla to ovšem díla, ježto by se veleslavinovským mohla rovnati. Po smrti Štěpána Byliny 1626 přijala Judita v držení tiskárny syny své Jiřího Adama a Jana, až, bezpochyby po smrti její, 1630 závod ten přešel v majetek jediného Jana. K tomu aspoň ukazuje ta okolnost, že knihy u Bylinův od 1626 do 1630 tištěné značeny jsou firmou „dědicův Štěp. Byliny“, kdežto od 1630 sám Jan co tiskar se uvozuje. L. 1631, když se hoje zase začaly, odebral se Jiří Adam k armadě císarské jako komissař vojenský. O čemž když se dověděli emigranti, po příchodu svém do Prahy 1631 veliké na domích, impressí a vinicích bratří Bylinův škody spůsobili. L. 1637 povýšeni Jiří Adam i Jan do stavu vládyckého s přídomkem „z Liporce a Lazu“. (A. Rybička v Pam. 1855, 256). Firma Bylinův zanikla okolo 1650.

Bzenecký Václav řečený Bartošek, Moravan, 1385 přepsal „Excerptum viatici Tibini“ a o něco později Sequentionář Mr. Konráda Benešovského (Hanka, Sbírka nejdáv. slov. X).

Bzenecký Václav, měštenín a primator města Kyjova, o zvelebení jeho vysoce zasloužilý, žil v pol. XVI. veku. Sepsal paměti kyjovské, jichž rkp. v tamním archivě městském (D'Elvert LG. 72; IV. 478).

Cahera.

119

C.

(Jména s náslovným C, jezto zní za K, hledej pod touto písmenou.)

## Caesareus viz Leukopetra.

Cahera Havel z Žatece, syn chudých rodičův, maje otce rezníka, studoval na universitě prazské, kdež se stal 1516 bakalárem (LD. II. 258). Potom vysvěcen byv na kněžství, vedl duchovní správu v Louně; odtamtud již domohl se hodnosti mistrské v svob. um. 1518 (ib. 263). Po Mr. Koranbovi povolán na faru do Litoměric. Tam počala se jeviti svárlivá mysl jeho, nastrojena k tomu, aby různice rozsívala. Rozvadiv měšťany jedny proti druhým, asi 1522 z města potupně a s nechvalitelnou pověstí odejíti musil (Bart. 123). Na to vybral se do Wittemberka i zůstal tam více než čtvrt léta. Podařilo se mu takou měrou získati přízeň Lutherovu, že tento nejen k nabádání, nýbrž podle návodu jeho psal. Jmenovitě jej přiměl, aby městské raddě prazské poslal spis „De instituendis ministris ecclesiae“ (Wittemb. 1522), dovozující, že Pražané mají právo, sami sobě kněží podle vůle a potřeby své ustavovati. Zpříznění s reformatorem německým pomohlo mu, že při obnově konsistóre po smrti Mr. Václ. Šišmánka 24. srpna 1523 sám čtvrtý zvolen byl za administratora a na faru týnskou uveden. Z počátku „na každém téměř kázaní chtěl rímskou stolici čelem vyraziti“, napomínaje lidi, at za Luthera Boha prosí, aby v tom dobrém začatém setrval (ib. 122—5). Když pak ke dni 29. ledna 1524 stal se v Praze sjezd valný podobojích z Moravy a Slezska, schváleno k návrhu jeho 20 článkův věroučných, zcela ve smyslu luterském sepsaných (ib. 30), on pak postaven sám za jediného administratora. Ale tu nastal obrat. Vida, že obec lidu prazského novotnému řádu církevnímu nepřeje, začal od směru posavadního ustupovati, čili jak Bartos dí, „mluvil a činil k vůli lidem po vše časy“ (ib. 125). Luther, jemuž o přeměně této hned dána zpráva skrze Bur. Sobka, nemálo a nemile tím byl překvapen. Leč darenné bylo napomínáni, jež mu listem od 13. list. 1524 učinil. Když v březnu Pašek v Praze obdržel vrch a hned potom v máji učiněna „výpoved“, kterou se článkové koncem ledna schválení bez obalu rusili, tu Cahera ke všemu tomu nejen

120

Cahera.

svolil, ale brzy se i s Paskem a Zikou Vaníčkovic spojil k
obnovení a upevnění starého utrakvismu. Spisob, jakým v
tom postupovali, s dostatek vypsán od jednoho z obcí převratu
toho, Bartoše Pisaře. Mezitím začal Cahera přímo pracovati o
sjednocení kališníkův s katoliky, doufaje dosíci místa někdy
Rokycanova. Jeden z prostředkův k tomu bylo sepsáni arti-
kulův, jichž se strana kališná drží o svátostech a o životě
kresťanskému (Bor. I. 107; krok další byl list Caherův k papež-
skému legátovi, kard. Vavř. z Campeggia (Bart. 141), jenž
koncem října ku králi Ludvíkovi z Ríma do Uher byl vypra-
ven. V máji 1525 zvolena deputace všech tři stavův českých,
jejiž členem z kališných knézi spolu s Korambem byl i Cahera,
aby v Budíně s legátem přímo jednali; ale deputace vrátila se,
anižby jednota a srovnání víry k místu bývala přivedena.
Odpor v Praze, pořád ostřeji byv utlumován, zcela zaniknul;no v březnu podařilo se Caherovi, uvěziti i osobního svého
odpůrce, jenž vážnosti svou u lidu pražského vždy mu nepře-
stával býti nebezpečným, Br. Matěje Poustenika (ib. 173).
Mezitím pracoval Cahera s důrazem o vnitřní zřízení a upev-
nění své strany, jakož o tom jmenovité svědči artikulové, 18.
července 1526 kněžstvu i lidu kališnému v Praze vydaní (Bor.
I. 18). Neméně usilovným byl z kazatelny. I za Ferdinanda
I. se věci po některý čas týmž během vedly. Cahera důvě-
řoval v nerozbornost jednoty měst pražských, a v tom i lid
utužoval, zřejmě mluvě, aby se Pražané žádného člověka ne-
báli. Jsouce svorni za jednoho, že jim žádný nebude moci
nic zlého učiniti, ani tento, prý, nynější král. Při tom neopo-
mijel připomínati předešlé krále, kterak je Pražané sobě k
vůli připravovali (Bart. 318). Toť ovšem byly řeči, jichž žádný
panovník, neřku-li Ferdinand I., ztrpěti nemohl. Dne 3. máje
1528 shromáždili se podoboji pod předsednictvím Jana z Pern-
šteina v kolleji veliké. Tu jim oznámena vůle královská, aby se
stala úplná obnova konsistoře a proto aby všickni členové její
úřadu svého se vzdali. To se sice stalo, ale Cahera od stavův
dožádán byl, aby do příštího sjezdu setrval na místě svého
(Velesl. Kal. 272, Bor. I. 40), a tak překažen úmysl králův,
aby Cahera bez hluku byl učiněn neškodným. Vedle toho šel
přikaz za přikazem i raddě staroměstské i Caherovi samému,
aby se od bouřlivých kázaní přestało. Cahera nejen neupo-

Cahera.

121

slechl, ale bouřil-li jest prvé mnoho, nyní ještě více toho přibývalo. Tu konečně králi došla trpělivost. Listem, kterýž 5. srp. 1529 dodán do Prahy (Bor. I. 46), nařídil Staroměstským, aby se Cahera do slunce západu z Prahy, v šesti dnech z Čech a ve čtrnácti ze všech zemi královských vystěhoval. Proti tomu nebylo odporu. Z Prahy obrátil se Cahera nejprvé do Mísné, ale sotva přišel, byl od knížete Jiřího vypovězen. Odtud šel do Normberka, leč i zde mu radda městská, když kazatele jich tupiti se jal, brzy dala znáti, žeby tomu raději byli, aby jinde na své peníze trávil než v jich městě. Opustiv tedy Normberk, usadil se na delší čas ve Schwabachu. Konečné se v Anspachu na podzim 1531 oženil (Bart. 306—8) i živil se bidně dosti co hospodský, až, neznámo kde, zemřel. — Hlavní o Caherově povaze zprávy zachovaly se u Bartoše Písaře, kterýž ovšem barev černých nešetřil. Leč i odjinud se ztvrzuje podstata toho, co Bartoš pravi. Tak historik Jiří Písecký líči jej co člověka úskočného a potměšilého, lahodně mluvíciho a penězochtivého, pečujícího ne o prospěch víry, nýbrž o prospěch měsce, a pod. (Pal. V. 2, 459). A jmění hrabati uměl, nejsa v prostředcích choulostivý. Když přišel na faru týnskou, musili mu osadnici činiti sbírku na sukné, potom prý on sám jiným uděloval a kupoval na cizi mozoly šaty bez výminky — pohlaví obojímu (Bart. 288). L. 1526 žaloval jej před rektorem universitním zlatník Šimon z Tisňova, pro zadržování stříbrných čísí, i byv odsouzen, C. poslechnouti odepret, anoorz i kminu rektorovu k sůbe vzaří, a odsudek v ní zamazav, vrantu ji necntěl. Spor o to vzešlý narovnan teprv 1528 (Bor. I. 42). Za to rektor Mr. Tomáš z Javorice v pamétech universitních zaznamenal památku Caherovu, připodobniv jej duchem ku Clodiovi, mravem ku Catilině (Gallus animo Clodium, moribus vero Catilinam referens. Stat. Un. 96), a děkan filosofický napsal o ném že „non erat gallus pennis plumisque, sed dolis et fraudibus penitus consutus“ (LD. II. 297).

1. Lutherův spis: O ustanovení služebníků církve. Pukmístru a raddé m. Prahy. 1523 (III. 155).

2. Artikulové sjezdu podobojích od 29. ledna 1524. Otišť. u Bartoše 23—30, kdež i původství Caherovo ztvrzeno.

3. Artikulové, jež kníží a lid obecný sub utraque zachovávati povinni jsou. Vydáni z konsistoře p. o. 18. července 1526. Otišť. u Bor. I. 18—20.

122

Cechner.

Cechner Jeroným, benediktin kláštera emauského, 1766 při stoleté památce uvedení benediktinův montserratských na Bezděz učinil kázaní:

Centifolia rosa mystica. V Pr. 1766 u Schweigera (V. 1012).

* Cember Jiří, spisovatel evangelický, o němž nic bližšího známo neni, anobrž podobno, že německý a dvoudilný spis jeho: „Oltářík modlitební“, bez udání roku tisf. (Koniášův Klic 53. Jungm. Přid. 4), do češtiny přeložen.

Cenglerius Ondřej, rektor školy ružemberské v Liptově, potom jáhen a asi od 1588 kněz tamní evang církve.

Jemu připisuje se v Cythaře Třan. píseň ‚Člověk hříšný v svétě“, kterou prý přeložil z originálu uherského (Tablic Poczie I.).

Br. Cepola Isaiáš viz Cibulka.

Cerveli Nivard, cisterciak, vydal v Litomyšli 1738 kázaní „Golgotejský vinný kmen“ (V. 990).

Br. Cibulka, lat. Cepola, Isaiáš byl rodem z Bystřice pod Pernštejnem, Jiříka Cibulky syn. Spolu s bratrem svým Matějem oddal se k duchovnímu stavu. Vzdělání učeného nabyl u Blahoslava, jenž jej s zálibou jmenuje chovancem svým (ABr. XII.). Učedlníkem stal se 1562 v Boleslavi, jáhnem 1568 ve Štrážnici, knězem 1572 v Slavkově. Studia universitní konal ve Wittemberce, odkud se 1565 do Moravy navrátil (Quell. 269). Známosti, kterých tam nabyl, dobře mu posloužily v řízeních, ježto mu v l. 1571–3 konati bylo. První cestu do Wittemberka podniknul z rozkazu Blahoslavova tím úkolem, aby skrze Esroma Rudingera zjednal latinský překlad konfessí bratrské. Dne 16. července 1571 vyjel z Evančie, opatřen jsa listy Blahoslavovými ku Kamerariovi v Lipsku, k Rudingerovi a Peucerovi ve Wittemberce. Až do Třebíče jel s ním Blahoslav. Ve Velkém Mezříčí pozdravil Dr. Jordána a dostal od něho list k Languetovi, od pana Berky pak k nevlastním synům, Heldům z Kementu. Dne 1. srpna k cíli cesty své dospěl. Tam neprodleně počal konati věci své, zajížděje tytýž do Lipska ku Kamerariovi. Setkal se i s Lasickým, jedoucím do Francie, jenž byl krátce před tím spis svůj latinský o Jednotě složil. Poč. října vrátil se do domova, a dne 14. byl zase v Evančicích, kdež Blahoslava nalezl na smrtelné posteli. L. 1572 bylo mu nastoupiti opět cestu do Wittemberka v průvodu Fridricha z Náchoda, kterýž tam syna svého Jana a příbuzné své,

Cibulka.

123

Jindřicha ze Zástřízl a Premysla z Žerotína, vezl na studie.
Soudružství toto dobře se mu hodilo k ukrytí hlavního úkolu,
jenž opět s vydáním konfessi souvisel. Cesta trvala od 10. do
23. máje. Jednal tam mnohonásobně s Peucerem, děkanem
theologickým Pezeliem, s Kašp. Krucigerem, s Kamerariem,
nejvíce ovšem s Esromem. Překlad konečně byl hotov, a s
ním se 24. srp. navrátil do Žeravic, kdež správcem byl bratr
jeho Matej Starši, prosoudivše text latinsky, sčíli se poč. ad-
ventu v Rosicích a vypravili Br. Isaiáše po třemi do Wittem-
berka, aby již vytištění jeho opatřil. Dne 13. pros. vyjel z
Evančic, společně jeda s Br. Kalefem až do Boleslavě, 22.
dorazil do Prahy, 1. led. 1573 do Lipska a 4. byl ve Wittem-
berce. Dne 14. podal konfessi Janu Bugenhagiovi, tehdá dě-
kanu theologickému, s prosbou, aby ve sboru professorském
vyjednal schválení a svolení k tisku. Tu mu kromě nadání
nastaly nesnáze, jmenovitě od Jiřího Majora, který jsa ochotný
daroberce, na Bratří nevražil, že Isaiáše poslali s prázdnýma
rukama. Konečně se professoři ke čtení konfesse odhodlali a
30. poslu bratrskému rozhodnutí své oznámili. Bylo přívětivé,
ale plno vytáček; radili mu, af spis dá vytisknouti v Budšině
anebo někde jinde, kdež by to tiskař o své ujmě učinil. Ale
Br. Isaiáš odstrašiti se nedal. Ještě 30 sepsal „protestaci“
latinskou, v níž námitky professorův důkladně vyvrátil, a s
dobrým uspěchem. V neděli 1. února oznámil mu děkan, že
páni udělují zvůli k tisku, schvalovacího však připisu připo-
jiti že odepírají. Tisk brzo byl pěčí Esromovou opatřen, a
Br. Isaiáš s veselou mysli dal se na zpáteční cestu přes Prahu
a Boleslav (Quell. 319—59). Po vykonání úkolu toho ode-
vzdána mu duchovní správa na Kralicích. L. 1575 při jednání
o konfessí českou byl v Praze v průvodu Br. Kalefa a Štefana,
i dosti se v rokování účastnil. Mimo jiné volen byl do výboru
k sepsání řádu konsistorního (Jaffet 178). L. 1577 povolala
jej synoda holešovská do úzké raddy a hned naň vzložena
úloha, aby počaté Br. Štefanem dílo překladu písma sv. dále
vedl pod dozorem Encasovým. Z jara 1578 přenešena na
Kralice nejen tiskárna, ale i také sbor „vykladačův“ tam se
přestěhoval. Br. Isaiáš se vší horlivosti ujal se práce i poda-
řilo se mu, že ve čtyrech letech tři svazky i tiskem byly u-
končeny. Pohřichu nebylo mu souzeno, viděti bibli celou,

124

Cichoraeus.

Zemřelý 25. srpna 1582 na Kralicích i pochován tam v kostelku,
jsa ještě člověk zdáruý, zdravý, čerstvý i moha ještě mnoho
pracovati. Podivná poněkud je poznámka v pamětí ch bratrských:
„Však divni soudové boži jsou, že jej Pán Bůh vehni rychle a
nenadále vytrhnouti a vyprostiti ráčil, aby snad někam se v
stranu neuchýlil.“ Téměř tak zní, jakoby se byl viklal v pře-
svědčení svém náboženském. Smrt jeho u vydávání Bible spů-
sobila pětiletou přestávku i hořce želena byla ode všech přátel,
mezi něž počitali se nejen Bratrí, ale i cizinci, jako Wittem-
beršti, pak Cirklerus z Břehu, jenž nevěda o smrti jeho, na
něm se pro školu svou dožadoval českého professora, Dr. Krato
a j. Latině sepsal obširnou zprávu o řízeních svých wittem-
berských (ABr. XII. 122 a sld., otšt. od Gindelyho v Quellen).

Za řízení jeho vydánu bible kralické I—III. díl, 1579, 1580 a 1582.

Cichoraeus Tobiáš, syn Štěpána Čekanky, souseda kralo-
hradeckého, skončiv studia byl správcem školy u sv. Jakuba v
Kutné Hoře, odkudž 1615 vypraven byl do Prahy, aby zřízen
byl na úřad kazatelský. Dne 8. máje 1615 v chrámé sv. Jakuba
první služby konal Potom u arcidékana Václ. Štefanidesa půl
třetího roku v kaplanství ztrávil. Byv pak povolán na faru do
Rozhovic u Chrudimě, za manželku pojal Zuzanu, dceru radního
kutnohorského, Václava Štětkovského (23. října 1618). V březnu
1619 došlo ho povolání na dékanství v Poličce, kteréž přijal i
kollatorům první svou knížku, zdá se že Ignis fatuus, přislal.
V Poličce pobyl do 1624. (Just. Michl v ČCM. 1847. I. 424,
v Pam. 1872, 411).

1. Ignis fatuus, kratičký spis o ohni bláznuvém (V. 1373). Byl vydán, dokud ještě kn. Tobiáš farároval v Rozhovicích, tedy asi 1618. Koniáš chybně má 1624 co rok vydání.

2. Sprostý výklad žalmu 83. (V. 824). Kn. Matč spis tento též ještě v Rozhovicích sepsal a potom pánům kollatorům polickým dedikoval.

Cikáda, jinak Kodeda, Jan Václav, Prazan novoměst-
ský rodem, vysvěcen na kněžství od arcibiskupa pražského;
byl tudíž knězem pod jednou. L. 1591 dostal se na faru ve
Fryštáku moravském, a odtud z jara 1592 do Smržice (Wolný
1. 2 a 3, 34 a 433). Později, přestoupiv k podobojím, povolán
za děkana do Táboru a odtamtud 1605 zvolen za konsistoriána.
L. 1609, když se konsistoř naposledy starým řádem obnovovala,
byl již farářem v Praze u sv. Jilji a brzo potom přenesl se
ke sv. Jindřichu. Jak náhle se však konsistoř dostala pod

Ciklovský Jiřík.

125

moc stavům, nebyla naděje, aby on, starověrný utrakvista, co člen její se mohl udržeti. Leč změna neobesla se bez malé potržky. V říjnu 1609 shromáždili se kněží v kolleji Karlové, i oznámeno jim, že se má pristupiti k novému obsazení konsistoře. Tu Eliáš Šud, farář týnský, jménem ostatních osvědčil ochota knéžstva poddati se novému řádu. Nato prokurator Joachim z Techenic, dávněji přítel Cikádův, slovy ne právě přivětivými jad se dotýkati posavadních konsistoriánů, ku kterézto řeči ozval se Cikáda, ze jest on svěcen na knéžství od arcibiskupa a proto od nikoho nepotřebuje býti brán v opovržení. Z toho veliká bouřka. Když konsistoriáni k otázce stavovských komissářů, zdali Cikáda mluvil z jich nařízení, se odmlčeli, obořil se na tohoto Litvín Říčanský, vytýkaje mu lehkomyslnost, i ukončil řeč narážkou na Cikádovo přestoupení k podobojím. řka: „Kterak máš lidem věrný býti, když jsi Bohu věrný nebyl!“ Schůze se rozešla u velikém rozkvašení, a volba teprv později vykonána. Cikáda ovšem volen nebyl (ČM. 1847. II. 509), ač na fare své i dále pozůstal. Zemřel 1618 a smrt jeho smutečnou básní od Campana oslavena (Dlabač 83).

1. Autočiště křesana věrného. (Káz.). V Pr. 1606 (IV. 1622 a 1875).

2. Kázání, k čemu nám slauží časná trestání. V Pr. 1606 (ib.).

3. Bezpečné a pravé křesť. člověka rozveselení. V Pr. 1607 (ib.). Ded. Janu Zeidlicovi z Schönfeldu na Polně.

4. Hody křesťanské. V Pr. 1607 (ib.). Ded. Joachymovi z Techenic.

5. Cesta k životu věčnému. V Pr. 1607 (ib.). Ded. Matyášovi Jizbickému z Jizbice.

6. Kázání o těle a krvi Páně (ib.).

7. O Bohu pravém. 1607 (IV. 1376).

8. Káz. nad Annou decion Václ. Samece ze Stráže. V Pr. 1612 (IV. 1657).

9. Káz. nad Alžb. z Waldsteina na Hrádku a Lovosicích. V Pr. 1634 (ib.).

10. Modlitby. 1617 (IV. 1974).

Br. Ciklovský, Ciclovius, Jiřík 1549 snešením synody prostějovské poslán byl spolu s Abdonem a j. od starších na studie do Královce. Br. Machovi, když v dub. 1551 v Doubravně zemřel, spolu s Janem Lorencem učinil nadhrobní nápis, „čehož, prý, žádnému v Jednoté od sta let učinéno nebylo“ (Fiedler 236). Když pak starší obávati se počali, aby mládenci jejich v Královci nevzali porušení mravýv, uložili Br. Janu Husitovi, 1551 k vůli visitaci do Prus vypravenému, aby je vzal odtud domů. Potom pak Ciklovský sepsal zprávu, kterou Br. Jan o cestě své jako svou starším podal (ABr. VIII. 43).

126

Ciklovský Ondřej.

Dvě léta později (1553) zřízen v Prerově na knížství. L. 1557 byla synoda v Slezanech, ku které se i Jiřík odebral, maje již od starších hlas, aby do úzké raddy vzat byl. Než na cestě se roznemohl i zemřel v Krížanově, tri dni před rízením, jsa v letech ještě naladých, dne 20. srpna, tak náhle, že se tomu obecné divili. Blahoslav poznamenal, že s Ciklovským vždycky něco měl činiti, i líčí jej co člověka opravdového a snažného, horlivého, v hádání vtipného a trpký život vedoucího (Fiedler 240), na jiném pak místě (De cant.) co muže zbožného, prudkého a přísného.

V kancionále šamotulském jsou od něho tri písně.

Br. Ciklovský Ondřej, dle svédectví Blahoslavova (Hist. bratr. 203, Fiedler 226) „zakrnělý člověk, zůřivý, výmluvný, velmi svobodný a hned právě udatné mysli.“ Nekterí pravili, že byl „Br. Lukáše opičník, jemuž se nechtěly ty škorně trefovati.“ „Divný, prý, člověk, avšak Bohu věrný a statečný, muž v slovu i v skutku mocný.“ Do užší raddy zřízen byl na synode brandýské 1527, po dvou pak letech, na synodě, tamtéž v září odbývané, vyvolen na biskupství, kteréžto důstojnosti dlouho neužil; zemřel již 28. října 1529.

Dvě písně v kancionále šamotulském.

z Cimburka Ctibor viz Tovačovský z C.

z Cimperka viz Zvonař Brikeí.

Cippelius Jan Leopold, nar. ve Slaném 17. června 1753.
Byl děkanem v Mníšku a kanovníkem u všech svatých. Zemřel 16. února 1826.

1. Reč poľř. Marii Theresii. V Pr. 1781 (VI. 2073).

2. Překlad Q. Curtia Rufa. Rkp. u J. Nejedlého (VI. 915).

Civilius Jan, syn Duchoslava čili Duchka Městánka, souseda v Nové Lomnici v Jičinsku, studoval v Praze a stav se bakalářem 1577 (LD. II. 425), spravoval školu 1579 v Třebenici, 1580–3 v Mělnice (Pam. 1861, 74). L. 1576 přepsal dílo: „Patrní důvodové z starých sněmův a z učení předkův našich podoboji v království českém, ze slova božího sebraní“ (IV. 1296), ježto později otštěno v Martiniově Obraně 97–105 (Rkp. ve sbírce Bočkově). L. 1579 v Pr. vydal k poctivosti městské raddy třebenické: „*Oπλα sive arma pii magistratus*. Mimo to psal básně latinské, z nichž jedna, ke eti Urbana Čechtického, učitele v N. Lomnici, otštěna v Památ-

Coelestinus z Blumenberka.

127

kách (l. c.), jedna připojena k Dobřenského „Pramenu vody živé.“

1. Skládal písně do graduálu, jejž Lomničti, původem otec jeho D. Měšťanka a Václ. Lysského, 1579–83 napsáti dali od Jana Kantora starého. (Paůh. l. c., kdež i jedna píseň Janova: „Rythmy na figurno a andělích dobrých i zlých“ otštěna).

2. Sejo, cni credidi, písníky staré i v nově složené k času rány hoži a letania. V Pr. 1582 (IV. 82).

### Cisiojanus (Cireun - cisio, jun - narius) za středověku
slul kalendář, veršem složený, tou merou, aby postupné na každý den v měsíci připadala jedna slabika. Ale nebyly všecky svátky tímto spůsobem naznačovány, nébrž jen ty, které zvláště slaveny. Jména pokládána budto celkem anebo jen první slabikou, někdy i s připomínkou nějakou, tak že druhdy celé průpovědi se nalézají. I jméno měsíce nápřed nebo později do verše vstavováno. K. p. leden:

1. Obřez leden bůh 6 połtěho,
tu zákon křestanský založen.

17. Ant, 18. Pryška, 20. Šeb. 21. Nětše,

24. Tim 25. s Pavlen, 27. Jan 28. s Karlem jdlše,

t. j.: 1. Obřezání, 6. boží křítení (3 králů), 17. Antonia, 18. Pryšky, 20. Šebestiana, 21. Anežky, 24. Timothea, 25. Pavla obrácení, 27. Jana Zlatoustého, 28. Karla Vel.

Nejstarší cisiojan český 1258–78 rkp. v Mnichově; druhý v rkp. Štítenském 1376 a v Kunšově; třetí v rkp. 1444, při písních 1501 a v Zahrádce rajské 1520; čtvrtý při grammatice 1614; pátý při škole salernitanské 1656 (ČUM. 1853. Rozbor stě. l. I. 1841 a Pr. Šitz. Ber. 1860. I. 57, vše prací Václava Hanky).

### Coelestinus (Nebeský) z Blumenberka Václav František, rodic z N. M. pražského, kněz katolický, záhy dostoupil vyšších důstojenství. Byl zajistě kanovníkem u sv. Vítá, u všech svatých, na Vyšehrade a v Staré Boleslavi. Literárně cinným býti začal 1635, kdež chtěje oslaviti krále Ferdinanda II. z Říše do Prahy navrácení, přeložil spis o slávě domu rakouského, 1628 arcikněžné Isabelle, „paní zemí nidrlantských“ od Mik. Vernulea v Louvainu (Löwen) latině sepsaný. Brzy potom nadán byl erbem a přídomkem „z Blumenberka.“ L. 1636 přeložil spis Drexeliův „Zodiacus christianus.“ Když 1648, při vpádu švédském všeho oloupen a u vazbě držen byl, ulehčil stísněné mysli sepsáním díla rozjímaciho. Na památku svého zachránění dal 1670 do záoltáři v kostele ve Velkém Pálči vsaditi desku s nápisem (Pam. 1865, 111). Před 1648,

128

Coelestinus z Kronenfeldu.

stav se z arcidékana kutnohorského kanovníkem v kapitule pražské, zastával úřad scholastika. Čtyry léta po tom vyvolen na kanovničtví vyšehradské. L. 1670 byl proboštem u sv. Vita. Zemřel 1674.

1. Sláva nejstarožitnějšího arcidomu rakanského. V Pr. 1635 (V. 269). Ded. Přibíkovi Jeníškovi z Újezda, kr. podkomorínu.

2. J. Drexelia křesť. zodiak. 1. V Pr. 1636 u Zikm. Levy, který spis ten vénoval Magd. Malovcové, roz. Belvicové / Nostvic; 2. v Pr. 1674 mákladem kanovníka Dlouhovesského; 3. v Pr. 1761 u J. Schweigera (V. 1409).

3. Canon vitae spir. Odpočinutí zivota i duše křesť. člověka (seps. 1648). V Pr. 1657 (ib.). Ded. obci Nov. Města pražského.

4. Věčná čest etc. Joseťa sv. (seps. 1655). V Pr. 1658 (V. 1270). Ded. kard. arcib. Harrachovi a Bern. Ign. hraběti z Martinie.

Coelestinus (Nebeský) z Kronenfeldu Jan Václav, rodic z Prahy, kněz katolický, jenž z jara 1623 po vypovězení Jakuba Hrabaea přejal arcidékanství kralohradecké. Pravomocnost jeho obsahovala celé Hradecko i Chrudimsko, na kterémž to pozemí horlivě se zasazoval o obnovení katolicismu. Z počátku uchopoval se k tomu prostředkův mírných. Sousedy hradecké buď k sobě zval anebo se od nich zváti dával, a při veselých besedách důvéru jejich sobě jednati se snažil. L. 1624 a 1625 vydal k témuž cíli dva spisky, jeden svého, druhý překladu Lerchenfelsova (Křesť. otázky). Když čtyři léta uplynula, aniž by podstatného obratu mysli tou cestou byl docílil, jal se nastupovati příkřeji. Svolav sousedy do kostela vykládal jim obřady katolické i vyzýval je, aby se po kázání připojili ku processí. Když pak vyzvání toho nikdo uposlechnouti se nestrojil, vojáci chorvatští na lid udeřili a je moci k povolnosti prinutili. L. 1626 vložen do Hradce celý pluk Brennerův s výslovným rozkazem, aby dříve neodešli, pokud se reformace v obci nevykoná. Coelestin pokusil se ještě přimluvou, aby aspoň přednější měsfany pohnul; teprv když snahu svou marnou býti spatřil, nařídil, aby se veskera obec shromáždila. Tu soused po sousedu byli předvoláni, a kdo přestoupiti nechtěl, uvězeni. Tou měrou většina přivedena k tomu, aby aspoň na oko se poddali; mnohý nicméně, zvláště mužové učeni, jako Sim. Dan. Šud ze Semanína, Jan Tobolecius, lékař Mik. Acontius, volili opustiti vlast, nežby se přesvědčení svého náboženského odřekli. (Hist. pers. 345). Z Hradce dostal se 1628 Coelestin do Litoměric za děkana

Cyrillus.

129

dékana kapitolniho (Lippert 429), zároveň jsa kanovnikem
staroboleslavským. Zemřel po 1639.

Jindř. Lancelotta laereticum quare per catholicum quia, t. j. otázky kacířské a na ně odp. katolické. V Hradci Kr. 1625 (V. 685).

Ctibor Jan Kbelský, měšténín St. M. pražského, kdež mu náležel dům u tíři medvědův v Kuchynkách, 1619 zařídil si tam tiskárnu, ale nevedl ji déle než do 1621. Sdíleje osud svých spoluvěrců opustil Prahu, načež mu co enigrantovi dům byl konfiskován. Když kn. Megander tiskárnu, od nápadníkův Henyka z Waldšteina jemu postoupenou, v Drážďanech zařídil, uvázal se Ctibor u vedení jeji. V těmž postavení zůstal i když závod ten přenešen do Pirna a prodán kn. Martiniovi, až jej 1632 sám na se převedl. Zemřel v Pirně 1635; od toho zajisté roku naznačeny sou knihy tam tištěné firmou dědicův Ctiborových. L. 1639, zanikla tiskárna Ctiborovská osudem obecným, kterým exulanti čeští v Pirně byli zastiženi. Syn Janův, Jan Jaroslav, zůstal ve vlasti i byl v Praze kněh městských písařem, v kterémž to úřadě 1650 zdělal „Vyznamenání domův, na St. M. konfiskovaných“ (Pam. 1873, 771).

1. Kancionál 1631. Připsán všem rozptýleným krajanům (Kleych).

2. Každodenní pobožná postilla k modlení ranímu a večernímu, na všech sedm dní přes celý týden nápomocná. V Pirně 1632, pak b. m. 1708 (V. 841; Rybai 22). K tomu přidány:

3. Písničky raní, před kázaním, po kázaní sl. božího, před přijímáním atd.

Cukrman z Ruprštorfa Jan 1539 nákladem a praci svou, tiskem pak Severina mladšího, vydal Tovačovského „Hádání“ (Pam. 1868). Téhož roku poháněl Zigmunda z Púchova pro pohrůžku nějakou (Rel. Tabul. I. 290). Dcera jeho vdána byla za měštana staroměstského Jana Kozla z Pokšteina (ib. 327).

Br. Cyrillus Jan z Třebíče, kněz bratrský. Když se 1609 konsistoř p. o. dostala pod moc stavův, byl vedle Br. M. Cyra spolu s Br. Janem Korvinem vyvolen za konsistoriána. Po smrti Cyrové stal se přes odpor purkmistra staroměstského Fr. Osterstocka (Skala II. 167) kazatelem kaple betlemské a biskupem bratrským, načež 1619 učiněn seniorem v konsistoři vedle administratora kn. Jiřího Dikasta. S ním společně 4. list. t. r. vykonal korunování Fridricha Falckého (ib. III. 370). Po bitvě bělohorské vypovězen byv v pros. 1621, některý čas tajil se v Čechách, bezpochyby na panství Jiříka Sadovského,

Rukověť děj. lit. č.

9

130

Cyrus.

tak opatrné, že se neodvážil ani ke svatbě dcery své Doroty,
která se 1624 v Brandeyse nad Orlicí vdávala za Br. J. A.
Komenského. Rok 1627 nicméně odňal i bratrským kněžím
možnost, zůstati déle ve vlasti. Za tuhé zimy ku konci ledna
1628 vydal se Cyrill se zetěm a jinými soudruhy na cestu do
Lešna. Tam zůstávaje, v literární práci život svůj dokonal
30. máje 1632. Mrtvice jej porazila, an právě kázal (ČČM.
1848 I. 468; Dekr. 276).

1. Každodenní cvičení se v pobožnosti. V Pr. 1616 nákladem Joachyma z Techenic a s jeho dedikací Karlovi z Žerotína. Podruhé 1714 (IV. 1988). Překlad spisu J. Gerharda.

2. Káz. pohřební nad Albrechtem Janem Smiřickým 28. led. 1619 (IV. 1725).

3. Bart. Bittnera Enchiridion consolatorium, knížka potěšení. Bez r. a m. (v Lešně) 1631 (V. 708).

4. Mik. Wedelia v Genevě Panacea apostasiae, t. j. lékařství proti odpadlství. V Lešně 1631 (V. 707).

5. M. Wedelia Dvoje potěšné kázaní z 1. kap. Zachariáše vzaté. Od původ. spisovatele 1625 Fridrichovi Falckému věnované. V Lešně 1631 (V. 853. Rybai 28).

Br. Cyrus Matěj z Třebnice, nar. 1566, stal se jáhnem 1584 v Boleslavi. L. 1590 přebýval spolu s Br. P. Slovaciem u Vidimi. Knězem zřízen 1596 v Třebiči, členem úzké raddy 1604 v Žeravicích (Meč 156). L. 1609 ustanoven kazatelem při kapli betlemské, která po třech pak letech Bratřím formálně byla postoupena. Téhož roku vyvolen do konsistoře i postaven na druhé po administratorovi místo co senior, jakožto správce duchovenstva bratrského. L. 1611 povýšen k úřadu biskupskému. Zemřel 16. března 1618 (Tomek Pr. Un. 227, 239.)

1. J. Lerya Historie o plavení se do Ameriky, kteráž i Brasilia slove. Přel. Cyrus 1590 spolu se Slovaciem. Rkp. v bibl. Fürstenberské v Praze. Srov. ČČM. 1862, 195 sld. Výňatky v Anthologii II. 1. i 2. vyd. (IV. 649). Ded. Bohuchvalu Berkovi z Dubé na Loukovci nad Jizerou.

2. Káz. pohřební nad Petrem Vokem z Rožmberka. V Pr. 1612 (IV. 1688).

Čadecký z Chotěšova Ferdinand, řeholník premon-
stráckého kláštera v Zábrdovicích u Brna, mathematik a hvěz-
dář na slovo vzatý. L. 1715 ustanovil polární výšku Brna a

Čapek Jan.

131

sám o tom vyryl rytinu. Od něho jsou prvni kalendáře brnen-
ské, ježto 1709 u Svobody, od 1784 u Siedlera vydávány byly.
Malý kalendář Čadeckého od 1749 začala vydávati tiskárna
olomoucká.

Čakert Tobiáš, rodem z Dačic, nar. 1669, vstoupil 1689
do řádu jesuitského. Po šest let učil humanitním naukám, 4
léta náboženství, a 14 let působil co kazatel. L. 1719 pobý-
val ve Znojmé, pak od 1720 v Kutné Hoře. Zenuřel v Jičiné
20. pros. 1728 (Pelcel Jesuiten).

1. Dies sacer, festus et protestus. V Znojmě 1719 (V. 1611).

2. Výtah z života sv. Josefa. V Znojmě 1719 (V. 1320).

3. Výtah z života sv. Anny. V Kut. Hoře 1720 (ib.).

4. Jiřího Ivanka Přemož sebe sám (přel.). Rkp. 1728, tišt. v Ml. Bole-
slavi 1748 (V. 1485).

5. Pavla Barriho Tři dnové Svatomila. V Hradci Kr. 1728 u V. J.
Tybely (ib.).

Čapek František z Vys. Mýta, syn Vojtěcha Václava,
kněz katolický. L. 1738, jsa kaplanem v Hradišti, vydal v
Pr. kázání o sv. Serafinu de monte granario (V. 992).

Čapek Jan, prvotně katolický farář v Klatovech, když
bouře husitské se začaly, pídal se k těm, kteří střediště své
měli na Táboře, a brzy se ukázal jedním z nejnáruživějších
členův Táborstva. Bitvy na Žižkově (14. července 1420) byl
přítomen, i složil hned tu po ní píseň: „Dietky, Bohu zpievajme“
(Pal. Děj. III. 1, 340). Když potom roztržka mezi Prahou a
Táborem ještě více se šířila, náležel Čapek spolu s Mik. z
Pelhřímova, Markoltem ze Zbraslavic, Korandou, Martinem
Houskou řeč. Loquis k ustanovitelům náuky táborské, anobrž
není pochyby, že články, které u Pražanův největší budily po-
horšení, hlavně jeho a Loquise měly za původce (ib. 383—91.)
Ve všech schůzích táborského kněžstva, v Klatovech i na Tá
boře, míval Čapek přední účastenství. Cokoli psal, ve všem
jevila se prudká výstřednost, jejíž vzorem byli proroci starého
zákona, hlásající vyplenění pokolení chananejských. O jednom
jeho traktátu di Příbram, že plnější jest krve než rybník vody.
Radi prý v něm a velí páchati všecky ty ukrutnosti, jimiž
Táboři byli viněni, náuku svou mnohými písmy St. Zákona
dovodě.

1. Píseň o desateru božím přikázaní a

2. Píseň o modloslúžení, obě v kanc. táborském (Pam. 1873, 827 a 831).

9*

132

Čapek Jan Aleš.

Čapek Jan Aleš z Vys. Mýta, nar. 28. pros. 1632, studia vyšší konal v Praze, požívaje přitom zvláštního opatrování krajana a ujce svého, jesuity Bridle. Pod jeho vedením pokusil se o jedinou svou práci v jazyku českém. Vysvěcen byv na kněžství, stal se děkanem v Něm. Brodě, pak 1671 arcipryštem v Plzni, kdež mu od dominikána J. Hocha 1673 věnováno kázaní (V. 891). L. 1682 povolán do kapitoly boleslavské, jejímž později se stal proboštem. Leopold I. jmenoval jej král. radou. V Boleslavi pečoval nejen o zvelebení kapitoly, ale i také o snešení a zachování pamětí jejich, jež ve dvou foliantech sám sepsal. L. 1684 vydal „Manuale vetero-boleslaviensis peregrini.“ Zemřel 22. máje 1695 (ČKDuch. 1838).

Jana Nadasy Rok ukřižovaného Boha Ježíše. V Pr. 1660 (V. 1414).

Čapek Matěj, písař hradecký čili zámecký v Jindř. Hradci, 1454 přepsal druhé vzdělání kněh Štítného o obecných věcech křestanských, klada za původce jejich „slovutného panoše, bohumilého Thuomu ze Zásmuk a z Chotěmic“ (Vyd. Erben. XXX.).

Čapek Vojtěch Václav z Vys. Mýta, bratrovec Jana Aleše a Václava Vojtěcha, děkana polenského i kanovníka boleslavského († 1701). Studia svá konal v semináři kralohraddeckém. Tehdá navštíven byl těžkou zimnicí, ze které se uzdravil lázněmi svatomikulášskými. Vděčnost za to pohnula ho, že lázním těm zvláštní pozornost věnoval. Sám tam měl chalupu na louce řečené Makšulka. Vystudovav práva, usadil se v rodišti svém, kterémuž sloužil co radní a obecní hospodář. Zemřel 1745, zůstaviv po sobě četnou rodinu a dosti veliké jmění.

Starobylá lázeň mikulášská blíže vsi Vraclavi u Vys. Mýta. V Litomyšli 1731 (V. 332).

Částka ze Šternšteina Ferdinand Josef, ze Žatce rodic, kdež otec jcho byl syndikem. Dosáhnuv doktorství filosofie a lékařství, usadil se v Kr. Hradci; tam se 1718 stal krajským fysikem. L. 1721 vzat do tamni raddy městské; později jmenován kr. rychtářem. Co lékař platné konal služby za morův 1713 a 1728, začež 1734 dosáhl erbu a přídomku „ze Šternsteina.“ Něm. 1737 vydal historický a medicinský spis „von den Charlotten- oder Tannhäuserbrunnen bei Schweidnitz in Schlesien“ (ve Frankfurtě). Zemřel 29. pros. 1740 (Švenda Hl. O. II. 41).

Čerňanský Jan.

133

1. Vypsání svatoňovických lázní. V Hradci Kr. 1736 (V. 557).

2. Čest a sláva vysokomýtská, t. j. veypis sv. mikulátské lázně. V Hradci Kr. 1739 (V. 557). Ded. Marii Terezii hraběnce Paarové, roz. ze Šternberka.

Čáslavský František Samuel, františkán kláštera hradištského, který 1671—81 u pánů Petrswaldských z Petrswaldu na hradě Buchlově co kaplan zámecký pobýval, a tehdá několik spisův českých složil, ježto však nikdy tištěny nebyly, jmenovitě o původu a víře Machometa (V. 383), o potupení světských marností (V. 1424) a o ceremoniích sední svátostí atd. (V. 1113). Rkp. ve sbírce Bočkově.

*Čech Jan, vlastně Behem, bezpochyby z rodiny normberských Behmův, kazatel v Baireuthu (Bayrutu), sepsal knížku křestanských pohádek, která 1536 v českém překladu vydána. (IV. 1223).

Čech Jan Melichar, rodic z Rakovnika, farář u sv. Ducha v Praze v prvé pol. XVIII. věku, 1730 v Pr. vydal kázaní o sv. Janu N. „Archa Páně“ (V. 952).

Čech Mikuláš, Pražský rodic (Czechius Pragenus) studoval na universitě i dosáhl bakalářství 1575 (LD. 417). Od něho jest překlad spisu Simona P. Rostockia Šverinského o některých artikulích učení církve boží. Rkp. od 1579 v univ. bibl. pražské XVII. D. 13 (IV. 1301—2).

z Čechorodu viz Pešina T.

z Čechtic Bohuslav (Deo solemniza de Czechic), skladatel písně žižkovské „Kdož ste boží bojovníci“ (Výb. II. 283), jakož zjištěno přípiskem jména jeho v rukopise jenenském (III. 732). Širší o tom zpráva od Ferd. Mikovce v ČČM. 1854, 366.

Čekanka Tobiáš viz Cichoræus T.

Čenák Pavel složil na jméno své píseň: „Poslyš človék všeliký, kterak Pán Bůh pro hříchy.“ V kanc. Kleych. 566.

z Čenkova viz Flaxius a Stehlík z Č.

z Čénova viz Vlček Václav z Č.

Cereghetti Josef, syn Ant. Jos. C. Příbramského, syndika a později cís. rychtáře v Chrudimi, nar. 11. bř. 1722, oddal se na malířství, ve kterém se ve Vlaších dovzdělal. Maloval zvláště podobizny a obrazy kostelní. Sepsal několik románův z dějin českých, svůj životopis a historii chrudimskou (ČČM. 1855, 140). Zemřel v rodišti svém 1799 (Rybička v Sl. N.).

Čerňanský Jan z Rajce (trenč.), nar. 1709, odbyv pří-

134

Černánský Samuel.

pravní školy v Trenčíně, studoval na akademii wittenberské a lipské. V Lipsku opatřoval korrekturu kněh českých, u Breitkopfa tištěných. Vrátiv se domů, byl z počátku učitelem v Sulově (trenč.), až povolán za kazatele do Velké Poluze. Odtud přešel do Hyb, z Hyb do Hnouště (hont.) a z Hnouště do D. Střihové, kdež 1766 život svůj dokonal. (Tablic Poez. III.).

1. Pořádek spasení. Bez m. i r. (knížka v rýmech pro ditky. V. 181).

2. Vysání pádu mésta Lizabony (versem). Tisť. 1757 (V. 224).

Černaňský Samuel, Janův syn, nar. v Hnoušti 13. září 1759. Co sedmiletý chlapec osiřel, načež se matka jeho s rodinou odebrala do Turce, majíc tam skrovný stateček v Delních Vroutkách. Odtad 1769 Samuela na učení vypravila do Levoće; později studoval v Štávnici, kdež bratr jeho byl superintendentem. Po odbytých v Jeně studiích vyšších, zůstával některý čas u bratra, až mu 1782 nabídnuta správa církve pukanské. Než se v ni uvázal, došlo ho pozvání do Turrope v Novohradsku, kteréž sice přijal, ale již po půl létě vrátil se do Pukance, i sloužil tam do 1786. Tu, hledaje k vůli slábnoucímu zdraví služby méně namáhavé, přešel do Bátovec, kdež 12. února 1809 zemřel na souchotiny (Tablic Poez. IV.).

1. Nábožné písně Gellertovy. V Prešp. 1787 (VI. 215).

2. Nejhlavnějsí pravidla slovenské dobropísemnosti. V Štávnici 1802 (VI. 43).

3. Příhody hr. Benovského. V Prešp. 1808 (VI. 1052).

4. Některé modlitby a písně v Agendě Hamaljarově a v Bobokově knize pro pocestné.

z Černého Mostu viz Černý Jiří a Dobřenský.

Černín z Chuděnic Heřman, příjmím Turček, syn Jana, hejtmana kraje vltavského, a Marianny z Říčan, narodil se v Nedrabovicích 1579. Když mu bylo rok, osiřel smrti otceovou 24. srp. 1580 (Pam. 1858, 57. Testam.). Poručnici jeho nehrubé oň pečovali, nedavše ho „do žádné školy ani umění.“ Když mu bylo devatenácte let, spojil se s Krištofem Harantem z Polžic ke společné cestě do Orientu. Dne 2. dub. 1598 vyjeli z Březnice i brali se přes Benátky, Zante, Kandii a

*) Tak dle zprávy v Testamentu: „Jsauce v roce věku svého osiřaley“, což srovnáno s úmrtním rokem otce vede k 1579. Dle náhrobku u sv. Vítka umřel v 78 roce, i lyl by se tušíž 1573 narodil.

Černín.

135

Cypr do Jerusalema. V Jerusalemě pasován na rytiřství božího hrobu. Návratem jeli přes Egypt. L. 1603 vzal jej Rudolf II. mezi komorníky, a 1607 přijat byl do stavu panského. Již tehdá ukazoval se statečným hospodářem. L. 1598 neměl než Nebilov v Plzensku, a 1615 od Václ. Chotouchovského za 60.000 kop gr. koupil Žleby (Pam. 1862, 37). Známosti, kterých mu pouť jeho u věcech orientalských zjednala, byly tuším pohnutkou, že 1616 vypraven v legaci do Turek k sultanu Achmetovi, odkudž se 1618 navrátil s dobrým pořízením, přinášeje slib míru na 20 let. Cesta tato popsána od Adama Wennera (Türkisches Reisebuch von Prag aus bis Constantinopel, Normb. 1665). Po návratu ustanoven hejtmanem St. M. pražského. V bouřích tehdejších stál věrně k straně císařské. K odvrácení hrozícího nebezpečí spolu s Václavem Heraltem Libšteinským z Kolovrat a s jinými stejnomyslnými míval tajné schůzky v Kutné Hoře, i jednal s Dampierem, jenž se od moravské strany do Čech vtrhnouti strojil. Direktoři vinili jej 22. února 1618 v listu k městské raddě čáslavské, žeby proto „na Železných Horách k Lichmburku cestu skrze lesy proklestiti dal, a stavy i obyvatele tamni skrze pohrůžky i jinak prý všelijak rozpakoval“ (Pam. 1862, 144). Proneslo se naň též, že 14. list. chtěl císařskému vojsku do Budějovic odeslati tři kusy střelby a čtyry vozy mušketů, což pobráno, on pak sám opatřen na některý čas vězením na kolinském zámku (Skala II. 457). Když stavové 18. března 1619 vydali rozkaz o osobách, které v zemi trpiny, anebo k úřadům brány býti neměly, uvedeno jméno Heřmanovo mezi těmito druhými (Slav. Pam. II. 219). Leč při tom při všem zůstával v zemi, anobrž i v Praze. Teprv počátkem srpna hrozilo mu opětné uvězení. Heřman, zvěděv o tom, na den sv. Vavřince (10. srpna) ráno vyjel na Bílou Horu, a slyšev tam mši svatou, o ¾ na 11 hodinu úprkem pustil se k hranicím saským. Večer v sedmou hodinu dostal se do první vesnice kurfiršta saského, do Zavidova (Saida). Na památku osvobození toho vystavěl pak v zámku petršpurském kapli založení sv. Vavřince. Brzo se nicméně do země zase navrátil a stavům na vyzvání ode dne 17. října 1619, aby zemi přísahu učinil, poč. listopadu oepsal, že by ji rád vykonal, kdyby se toho neobával, aby tudy svědomí svého newazil. Nicméně však, aby řečeno nebylo o něm jako o jiném

136

Černín.

zlém synu vlasti, že nemíní nic proti majestátu a porovnáni
mezi stranami činiti, žádaje toliko, af jej stavové při službě té,
v kteréž u JMC. zůstává a v ní dvěma císařům již sloužil,
zanechali. Pokudž by pak toho se nestalo, žeby na ty cesty
pomysliti musil, kterak by se mohl z země odebrati a vyho-
stiti (Skala IV. 35). Stavové, vzavše to k vědomí, ničeho
dále neučinili, anobrž o snémě, konec března 1620 držaném.
nejv. purkrabí Bohuchval Berka, když se jednalo o poselství
do Turek, navrhoval, aby se o presentu pro sultána vzala zpráva
od Heřmana, kterýž toho povědom výborně, jak veliký dar
za legací jeho 1616 dán byl (ib. 27). Obojetný poměr tento
přestal, jakmile se Ferdinand odhodlal k boji o korunu českou,
ač pověst, žeby Heřman byl na Bílé Hoře bojoval, zjištěna
není. Po vítězství zbraní císařských znova se ujal staroměst-
ského hejtmanství. Dne 6. břez. 1622 s Pečkem a Mollerem
přejímal listiny universitní (ČČM. 1847. II. 637), a 31. ríjna
oznámil německým kazatelům pražským, aby se ven ze země
vystěhovali (Skala V. 233). V odměnu za svou věrnost 1623
jmenován baronem říšským a 1627 českým hrabětem, soudcem
zemským a místodržícím královským. Tehdáž asi povolán i
do cís. tajné raddy. Příležitosti k nakoupení nemovitého
jmění, která se tehdá hojně naskýtala, vydatně od něho užito.
Od 1623 nabyl těchto statkův: Petršpurk koupí po Jarosl.
Libšteinském z Kolovrat, Kysibli u Teplice, jenž po Kolon-
novi z Felsu konfiskována, směnou od císaře za Žleby, Najdek
od Albrechta z Waldšteina na porážku dluhu za panství peč-
kovské, Milčeves se Šedčici, Velkou Černocí, Čeradici a Lubem,
pak Kosť koupí od Václava z Lobkovic, Schmiedeberk v Slezsku
koupí od Ferdinanda III., Velechovky dědictvím po své druhé
paní. V posledním svém ještě roku koupil Kosmanosy. Mimo
to držel Mělník v 95.000 zl. co zboži zápisné, pak dvůr v
Únhošti, v Praze tři domy, deskový na Malé Straně, dům „u
jednorožce“ na St. M. a dům Lyskovcův na N. M. (Testam.)
Za vpádu saského 1631 Heřman na svůj groš postavil celý
pluk těžkých jezdcův. S nimi a s hotovostí okolního lidu
sedlského v noci na den 24. února 1632 přepadl Žatec, a saskou
posádku pod nejvyšším Karlem Bosiem ke vzdání přinutil. Od
té doby datuje se hodnost jeho, co „nařízeného nejvyššího nad
1000 koňmi.“ L. 1644 povýšen do stavu hrabat říšských.

Černín.

137

Téhož roku nastoupil druhé své poselství do Turek, kterým
sobě nehynoucí dobyl zásluhy o říši rakouskou, ješto odvrátil
od ní příčinu jisté téměř zkázy. Větší část mocnářství byla
tehdá v moci nepřátel. Torstensonovy zástupy hospodařily v
Čechách a na Moravě, i dorážely až k samé Vidni. Jiřík
Rákócy umlouval spolek se Švédy. Benátčané veliké suny
podávaly Portě, aby válku proti císaři zdvihla. Tu Heřman
osobní svou rázností a znalostí povah tureckých dovedl toho,
že sultán Ibrahim vojsko, do Uher již vyslané, povolal nazpět
a mír s domem rakouským obnovil. Navrátiv se do Vidně
v létě r. 1645 měl Heřman dosti nesnází o nahrazení nákladu,
jejž ze svého byl zakládal. Od té doby žil v Čechách, za-
stávaje po sobě nejvyšší úřady zemské. Od června 1645 do
1648 byl sudím dvorským, od 1649—1650 nejv. sudím; 1. dub.
1650 jmenován nejvyšším komorníkem a 4. ún. 1651 nejv.
hofmistrem. Ženat byl třikráte, nejprvé s Mariannou Karlovou
ze Svárova, od 1625 s vdovou Harantovou, Annou Salomenou
Hradištskou z Hořovic, od 1638 se Sylvií Kateřinou hrab.
Millesimovou, milou svou „Sylvičkou“, jejíž dojemné listy uve-
řejnil Dvorský v „St. pam. žen a dcer českých“ (v Pr. 1872).
L. 1648 za vpádu švedského, když byl právě u cisaře v Linci,
pobrán mu všecken šperk v domě pražském, tak že neuchránil
leč jen smaragd a zafír veliký, pak řetěz od kurfíršta kolin-
ského jemu darovaný, který měl s sebou. Zafír ten pak na
památku odkázal Ferdinandovi III. Dne 15. června 1650 uči-
nil poslední své pořízení, kterým založen fideikomiss Černin-
ský. Jest to listina v nejedné příčině památná. Jevíť se v ní
v pravdé staročeská oddanost k rodu svému a jmenovitě k dáv-
nímu jeho sídlu, Chuděnicům. Přísná jsou uložení k potomstvu,
aby pilné dbali o literní vzdělání synů svých. Pakliby Černín
některý syna svého do učení dáti se zpěčoval, ten takový ná-
padu svého a posloupnosti zbaven budiž. Totéž se státi mělo
mladíkovi, kterýž by „hejskujíc“ do náležité doby v učení
setrvati nechtěl. Asi rok potom Heřman skonal 7. března 1651.
Pochovati se kázal „bez zbytečného prachtu a pompy“ v ko-
stele stebenském u Petršpurka, kdež i první dvě manželky jeho
spočívaly. Oděv, v němž chtěl býti pohřben, sám si přichystal.
Pakliby se po něm nenašel nebo k zmaření přišel, tedy aby
byl „toliko z sprostného šedivého sukna na spůsob poutníka

138

Černey.

františkána udělán.“ Jen kříž zlatý jerozolimitanský ať mu do
hrobu dán bude. Náhrobek postaven mu v kapli sv. Zigmunda
v chrámě sv. Vita v Praze. Heslo jeho bylo: „Pro peccatis
nostris Christus mortuus est.“

Denník cesty do Konstantinopole 1644—5, zachován i v konceptu i koneč-
né úpravě v Jindř. Hradci. Odtud vytištěn 1856 v Lumíru. správněji, ať
ne cele, v Miklošičově Slav. Bibl. Hr. (III. 198).

Černey J. viz Cherney J.

Černobýl lat. Artemisius, Mikuláš z Žatce, nar. 1495,
co patnáctiletý mladík dán byl na studie do Wittemberka, od-
kudž se 1518 co mistr svob. umění a přivrženec náuky Lu-
therovy navrátil. V otčině z počátku jal se vyučovati na
výborně zřízených školách tamních. Po několika pak letech
škole dal výhost. Za manželku pojav dceru nejbohatšího mě-
šana žateckého, Michalovice, uvázal se v úřad písaře radního.
„Suasit amor patriae scholicas deponere curas, huncque fori
calamum sumere suasit amor.“ Později i písařství složiv, od-
dal se co zámožný měštěnín zcela péčem o dobré obecné a
krásným náukám. Učeností, důmyslem a výmluvností brzo
vynikl na přední v obci místo, stav se jejím primatorem. Ne-
málo k zvýšení vlivu přispívala i vnější jeho osobnost: byltě
muž zrostu vysokého a spanilého. Nejednou podařilo se dojem-
nému vystoupení jeho ukliditi rozbroje a bouřky v městě. I
lid sedlský v okoli žateckém k němu co upřímnému ochranci
svému prohlédal, bezodporně věře slovům jeho. Když po osi-
ření trůnu 1526 svolán byl volební sněm, vyvolili jej města
v počet těch osmi zástupců svých, kteří spolu s volenci ostat-
ních dvou stavův „rozjímati měli, kdo přijat má býti za krále.“
Rovněž byl vzat do poselství, k pozdravení nového krále a k
oznámení mu výminek volebních koncem listopadu do Vidně
vypravenému, jakož do deputace stavovské, před kterou Fer-
dinand I. 30. led. 1527 u Jihlavy zemi učinil první přísahu.
L. 1530 povstala chátra žatecká na židy, drancujíc jich pří-
bytky. I tu podařilo se výmluvnosti Černobýlově bez krve-
prolití spůsobiti pokoj. Po třech letech pak vymohl při králi,
aby účastníkům výtržnosti té dáno bylo odpuštěni. Mezitím
pracoval na spise o vedení hospodářství panského k žádostí
některého svého mezi panstvem přitele a o dile historickém.
Dilo toto, 1538 dokonané, až do XVII. věku bylo známo, od

Černomostský.

139

té pak doby pozaniklo. Lupić se k němu v kalendáři svém historickém často povolává, i Pešina měl je v rukou (Phosph. sept. 674). „Praefatio ad Slavatas,“ o kteréž z Balbinova Epitome (I. 7, 31) víme, že obsahovala zprávy o původu rodu Slavatovského, byla tuším dedikací k němu připojená. Ve hnutí stavovském 1547 měl Žatec první po Praze účastenství, i není pochyby, že vše se dálo s souhlasem primatorovým. Dva případy Žateckým a Černobýlovi potom hlavně za vinu kladeny. Když král v březnu, z Chomutova jeda, v Žatci nocovati chtěl, odpověděl Černobýl, že krále rád uhostí, leč většího průvodu vojenského než 40—50 koní se odčítal. Král se nad tím tak rozhorlil, že radší noclehem zůstal v nějakém sedlském baráku, než aby tou měrou do „svého města Žatce“ vjel. Když pak po bitvě mühlberské dlel v Litoměřicích, Žatečtí jali se město své silněji, než před tím bylo, opevňovati. Obé se ovšem omluviti dalo strachem před nekázaností tehdejšího vojska, ale není pochyby, že se tím krylo i smýšlení králi nehrubě příznivé. Dne 21. července musil Černobýl s jinými měštany na hradě pražském státi a obvinění na se vzkládaná slyšeti. Podavše se na milost i nemilost, pokutováni sou na statcích a rozkazem, aby bran obořili; Černobýl 22. října do dvou nedělí z zemí královských byl vypovězen. Ale brzo k přímluvě přátel, a zvláště když se ukázalo, že mnohé o něm zprávy byly lživé, navrácen i k primatorství. Na sněmě 1549 opět jej shledáváme co člena kommisse k urovnání poměrů čeledních a řemeslnických. Zemřel v Žatci 14. února 1556. Jan Rosin oslavil jej epicediem „Querela urbis Zatecenae.“ (Procházka Comment. 277, Miscell. 111 a 132 sld. Tieftrunk Odpor stav. 1547).

Zpráva jednomu každému pánu velmi nžitečná, kterak statek svůj i úředníky své říditi, spravovati i k nim dohlédati má. Vydán teprv 1587 od Veleslaviny (IV. 858).

Černohorský T., kněz tovaryšstva Ježíšova, sepsal slovník lat.-český s indexem česko-lat. ve čtyrech dílech, pak 1728 přeložil Jiřího Ivanka „Vince te ipsum.“ Oba spisové zůstali netištění. Rkpy. v un. bibl. pražské (V. 54 a 1483).

Černoch Jiří, kněhtiskař pražský asi 1665—1684. L. 1685 vedla závod jeho manželka Kateřina.

Černomostský Václav viz Dobřenský Jak. Jan Václav.

140

Černovický,

Černovický (Černovicenus, Černovicius) Pavel, rodic z Něm. Brodu, nalezá se 1606 mezi alumny univ. pražské. L. 1607 učiněn bakalářem (ČČM. 1848. I. 184 a 193), načež vyučoval na škole při kolleji Karlové (classes). Od 1608 byl kollegou při škole u sv. Štěpána na Novém Městě pražském (ib. 1845, 626). Stav se knězem podobojím směru luteránského, spravoval faru v Dobrovici, odkudž po poražení protestantských stavů českých odebral se u vyhnanství do Lužice. L. 1632 v máji zemřel v Žitavé (Pescheck 74).

Vocabularium rhythmico-bohemicum. Pragae 1614 u S. Adama z Vele-
slavina; Pragae et Viennae 1783 n Schönfelda (IV. 45).

Černý Adam viz z Vinoře Ad.

Černý František, kněz katolický 1791, jsa farářem v Probluzi (hrad.), v Pr. vydal „Mravnou chvalořeč o sv. Janu N.“ (VI. 2000).

Černý Jan, lat. Niger, z Prahy, vlastní bratr Br. Lukášův. Oba studovali na université pražské, a dosáhli stupně bakalářského, starši Jan 1479, mladší Lukáš 1481. Jan byl tehdá alumnem kolleje Reyčkovy, ve kteréž před hromnicemi 1480 dokonal přepis latinských výkladův na 9. traktát Rasisa k Almanzorovi o nemocech a neduzích všeho těla člověčího, jejž i později výpisky z kněh rozličných lékařův rozšiřovati nepřestával *). Takovým spůsobem připravoval se k povolání svému; jiných k tomu prostředkův v Praze, kde fakulta lékařská téměř byla zanikla, nedrahně bylo po ruce. Zdali Jan i některou cizí školu medicinskou navštivil, kde a kdy povýšen na hodnost mistrskou, povědomo není. Okolo 1490 usadil se v Litomyšli; výsledky, kterými se léčení jeho honositi mohlo, záhy jméno Mr. Jana Černého daleko široko roznesly; neméně známa byla horlivost jeho o Jednotu bratrskou. K osobám, ježto pomoci jeho užívaly, náležel i Vilém z Pernšteina. Když se chot jeho, Johanka z Liblic, 1493 roznemohla a pán ji poslati chtěl, jak se tehdá řikalo, „na lékařství“ do Litomyšle, nemohl se důvěrný přitel jeho, biskup Jan Bosák, zdržeti, aby mu psaním (2. máje) velice nedomlouval, at paní do Litomyšle léčiti nedává, aby prý „tělo chtíc zhojiti, snad duše neumořila.“ Zároveň se pánu nabízel zjednati prach z Benátek od lékaře,

*) Dílo to 1566 přeloženo od Mik. Vrány v Litomyšli.

Černý (Niger).

141

„kterémuž ve Vlašich rovné není.“ Obáváni biskupovo nebylo nepodstatné; Mr. Jan vedle léčení tělesného i mysl paninu na svou stranu naklonil. Nezávadným toho důkazem je netoliko spis náboženský, kterýž od něho 1500 paní Johance byl podán, ale i přízeň, s kterou se Vilém sám v tehdejších neznázích propůjčoval Bratřím. Biskup Bosák neustával pánu jiné dokumentory navrhovati, ale s nevětší, než před tím, pohodou. Ba zdá se, že nepovolnosť Vilémova podala příčinu i k ochlazení ponekud mezi oběma přátelství (Pal. Děj. V. 2. 387). Mr. Jan zůstal lékařem pernšteinským, dokud Vilém byl živ. Druhý vynikající léčenec jeho byl slavný humanista Augustin Olomoucký († 1513), rozhodný odpůrce Jednoty, jižto jmenovitě co sekretář krále Vladislavův velice byl na příkoř. Oblíbiv si Mr. Jana, snažil se, aby jej odvrátil od Jednoty i počal si s ním o to dopisovati. Leč nevedlo to leda k rozdvojení. Augustin 1500 v Olomouci vydal důtklivý spis proti Bratřím: „Tractatus de secta Waldensium“ (Hanslík 553), k čemuž Mr. Jan nesmlčel. Na „ozdobná a široká psaní,“ ježto později pod titulem: „Augustini de Olomuc epistolae contra perfidiam Waldensium ad eruditum virum Joannem Nigrum, urbis Prostannae physicum“ v Lipsku 1513 (Voigt Acta II. 441) tiskem byla vydána, třikrát odpověděl, ačkoli čas, kdy se to stalo, zjistiti nelze. Mimo to vydal ještě tři spisy náboženské, z nichž jeden, kterým se obrátil proti opětování křtu, vyšel 1494. Vše, co posud řečeno, dostatečně vyvrací domněnku, jakoby Mr. Jan teprv 1500 k Jednotě byl přistoupil (Gind. GBr. I. 105). Byltě Bratrem jistě již 1490, neřku-li dříve. Vedle spisovatelství náboženského nezanedbával náuky lékařské. L. 1496 jmenovitě učinil přídavek k výkladům na Razise, z kněh Bertuccia Bononienského. Sepsal i větší dilo lékařské, jehož obsah nyní znám není. Veliký mor, jímž 1495 Čechy byly hubeny (St. let. 251), pohnul jej k sestavení návodu, jak se proti tomu chovati. L. 1501 vystěhoval se z Litomyšle, dům svůj prodav Br. Mart. Kabátníkovi. S mužem tímto žil v poměrech prátelských, jakož viděti z toho, že jej t. r. Kabátník ustanovil své manželce poručníkem (Pam. 1871, 43). V Prostějově neméně jako v Litomyšli, byl Mr. Jan útočištěm nemocných: jmenovitě přiváženy k němu na lékařství kněží bratrští, jako 1503 Br. Eliáš biskup (Fiedler 221). I písemnictvím se v

142

Černý (Nigranus).

Prostějově zanáseti nepřestal. Jal se totiž, podle vzoru rostlináře, od mohučského doktora Kauby 1459 vydaného, skládati herbář, jenž se z počátku v přepisech šířil, až 1517 v Normberce byl vytištěn. Jako rostla Janova sláva co lékaře, tak vynikal i co člen Jednoty pořád určitéji. Když 1509 postaveni býti měli všickni kněží a učitelé bratrští ke dni 27. prosince k nápravě před kněžstvo pod jednou a pod obojí v Praze, výslovně k stání tomu vedle Br. Lukáše a Br. V. Krasonického určen i Mr. Jan Černý. Ale nepřišlo k tomu, jelikož starší bratrští všecko při tom účastenství odepřeli (Pal. Děj. V. 2, 196). L. 1517, když se herbář tiskl, byl Mr. Jan opět v Litomyšli. Od tamtud 1520 v čas tehdejšího hrozného moru (St. let. 440) příteli jednomu napsal krátké poučení, jak by se v tom nebezpečenství kvapně mohl opatřiti. Toť poslední o něm zpráva. Jen tolik ještě zjišténo, že 1530 již nebyl mezi živými. (Mr. Jan Černý a jeho herbář od J. Rudy v Živě IX. 1872. Tam otištěn i seznam spisů Mr. Černého, přidaný k vydání 1530 spisu o nem. morních od Dr. z Třebska).

1. Dialog, že křesťanu nenáleží přísahati, hojně z písem svatých dovozuje. Sepsán asi 1489—96 (Dr. z Třebska u Rudy).

2. Traktát, že nepotřebi se křesťanu již jednú pokřtěnému po druhé křtítí. Seps. 1494 (Blahosl. hist. 107; III. 712).

3. Traktát, který Mr. Jan k Zachařovi z Chrudimé na Horách Kutnách jako k věrnému tovaryší svému psal, napomínaje k věcem křesťanským (Dr. z Třebska).

4. Spis o nemocech morních. Seps. 1496, tištěn 1506 v Litomyšli, 1518 v Plzni, 1530 péčí Dr. Petra z Třebska v Praze, 1544 a 1556 v Prostějově, 1582 v Praze, 1633 v Olomouci (D'Elvert Beitr. 62.).

5. Výklad utěšený na Eklesiastes, knihy Salomínovy k uroz. paní Jotance z Liblic a na Pardubicích, 1500 psaný (Blah. hist. 109; III. 816).

6. Trojí odpověď Dr. Augustinovi na jeho ozdobné psaní i široké (Dr. z Třebska).

7. Knieha lékařská, kteráž slove herbář neb zelinář. V Normberce 1517, v Pr. v 1544 a Olom. 1554 (III. 269).

8. Spis o vodách pálených. Při Herbáři.

9. Předpis alchimistický, 1519 daný Petru Klenovskému z Strachovic (Ruda 77; III. 246).

10. Zpráva na morní obšírnější spis telmi krátce vypsaná. L. 1520 Rkp. v pozůstalosti Bočkově (III. 280).

Br. Černý Jan, lat. Nigranus, rodem z Konwaldu, jakož souditi z toho, že vlastní bratr jeho Pavel, zprávce zboru žeravického, 1580 v Třebíči zemřelý, nazýval se Kenwaldským

Černý (Nigranus)

143

(Fiedler 271). Vzdělání svého nabyl jen na školách bratrských. Tim vysvětluje se nedostatečná jeho k spisování známost latiny, tak že, když bývalo kam latině co psáti, on česky skládal, jiní pak překládali. Na kněžství zřízen 1537 v Prostějově, i přejal pak zprávu brandysského nad Labem zboru. Zvláštní požíval přízně u pána tamního Kundrata Krajíře, jenž ještě na smrtelném loži zejména naň vzpomínal (ib. 230). Byl tou dobou Černý duší veškerého Bratrstva v středních Čechách. Bratři v Nimburce, v Kolíně, v Berouně, ano i v Praze k němu co pastýři svému hleděli. I do Brandýsa zajízděli vzácní Pražané, jako Václ. Jaroš, Sixt z Ottersdorfa, aby kázaní jeho slyšeli. Vábilať je již sama výtečná výmluvnost Br. Černého, jemuž prý jako někdy Chrysostomovi hojnost nejušlechtilejší řeči z ústou plynula (Blah. de cant.). I nebylo tudíž divu, že 1543, když Ferdinand I. ukládati počal o vyplenění různověrcův, zřetel jeho obrácen i na Br. Černého. Nejv. soud Jan z Lobkovic zdvihl naň žalobu pro spolky s Bratřími v městech královských. Zprávami o tom král nemálo popuzen. „Čert v těch Pikartích vyskakuje,“ pravil. „Nedávno se jeden Augustou císařem dělal a divné véci páchal; opět tuto jakýsi nám velmi přičerňuje. Nu musíme je zkrotiti.“ (Červenka, hist. 276). Za nedlouho nařízeno, aby Br. Černý byl jat, a tak pilně to král dělal, že hofrychtéř Jakub od Kos hned se do Brandýsa s trabanty musil vypraviti. Leč Br. Černý byl vystřežen, že v čas se z Brandýsa uchýliti mohl. Výstrahy dostalo se mu od jednoho ze služebníkův dvorských, an zaslechl, co král poroučel hofrychtéři (ib. 282). Ale mračno brzo minulo, tak že stihaný kněz usaditi se směl pod samýma očima dvoru v Praze, kdež Jednota nejčetnějsí „posluchače“ měla na N. Městé, ano i v samé raddě novoměstské. Černým Bratři pražšti uvedeni v řádně zřízený zbor. L. 1544 vykonal Br. Černý křest v domé Dr. Koppa z Raumentálu v četné schůzi panstva i měšfanstva, což donešeno králi skrze Pavla Bydžovského a opata Nožičku. Král byl nevrlý, potazoval se, ale konečně věci nechal (ib. 308). Z Prahy přenesl se Br. Černý do Ml. Boleslavě, kdež přetrval celou bouři 1547. Ještě v červenci 1548 poslán tam k němu na učení Br. Blahoslav (Fiedler 257). Leč na podzim musil se rozloučiti s vlasti a přidružiti se k zástupům vystěhovalcův do Polska a do Prus ve společnosti

144

Černý (Nigranu).

biskupa Br. Macha Šionského, jemuž přidán byl co nejbližší pomocník, náležev již od 1543 do úzké raddy. V prosinci zastavili se v Toruni. Odtud sám nékolikátý vypraven do Královce podstoupit zkoušky před theology tamními. I zde rozhodný byl vliv Br. Černého. Odpověd, která od Bratři examinatorům dána, a na kteréž tito popřestali, od něho byla navržena. Z Královce vrátili se vyslani ke třem králům 1549 do Toruné, vydavše odtantud Bratřím obecným list pastýřský o docileném sjednocení (Quell. 92). Br. Mach později pravi-delné své sídlo vzal v Doubravné (Gilgenberg), zajiždívaje i na delší doby do Moravy. S ním ovšem stále býval i Br. Černý. Když 1546 archiv bratrský v Litomyšli ohněm na zmar přišel, vzal Br. Černý obnovu jeho odhodlaně do rukou. Kdežto posud vše se ukládalo v různých listech a svazcich, zůstal na tom, aby se přišťte písemnosti, pro Jednotu důležité, zapisovaly do foliantů pevně vázaných a z tuhého papíru složených. Jedna řada měla obsahovati paměti starší, druhá pak zápisy novější. K oběma Br. Černý počátek učinil. První foliant starší řady založen od něho již 1547, ačkoliv teprv 1557 dopsán; druhou řadu otevřel vypsáním událostí od 1547 do 1552. Další vedení obou, byv něco nemocni, něco jinými překážkami od toho odveden (ABr. VIII. 63), odevzdal Br. Blahoslavovi, kterýž se 1552 opět k němu přidružil. Tak se Br. Černý stal zakladatelem neocenitelného archivu bratrského, jehož se 13 foliantů chová v Herrnhutě, jeden foliant v Č. Museum. Mezitím nastala Jednotě veliká útrapa odemíraním biskupův a tvrdohlavostí Augustovou, kterýž se všeliké nové volbě vzpíral. Na synodě prostějovské 1550 (Meč 150) se Br. Mach, jsa již kromě křivoklátského vězně jediným bisku pem, viděl přinucena, aby pro všecky případy učinil opatření. Br. Černému s Br. M. Streycem svěřena moc sněmy svolávati, na nich vše říditi, kněži a jáhnův svědomí vyslýchati a spravovati i v řádu držeti (Dekr. 170). Úkolem tím vázán byl k pobytu, ač vždy jen ukrytému, v Čechách a na Moravě. Pomenáhlu se stav věcí Bratřím obracel příznivěji, tak že se 1552 pod ochranou Arnošta Krajíře mohl odvážiti k zjevnému uslední v Ml. Boleslavi. Ano o sv. Trojici svolal tam členy úzké raddy z Čech, z Moravy a z Prus. kteříž tam, ješto i Br. Mach 1551 byl skonal, delší čas prodleli v trapném a mar-

Černý (Nigranus).

145

ném čekání na vůli Augustovu. Leč tento řízení nových biskupův zamítnul, popřestav na tom, že Br. Černého ustanovil za svého „faktora“ (Meč 150). Teprv z jara 1553 vzmužili se Bratři, a přes odpor Augustův na synodě přerovské „k přední starosti“ vyvolili Br. Černého a Mat. Červenku, davše je k biskupství potvrditi od Br. M. Streyce a Pavlína (Dekr. 173). Nový biskup navrátiv se do Boleslavě, přiměl A. Krajíře k tomu, aby nejen zbor, rozkazem královským 1547 uzavřený, dal otevřiti, anobrž i nový vystavěti, kterýž o velikonoci 1554, přes obnovený král. zákaz, službám bratrským byl odevzdán. V lednu 1555 odbývána v Boleslavi synoda, na které nová redakce kancionálu ze spolku s Blahoslavem a Adamem Šturmem svěřena Br. Černému (ib. 178). Ale smrtí Arnoštovou (18. března 1555) nastal zlý obrat. Synové jeho neměli odvahy odolati přímluvám nejv. úředníkův; zbor byl zavřen, a Br. Černý pohnutlivé se rozloučiv, opustil Boleslav. Několik dob pobýval ukrytě v okolí, veda odtud písemné správu zboru. V létě vydal se na visitační cestu do Prus. V Královci kázal v domě Viléma Krineckého u přítomnosti vévody Albrechta, kterémuž se, ačkoli řečnil česky, velice zalibil a zvláštní přízeň jeho sobě získal. Z Prus jel k synodě do Kožminka i zdržel se tam až do sv. Václava (Quell. 113). Navrátiv se, pobyl na krátce v Boleslavi a spěchal do Moravy, kdež zůstal až do adventu. V lednu 1556, ač vždy jen ukrytě, opět bydlil v Boleslavi a „z Karmelu“ dopisoval si jednak s vévodou Albrechtem, posílaje mu Br. Lukášův spis o spravedlnosti a své kázaní královecké v latinském překladě, jednak s Illyrikem Flaciem (ib. 112, 281). Mezitím zaujal místo sudího v Jednotě, v kterémžto úřadě jej 1557 synoda boleslavská potvrdila. Od té doby bez příkoři žil v sídle svém, veda správu veškerého kněžstva bratrského v Čechách a pečuje o důkladné vzdělání mládencův, o čemž dopisoval si s Vergeriem v Tubinkách, s Dav. Voitem v Královci a s jinými. L. 1561 jednal s Lukášem hrabětem z Górky o vytištění kancionálu v Šamotulách. Rovněž měl styky s Janem Laským, Stanislavem Lasockým, Felixem Crucigerem a j. (ABr. X.). Dne 5. února 1565 večer před západem slunce zemřel v Boleslavi u vysokém věku co „muž pobožný, příkladný, výmluvný, pracovitý, pilný, bedlivý a sumau vzácné památky hodný“ (Fiedler 248).

Rukověť k děj. lit. č.

10

146

Černý Jevičský.

1. Vyzdvižení přivodu v Jednotě od 1467 do 1559. Jaffet spis tento co pramen historický uvoznuje (IV. 531).

2. Historické zprávy o dejinách Jednoty 1547 do 1552, obsažené v VII. a až k 1. 63 v VIII. foliantu archivu bratrského, jmenovité o sněmích tehdejších, o nakládání s Braičmi 1548 v Čechách, o opatření Bratří v Prusích (Gind. GBr. I. 510—518).

3. Písně duchovní dvě: „Chval Hospodina Sione“ a „Nejvyšší moudrost Kristus Pán“ v kanc. Šamotulském. Mnoho jiných složil, ale zvlášť prý se chovaly, nebyvše krom nejch dvou do kancionálu pojaty (Blah. de cant.).

Černý Jevičský Jan, rodem z Jevička, městénín v Zábřeze, 1550 přeložil Jeronýma Braunschweikera „liber de arte distillandi“, jenž se dělí na dvě částky; první jedná o distillování a o nádobí k tomu potřebném, druhá o přirození a spůsobu zelin; při každé spůsob distillování, léčivost a moc její uvedeny jsou. Ku konci přidána rozprava o vodách pálených. Překlad Černého vydán 1559. Nápřed předmluva o názvosloví rostlinářském.

Knihy o pravém umění distillování aneb vod pálení. V Olom. 1559 (IV. 849).

Černý, též Černoch, lat. Nigrinus, Nigrin, z Černého mostu (von Schwarzprucken. de Nigro ponte) Jiří, rodilý Pražan, zdokonaliv se v umění knihtiskařském, zpočatku (do 1572) pracoval v impressí dědicův Jana Jičinského (IV. 1135), až pak sám tiskárnu si zařídil. Asi 1590 obdařen byl erbem a svrchupsaným přidomkem, i přijal příbuzného svého Václ. Dobřenského v erbovní strýcovství. Poslední česká kniha pod jménem jeho vydaná, vyšla 1606 (IV. 689). Černý vedle Dačického, Melantricha a Veleslaviny nejčinnější svou dobou byl kněhtiskař český.

Černý Karel, knéz katolický, 1727 příčinou slavnosti žďárské v K. Hoře vydal kázaní: „Medotekoucí sláva na hůře Liban“ (V. 945, 1336).

Červenka Jan, malíř v Hranicích. 1578 sepsal spis o alchymii, jehož rkp. od 1680 chová se v Č. Museum (IV. 854).

Červenka Leopold Benedikt, kněz katolický, 1697 byl střídníkem u sv. Apollinarise i sepsal tehdá spis obsahu dogmatického:

„Curiosus tolerabilis, t. j. všezvěd snesitedliný. V Pr. 1697 (V. 748).

Br. Červenka, Erythraeus, též Erythacus, Matěj z Čelakovic, nar. 21. února 1521, když mu bylo dvanácte let (1533) za Bratra přijat v Boleslavi. Tam se mu též školního

Červenka Matěj.

147

vzdělání dostalo. Učedlníkem učiněn 1540, jáhnem 1544, obé v Litomyšli. Tam byl čeledinem a později pomocníkem Br. Augusty, kterýž na duchovní jeho vyvinuti veliký měl vliv, tak že Červenka co kazatel stal se věrným jeho posobníkem, ano v letech pozdějších, dle soudu Blahoslavova, nad ného i vyniknul (Gram. 290). Za pobytu litomyšlského hojnou měl píležitost, seznámiti se s „psaními starých Čechův“, ježto tam v archivě bratrském byla chována (ib. 289). L. 1540 v průvodu rodilého Elsasáka, v Litomyšli usedlého „barvíře“ (lazebníka) Petra, vypraven byl od Augusty do Strassburka s listy k předním theologům tamním Bucerovi a Kapitonovi, aby při nich zjednal uznání Jednoty. Zástěrou úkolu tomu byl úmysl, seznámiti se očitě s stavem a spůsobem tamní správy náboženské. Od Bucera zvláště přívětivě byl přijat a s vynikajícími učenci strassburskými sveden. I s Kalvinem se tam setkal, a přiměl jej, aby s Bratřími vešel v dopisování (Quellen 58—71). L. 1542 opět byl vypraven s listy k Bucerovi a Melanchthonovi, ani tehdá byli v Řezně (Gind. GBr. I. 257). L. 1548 obrátil se do Prus, kdež se před vánocemi 1548 účastnil zkoušky v Královci. Na synodě slezanské, v pros. 1549, na kněžství byl zřízen a na synodě prostějovské 1550 do úzké raddy povolán (Meč 150). V Prusích zůstal až do 1553. L. 1551 měl v Doubravně kázaní při pohřbu Br. Macha (Fiedler 236). L. 1553 spolu s J. Černým v Přerově losem zvolen „k přední starosti“, a zároveň s biskupstvím vzložen naň i úřad písarský (Fiedl. 252). V obém jej synoda boleslavská 1558 znovu potvrdila i zmocnila, a Blahoslava co druhého písaře jemu přidala (Dekr. 185). Sporu s Vojtěchem z Pernšteina účastnil se co nejživěji. Jeho „Osvědčením“ pán k mlčení byl přiveden (1558). Mezitím počalo se jednání s dissidenty v Malé Polsce. Červenka, vládna dokonale jazykem polským, zastupoval Bratří na synodě v Pińcowé 1556. Požadavky polské byly předmětem schůze bratrské v Slezanech (Dekr. 183), načež se poslové Jednoty odebrali do Goluchova, kde však, proti umluvě, nikoho z Poláků nenalezli. Následkem urážky této Červenka odepřel účastenství Bratří v nové synodě na půdě polské, tak že Poláci konečně donuceni byli, dostaviti se sami ke schůzi, která v létě 1558 do Lipníka rozepsána. Zde v rokování s nimi Jednotu výhradně zastupoval Br. Červenka (ib. 188—201). Sidlo

10*

148

Červenka Matěj.

své co biskup měl pravidelně v Přerově, řídě odsud kněžstvo
celého tanního kraje. Po osm let pomocníkem mu byl Br.
Matěj Kramplíř († 1566). Úzké jej přátelství spojovalo s Blaho-
slavem, s kterým zvláště o filologických věcech mnoho mluvíval,
sám se zanášeje skoumáním podobným, jakož pak „nemálo
toho po škartách poznamenaného po sobě zanechal“ (Bl. Gr.
148 o předložkách. a j., 352). Blahoslav upřímně mu přátel-
ství zplácel. Kdykoli naú řeč přivedena, vždy o něm s jistým
nadsením mluví, nazývaje jej soudruhem ctihodným, mužem
učeným a nad míru pilným, výbornou pamětí nadaným a ne-
posledně důmyslným, i mnohonásobně zečteným, výmluvným,
přikladným a sumou, člověkem znamenitým, jehož ztrátu Je-
dnota měla co litovati; nebo prý drahý její klínot byl. Uměl
prý v českém jazyku zorazňová, t. j. o všech věcech obyče-
ných novým spůsobem ušlechtile promluviti, tak aby se cosi
nového a neslýchaného i bedlivým a soudným ušima velmi
příjemně vypravovati zdál. Nebo v mluvení jeho pro tu jakous
lahodnou pronunciaci a všechném téměř příjemná gesta, v
nichž se jakás ušlechtilá poniženost jevila ve spojení se zbož-
nosti a skromnotou, nebylo prý tak znáti patrných nějakých
řeči jeho vad, jako v psaních. Že dil nemalý času svého
ztrávil v Prusích a v Polšte, a naposledy drahně let byl na
Moravě, velmi sobě vlastnosti a rozdíly těch dialektův v mysli
smísil a zpletl, a odtud prý urodilo se, že v řeči jeho některá
slova a rčení nalezala se polská a pruská neb i mazovecká,
kdežto jindy zase zatrhoval staročeštinou. Při tom nevždy
šfasten byl ve formování nových slov složených, v nichž právě
sobě obliboval. Proto spisy jeho větším dilem před vydáním
od jiných bývaly pilovány a zdokonalovány, ač to dosti těžce
nesl, ano s písnemi svými jen z této příčiny se tajil (De cant.
Gram. 288 sld. a Fiedler 251). Příliš brzo z života byl vy-
chvácen; zemřel v Přerově 12. pros. 1569, nedoživ ani 49.
léta věku svého.

1. Zpráva o cestě do Strassburka 1540. Otišt. v Gind. Quellen 58—71.

2. Osvedčení se Jednoty bratrské proti nářkuom p. Vojtěcha z Pernšteina.
V Prost. 1558 (IV. 1265). Že to spis Červenkův, svědčí Blahoslav v Gram. 288.

3. Poznamenání některých skutkův božích obzvláštních, kterak jest Pán Bůh rusil a kazil tady těch, kteříž se protivili dilu jeho atd. Což se vše dálo za panování Ferdinanda I. od 1. 1550 za několik let pořád (Děje české 1530

Češka.

149

— 45). Rkp. v univ. bibl. pr. XVII. C. 3; jiný v Herrnhutě od 1630, někdy Karlu z Žerotína náleželý, jen dobu 1541—45 obsahující.

4. Zpráva krátká o původu bratrském 1561. Zmíněna u Jatřeta (IV. 534).

5. Žaltář v nově do češtiny přeložený. V Prost. 1562 (IV. 1188). Kritický jeho rozbor v Blah. Gram. 322—327.

6. Sbírka přísloví českých, jichž větší díl shromáždil Červenka, Blahoslav pak rozmnožil a vysvětlil. Otišt. v ČČM. 1829. IV. 39—73, doplňky v Gram. Blahosl. 295—8 (IV. 27).

7 Písně duchovní, / nichž jen tři v kanc. šamotulském: Aj jak jest to milé. Lide boží Izraeli zpívej. Zavítej nám Duše svatý (Blah. de cant. ČČM. 1862, 39).

8. Summa theologie bratrské, kterýžto spis z uložení starších měl sepsati a potom s volí totius synedrii i vydati. Dle svěd. Blahoslavova (Gram. 352) na něm i psáti začal.

9. Spolu s Blahoslavem na VIII. a IX. foliantu arch. bratrského pracoval, ač větší část díla je Blahoslavova. Odtud json i svědectví Červenkova, jichž se Orlík v nekrologu svém dotýká. Ano i historické dílo, na něž se dle zprávy Pešiny z Čechorodu (Mars morav. 34) Komenský odvolává ve spise svém o starožitnostech moravských, ztiží co jiného bude.

Červenka z Věžnova Václav, rodilý Turnovan, nar. 1636 vzdělal se na gymnasium jičinském i vstoupil do stavu kněžského. Hned po vysvěcení spravoval faru novovesskou a čisteckou u Bělohradu (od 1663 do ledna 1669), načež se odebral za děkana do Jičína. L. 1682 stal se po A. Čapkovi arcipryštem plzenským a konečně kanovníkem v Litoměřicích, kdež 1694 život svůj dokonal. (Fr. Patera v Blahověstu 1856 I. 182). Jsa v přátelském spojení s Pešinou, s Balbinem, s cís. dvorským bibliothekářem Lambeciem, nebyl bez pobudek k pracem historickým, ku kterým se již co student klonil, sbíraje zprávy o Albrechtovi z Waldšteina. Biografie slavného toho pána, od Červenky sepsaná latině, chová se nyní co rkp. v českém museum. Jiný spis Červenkův „Splendor et gloria domus Waldsteinianae“ vydán 1673 v Praze, a od K. Záruby zčeštěn. Mimo to vydal několik ještě spisův latinských dílem obsahu cirkevního, dílem podle dané přiležitosti předměty historické rozbírajících. Erbem a přídomkem „z Věžnova“ nadán byl od cís. Leopolda I. (A. Rybička v Sl. N. II.).

1. Jakuba Marchantia Podstata víry křesťanské. V Pr. 1669, 1673 (V. 734).

2. Kanisia Katechismus. V Pr. 1671 (IV. 1268).

Češka Jan, kněz p. o., výtečný podle poměrův tehdejších znatel literatury latinské i řecké, pokud tato z překladův latinských známa byla. Kde se k tomu vzdělal, povědomo není.

150

Čichovský.

V době 1490–1500 přijat byl za pěstouna synův Viléma z Pernšteina, Jana a Vojtěcha. Z rozkazu páně učinil výbor ze spisův „dávních mudrcův pohanských“, přibrav k tomu drahně výňatkův z kněh Petrarkových, a vše do čestiny přeložil. Po smrti Mr. Vavř. Třeboňského 1531 stal se kazatelem kaple betlemské a téhož roku přijat do konsistoře podoboji. L. 1534 zastával též správu fary u sv. Jilji (Bor. I. 61. 99. Slav. Pam. I. 236). S vychovancem svým Janem z Pernšteina zůstával v stálých svazcích, až mu tento (asi 1538–40) udělil děkanství pardubické, učiniv jej svým „kaplanem a regentem.“ V snahách o povznešení náuky Lutherovy k státní platnosti a v bojích proti Bratřím byl panu Janovi nejbližším radcem, jakož jej Červenka (hist. 219) vedle Mystopola, Dr. Mitmánka a kn. Václava Horského výslovně uvozuje mezi „miláčky a přední radou duchovní jeho.“ L. 1545 prostředničil v nevůli jakés, kterou kn. Václav měl s farářem chotusickým o nařknutí (Bor. I. 196). V postě 1546 doprovázel p. Jana na cestě z Moravy do Čech i byl účasten rozmluvy, kterou tento měl s Augustou v Litomyšli (Červ. hist. 351). Zemřel asi 1547; neboť v oběžníku, 24. ledna 1548 od konsistoře k děkanům pod oboji vydaném, již jméno jeho se nevyskytá (Bor. I. 215).

Řeči hlubokých mudrců. Rkp. 1490–1500 v kap. pražské, pak 1509, jiný souvěký a 1562 v univ. bibl. Tišt. v Plzni 1529 u J. Pekka, v Olom. 1572 u Milichthalera, v Pr. 1579 n B. Valdy (ded. Vratisl. z Pernšteina), 1756 F. Procházka a 1844 Bezdekou (IV. 270). Srev. předmluvu Šafařikovu k vyd. 1844.

Čichovský Řehoř František (Czichovecius) rodem ze slezkého Landšperka, benediktin, od 1629 do 1640 byl děkanem chrudimským i provedl do konce reformaci katolickou, od J. Bilka započatou.

Jana Polánka farář, t. j. zpráva a spůsob při umírajících. V Litomyšli 1639 (V. 1108).

Čížek Nikodem, kněhtiskař v Trenčíně, jenž 1658 tiskl kaz. nad kn. Janem Efronem a 1659 Cytharu Tranovského (V. 86 a 1079). Cythara tato jest identická s kancionálem N. Čižkovým, v Index položeným (Jungm. Přid. 6).

O čtení prostonárodním zprávy některé ze starých spisův:

Hilarius Litoměřický ve spise proti králi Jiřímu 1466: „Jiřík praví, že nenie kaciérem; i dábel, když se súdil před

Dačický Jiří.

151

Šalomúnem s P. Kristem, podle řeči Beliala a Adama, ačkoli to v příkladě psáno, činil se práva, a co jemu písma přivedeno, žádnému nechtěl věřiti atd.«

Bavorovský T. v Postille 1557: „Žádnému ještě zbráněno a zapovědino není, aby Práv Frantorých. Rozprárek Markoltorých, kronik smyslených a jiných světských někdy dosti oplzlých knih čitati neměl.“

Prefát Oldř. v cestopise 1563: „Protož ti a takoví necht sobě to mé sprostné sepsání místo Brunerika a kroniky o Stilfridovi a místo jiných neužitečných básní čtou.“

Komedia o žebrácích 1573: „V čemž jestli že kdo se kochá, jest toho nemalá trocha v Majorem snu kdys napsáno a tištěním ven vydáno.“

Bur. Valda při vydání spisů Českova 1579: „Rozuměti jest, že užitečněji bude, tuto sobě moci jeden lístek přečísti, nežli básnivé kroniky o Meluzině, o Guiškardovi a o Emilii.“

Rozmlouvání Petra sv. s Pánem 1585: „Místo Cisiojanu učili se Grobiánu a četli o Biancefoře. Nevím, coť čtli potom více: tak hádám, že Majorý sen.“

Budovec v Antialkoranu 1590 (1614): „Jako, ať českých básníček dotknu, kronika o Biancifoře, o Stilfridovi a jiné, též Amadis francouský, a třebas přidejme Markolta i Ejgenspíyla, též i o Satranské zemi, do níž se lidé skrze klobásy projídaji.“

Čtení zimního času jsou perikopy, kteréž se čtou od adventu až do veliké noci, zachované rukopisem z druhé pol. XIV. věku u ryt. z Neuberka. Širší o něm zpráva Hankova v Rozb. II. (I. 4).

Čtverohranáč viz Zreadlo moudrosti.

D.

Dačický Jakobaeus Jiří (Daczicenus Jacobides Ge-
orgius), syn Jakubův, kněhtiskař pražský, u něhož knihy
české od 1570 do 1618 tištěny. Nejednou měl oplétání při
tištěni kněh směru luterského a kalvinského. Tak 1579 uvězen
byl k rozkazu arcib. A. Brusa pro vytištění kacířského kate-
chismu a jiných dvou pohoršitedlných knižek (Bor. A. Brus

152

Dačický Matouš.

123); 1602 zakusil vazby pro vydání postilly Philadelphovy (Slav. Pam. I. 240). L. 1619 uvozuji se za majetníky tiskárny dědicové jeho (IV. 462). Jiřik přesvědčením svým klonil se k Jednotě bratrské, anebo což tou dobou již totožno, ku kalvijnismu. Zachovalo se o tom zvláštní svědectví. Brzo po 1609 podán byl defensorům spis, v Martiniové Obraně (165—72) otíštěný, „Zdání o napravení spůsobu cirkvi evangelistských českých a uvedení jeho v jednotu“, kdež se stanoviska luteran-kého důtklivé dorázeno na šírení náhledů bratrských. Tu mezi důvody též to se uvozuje, že Dačický do Slabikáře, kterýž se u něho od 1570 (IV. 3) tiskl, při vydání nedávno tehdá učiněném „netoliko rozdělení zákona božího spůsobem cvinglianským vlepil, ale i otázky, proti konfessí české čelící, o večeři Páně tam položil.“

## Dačický Matouš viz Philomathes.

Br. Dačický Matouš, kněz bratrský, jenž 1535 učinil psaní Johance z Boskovic, býv. abatyši králové kláštera v St. Brně († 1540), dávaje jí zprávu o Habrovanských a jejich psaních proti Bratřím (Blah. hist. 267).

Dačický z Heslova Mikuláš, syn Mikuláše D. († 1571) a Doroty z Prachňan, nar. v Kutné Hoře 1555. O mládí a vychování jeho nic zevrubnějšího povědomo není; tolik jen zjištěno, že stálé sídlo měl v rodišti. Nedílnost, ve které s tetou svou Ludmilou Podivickou, rozenou z Prachňan, co do statku Kbele zůstával, mnoho mu po smrti paní této 1595 spůsobila těžkosti. První Mikulášovo do veřejnosti vystoupení byla výprava proti Turku do Uher, na kterou se co spolumajetník kbelského statku před 1595 vydal. Byl to skutek, zcela podle povahy jeho, jakožto muže, jenž ve rvačkách mival své kochání, ale pro ně také drahně protimyslnosti snášel. První jeho krvavá šarvátka, o které se pamět zachovala, udála se mezi ním, a Šfastným Novohradským z Kolovrat 1582. Soupeř, rapírem Mikulášovým byv probodnut, seč tu životem zaplatil. K žalobě vdovy byl zábojce do vězení dán, ve kterém delší čas zůstával, až k rozkazu Rudolfa II. na rukojemství měl býti propuštěn. Ale nemoha žádanou za rukojemství sumu sehnati, až do 1584 ve vazbě setrval. Mezitím vydán rozsudek první stolice, aby Mikuláš ve třech měsících země byl prázden a po 10 let se nevracel. Ale k vykonání nepřišlo. Po dvou zajisté

Dačický Ch. Tobiáš.

153

letech byl Mikuláš opět uvězen a teprv 1587 zase k rozkazu
císarškému na svobodu dán. Odvoláváním a měněním rozsud-
kův celá pře tak se protahovala, že tuším teprva 1618 ku
konečnému vyřízení dospěla spůsobem obžalovanému příznivým.
Ale zkušenosti tyto nehrubě povahu Mikulášovu změnily; ba
ani sňatkem s Alžbětou dcerou Jiřiho Mládka (1589) nezkro-
tila se divokost jeho. Není divu, že při tom i on sám nejednou
dostal na pamětnou. L. 1580 a 1594 byl dosti nebezpečně
poraněn. Konečně neumorný nepřítel, stáří, zlomil bujnou jeho
mysl; nemálo k tomu nápomocny byly i události, kterými
Čechy od 1618 zmitány. Mikuláš byl horlivý přivrženec po-
vstalých stavův. Ač v povstání samém žádného účastenství neměl,
nicméně nehody a nezdar jejich hluboce ho dojímaly. K tomu
přistoupilo, že ve vysokém svém věku stál docela o samotě,
jelikož jej paní Alžběta, dětí mu nezůstavivši, 1610 předemřela.
Nadto i majetek jeho velmi se byl ztenčil; již 1596 přinucen
byl prodati Kbel. V takových trudných okolnostech ztrávil
poslední svá léta. Zemřel co sedmdesátník 25. září 1626 i pocho-
ván na hřbitové u chrámu sv. Barbory (Mikovec v ČČM. 1854).

1. Paměti od 1454—1506, pak od 1519 do 1550. Je to sbírka snešená ze zápisek praděda Mikulášova, Bartoše z Prachńan a z kalendářů (Rkp. v bar. J. Dačického).

2. Paměti starší, od 1278 počínajíc. Pro dobu od 1338—1432 mnoho zpráv vyňato ze stč. rkp., jehož obsah vytištěn v Script. rerum boh. II. 448—489, co „Chronicon bohemicum anonymi.“ Poslední datum staršího oddílu tohoto jest z 1516. — Oddělení II. zahrnuje v sobé směsici dát od zavraždění sv. Václava až do 2. pol. XIV. věku, hlavně z Dalimilovy kroniky. — III. 1454—66. — IV. 1470—1508. — V. 1462—1542. — VI. 1470—1508. — VII. 1552—72. — VIII. o kutnohorských věcech 1532—49. — IX. 1509—30. — X. opět o kutnohorských věcech 1510—28. — XI. paměti Ondřeje Dačického 1525—46. — XII. taktéž 1534—71. — XIII. vlastní zápisky Mikulášovy z 1. 1575—1626. (Rkp. v Museum českém. Výňatky v ČČM. 1827—29).

3. Prostopravda, sbírka básní mravokárných, seps. 1620 (Rkp. v Č. Mu-
seum; výňatky v ČČM. 1854).

Dačický Ch. Tobiáš, soused kralohradecký, starším obec-
ním býval od 1600 do 1623, po kterémž roce zemřel. L. 1599
„v čas veliké a veřejné rány morové“ dopsal sbírku písní pro
zbor literátský v Kr. Hradci. Dvě písně o moru, ježto odtam-
tud otištěny v ČČM. 1843 a ve Výb. II., zdají se býti též
složeny od Dačického. Srov. ČČM. 1873, 449.

154

Dadan.

Dadan Jan, kněhtiskař v Žilině, jenž knihy české tisk-
nouti začal 1660 a 1704 zemřel. Daniel Krman nad ním řeč
pohřební měl (V. 1087). Po něm vdova jeho Alžběta živnost
vedla až asi do 1710.

„Dalimil Meziřický, kanovník kostela boleslavského",
poprvé se co dějepisec český uvozuje od Hájka; původcem
rýmované kroniky jmenují jej teprv Pešina a Bolelucký. Sic
jinak kronika ta slove boleslarskou. Tak se o ní zmiňuje Lupáč
(Ž. Karla IV. 32), tak ji nazývá Ješín a Procházka. Balbin
v Boh. docta (II. 72) zná sice Dalimila, ale že by v nějakém
svazku byl s kronikou boleslavskou, nebylo mu vědomo. Novéji
Dobner o „Dalimila“ se zasadil, a po něm jméno to zobecnělo,
na kterémžto obyčeji dobře popřestati lze. Důležitější jest
otázka, kdy „Dalimil“ žil a psal, a jakého stavu a povolání
byl. Že kroniku dokonal 1314, sám dosvědčuje; že ji nezačal
psáti před 1308, vysvitá z narážky na zavraždění cís. Albrechta
I. skrze Jana Parricidu, po matce vnuka Přemysla Otakarova,
kteráž obsažena jest ve proroctví stadického oráče, že „vnuk
pomstí děda svého“ (kap. 6), načež už Veleslavína a Ješín uká-
zali. Nejstarší zpomínka „Dalimilova“ o vlastním svém zku-
šení připadá v dobu 1278—83, když vypravuje o výtržnostech
německých měšťanův za vladaření brandeburského (k. 93). Za
bojův, které zmítaly Čechy pod vládou Jindřicha Korutanského
1308—10, žil v Praze, i viděl, jak se z koně Vítka Ojířovic,
když se po setkání s Mišňany na hrad pražský bral, střeva
vláčela (k. 103), i jak páni čeští bojovali s mišenskou posád-
kou hradskou (k. 104). Z připomínek těchto zároveň jde na
jevo, že sám se boje neúčastnil. Rodu měšťanského nebyl;
byloť měšťanstvo tehdá venkoncem ještě jen německé, a on
sám na ně hledí velmi s vysoka, nenazývaje jich jinak než
„chlapy“ (k. 102). I hořkost jeho ke všemu, co německého,
na mnoze základ svůj má v tehdejším soupeřství mezi městy
i šlechtou. Vzdělání měl na onen čas značné. Znal deje staro-
světské. Zmiňujeť boje Amazonek s Cyrem a Alexandrem (k.
10), výpravu Tita a Vespasiana na Jeruzalem (k. 47), bitvu
kanenskou a počitání po ní prstenův rytiřům sňatých (k. 84).
Vědoma mu byla bájka o žabách a čápu (k. 55) bájka o se-
keře a o dlbnách (k. 59 a 106). Rovnež povědomy mu byly
pověsti středověké o Rulantovi a Karlu Velikém, o Dětřichovi

Dalimil.

155

Berúnském (k 50 a 93). Mocen byl ovšem jazyka latinského, ale uměl i německy, ješto četl německou kroniku o hrab. z Altenburka (k. 39). Zanášel se studiem starých kronik českých, jichžto nejlepší nalezl „u kněze starého v Boleslavi“; jiných dostalo se mu u kapitol pražské a vyšehradské, v klášteřích břevnovském a opatovskému. I v klášteře oseckém byl znám (k. 91). Zemi českou znal pořádně, taktéž i krajiny sousední. Nejčastější zpomínky jeho jsou o Praze, o Boleslavi staré i mladé, o Sadské, o Kouřimi a Žitoměři, o Libici, o Jaroměři, o Chrudini, o Mýtě Vysokém a Vratislavi, jakož i o vesnicích okolních, Turovu, Opočně a Uhersku, o Litomyšli i Heřmancích, vše to patrně z osobního rozhledu. Co do smýšlení, jevi se u něho především věrná oddanost k rodu přemyslovskému, i nelitostná nenávist k odporníkům jeho, k Vršovicům, pak obliba v památkách šlechtických, vedle čehož ovšem vyniká veliká nechut k rytiřským zábavám, jako k turnajům. Šlechtu svou souvěkou připomíná drahně ze jména a oslavuje činy jednoho každého, jak se kde statečně zachoval. Proti církevníkům nikde neukazuje nepřízeň, ale také žádnou zvláštní přízeň, ačkoliv rád vypravuje o svatých českých a jejich životu. V některých jen výstupech, jako k. p. v setkání Spytihněva s abatyší svatojirskou (k. 45), Ojiře s opatem fuldským (k. 83) pronikají náhledy nehrubě kněžské. Přitom všude s pečlivou šetrností vyhýbá se věcem mravně pohoršlivým; tak k. p. vypoušti Kosmovu povídku o Mathildě lombardské, „aby ho kázaný nekázanú řečú nevinil“ (k. 49). Všecko to v jedno shrnouce, přijdeme k závérce, že „Dalimil“ byl šlechtic z rodiny, někde v severovýchodních Čechách usedlé. Vzdělání jeho bylo takové, jakéhož tehdá lze bylo dosíci jen na školách duchovenských. Ale nestal se knězem, jakož s druhé strany nebyl ani válečníkem, ačkoliv horoucně velebil válečnou slávu šlechty. Byltě „pěvcem,“ jenž si za staršího věku svého položil za úkol, aby „vše české skutky v jedno svázal.“ I přiznání jeho, že by mu vytýkáno býti mohlo: „Plete se v to, a neuměje,“ určité podle tehdejších náhledův ukazuje k tomu, že nebyl z kněží, jenž tehdá, jako mistři učení pražského naproti Štitnému, písemnictvi výhradně za svůj obor prohlašovati uvykli.

Kronika Dalimilova. O rkp. jejich viz Palackého Würdigung 98; zlomky nejstaršího textu objeveny v Hradci, v Olomouci a Hanušem v un. bibl. praž-

156

z Dalmenhorstu.

ské. Nejstarší celý text v rkp. dvorské bibl. videnské z konec XIV. věku. Vyd. Pavlem Ješinem v Pr. 1620, 1786 od Faustina Procházky, 1849 od Hanky (II. 50).

z Dalmanhorstu viz Klatovský Ondř.

Damascenus Marek (prvotné snad Damaška), kněz katolický poč. XVIII. věku, vydal sbírku kázaní:

Trojí chléb nebeský pro lačný lid český. V Pr. I. 1727. II. 1728 (V. 302).

Daniel a Sta Barbara, Pražan, nar. 1640, vstoupil 1658 do řehole piaristské. L. 1666 v Litoměřicích na knéžství vyšvěcen. Vyučoval v Slaném (1675), v Strážnici (1680), načež představen co první rektor nově zřízené kolleji kroméžířské (1687). Od 1690 výhradně působil co český kazatel nejprvé ve Strážnici, pak ve Slaném a v Litomyšli, ve kterémžto posledním městě zemřel 1698 (Pr. Dvorský v ČM. 1873, 455).

Krátká zpráva o životě a činech Josefa Kalasanzia. V Litomyšli 1692 (V. 1304).

Dasypus neb Dasypodius Václav, rodem z Nímburka, studoval na universitě pražské, kdež dosáhl 1578 bakalárství (LD. II. 427) a později mistrství svob. um. Od 1580 do 1591 pracoval ve správě duchovní, jsa farářem napřed v Hrušovanech, pak v Prachové (obé v Litom.). Při tom nepřestal konati studia hvězdářská, vedle nich skládaje slovník latinsko-český. I latině básnil. Zvláštní jest elegie jeho „de ultimo judicio et mundi fine,“ 1583 sepsaná, ve kteréž se konec světa klade na r. 1588 (Smolík v Živě 1864, 331).

1. Dictionarium latino-bohemicum 1581 (IV. 37), k němuž D. užil slovníka řecko-lat.-německého, od Strassburčana Petr. Konr. Dasypodia vydaného; na obrat zase Poláci ujali se díla jeho, slova česká nahradivše polskými a tím první svůj slevář lat.-polský zpořídivše (Ungar. in Boh. d. II. 249).

2. O zemětřesení na Moravě 1581. (IV. 168). Ded. Vladislavu Heldtovi z Kementu na Meziříčí nad Oslavou.

3. Calendarii perpetui pars prior. Zpráva na kalendář hvězdářský. V Pr. 1591 (IV. 774). Ded. Kríštofovi Zelinskému z Sebuzína, místokaucléři českému.

z Daubravice viz Smil Osovský.

z Daubravské Hory viz z Vřesovic Wolf.

Daubravský, alumnem jsa v semináři brněnském, spolu se třemi vrstevníky, Hančem, Pernšteinerem a Kvapilem, jal se překládati prostonárodni spisy náboženské.

1. Svatý denní poíadek. Ve Vídni 1782 u Trattnera, v Brně 1790 (VI. 2284).

2. Správce duchovní. Z něm. V Brně 1783 u Neumanna (VI. 1761 a 2207).

Daubravský ze Skály.

157

Daubravský ze Skály Jan, jenž vůbec slul Daubrava,
latině Dubrarius, Polákům Janusz Dubrawski, kdežto se po
povýšení ve stav vládycký (Balbin Boh. d. II. 59) psal Dan-
bravský ze Skály Danbravky a z Hradiště. Rodem byl z Plzně
z domu katolického i studoval ve Vlaších, kdež dosihl i do-
ktorství cirkevního práva. Po návratu do vlasti přijal jej olo-
moucký biskup, Stanislav Thurzo, za kancléře svého. Sám jsa
klassicky i všestranně vzdělán (multigena doctrina praeditus),
našel nejen v biskupovi samém, ale i v kanovnících Augustinu
Käsenbrodovi a Janu Zvolském ze Zvole dokonalé humanisty,
ježto s Konr. Celtesem, Erasmem Rotterodamským a j. pěsto-
vali učené styky. Do přátelského kruhu toho náležel i Jan
Šlechta ze Všehrd, jenž Daubravovi 1522 poslal k posouzení
svůj „Mikrokosmus.“ Po nastoupení Ludvíka pasován D. na
rytířství co eques auratus. Pro krále tohoto vzdělal tehdá
Flaškovu „Novou radu“ veršem latinským: Theriobulia sive
animalium de regiis praeceptis consultatio (v Normberce 1520,
v Krakově 1521, ve Vratislavi 1614. Srov. Wocel v ČČM.
1855 a Feifalik Studien III). S králi rodu jagellonského, Vla-
dislavem i Ludvikem, pak se Zigmundem polským seznámil
se, když na častých cestách svých po Moravě od St. Thurzy v
Olomouci a Kroméžíři bývali hoštěni. Král Ludvík daroval
mu 1526 zámek a město Břeclav co zpupný statek, jejž pak
1534 postoupil Bartoloměji a Karlovi z Žerotína (Demuth M.
Landtafel 129). Jmenovitě pak král Zigmund si jej oblíbil, i
vypravil ho 1515 a 1518 s poselstvím o nevéstu svou, pověst-
nou potom Bonu, dceru Jana Sforzy. L. 1529 byl D. ve vojsku,
z Moravy k Vídni proti Turkům poslaném. Již od 1526 dr-
žel manskou část statku Blanska a Dědice. L. 1540 učinil s
biskupem směnu tím spůsobem, že postoupil ke stolu jeho Dě-
dice, zato pak i stolni část Blanska na sebe převedl, odevzdav
celý statek tento později právem manským sestřenci svému
Václavovi ze Skály Doubravky. L. 1541 sám vyvolen na
biskupství olomoucké, a hned v přištích potom letech vykonal
opětovně poselství do Polska, jednak o pomoc proti Turkům,
jednak provázeje dceru Ferdinanda I. Alžbětu co nevéstu krále
Zigmunda Mladšího 1543. Latinské řeči, kteréž přitom učinil,
spolu s jinými vytištěny v Prostějově 1549. L. 1546 účastnil
se u vyrovnání sporův, jež Slezané měli s Čechy. L. 1547

158

Daubravský z Daubravy.

jednal co posel královský se stavy českými, jakož i potom co
člen soudu, jenž od krále nad odpořilými stavy byl v Praze
usazen. V obojím případě vedl, co mohl, k mírnosti. I 1552
půsebil co prostřednik, přejav od bratrských pánův úkol při-
mluvčího za Br. Augustu (Černý v ABr. VIII. 58). Mezi tím
neustával literárně pracovati. L. 1547 vyšel ve Vratislavi spis
jeho, Ant. Fuggerovi připsaný: „De piscinis et piscium, qui in
eis aluntur, naturis.“ Ten později od faráře rowinského On-
dřeje Progy uveřejněn polským překladem 1600 v Krakově *),
což přivedlo k tomu, že někteří liter. historikové polští Dou-
bravu kladou za svého, ano rod jeho z vojevodstva ruského
vyvozují. L. 1552 vydána Doubravova „Historia regni Bohe-
miae“ v Prostějově, jejíž druhý otisk v Basileji 1575 opatřili
Dr. Krato a Dr. Jordan. Rok potom zemřel D., raněn byv mrt-
vicí, 9. září 1553 i pochován vedle Stan. Thurzy.

Daubravský z Daubravy Racek (Radslav), lat. Dau-
bravus Rodericus, též prostě Dr. Racek zván, rodem, jak
se podobá, z Plzně. K vůli vzděláni vyššimu odebral se do
Vlach, kdež sedmiletým pobýváním, jmenovité v Bononii, hojně
nabyl učenosti. Vrátiv se co doktor obojiho práva do Čech,
několik mladých šlechticův vyučoval latině. Prátelé jeho ve-
liké veň vkládali naděje, že se stane opravcem literatury latin-
ské v Čechách. V tom směru začal pracovati, složiv 1500
„Libellum de componendis epistolis“ (ve Vídni 1505) a 1501
sepsav báseň latinskou o Vlastě. Spisek věnován Bohuslavovi
z Lobkovic, horlivému jeho přiznivci, báseň pak dedikována
králi Vladislavovi (Srov. Boh. z Lobkovic Věk a spisy 170).
L. 1525 vydal „Annotationes in epistolam divi Pauli ad Gala-
tas,“ v nichž, jsa přesvědčením svým náboženským horlivý
katolík, proti Lutherovi polemicky si vedl. Konečně před 1527
do latiny přeložil zřízení zemské od 1. 1500, kterýžto překlad
1527 nově zvolenému králi Ferdinandovi I. jako na přivítání
podán (vydán od Palackého v Arch. Č. V.). Toť ovšem ne-
byla dila, kterými se očekávání českých humanistův doby Vla-
dislavovské ospravedlniti mohla. Dr. Racek obrátil se hned
1500 k prokuratorství čili k řečničtví při zemském soudě, ve

*) Janusza Dubrawiusza o rybnikoch i ryb, ktore się v nich chowaja, o przy-
rodzeniach ksiąg pięcioro.

Denhort.

159

kterémžto postavení značných dosáhl výsledkův co statečný
právník a důkladný znatel nejen římského, ale i domácího
práva. Zemřel v Praze 3. srpna 1548.

Daudlebský Frant., jesuita, jenž 1705 bydlil v Kutné Hoře.

Truchlivý západ nejjasnějšího celé Evropy slunce (Leopolda I.). Bez 1. (1705) a místa (V. 1089).

David Jiří, jesuita poč. XVIII. věku.

Medicus Hercynius (Život sv. Vintíře, Štěpána a Jindřicha). V Pr. 1713 v koll. jesuitské (V. 1313).

Dědictví sv. Václava, založené 1669 od Marie Štýrové, pekařky a měšťanky na N. M. pražském, a syna jejího M. V. Štýra, za účel mělo vydávání kněh katolických jazykem českým. Péči o ně zakladatelé odevzdali Jesuitům. První kniha, z dědictví vyšlá, bylo: „Světlo katolického učení“ 1670 (V. 735). L. 1692 arcibiskup Jan Fridr. hr. z Waldšteina závodu tomu dal nové zřízení, zároveň pak jej peněžně znamenité zvelebil, darovav mu veškeren náklad Nového Zákona 1677, s tím ovšem uložením, aby z výtěžku opatřeno bylo i vydání Starého Zákona (biblí svátováclavská). L. 1752 Jesuité jistinu, mezitím z prvotních 1300 zl. na 7000 zl. vzrostlou, doplnili do 10.000 zl. Po zrušení řádu 1773 odevzdán sklad konsistóri arcibiskupské, o jistině pak (již 15.000 zl.) ustanoveno, aby úrok z polovice obracen byl na nábož. knihy školní, z polovice pak na rozdávání duchovních kněh českých mezi lid vůbec. L. 1785 knihy v dědictví nashromážděné Ungarem a Tomsou probrakovány, od té pak doby nakladatelská jeho působnost přestala. Teprv 1859 prvotnímu účelu svému zase navráceno (J. Jireček v Rozpravách I.).

Demian Ondřej, rodilý Trenčíňan, počátkům slovesným učil se v otčině, pak v Rábu i v Šoproni, právnická studia konal v Prešpurku. Vyniknuv co zástupce v právních rozepřích, stal se hr. Mikuláše Forgáce a městyse Šamořina (Schütt-Sommerein) těškálem. Zemřel v Prešpurne 2. ledna 1799 (Tablic Poezie III).

Skládal příležitostné básné, jichž některé otštěny v Tablicových Slov. veršových.

Denhort Jeremiáš Skytořinský, kněz podobojí směru luterského, 1607 byl děkanem v Č. Brodě.

Angelika mornímu neduhu odporující. Výklad žalmu 91. V Pr. 1607 (V. 1528).

160

Dentulin.

Dentulin z Turtelšteina Vít, též Zubáček a Dentulus řečený, rodily Roudničan, studoval v Praze, kdež dosáhl i bakalárství i mistrství. Odešed z university zanášel se vychovávaním v domech šlechtických. Jmenovité 1582 vychovatelem byl u Pavla Katarina z Kataru na Moravé, seznámiv se tam i s Karlem z Žerotina. Toho roku sepsal svatební verše Jiřímu Špetlovi z Prudie na Biskupicích, latině i česky. Později obrátil se k právnictví. L. 1590 usadil se na N. M. pražském co prokurator a 1594 se oženil, kterýžto sňatek od Campana básni latinskou oslaven (Dlabać 49). L. 1598 obdržel erb s přídomkem „z Turtelšteina“. Zemřel 21. října 1613 i pochován u sv. Jindřicha (Rybička v Pam. 1868, 614).

Vítá Zubáčka neb Dentula píseň o svornosti manželské. 1582 (IV. 186).

z Deutschenberka viz Basilius z D. Dan.

Dewald Ondřej František, kněz katolický, 1736 byl farárem v Dobrši.

Chvalořeči neb kázaní. V Pr. 1736 a M. Högera (V. 876).

Didacus viz Novacius.

Diesbach Josef Emanuel, kněhtiskař pražský, jehož jméno na knihách českých poprvé se vyskýtá 1769, naposledy 1805.

Dietrich Prokop, řeholník řádu sv. Benedikta poč. XVIII. věku. *)

SVVaté DCky kaVřIMské poCtěné (kaz. o ostatecích v Kouřimi chovaných). V Pr. 1716 (V. 921).

Dikast (Dicastus) z Miřkova Jiřík, rodic miřkovský z Klatovska, nar. okolo 1560, studoval v Německu, i byl v Lipsku nejen na mistrství svob. umění povýšen, ale i na kněžství vysvécen (Mart. Obrana 331). V duchovní správě pracoval z počátku ve východních Čechách, jmenovité i v Jičíně. L. 1602, jsa tehdá děkanem v Jičíně (ČČM. 1845, 610), kázal v Opočně nad Jaroslavem Kr. Trčkou, an následkem postřelení u Bělohradu zemřel. L. 1608 stal se farárem v Prostějově, odkud 1612 povolán na faru u sv. Štěpána v Praze (Wolný I. 2, 9). L. 1614 vyvolen do konsistóre podobojí, a současně asi dosazen na faru týnskou, úmrtím Eliáše Šuda uprázdněnou. Když se 1618 mezi universitou a obcí pražskou obnovily spory

*) Ditrich Vít (IV. 1572) není český, něbrž nemecký spisovatel: Veit Dichterich, od nehož drahně spisů náboženských (Klíč 158)

Dlauhoveský.

161

o právo presentační na kazatelství při kapli betlemské, do terny přijat i Dikast, ale Br. Cyrill definitivně dosazen (Skala II. 166). Po smrti Z. Crinita vyvolen za administratora 1619, a moci úřadu toho 4. list. spolu se seniorem Br. Cyrillem vykonal korunování Fridricha Falckého (ib. III. 370). L. 1621 předloženo mu pét artikulův, pod kterýmiž by on a faráři pražší buď na místech svých zanecháni anebo jiným spůsobem opatření naditi se mohli, totiž aby složili několik tisíc k zaplacení žoldu vojsku cisařskému, aby korunováni Fridrichovo veřejně odvolali, starobylé obřady do kostelův opět zavedli, od arcibiskupa svéceni své obnoviti dali a od manželství buď ustoupili anebo k němu povolení arcibiskupova si vyžádali. Nepřistoupiv na to, musel v prosinci t. r. opustiti Prahu i Čechy (Hist. pers. 181, 184). Od té doby žil v Žitavě, kdež v březnu 1630 život svůj dokonal a na hřbitově kostela svatokřížského pochován byl (Pescheck Exul. 71, 136).

1. Modlitba Páné. V Pr. 1586 (IV. 1508).

2. Modlitby hříšníkův. V Pr. 1588 (IV. 1962).

3. Idiota. Modlitby a rozjímání o milování Boha. V Pr. 1598 (ib.), 1617 (IV. 1867).

4. Tillemanna výklad sedmi žalmů kajících. V Pr. 1598 (IV. 1508).

5. Dialog ducha s duší. V Pr. 1602, 1609 (IV. 1831).

6. Modlitby z knéh sv. Bernarda. V Pr. 1609 (IV. 1961).

7. Cesta patriarchy Jakuba. V Prostěj. 1610, v Pr. 1611 (IV. 661 a 1471).

8. Modlitby v čas žalosti. V Pr. 1611 (IV. 1961).

9. Postilla. Dva díly. V Pr. 1612, pak 1614 a v Lipsku tuším 1708 (IV. 1560 a V. 841).

10. Káz. pohřební nad Jarosl. Krišť. Trčkon v Opočně 1602, tišt. 1612, nad paní Nosticovou a Barborou Floktovou 1612, nad Albr. Václ. Smiřickým 1614 (IV. 1685).

11. Písníčky církevní (Klíč 53, IV. 130).

12. Žalm 103. a 136. v píseň uvedený. V Pr. 1617 (ib.).

13. Duchovní proti moru pavéza (IV. 1867).

14. Modlitby pro paní a panny. V Pr. 1617 (IV. 1963).

15. Historie Pána našeho Jež. Krista (Klíč 53).

*Dillinger Tobiáš, knéz řádu kazatelského koncem XVII. věku, jehož spis o sv. Dominikovi: Idea sanctitatis v českém překladu vydán v Pr. 1689 (V. 1299).

Dlauhoveský z Dlauhé Vsi Jan Ignác, potomek vládycké na Kotouni usedlé rodiny, knéz katolický. Byl děkanem v Ném. Brodé a kanovníkem staroboleslavským, až se 1667 dostal na faru týnskou v Praze. Odtud již po roce po-

Rukověť děj. lit. č.

11

162

Dobřenský z Dobřenic.

volán za kanovníka ke sv. Vítu, kdež se stal proboštem kapi-
tulním, světicím biskupem pod titulem milevitanského a gen-
vikářem arciibiskupa z Waldsteina. Zemřel 10. ledna 1701.
Zoložil nadání 10 000 zl. k podpoře knězi, pro churavost na
odpočinek daných, odkázav jim i dům svůj na Novém Městě
pražského s vinicí a bibliothekou (Ungar in Balb. II. 143). Pro
rolinu svou zřídil fideikommiss němčický, připojiv k němu
výminku, aby držitelé jeho zůstávali v stavu rytiřském, nepři-
jimajíc stavu panského. Literární jeho činnost počala teprv
od té doby, co vstoupil do kapituly. Hned prvního roku 1668
napsal život sv. Jana N., jenž vydán jen německy (Berghauer
Protom. poenit. 143); potom následovala iřada spisů českých
obsahu náboženského.

1. Pozehnaný pole, na kterémž švitorný podletní slavíček poletuje (St. Boleslaví a Zdoro-slavíček 1670. Veršem (V. 98 a 1176.).

2. Káz. nad opatem Vinc. Makariem 1670 (V. 889 a 1082.).

3. Hora pomoci (14 pomocníků). V Pr. 1671 (V. 1425 a 1571). Ded. Anně Karolině z Martinic.

4. Zrost 12letého Krista Jež. (káz.). V Pr. 1672 (V. 889 a 1242).

5. Lékař počestný (Frant. Xav.). V Pr. 1672 (V. 1279.).

6. Život sv. Isidora. V Pr. 1673 (ib.).

7. Duchovní pozdvižení, káz. na sv. Václava za příčinou processí kutno-
horské. V Pr. 1673 (V. 889.).

8. Podivín s Přibyslavou. V Pr. 1673 (ib. a 1176.). Spolu s Pešinovým
rejstříkem ostatkův u sv. Vita.

9. Koruna česká (modlitby k patronům českým. V Pr. 1673 (V. 1571).

10. Duchovní recipe proti morové ráně. V Pr. 1676, 1680 (V. 98.).

11. Věnec neuvadlý (modl. k Panně Marii). V Pr. 1675 (ib.).

12. O P. Marii Teynické. 1675 (V. 1176.).

13. Aurora consurgens. Dennice vstupující, do řádu a řehole sv. otce Do-
minika vcházející slečna Marie rozená hr. ze Sternberka (káz.). V Pr. 1678.

14. Vitám Vás k hrobu sv. Václava. Kutnohorským pouzníkům 1682
(Koínek 294.).

15. Historie P. Marie Klatovské. V Pr. 1690 (V. 1176.).

16. Strom života (obraz staroboleslavský), V Pr. 1690 (ib.).

Dobřenský z Dobřenic Jan na Dobřenicích a Břez-
nici, syn soujmenného otce sezením na Dobřemicích u Bohdánče.
Jako otec, tak byl i syn znamenitý hospodář polní, jmenovitě
znatel a pěstovatel koní. Dokud otec byl živ, vedl co regent
správu vrchní na panstvích některých pánův českých, jako
Trékův a Smiřických. L. 1582 po smrti otcově uvázal se v
rodinný statek. L. 1590 byl na sněmě zemském; sic jinak

Dobřenský z Č. Mostu Václav.

163

zemských úřadův nezastával. L. 1589 měl rozepři o meze s Jiříkem Adelspachem, hejtmanem panstvi pardubského, 1592 se pány hradeckými o plat ku kostelu sv. Petra, v němž po-hřbena sestra jeho Eliska. L. 1593 vzat do soudu purkrab-ského v Hradci, ale těhóž jěstě roku, 27. dubna, zemřel i po-chován v chránu dobřenském (Rybička v Pam. 1872, 436).

1. Naučení hejtmanům dané o řízení poddaných a sirotkův. Rkp. od l. 1550 (IV. 859). Výňatek v ČM. 1843.

2. Zpráva o dobytku kouškém. Rkp. ad 1550—86 (IV. 910). Výňatek tamtéž.

Dobřenský z Černého Mostu Jan Jakub Václav, též Černomostský Václav, Václavův vnnk*), rodilý Pražan. Do-sáh mistrství ve filosofii, obrátil se k naukám lékařským. Do-konav studia na universitě pražské pod Markem Marci a jinými proslulými tehdá učiteli, vyjel do Vlach. Tu pobyl čas v Mo-deně, čas ve Ferraře, obíraje se filosofii a přírodnickými nau-kami. L. 1657 vydal ve Ferraře spis o pramenech lečebních, velikou jim měrou obrátiv na sebe pozornost učencův. I tak se mu pod vlaským nebem zalibilo, že se usadil v Parmé a se zdarem tam léčiti počal. Jen přimluvám Marciho podařilo se přiměti jej k návratu do vlasti. Přišed domů, povýšen byl 1663 na doktorství lékařské. Po smrti Marciho 1667 zaujal osiřalou po něm professuru, i zůstal na ní až do smrti. Ně-kolikráte byl dékanem medic., dvakrát nań vzloženo rektorství (1670, 1685). Nemenší vážnosti požíval co lékař praktický a co spisovatel. Latinský spis „Praeservativum universale,“ cis. Leopoldovi I. připsaný, zapletl jej v učenou, ač s druhé strany dosti jízlivé vedenou polemiku s Krajincem, alchymikem J. Frid. z Raimu. Mimo to vydal některá díla Marciho. Zvláštní jej přátelství spojovalo s Balbinem. Zemřel v Praze 3. břez. 1697.

1. Kalendář s pranostikou hvězdářskou vydával od 1665-1688 (V. 539), K roč-níku 1665 přípojeno: Důvtipné o obloze nebeské roznalouvání (ČCM. 1858, 313).

2. Discursus sphaerici, obsahující pravidla o zachování zdraví, o pracech hospodářských, poučení hvězdářská. Asi patuáct ročníkův (V. 510).

3. Veřejná a přírozená před nemocní obrana. V Pr. 1679 (V. 577).

Dobřenský z Černého Mostu Václav, Pražan, přibuzný pražského knéhtiskaře Jiříka Černého č. Nigrina, od kterého 1592 přijat byl v erbovní strýcovství, tak že užívati mohl erbu

*) Nemohla se dopíditi všech tištěných spisů děda svého, dal si je v jeden svazek sepsatí. Rkp. ten chová se univ. bibl. pr.

11*

164

Dobrohlav.

i přidomku „z Č. Mostu“. Nabyv vzděláni svého na universitě pražské, ačkoli bakalářství sobě nezjednal, přidružil se k tehdejším milovníkům literatury české, zvláště pak k Petru Kodicillovi, jemuž 1590 nadšenou složil chvalořeč. Latinských veršův nepsal; jméno jeho se tudiž nenaskýťá mezi alumny básnického družstva. O poměrech jeho životních víme jen, že v Praze byl úředníkem nad soli a že dlouho zůstal neženat. Ještě 1583, kde byl už muž letitý, K. E. Chvalský jej nazývá poctivým mládencem. Ale toho již roku stav svůj změnil, za manželku pojav Dorotu, vdovu po Jakubovi Holcovi. Martin Philomusus šňatek jeho opěl básní českou (IV. 184). Zvláštním Dobřenského ctitelem byl Bl. Jičinský, kterýž na jeho a manželky jeho jméno tři složil písně 1587 a 1588 (IV. 95). Zemřel morem 1599.

1. Pro památku Danielovi Přeloučskému. V Pr. 1579 (IV. 618).

2. Modlitba krále Šalomouna, kteráž jest napsána v Přísl. 30. kap. V Pr. 1579 (IV. 1953).

3. Pramen vody živé. t. j. naučení a výstraha před cizoložstvím. V Pr. 1581. S lat. básněmi Jana Civilia a V. Liburina (IV. 673).

4. Koruna šlechetné a krásné panny etnosti 1581 b. m. (IV. 673).

5. Srdečná stížnost na hříchy. Sumovní oznámení, proč Bůh ráčí ránu morovou dopouštěti. V Pr. 1582 (ib.).

6. Vrtkavé štěstí a Běh světa. V Pr. 1583. Vrtkavé štěstí podruhé vydáno v Praze 1824 péčí Václ. Rad. Štěpána. Jsou to dvě „strany“ jedné knihy: první věnována Mart. Volovatému ze Šeufeldu a Adamu Šmukýři. sena-torům pražským, druhá Volf. Zimovi, Janu Pilátovi, Jiříkovi Konrádovi, mě-štanům staroměstkým. K Vrt. štěstí přidána ještě druhá předmluva od K. E. Chvalského napsaná (IV. 673).

7. Věník říkový, t. j. zastření aneb výmluva viselikého opilce. V Pr. 1587 (ib.).

8. Pohřební památka Kodicilla Petra z Tulechova, akademie pražské rek-tora. V Pr. 1590 (IV. 618).

9. Bibliotheka na Strahově chová zpořízenou od N. Dobřenského sbírku příležitostných básní (Kalina Nachrichten über b. Gel. II. 67).

Dobrohlav Vojtěch, kněz katolický, kapnoval v Kr. Hradci, odkudž se dostal na faru v Libštátu, potom do Lužan. L. 1723 povoláu za kanovníka do Kr. Hradce. L. 1728 stal se officiálem a generálním vikárem. Zemřel 25. března 1733 i pohřben v kostele sv. Ducha (Švenda Hl. Obr. I. 142, 159 a 179).

1. Otázka o hlasu, před časy sv. Janu Křt., nyní o sv. Janu N. předložená. V Hradci Kr. 1721 (V. 932).

2. Cti ochránce sv. Jan N. V Hr. Kr. 1723 (ib.).

Doležal Augustin.

165

Dobromir Jan složil píseň: „Proč tak truchlíš, ve mně
se rmoutíš, duše má“ otíšténou v Kleych. kanc. 531 (na
jméno).

Br. Dobromír Mikuláš, nar. 1513, stal se jáhnem 1544
v Litomyšli, knězem 1549 v Slezanech, do úzké rady přijat
1553 v Přerově (Meč 151). Na synodě přerovské 1562, když
se roznáčela naděje, žeby Maximilian II., dosedna na trůn,
chtěl nějakou reformací církevní měti, a Bratřím se dostalo
napomenutí, ať se k tomu časné strojí, uloženo Br. Dobromí-
rovi spolu s Br. Zachariášem Litomyšlským, aby konfessí augs-
burskou pročetli a zdání o možnosti přijetí jejího připravili
(Dekr. 214). Br. Dobromír spravoval od 1571 do 1584 zbor
holešovický, kdež mu za čeledina přidán Jakub Prušák, syn
rodičův, 1548 vystěhovalých, narozený v Jaldově pruském; tomu
velikou láskou byl náchylen, tak že při nenadálém úmrtí i
pohřbu jeho pláčem ani slova promluviti nemohl (Fiedler 278).
L. 1581 kázal při pohřbu Br. Jakuba Bílka v Napajedlích
(ib. 273). Zemřel, na odpočinutí jsa u Jak. Kosteckého v Ho-
doníně 2. máje 1589 a tam v kostele pochován (ib. 286).

Píseň: „Chvaltež Pána Boha, věrní robotníci, páni i služebníci.“ Vyt. na
Kralicích 1584 (IV. 88).

z Dobroslavína v. Arnolt.

Dolanský Jan Jiří, syn exulanta českého, za učitele
měl Pavla Krupia a Václava Galli (někdy faráře v Kostelci a
Turnové, od 1627 v Žitavě, kde 1674 zemřel). Dolanský byl
první řádně ustanovený kazatel české osady žitavské, jejížto
kostel o velikonoci 1691 vysvětil. Působil tam od 1689 do
1718 (Pescheck Exul. 68, 73).

1. Kázání v ned. I. po veliké noci, jež 1693 v Žitavě měl. Rkp. v Žitavě
(V. 899).

2. Dítek křest. biblí malá, pro dítky církve žitavské sebraná. V Žitavě
1709, 1710 (V. 758).

3. Písné v Pokladě zpévův od Millera.

Dolanský Šimon, od něhož se nachází rukopisné jakés
dílo obsahu theologického, připojené k rkp. překladu spisu, od
Eutychia Miona latině složeného a „Papežský větrník“ nade-
psaného, od 1594, v městské bibliothce žitavské (Pescheck
Ggrf. II. 490, IV. 1344).

Doležal Augustin z Uh. Skalice, nar. 27. března 1737,
školního vzdělání nabyl v Necpalech, v Křemnici, ve Spišském

166

Doležal Frant. Dan.

Popradu, v B. Bystrici, v Modré a v Prešpurku. L. 1760 ode-
bral se k vůli vzdělání theologickému do Altdorfu. Navrátiv
se do Uher, nejprvé byl rektorem školy v Necpalech, pak ka-
zatelem od 1767 v Hybech, od 1781 v Súčamech, kdež 21.
března 1802 zivot svůj dokonal (Tablic Poezie III.).

1. Pamětná tragoedia, veršovné vypsání prvních rodičův pádu. V Uh. Skalici 1791 (VI. 540).

2 Veselost roli boží hybské pod rakouškým skřivánkem. Zpěv při pří-
ležitosti vydané od cís. Josefa II. tolerancí 1781 složený. V Tablicových Slov.
Veršovcích 1809 (VI. 357).

Doležal František Daniel, minorita u sv. Jakuba v Praze,
v pol. XVII. véku.

Vera effigies (zázrakové při nezporním obraze královny nebeské u sv. Ja-
kuba). V Pr. 1659 (V. 1168).

Doležal Pavel, nar. ve Skalici uherské, vyučil se za
mládí soukenictví, ale, cité se puzen k náukám, opustil řemeslo
i jal se doháněti, čeho se mu nedostávalo. Odbyv přípravni
studia v Šoproni a v Rábě, odebral se na vysoké školy do
Némec. Když se do vlasti vracel, naskytla se mu v Lužicích
příležitost, ztráviti nékolik. let co domácí učitel u jakéhosi ze-
mana. V Uhrách nejprvé byl církve nemeš-čovské jáhnem,
pak 1738—43 učil divky na evang. školách v Prešpurku, načež
jej pan Alex. Příleský na Podhradí přijal za dvorského ka-
zatele. L. 1746 stal se kazatelem v Necpalech, a když odtud
pro některé novoty ve službách božích byl vypovězen. přenesl
se 1760 na Boci, kde až do smrti správu duchovní zastával.
Zemřel ok. 1764 (Tablic Poezie II.).

1. Orthographia bohemo-slavica. B. m. 1717 (V. 17).

2. Bibliovatá rytmovními sumovníky představená. B. m. 1745 (V. 168).

3. Gramatica slavico-bohemica. Posonii 1746. S předmluvou M. Béla. Vý-
atek v Hlasech o potřebě jednoty (V. 27). Připojena s bírka přílovi (V. 44).

4. Donutus latino-slavicus 1748 (V. 36).

5. Elementa linguae slavico-bohemicae. V Levoči 1752 (V. 27).

6. Sama učící abeceda a tak zpořádaný slabikář. Druhé vyd. 1756 (V. 10).

7. Život Dr. M. Luthera podle Masníkovy knihy: Vývolená boží vinice.
Rkp. druhdy u Tablice.

8. Nékolik písní v funebrálu Jakobaeiho.

z Domanína Jan Urban byl 1605 hejtmanem jedné
části lidu válečného, od stavův moravských proti nájezdníkům
Bočkajovým vypraveného. Jmenovité svěřeno mu bylo bráněni
Breclavě. O událostech neš fastné této výpravy od 3. máje do
13. září 1605 vedl denník, jež se nyní chová v Museum br-

z Domaňa

167

nénském (D'Elvert LG 73). Pešina spisu toho užil k dru-
hému dílu svého Mars Moraviae (Dudik MGQuell. 43).

z Domašina Jan 1429 přepsal sbírku hymnů latinských
s českým překladem, slovo po slově kladečným (O Deus ó bože,
plasmator stvořiteli, hominis člověka, qui jenž, solus sám, or-
dinans spósobuje, cuncta všechno, jubes veliš etc.). Rukopis
chová se v univ. bibl. pražské, kdež i druhý téhož obsahu
XI. D. 1. se nachází (III. 33, Hanus v Pr. Sitz. Ber. 1865.
II. 76).

z Domažlic Zigmund 1414 přepsal Dcerku a Postillu
M. J. Husi. Rkp. v českém Museum. (Sebr. spisy Husovy III.
325).

Domek Václav z Kubína z něm. přeložil „List od pa-
peže Lva, kterak Luciperovi a vší obci pekelné psal.“ V Pr.
1521 (III. 785, Hanka č. 86).

Domina viz Jičinský Blažej.

Donát. „Pan Donát složil pisné dvě, ježto se v kancio-
nále šamotulském nacházejí. Není pochyby, že se v Blahosla-
vově o tom zprávé (De cantionali) miní některý člen vládycké
rodiny Donátův, jejichž předek byl podkomořím císaře Karla IV.
(Arch. II. 206). Koncem XV věku rodina ta byla usedlá
v Hradecku, držíc Těchlovice a Přín. Václav Donát zapsal
se k spolku stavův podobojích kraje hradeckého (17. června
1482), kterýž byl učiněn k společné týchž stavův a biskupa
Augustina Šanktuarienského ochrané (Arch. V. 409). Za XVI.
věku Donátové usedlí byli v Slezsku (Památky V 1862–3).

z Donína Fridrich, syn Václava z D. na Bílém Újezdci
na Smečansku. Byl veliký milovník cestování. První cestu
společné s bratrem starším. Janem Vladislavem, vykonal 1588
až 1591 do Rakouska do Uher, druhou od 7. ledna 1592 do
10. října 1593 do Němec. Na třetí cestu se vydal hned po
druhé, ani se domů nenavrátiv, s otcem a dotčeným již bratrem,
kteří se s ním sjeli v Ingolstaltu, do Italie. Ve Florencii 27.
října 1594 ztratil bratra, načež bez odkladu Vlachy opustilše,
poč. prosince do Čech přijeli. Stav se po otci majetníkem
Bílého Újezdce, okolo 1600 za manželku pojal Isoldu, dceru
Jana Bořity z Martinic. Když mu však 1605 v mladistvém
věku zemřela (Pam. 1855, 361), opět se vybral do ciziny, a
sice do Lorety. Na čtvrté této pouti ztrávil od 28. list. 1607

168

Drabík.

do 4. máje 1608. L. 1610 prodal rodinný majetek švakru svému Jaroslavovi z Martinic. Byl tehdá krále Matyáše radou a většího soudu zeinského přisedícím. V zápasech o majestát se jméno jeho na straně katolické, ku kteréž podle přesvědčení svého patřil, nikde nevyskýtá. Nejpodobnější jest, že vstoupil do služby dvorské u krále Matyáše. Před 1617 již byl mrtev.

Popsání cest jeho. Rkp. u Em. Petříka na Strahově, otíšten z části v ČČM. 1843, celkem v Luníru 1858 (IV. 660).

Br. Drabík Mikuláš ze Strážnice, nar. 1586, zřízen na kněžství 1616 v Žeravicích. Asi od 1620 vedl duch. správu bratřského zboru v Drahotouši (Wolný I. 5, 144). L. 1629 musil opustiti Moravu, i usadil se s rodinou svou v Lednici u Uh. Skalice, kdež, zanechav duchovenství, živil se obchodem se sukny. Byl to podvodník zvláštního spůsobu, lakotný po penézích, neurvalý, nemírnému pití oddaný, nad to ovládaný ženou, která podle všeho pravá byla litice. S Komenským od mladších let byl znám a v pozdějších letech domohl se naň vlivu opravdu osudného. V opilosti míval přeludy, jakoby přímo obcoval s Bohem a tudy věcí budoucích védomosti nabýval, i jal se blouznění svá vydávati za neomylná proroctví. L. 1643 první jich sepsáni poslal Komenskému; do 1657 počítalo se jich ale 400. Obsahem vztahovala se dilem k osobě prorokově, hlavně však nesla se k věcem politickým. Sám sobě předpovídal Drabík budoucnost skvělou, plnou eti a moci. Domu rakouskému věštil ztrátu nejen trůnu císařského, ale i korun dědičných. Čechy mély připadnouti Fridrichovi Falckému, Uhry Jiříkovi Rákócimu. Moravu z počátku dával Fridrichovi, pak Rákócimu, posléze kurfirstu brandenburskému. Když 1645 Rákóci s vojskem přitrhl k Uh. Skalici, dal se k němu Drabík uvésti a blábolal mu v nesrozumitelné latině předpovídání svá. Rákóci se smíchem jej propustil, kázav ho několika dukáty odbyti. Rok 1656 naznačoval Drabík co dobu obecného na zemi blahoslavenství. Poctivá mysl Komenského, sama nejsouc schopna sebe mensího klamu, uvérila výpovědem Drabíkovým, s takovou určitostí podávaným. Drabík dosáhl svého účele, přiměv Komenského, an almužny exulantům z cizozemska posílané rozdával, k častému a hojnému podělování. Ale i jinými cestami se Drabík domáhal peněz. L. 1651, sve-

z Drahynic.

169

den jsa dílem náhlym zbohatnutím jednoho souseda lednického,
což dobytému od něho pokladu bylo přičítáno, dílem pak věře
snům ženy Br. Jana Solina, též v Lednici usedlého, začal ko-
pati po pokladech v hradiski u Lednice, i neustal v tom, až se
1660 při vstoupení do pozemské jakési jeskyně silné porou-
chal. Ani toto počínání, ani nekázané živobyti Drabíkovo ne-
stačilo vyvrátiti Komenského veń důvěru. Když se 1650, jeda
do Šar. Potoku ve Skalici stavoval, užili knéži bratrstí v okoli
usedlí, Jan Efronius, Jan Felin a Pavel Vetterin, té příležitosti,
aby Komenskému vyličili stav věci; ale vše nadarmo. Ani když
1656, v roce obecného blahoslavenství Drabíkova, Lešno po-
žárem bylo zmařeno, nezviklala se víra Br. Jana Amosa v led-
nického blouznivce. L. 1657 vydal vidění Drabíkova spolu
s jinými proroctvími téhož rázu beze jména pod titulem: „Lux
in tenebris“. Ale právě vydáni toto vybavilo protivníky Dra-
bíkovy ze všech ohledů, kterých po tu dobu Komenskému
k vůli šetřili. Knéži ze Skalice, Lednice a Pouchova spojili se
k důraznému zakročení. Br. Felin sepsal některé úvahy o pro-
roctvích Drabíkových, i přečetl je přátelům; ti pak psali pro-
rokovi, napomínajícce jej, af prý jde do sebe. Tento, vida v tom
původství Felinovo, všecko zášti své proti němu obrátil. Došlo
konečně k obapolnému sročení stran, při čemž Drabík na před-
ložené mu otázky odpovídal, až naposledy umlknul, tak že již
se domnívali, že se poddává. Ale po třech dnech opět byl
tím, co prvé. Konečné, když v svém postupování neustával,
byl 1671 v Prešpurce jat a odpraven. (Gindely über des
J. A. Comenius Leben 30—51, kde zprávy Felinovy zpraco-
vány; Svétozor Sl. Novin 1857).

Nahlédnutí do hrozné propasti saudů božích. 1650. V Amsterdámě 1662 u J. Paskovského (V. 1404).

z Drahynic (Drahenic) Bartoš (Bartošek), syn Jana,
1401 v Příbrami, a Anny 1420 v Skripěli pochovaných. Z dát
těchto viděti, že rodina poč. XV věku nebyla již v držení
prvotního sídla svého u Blatné. Podobné jest, že jí patřil ně-
který z manských statkův, k hradu Karlšteinu náležejících,
jakož není pochyby, že Bartoš sám za Zigmunda plnil povin-
nosti manské a k hradské posádce náležel. L. 1408 vykonal
cestu do Italie. L. 1419 koupil od Tasa Ohništka z Ohništan
a z Lubné 10 kop úrokův ve vsi Dranévicích u Šternberka

170

Drachovský.

Sázavského, kterýžto najetek 1437 v zástavu dal Oršile Bohuňkové ze Zbynic (D. dvor. XX. 100 a X. 115). Mimo to v Draněvicích držel tři dvory kmetci, na nichž strýci svému Janu Brusovi z Dr. a Ofce z Dr. zapsal 50 kop (ib. XX. 131). Jelikož se i Oršila i Ofka 1445 v práva ta uvázaly (l. c. *), dosti bezpečně souditi lze, že roku toho Bartoš žiti byl přestal. Latinská jeho kronika, dobu 1419—43 obsahující, ne skrývá katolické a králi Zigmundovi oddané smýšlení původce svého; nicméně vyniká věrností historickou. Přidané k ní českým i lat. textem krátké letopisy od 1310—1464 ovšem jen do 1445 Bartošovým dílem býti mohou.

Lat. kronika i s přídavkem tištěna v Dobnerových Monum. hist. I. Přidavek v St. let. co text E (III. 117).

Drachovský Jan z Třeboně, nar. 1577. L. 1594 vstoupil do řádu jesuitského. Po několiko let učiteloval, načež poslán byl na Moravu, maje tam působiti co missionář. Činnost svou počal v někdejším sídle sekty habrovanské, v Lilči, kamž jej 1607 Vilém Zoubek ze Zdětina povolal S malými přestávkami pobyl tam až do 1611 (Wolný II. 3, 442). Z Lilče odebral se do Zdounek (I. 2, 326) a 1613 povolal jej spolu s Chanovským Václav Morkovský ze Zástřizl do Boskovic (ib. 358). S Chanovským se 1615 vydal v průvodu svět. biskupa olojmouckého J. Civalla do Holesova, na panství Ladislava Pospela z Lobkovic, kdež se k nim 1617 přidružil Jan Sarkander (I. 3, 258). L. 1618 musel v úsili svém popřestati, za to je po 1620 s tím větší horlivosti obnovil. L. 1622 povolal jej kardinál Fr. z Dietrichšteina do Lipníka, kdež nejen v městě samém, ale i v sousedních farách, v Soběchlebích, v Oseku a v Hranicích, do 1624 reformací provedl (I. 5, 129). L. 1624 stal se prvním představeným nové kolleje ve Znojmě, a pokračoval i zde v díle svém. L. 1638 žil již v Brně. Odtud vždy po okolí missionářské výlety dělal. Tak 1640 byl v Doubravníku a na Pernšteině, kdež prý se mu zjevila bílá paní (Schmidl hist. S. J.). Zemřel v Brně, 24. máje 1644 (Pelcel Jesuiten).

1. Krátké dva traktáty české tištěné. jež 1638 Dr. poslal Slavatovi (Pam. I. 8). Patrně byly proti Bratřím, jelikož v nich otištěno seznání Ležkovo čih

*) Výpisky z desk dvorských jsou od p. prof. Sedláka.

Dreser.

171

Levovo z r. přy 1570, jak píse Slavata, kterýž je celé odtud vložil do 46. dílu svého spisování (ib. 26). Stov. z Kope Vít a Bylžovský Pavel č. 15.

2 Grammatica bohemica in quinque libros divisa. V Olom. 1660 vydána od M. Steyera (V. 21).

### Draušovius Kašpar Petr, kněz katolický, 1643
jsa dékanem v Nepomuku, sepsal životopis sv. Vojtecha, jejž ded. Frant. Matyášovi K. ze Sternberka (V. 1263).

### z Dražova Mart. Sam. viz Martinius.

### Br. Dřevínek Havel z Pelhřimova, studoval na vysokých školách pražských, kdež 1534 dosáhl stupně bakalářského (LD. II. 311).
Oddav se stavu duchovnímu vysvěcen byl za kněze kališného. Po několika letech však, seznav Br. Jana Augustu, dal se k němu za čeledína, načež 1543 v Boleslavi k uživání úřadu kněžského v Jednotě připuštěn byl. Od té doby postupně spravoval zbory novojičinský, třebíčský, dačický, a opět třebíčský. Do úzké rady přijat na synodě přerovské l. 1553. L. 1557 vypraven byl s Israelem, Lorencem a Rokytou k synodě, do Goluchova sezvané; ale přišedše na místo, Polákův, kteří je tam očekávati měli, nenalezli (ABr. X. 101). Rovněž zastupoval Jednotu ve schůzi, která se v list. 1561 odbývala v Buzeníně. L. 1563 roznemohl se i vezen byl z Třebíće na lékařství do Prostějova, kdež 22. list. (Wolný I. 2, 9) život svůj dokonal a tam také pohřben byl. Paměti bratrské ličí jej co muže pobožného, pilného a učeného (Fiedler 247).

Od něho jest osmnácte písní v kancionále šamotulském.

### Dreser Josef z Vyškova, nar. 1693.
Jsa chudých rodičův syn, nalezl za studii svých opatření co služební pachole v Hradíšti. Když vysvěcen byl na kněžství, vypravil jej olomoucký biskup, kard. Schrattenbach, na universitu salcpurskou, aby tam studoval práva, odkudž se co obojích práv doktor navrátil. Biskup přijal ho za ceremoniáře, později (1726) dal mu faru a děkanství v Kralicích, kdež vystavěl a nadal faru (1733), spítal a školu. Po účinném životě zemřel v Kralicích 21. února 1749. Kromě dotčených hodnosti, byl apoštolským protototářem, biskupským radou a přisedícím konsistorním. Lat. psal spis o sv. Janu Nep. (v Ol. 1731); ostatek česky a dílem spolu i německy (D'Elvert Nachtr. 276).

1. Kázaní při korunování obrazu marianského na sv. Hoře. V Olom. 1732 (D'Elvert 276).

172

Drnovský.

2. Bolestná žalost a žalostná bolest nad smrtí Wölf. Hannibal kard. z Schnittenbachu, bisk. Olom. V Olom. 1738 (V. 1093b).

3. Život nesmrtelný paní hrabénky Max. Amy Barb. Rottalové, roz. kněžny z Liechtensteina. V Olom. 1741 u Hirule (D'Elvert Beitr. 73). Česky a něm.

### Drnovský z Drnovic Ctibor, syn Fridricha Dr. na Rajci, úradu zemského nezastával, ale byl výborný znatel práva domácího a u vedení při soudních velice zběhly, tak že jej ti, kteří se soudili, rádi sobě brali za řečníka. Zastupování stran před soudem zemským bylo hlavní jeho zaměstnání; k vůli tomu, bera přístup od knihy tovačovské, mezi 1508–1543 učinil sbírku nálezův, kteráž pod jménem „knihy drnovské“ proslula. L. 1535 zveden byl do kommisse, která na sněmu znojemskému ustanovena byla, aby o soudní a jiné spořádání zemské se radila, z kterýchto porad vyšlo zřízení zemské 1535 tisťené. L. 1542 Ctibor téžce onemocněl, tak že při soudu zemském o „rok nemocný“ žádati musil. Z choroby té neokrál již, až 1543 zemřel.

„Kniha drnovská“ vydána od Vine. Brandla v Brně 1868. O totožnosti její s „nejstarším zřízením markr. moravského“ a s „kodexem Stilnického“ Brandl důkaz vedl v ČM. 1865 a v předmluvě k vydání knihy samé.

### Dryánek Pavel (Pál), Slovák, slozil píseň: „Prosmež Ducha svatého utěšitelně věrného“ v Kleych. Kanc. 329.

### Dubánek Chval, knéhtiskař, snad z vládyckého rodu Dubánkův (Pam. 1863. 276), který povolán byv od Václava a Hynka z Perknova na klášter vilémovský, 1520 tam Chelčického Síf výry vytisknul. Perknovští, zdá se, byli přední mezi Bratřími vilémovskými. Hynek, přebyvaje tehdá v Turnově, 1526 hodil se k tomu, když Amosenci, Mikulaš Vretenár a Klára, vedeni byli na smrt, i byl pro osvědčenou s nimi u víře shodu jat, vězen a teprv po dvou letech ze závazku vybaven (Bartos. Kron. 247).

### Dubčanský, jinak Habrovanský, ze Zdenína a na Habrovanech Jan, vládyka moravský, jemuž náležely Habrovany s Lilčem (mons liliorum, lilecká hora) a Koutem. První podnět k hloubani náboženskému vzal od Novokřtěncův, jenž, chráněni jsouce Kristofem z Liechtensteina, přední své na Moravě sídlo měli v Mikulově. K tomu zajiste ukazuje mimo jiné i to, že mu hlava sekty té, Bart. Hubmoer z Friedberka 1527 vénoval traktát svůj o novém spůsobu křtění (Ein form ze tauffen im wasser die vnnderrichten im glauben D'Elvert

Dubčanský.

173

Beitr. 19). Zdá se, že i s Burianem Sobkem, který se tou
dobou na Moravě zdržoval a též s Novokřtěnci některé styky
měl, Dubčanský obcoval. Vlastní však reformatorskou činnost
počal od té doby. co k sobé přitovaryšil propuštěněho v říjnu
1526 z pražské vazby Br. Matěje Poustevníka. S tímto a s
Václavem z Lilče jali se spolu přemítati o založení nového
spolku. Sotva lze pochybovati, že i jiné tehdejší hlavy novo-
társké, na střední Moravě usedlé, jako Kalenec a Gergele v
Letovicích, Drštka v Evančicích, Vít Zedník a Václ. Krížek
v Prerově (Dial. Šturmův) bráni byli na radu. Bartoš z Biliny
dokonce byl farářem na habrovanském podací. S Jednotou
bratrskou hned s počátku vyhledáváno přátelství. Starší ha-
brovanšti třikrát psali Br. Lukášovi, a listy své spolu s od-
povědmi 1527 vytisknouti dali. Stalo se to k žádosti Krištofa
a Dobeše z Boskovic, pak Jana z Lipé na M. Krumlově, z
čehož viděti, že snahy Dubčanského u šlechty moravské na-
lezaly dosti značný ohlas. Uveřejněním tímto Dubčanský mínil
Jednotu nepochybně pokořiti, ale omýlil se v tom. Br. Lukáše
nebylo tak snadno převálčiti. Mezitím i kromě Jednoty na-
lezala nauka Dubčanského jednak přivržence, jednak odpůrce.
Děkan litomyšlský, kn. Václav Řeznik, zřejmě se k ní přichý-
lil. Zato se proti ní vzepřel kn. Bartoš. Spor s ním takovou
měrou se rozjítřil, že jej Dubčanský pod záminkou, jakoby mu
o bezhrdli ukládal, ztrýzniti kázal. Přičina nebyla jiná, než
že se Bartoš zdráhal sloužiti svátostmi dle spůsobu nově vy-
myšleného. Při jiných kněžích p. o. o nic lépe se Habrovan-
ským nedařilo. Když ani s kněžími kališnými ani s Jednotou
shody docílití nemohl, odhodlal se Dubčanský, jítí svou cestou
a zříditi si vlastní svou církevní správu podle spůsobu bratr-
ského. První v nové hierarchii místo vyhrazeno jemu samému.
Za sídlo správy vyvolena vesnice Kout, v Lilči pak 1530 zalo-
žena tiskárna, kdež co první dilo uveřejněn kancionál. Novo-
věrci nazývali sebe Bratřími, jiní pak je Habrovanskými anebo
Lileckými jmenovati uvykli Pismo svaté prohlašovali za jediné
své pravidlo a kněžstvo zavrhovali, jakož Br. Matěj už v Praze
po prvním svém vystoupení, když jej vyzývali, aby byl kně-
zem, odpověděl, že „by to na sebe velmi velikou věc vzal,
jako by Kristus byl, a že žádný kněz nikdy není kromě jedi-
ného“ (Krista). Co do svátosti oltářní pravili, že chléb a vino

174

Dubčanský.

nejsou než pouhá znamení, tvrdíce, že Kristus při poslední večeři při slovech: „To jest tělo mě“ ne na chléb, ale na svou osobu ukazoval (Dekr. 193). L. 1531 Dubčanský, maje zato, že Br. Lukášem odstraněna hlavní překážka shody, znova se k Jednotě chýlíl, začav s Br. Škodou jednati. Schůze, která se v Prostějově stala, zkončila se větší, než předtím, rozhorčeností. Po smrti Škodově 1532 pokončel se o sjednání s Br. Michalcem. Stalo se opět shledání v Kyjově (25. února 1535), ve kterém on s panem Kunou a se strany bratrské Michalec a Mach se zúčastnili. Výsledek ničím se nelišil od předělého. Vedle toho polemika písemní neustávala. Tu se 1536 Dubčanský dal svěsti ku kroku, kterýž i jemu i jeho sektě přinesl záhubu. Podle příkladu Bratří sepsána konfessi a pod titulem „Apologie“ v Lilči vytištěna. Ferdinand I., jemuž zemanův do věcí náboženských se míchání samo sebou se ošklivilo, nemálo se rozhorlil nad výstřednosti náuky habrovanské. Videnský biskup Faber sám s pomoci kněží českých Apologii do latiny přeložil. Jak mile král 1536 ke sněmu do Prahy přijel, došla pana Jana obsílka, aby se na hrad najítí dal. Věc byla nastrojena tak, aby proti němu stál Br. Jan Poustevník, tehdá na hradě ve volné vazbě držený. Ale ne-došlo k tomu. Br. Jan, boje se mstivosti Dubčanského a před očima maje spůsob, jak tento s kn. Bartošem a bezpochyby i s jinými nakládal, ušel a k hodině nedostál. I předsevzat nyní před králem výslech s Dubčanským samotným na základě Apologie. Napřed byl tázán, zdali ji sám sepsal, čehož on upíral, ale zároveň dokonalé své s ní srozumění osvědčoval. Konec byl, že jej odvedli do černé věze, kde tehdá i mladí Sudové z Janovic seděli. Tu Dubčanský ztrávil okolo roku. Bylté teprv 1538 pod dosti tuhými výminkami propustěn. Vyručen na 10.000 kop gr. č. pod rukojemstvím Jana z Pernšteina, nejv. komorníka Jaroslava z Šelnberku a Jindřicha ze Švamberku, a s závazkem, aby ani ústně ani písemně s nikým o víre rozprav nemíval, a žádné se strany nedotýkal pod ztracením hrdla i statku. „A tak Pán Bůh brzy a rychle té pýše rohy setřel!“ dokládá Blahoslav, jehož historie Jednoty nám o Dubčanském všecky tyto zprávy dochovala (201–210). Habrovanští drželi se ještě některý čas, dokud Br. Matěj byl živ, později pak se jednota jejich rozptýlila a na mnoze s No-

/ Dubé.

175

vokitěnci splynula. Poslední Bratří proti nim ozvání byl spis
Augustův, 1540 vydaný. Ve spisech habrovanských, ač ne
všecky psal. předce pan Jan přední měl účastenství. Proto celou
jich literaturu sem klademe.

1. Listové p. Jana Dubć. Bratřím Boleslavským poslaní, a také jejich
odpovědi zase psané. V Prostějové 1527 (IV. 1213).

Na to odpověd od Bratří učiněna další a širší po částkách.

2. Psaní Dubćanského na tuto odpověď 1527 (Blah. hist. 202).

K tomu Br. Lukášovo-sepsání o původu Jednoty 1527 (ABr. IV. 105—122).

3. Spis proti spisu bratřskému o kusé víre. V Prost. 1528 (Blah. hist. 202).

Odpovědi dvé, Bratří starších a Br. Vavř. Krasonického (ib.).

4. Pískučky kresťanské. In monte liliorum 1530 u Kašpara (IV. 47).

5. Ukázaní nedostatkův i také neupřímnosti učiněné nám od starších
Bratří. Tišť. 1531 (Blah. hist. 204).

Nato od Bratří odpověď a zpráva na spis Jana Dubć. 1532 (ib. 205).

6. Spis proti tomu, počínající se: „De monte liliorum“, tišť. 1532 (ib.).

7. Ukázaní v dvojí stránce 1) o pořádku služebném a 2) o původu. Z
hory lilecké 1533 u Kašp. Prostějovského (IV. 1728). Toť třetí spis Habro-
vanských, „plný prý hanení a v ošklivost uvozování“ (Blah. hist. 206).
Proti tomu:

Odpověď a zpráva na třetí spis. V Ml. Bolesl. 1533 u J. Šturma (IV. 1218).

8. Spis z písem sv. sebraný o pravém a věčném Bohu. De monte lili-
orum 1534 (IV. 1220).

9. Psaní J. Habrovanského i jeho Bratří a Michalcova 1535 (Blah. hist. 207).

10. Apologia. Zjevné dostinčinění aneb všem vůbec vydání počtu z víry atd. Bratří, kterým Habrovanství neb Lilečtí řikají. In monte lilior. 1536 (IV. 1227, Blah. hist. 209).

z Dubé Ondřej, syn soujmenného otce, po kterémž 1361
dédil státk Zlenice nad Sázavou s právem podacím na Lšténi
a v Ondřejové. Zároveň přejal po něm úřad nejvyššího sudi,
i držel jej až do 1394, kdež král Václav IV. přinucen byl
jednotou panskou, aby posavadní svou vládu rozpustil. Pan
Ondřej nicméné zůstal peven při straně královské a nemalé
účastenství mél při urovnání druhé bouře panské přiměřím
1599 (Arch. I. 61). Za prázdné své sepsal výklad na právo
zemé české i poslal je asi 1400 králi s přípisem, kterýž sám
jest skvělým památníkem hluboké vzdělanosti, ducha pronika-
vého a rázné jeho povahy. Jednalo se mu o to, aby „ta ctná
paměť starého práva a zemský řád s ním, starým člověkem,
neminula.“ Byl po otci a z vlastní zkušenosti nabyl takového
po celém oboru právním rozhledu, že málo bylo pánův, kteří

176

Dubnicay.

by, jako on, pomněli, „co sú jich otcové jměli za právo.“
Poslední léta trávil na Zlenicích, i zemřel 1412 bezdětek.

Výklad na právo země české, zachovaný v četných rkp., tištén Palackým
v Arch. Č. II., ve Výb. I. a v H. Jireckové Codex jur. bohem. II. (II. 87).

Dubnicay Štěpán, farář teplanský a archidiakon tren-
čanský.

1. Prvotiny Bohu a beránkovi (Sl. Pohl. I. 2).

2. Kratičké katolické dokázaní (ib.).

3. Manna skrytá, kterýžto spis Dan. Krmana pohnul k vydání odpovědi „Anti-Dubnicay“ 1718.

4. Eductus coluber tortuosus, vyvedený točlivý had, totiž z jeskyně ka-
círského pokrytství a ošemetné činěného naproti učení katolickému pomlý-
vání podvodný prorok s rúchem ovčím pod vymyšleným jménem Anti-Dubni-
cay. V Trnavě 1728 (Rybai 7).

Dubravius (Dúbrava) Antonín Ferdinand, kněz kato-
lický, farářem byl od 1710 v Horním Újezdě, od 1713 v Lu-
kově, od 1716 v Jaroměřicích, od 1731 v Podiviné. Tu zemřel
15. března 1756 i pochován v kapli sv. Jana N., kterou svým
nákladem byl vystavěl (Wolný II. 2, 169).

1. Hlahol osadenní slavnosti svatořečení Jana N. v Ždáře. Káz. Ve Znojmě 1728 (V. 948).

2. Slavnostní káz. o svatořečení servita Peregrina. Ve Znojmě 1727 (D'Elvert Nachtr. 264).

3. Virgo Maria, reg. urbis Brunensis a Sueco obsessae patrona. V Brně 1747 (V. 948).

Dubský František, jesuita, při pohřební slavnosti, v
Kutné hoře 1705 za Leopolda I. držané, měl kázaní, jež vyšlo
pod titulem:

Libitina vindicata. zastání smrti. V Pr. 1705 (V. 1088).

Dukát Jakub Jan, kněz katolický dioecese litoměřické
v prvé pol. XVIII. věku.

Phoenix moravský neb život J. Sarkandra. V Litoměřicích 1725 (V. 1327).

Dupený Jan N. Karel, rodilý Brňan, nar. 1714, prae-
monstrát zábrdovický, zemřel 2. září 1765. Tiskem vydal
dvě kázaní: 1745 při jubilejní slavnosti osvobozeni Brna od
Švédův a 1747 na sv. Cyrilla a Methodia (D'Elvert Nachtr. 279).

Durych Václav Michal z Turnova, nar. 28. září 1735.
gymnasiální studia odbyl u piaristů v Kosmanosích, načež
vstoupil do řehole pavlánské, přijav jméno Fortunát, jež pak
zčeštil v Blahoslav. L. 1758 vysvěcen na kněžství, načež po
nékolik let přednášel náuky theologické řeholním svým bratřím

Durink.

177

ve Vidni, potom v Mnichově a od 1767 v Praze. V klášteře
pražském, jehož dějiny 1777 vydal, opětovně byl konrektorem;
tři léta zastával i generální vikářství. Seznámiv se s Dobrov-
ským, jal se společné s ním studovati arabistinu a shledávati
pražské památky hebrejské. Ještě s větší horlivosti obrátil se
k studiím slovanským. L. 1778 vzložil nań a Faust. Procházku
arcibiskup A. P. hr. Příchovský zpořízení nového vydáni české
bible. S jakou péčí se k tomu měl, o tom svědčí „Hierolexi-
dion slavo-bohemicum", obsahující českou frazeologii z N. Z.
1475. L. 1778 dokoučili úpravu nového, 1780 starého zákona.
Po zrušení řádu jesuitského zřízen byl Durych zkoušečem řeč-
tiny a hebrejstiny při rigorosách, kterýžto úřad do 1784 vedl.
Příštího na to roku přesídlil se do Vidné, chtěje tam z pokladův
dvorské knihovny kořistiti pro práce své slovanské. L. 1790
byl v nich tou měrou pokročil, že mohl rozvrhnouti celou
osnovu svého díla. Z počátku chtěl je nadepsati: „De subsidio
criticae et hermeneuticae sacrae necdum culto, in Cyrillicae ver-
sionis Slavorum V. et N. Testamenti natura et usu proposito
libri quinque". Ale již 1792 dal dílu svému obsáhlejší rozměr,
i počal je 1795 (u Novakoviće ve Vidni) vydávati pod titulem:
„Bibliotheca slavica antiquissimae dialecti communis et eccle-
siasticæ universæ Slavorum gentis" (Slovanka II. 140). Po-
hřichu nevyšla než první část úvodního dílu. Když vídenský
klášter pavlánův byl zrušen, odebral se Durych 1796 do Tur-
nova, i vystavěl si tam za městem skromný domek se zahrád-
kou. Zde neunaveně pokračoval v úkolu rozpočatém, nedada se
vytrhnouti ani lákavým pozváním k přejmutí úřadu ve viden-
ské dvorské knihovně, ani tvrdošijnou dnou, která jej ode dávna
trápila. Příspěvek 200 zl. ze studijního fondu ulehčil mu sta-
rosti životní. L. 1800 dokonal druhou část a poslal ji k tisku
do Budína; ale i část tato zapadla, i ostatek nedokončený
zůstal (ib. 146). Brzy potom vyrvala mu péro mrtvice, a 31.
srpna 1802 život mu zhasila. Dobrovský, přítel i přejemce ru-
kopisův jeho, oslavil jej biografií v aktách pr. uč. společnosti,
jejíž údem byl od 1786, Antonín Marek dojemnou básní (Ziegler
v Dobroslavu II. 4).

1. De slavo-bohemica sacri codicis versione dissertatio. Praga 1777.

2. Biblí česká. Nový zánkon 1778, starý 1780 (VI. 1705).

*Durink z Ryngolu, jenž na kronice o Meluzině ve vy-

Rukověť k děj. lit. č.

12

278

Hus.

Lauf a Normberk (19. října). Z Normberka oddělil se V. z Dubé, jeda za králem na Reyn o slíbený Husovi průvodní list. Do Kostnice Hus přibyl 3. listopadu, a teprv na pozejtří dostavil se pán z Dubé s dotěcným listem. Dne 9. zdvižena na čas kletba papežova nad ním. Teprv 28. předveden před papeže a kardinály, ale zároveň i uvézen v domě jednoho z kanovníků kostnických. Odtud 6. pros. odveden do kláštera dominikanského, kde pro nezdravost bytu po několika nedělích nebezpečně se rozstoual na horečku, načež 8. led. 1415 přestehován do bytu zdravějšího. Dne 24. března po útěku Jana XXIII. odvezen na zámek biskupa kostnického Gottlieben u jezera; tu zůstal, až jej počátkem června převedli do kláštera mino-ritův. Konečně 5. 7. a 8. června předsevzat s ním veřejný výslech, 23. odsouzeny všechy spisy jeho k ohni, 6. července pak nad ním samým odsudek vynešen a téhož dne i vykonán. V žaláři neustal pracovati. Jmenovitě několik stručných trak-tátův latinských tam sepsáno (Doc. 254 sld.). S prátely v Kostnici a v Čechách stále si dopisoval. Poslední listy, ji-miž se loučil s Václavem z Dubé a s přátely pražskými, da-továny sou 29. června 1415. Liber viaticus č. breviár Husův dostal se darem falckraběte rýnského klášteru augustinskému v Ingelheimu, jejž Karel IV. obnoviv českými řeholníky osadil (Hanuš Quellenkunde 27). — Latinské spisy Husovy vydány ve třech sbírkách, t. z části: De anatomia Antichristi bez r. a m. (u Ott. Braunfelsa v Strassburku 1521) v pěti dílech, úplně: Historia et monumenta Joan. Hussi v Normberku u J. Montana a Ulr. Neubera 1558 fol. ve dvou dílech, pak Historia et monumenta J. Hus et Hieronymi Pragensis v Normberku 1715, též ve dvou dílech. O spisech českých zachoval se seznam v jednom rkp. musejním z XVI. věku, otištěný u Er-bena (Sebr. sp. III. 318). Jiný pramen jest spis, který 1575 k rozkazu stavův na dokázaní, že konfessí česká ne ve všech artikulích z angspurské aneb nějake cizi konfessí vzata jest, sepsán a v Martiniově Obraně 97–105 otištěn byl: „Patrní důvodové z starých sněmův a z učem předkův našich pod obojí“ (IV. 1296), kdež o jednotlivých náukách uvedeny do-klady ze sněmův duchovních 1417, 1421, 1524, 1534, nejča-stější pak ze spisův Husových, a sice dilem z českých ruko-pisných, dilem z latinských dle vyd. normberského 1558. Ko-

Hus.

279

niáš, který vědomosti své o literatuře Husovské jen ze spisu
toho čerpal, všecky tam citované knihy položil za české (Klič
66 sld.). Omylem tím zavedl i Jungmanna, jenž latinské spisy:
O poznání a milování Boha, O jednotě církve a Odpověd na
otázku, co jest to věriti (III. 608), O pravé povinnosti kněžské
(mylně: člověka) a O zkáze pocházející z ustanovení lidských
(III. 873), kázani o vysvétlení víry o Pánu Bohu a Trojici
svaté (III. 841) zapsal tak, jakoby jazykem českým folio bez
r. a m. byly tištěny. Totéž platí o Výkladu na 1. kanoniku
sv. Petra (III. 812). Sebrané české spisy Husovy ve třech
dílech vydal K. J. Erben (v Pr. 1865—1868). Přitom vzácná
rozprava Erbenova: O spisech českých Mr. J. Husi a o jich
nynějších pramenech (III. 317). Listy Husovy a písemnosti jeho
se dotýkající uveřejnil Palacký ve sborníku: Documenta Mr.
J. Hus vitam, doctrinam, causam illustrantia (Pr. 1869), obé
nákladem Fr. Tempského.

1. Výklad piesníček Šalomúnových. Rkp. 1448 u Jungmanna (III. 812).

2. Zrcadlo člověka hřiešného větší. Rkp. v Č. Museum 1418, v univ. bibl. pražské 1469. Tištěno v Ml. Boleslavi 1547 u Václ. Austského *). Erben klade dílo to asi k 1612 pro některé narážky, které se v rkp. 1418 nacházejí, ale 1469 scházejí; nám se narážky ty nevidí býti takové, aby se jim k vůli spis položiti nemohl před 1412 (III. 608). Rkp. 1418 oddán paní Katryně z Skočce (nyní Skočice u Lužan).

3. Zrcadlo hřiešníka menší. Rkp. 1469 v un. bibl. pražské (ib.). Při tom O potupení svéta.

4. Devět kusov zlatých. Rkp. v bibl. pářížské z pol. XV. věku a v mi-
kulovské z konce t. v. (Dudík 42). Tišť. při Postille normberské (ib.).

5. O sedmi smrtedlných hřiešiech. Při Postille normberské (ib.).

6. O psání českém čtenami latinskými. Přepis v Křížově Manuálu v Třeboni (III. 1). Vydáno od A. V. Šembery v Miklošičově Slav. Bibl. IL 1858. Že traktát ten dopsán in die Leonhardi l. 1411, souditi lze z toho, že Hus ve Výkladu na páteře, jejž 10. list. 1412 dokonal, o svém spůsobu psaní mluví jakožto o zařízení novém, jemuž písaři ještě nebyli přivykli (Sp. I. 359). Při tom Abeceda, která se i v jiných spisech nalezá a 1547 při Slabikáři v Prostéjové tištěna byla.

7. Provázek třípramený z víry, lásky, naděje. 1412. V Pr. 1545 (III. 608) vydán P. Bydžovským.

8. Výklad na pateře č. Výklad viery, desatera božieho přikázanie a modlithy Páně. 1412. Rkp. 1440 v bibl. Gerstorfské v Budišíně, jiný v Mi-

*) Zrcadlo hřiešných v rkp. mikulovském z konce XV. věku (Dudík 42) neú dílo Husovo, nébrž Štítného.

280

Hus.

kulové z druhé pol. XV. věku (Dudík 36). Výklad na 2. přikázaní při rkp. un. bibl. pražské Postilly (Rokycanovy (Hanslik 623). Tišt. v Pr. 1520 péčí Konáčovou (III. 812). Jungmann i Erben na váhách json, zdali „Obecné všech křes fanův naučení“, ježto od Václ. Šturma uvozováno, totožné jest s „Výkladem.“ Pochybnost tato mizí, jelikož „Obecné naučení“ (IV. 1229 a 1487) není než katechismus bratrský, v Litomyšli 1535 poprvé, a potom opětně, vydany. (Srovnej Blah. hist. 207).

9. Měusí výklad na páteře, v týchž rkp., pak v rkp. musejním 1418 a j.

10. O svatokupectví 1413. Rkp. v bibl. Gersdorfské v Budišíně z konce XV. věku (III. 608).

11. Postilla 1413. Rkp. rukou Zigmunda z Domažlic 1414 v Č. Museum; jiný rkp. v univ. bibl. pražské (XVII. A. 11), mylně za autograf Husův po-kládaný, z pol. XV. věku a třetí z též asi doby (XVII. B. 13); čtvrtý v bibl. Gersdorfské v Budišině 1440; pátý v Normberce v městské bibl. 1443—53; dva druhdy v bibl. královny Kristiny (Dudík Schw. R. 87 a 89) a jeden 1695 byl v bibl. stockholmské (ib. 117). Tištěna v Normberce 1563 a 1592, v Praze (u Melantricha) 1564 (III. 835).

12. Kázaní na den památky těla božího, 22. června 1413. Rkp. v Č. Museum 1418. Tištěno v Pr. 1545 P. Bydžovským a při Postille normberské (III. 841).

13. Kázaní o člověku, který stupoval do Jerusaléma (III. 842). Tišt. při Postille normberské.

14. Kázaní o umučení pána našeho Ježíše Krista (III 841). V rkp. Martina Bubly v bibl. stockholmské (ČČM. 1851. II. 75).

15. O brání odúmrtí neb nápadov odumrlých věcí. Rkp. víd. dvorské bibliotheky 1444, v Třeboni 1486. Tištěno při postille normberské a při Veleslavínově „Hospodáří 1587 (III. 608).

16. O šesti bludích 1414. Rkp. v Č. Museum Zigm. z Domažlic, v dvorské bibl. vídenské, v bibl. Gersdorfské v Budišině (kde i 8.) a u křižovníků v Praze 1472. Tišt. v Litomyšli 1510 a při Postille normberské (ib.).

17. O poznání cesty pravé k spasení, spis vůbec „Deerka“ řečený. Rkp. Zigm. z Domažlic 1414 v Č. Museum, jiný tamtéž z pol. XV. věku, pak v Mikuleč z konce t. v. (Dudík 42). Tištěn péčí V. Hanky v Pr. 1825 (III. 873).

18. O manželství. Rkp. dvorské knihovny vídenské. Tiskem vydán od Cadaverosa 1594 (III. 608 a IV. 1470) a při Postille. Začátek, zdá se, jakoby přeložen byl z latiny. Spis 1415 v žaláři učiněný latině jest i kratsí i jiného obsahu.

19. Jádro učení křesfanského 1414. Rkp. v univ. bibl. pražské 1469, v dvorské ve Vídni (kde i 15 a 18), v bibl. Gerštorfské v Budišině.

20. Mravnu naučení. Rkp. dvorské bibl. vídenské (kde i 15 sld.). Tištěna od Sembery v Sl. Bibl. II. 192.

21. Knížky proti knězi kuchmistrovi 1414. Tišt. v Litomyšli 1509 (II. 152).

Hus.

281

22. Písně: Vstal jest Bóh z mrtvých svú mocí. Navštěv nás Kriste žádúcí (v kancionále táborském. Pam. 1873, 827). Jezu Kriste ščedrý kněže (v kane. bratrském a text o 7 slok delší v táborském ib.). Ježíš božská múdrošť a Živý chlebe (v kane. bratr.). Tu po smrti my shledáme, panu Škopkovi. (Doc. 112), pak Ó spasiteli Ježíši (v písních Martinia. Obr.. 436).

23. Listy: Pannám u Betlema (III. 873). Že jim, a ne nějakým „klášternicím“ psán, vysvitá již z napomenutí, aby Krista neopůštěli pro jiného hřiešného. List soudeům zemským 1611; Plzenským 1412, Pražanům t. r. v listop.; synodě pražské 1413; opět Pražanům, intimace 26. a 30. srpna, přátelům na rozloučenou poč. října, věrným bratřím a sestrám 16. listop. 1414; opět Pražanům 19. ledna, dva Jindř. Škopkovi z Dubé, všechném věrným Čechům 10. 24. 26. a 27. června, Václavovi z Dubé a přátelům v Čechách 29. června 1415 (Doc. 7—147, Jungm. III. 135 a 609).

Spis, jenž podle vši podobnosti Husův:

24. Katechismus. Rkp. vídenské bibl. dvorské (Doc. 703).

Spisy ztracené:

25. Výklad menší obzvlášť na páteře, rozdílný odk. 9. (III. 812).

26. O víře, jejie clánciech a stránkách cierkve svaté. Srov. O vieře v rkp. musejním 1418 (Sebr. Sp. III. 291. Jungm. IV. 608).

27. O panenství list panně Anně (ib.).

28. Kázanie o církvi (ib.).

29. Knihy o modlitbě (ib.).

30. Překlad spisů Wiklefových, na kterém spolu s Mr. Jeronýnem a jinými pracoval. Překlad ten měl Chelčický (Pal. Děj. IV. 1, 408).

Spisy nepravě Husovi připisované:

1. Učení o večeři Páně. V Normberku 1583 (III. 608).

2. Zpráva, jak sněm konstantský o večeři Páně nařídí (III. 609).

3. Proč přijímaíme pod dvojím spůsobem. Rkp. mikulovský (Dudík 41, III. 608).

4. List z Konstancí 1415 kn. Havlíkovi, Jakúbkovi a Kobertovi hospodáři, že se má večeři Páně posluhovati dietkám nerozumným. Tišť. 1459, na archu, bez litery“ (Štelcar v ČČM. 1864, 280 a 349, pak Klíč 67).

5. Spis o pravém potupení světa. Rkp. v Mikulově (Dudík 42).

6. Zreadlo většie, v kterém každý člověk muože spatřiti, co jeho buďúcné potkati má. Při Postille normberské.

7. Druhý a třetí díl kázání v Postille normberské.

8. Písnička nešporní pannám u Betlema (Doc. 8).

9. Páteř dobrých a zlých lidí. Dle Bočka v olom. prý bibliothce (Přid. Jungm. 38).

10. Revise textu biblického (Pal. Děj. III. 1, 143 a Šembera v Děj. řeči a lit. české 37). Že Hus s úpravou písma sv. se nezanášel, načež žádného staršího svédectví není, dokázano v ČČM. 1864, 386 sld. a 1872, 385 sld. Tudíž ovšem odpadá i domnénka, jakoby předmluva při bibli šafhausské z 1. 1450—70 byla složena od Husa.

282

Husička.

Spisy Husovy, jinými spisovateli česky vzdělané:

1. Kázaní o Antikristu a šelmě. Přel. Anxigin (III. 841) a

2. Napomenutí kněžstvu. Přel. od těhož.

## Husička Jan viz Facilis.

z Husince Zigmund obíral se přepisováním. L. 1408—9 přepsal latinský N. Zákon, pak kroniky o Štilfridovi, Brunecovikovi a Jovinianovi (Hanuš Dod. III. 96).

Húska Jan z Uherského Brodu, kněz katolický, farároval v rodiči svém, zastávaje zároveň arcipryštství břeclavské. Mimo to byl kanovníkem brněnským. L. 1487, pobývaje v Bořitově pod Černou Horou, přeložil Aeneáše Sylvia kroniku českou k žádosti Dobeše a Beneše bratři z Boskovic a z Černé Hory.

Rkp., někdy královny Kristiny švedské, nyní v bibliothéce vatikánské. Palacký Ital. Reise 65, Dudík Iter rom. I. 215.

Huska Martin, příjmím Loquis, též Martínek a M. Moravec zvaný, knéz, jmenuje se ponejprv při založení obce táborské 1419. Zde brzy společně s J. Čapkem působiti počal co původce a šířitel učeňí chiliastického. Při schůzi v domě Zmrzlíkově 1420 zřejmě se přiznal k 76 artikulům, ježto Táborům za blud kladeny. Za tehdejšího pobytu v Praze seznámil se i s P. Chelčickým. V lednu 1421 jal se hlásati Z. Řepanského učení o večeři Páně, i do nemalé tím tisně uvedl Biskupce. Oldřich Vavák z Hradce uvězil jej proto, ale on, vyváznuv z vazby, ještě bezohledněji vystupoval s náukou tou. Konečně sám Žižka přijel na Tábor, aby mysli upokojil. Martin před ním pozván byv k hádaní, odhodlal se k odvolání několika článkův. Posobnici jeho učiniti toho odepřeli, načež z rozkazu Žižkova upáleni v Klokotech. Tu Martin strojil se k návratu do Moravy; ale na cestě, v Chrudimi, byl jat od hejtmana tamního, Diviše Bořka, kterýž jej o své ujmé zkoušeti se jal, a když rouháni jeho snésti nemohl, pěsti naň dorážel. Jen prosbou kn. Ambrože z Hradce uchován M. od smrti. Ale i Ambrož, s poučováním nic při něm neprospěv, odvezl jej do Roudnice, kdež k naléhání Žižkovu 21. srpna 1421 upálen.

Několik traktátův k obci písecké. Některá z nich místa zachovala se ve spise Příbramově, jež i artikule jeho v latinském přehledu zachoval (Pal. Děj. III. 2, 425). Bratři v listu k Rokycanovi osvědčovali se, že zvlástě od Martínkových a Biskupcových „traktátův“ přivržence své vystřihají (ABr. II. 1).

Hynkonius.

283

Hussonius Daniel z Pacova, kněz katolický, sepsal dvanácte historii o sv. pannách Bohu oddaných, kterýžto spis 1630 vydán od Daniele Solnického (V. 1255).

Hussonius Václav z Pacova, kněz podobojí, 1598 v Pr. vydal: Zprávu o večeři Páně (Klíč 161, IV. 1353).

z Hustiřan viz Rodovský B.

Hyacinthus a Philippo Nerio viz Zelinský Jan.
de Hybla Theodor viz Bahyl M.

Hymny viz Písně církevní.

Hynek Gottfried, kněz katolický, jenž 1695 vydal spis o Ignacioví z Lojoly „Nový Cherubín“ (V. 1305).

Hynkonius či Hynek z Velenova Jan, Pacovský rodi, studoval v Praze, kdež se 1570 stal bakalářem (LD. II. 403). Básněmi latinskými otevřel si přístup do tovaryšstva poetův, jehož členové byli Kodicill, Koldin, Mitis a j. (Proch. Misc. 420). L. 1575 účastnil se s nimi v básních k uvítání cís. Maximiliana II. Dvě léta potom povolán za městského písaře do Jihlavy. L. 1582 vydal báseň v rozměru elegickém sepsanou: Glatovia urbs ardens ignibus a. 1579, 12. maji (srov. St. Un. 191) a 1595 nákladem Hynka Brtnického z Waldšteina první správnější mapu Moravy. L. 1591 obdařen erbem a přídomkem „z Velenova“. Od Jihlavanův posílán býval na sněm moravský, kdež co hbitý písař platné služby konal. Tak 1594 ustanoven k sepsání sněmovních snešení a listu věřícího vyslaným zemským k císaři (Žerot. Listy I. 24). Na sněmích seznámil se s Karlem z Žerotína, a mezi oběma vyvinulo se vroucí přátelství, jakož z listův Karlových jasně vysvitá. „Vitám Vás, můj zvláště milý pane Jene, vitám Vás po druhé, z dávna žádaný a očekávaný!“ Takových a podobných výrazův pan Karel k němu užívá. Hynkonius Žerotínovi nejen v Jihlavě prospíval, ale nejednou v řízeních jeho i další cesty podnikal (ib. II. 411, III. 88 a j.). V pohnutých dobách od 1608 značně byl činným. L. 1608 posloval k arcikn. Matyášovi. L. 1619 od stavův moravských zvolen za jednoho z direktorův stavu městského a mezi komissaře do legace ke stavům uherským. Po převratu 1620 ovšem podlehl soudu, a 7. list. 1622 života, cti a statku odsouzen (Skala V. 268), ale výrok ten zmírněn na dvouměsíčný žalář a ztrátu polovice statku. Hynkonius

284

Chalupa.

neštěstí toho dlouho nepřečkal. Zemřel v Jihlavě 28. září 1623
(Rybicka v Sl. N.).

Překlad borničekho práva z nová upravil a 1589 raldé jihlavské připsal.
Rkp. v zemském archivu moravském (IV. 958).

Ch.

Chalupa viz Tugurinus Duch.

Chalúpka Samuel, evang. farář v Kebíni, 1657 vydal
„zprávu o tom, může-li kněz člověka nesmířitedlněho připu-
stiti k večeři Páně“, v Trenčině u Vodháje (V. 726).

Chambrez Ignác z Holešova, nar. 1752, u otce vzdělal
se za malíře. Chtěje očitě seznati památné stavby a díla umě-
lecká, 1776—89 procestoval Moravu, Čechy, Rakousy, Bavory,
Švábsko, Švýcary, Elsas a Italii. L. 1793 stal se učitelem
kresby na hlavní škole těšinské a 1803 dostal se v témž po-
volání do Krakova; 1807 přibral i přednášky o stavitelství na
tamní škole technické. Později přesazen do Lvova, kdež okolo
1811 zemřel. Literární jeho práce skoro vesměs zůstaly ru-
kopisem. Německý spis v několika dílech: Nachlass eines
mährischen Künstlers an seine Söhne, plný dát z oboru umě-
lecké aesthetiky a dějepisu, chová se v brněnském museu.
České spisy jeho nalezají se v knihovně fary hranické.

1. Cesta skrz Čechy, Rakousy, Bavory, švábskou, švýcarskou, elsaskou a vlaskou krajinu od r. 1776 až do r. 1789. Čtyry díly ve dvou knihách. První část (cesta po Moravě) tišt. v IX. sv. Schriften der n. sch. hist. Sektion.

2. Krátké opsání začátku francouzské rebellie až do usmrcení krále Ludvíka XVI.

3. Dvě rozpravy o neznabožství a svobodnověrství (D'Elvert Nachtr. 301, 313).

Chanovsky Albert, nejstarší syn Jana Chanovského z
Dlouhé vsi a na Dořicích, nar. 1581 ve Svirajicích u Horaždovic,
1601 vstoupil do tovaryštva Ježíšova. Vyučováv po některý
čas náukám humanitním v Praze a v Kladsku, poslán byl do
Št. Hradce stadovat bohosloví. Pak řídil konvikt u sv. Bar-
toloměje v Praze, vyučuje zároveň mathematice a jazyku he-
brejskému. Brzo však olebral se na Moravu missionářovat.
L. 1613 působil v Boskovicích, 1615 v Chropyni a v Hole-

Chelčický.

285

šově společně s Drachovským (Wolný I. 2 3 a 5, 358, 182 a 258). Z Moravy dal se do Čech, kdež 1621 rektorem byl v Krumlově. Ale brzy i této hodnosti se odřekl a šel co missionář do rodné své končiny v Čechách, do Plzenska a Prachenska. V celku po 22 let konal úřad missionářský s bezpříkladnou horlivostí, trpělivé snášeje všecky nesnáze a svizele. Chodě po městech zvonečkem děti svolává k vyučování v náboženství. L. 1625 byl v Kolíně (Pam. 1860, 175). Působením jeho zřízena v Klatovech kollej jesuitská s pěkným kostelem, ve kterémž Chanovský, zemřev 16. dub. 1645, byl pochován. Život Chanovského popsal Jan Tanner, od kteréhož 1659 vydán i spis jeho latinský: Vestigium Bohemiae piae. (Balbin B. d. II. 381. Pelcel Jesuiten).

1. Vavř. Suria Životové svatých. V Pr. 1625 (V. 1249). Jest to dílo od Beskovského rozpočaté a Chanovským dokončené. Náklad na tisk vedl strýc Albertův, Krištof Chanovský. K tomu přidány:

2. Některé kusy o svátosti oltářní (Ungar in Balb. II. 381).

3. Život sv. Františka, v Krumlově 1621 sepsaný, ale netištěný (ib.).

4. Norma vitae christianae, t. j. Zpráva křesťanská. V Pr. 1676 a pak často v Děd. sv. Václava (V. 1112).

## Charda Václav viz Stach Václ.

### z Charvat Matěj viz Corambus M.

Charvát Theodorik Václav z Hořic, nar. 7. července 1749, vstoupil do řádu praemonstratského na Strahově 1770 i vysvécen na kněžství 1777. Na université pražské dosáhl mistrství svob. um. a bakaláriství theologie. Několik let působil co kazatel a katecheta v Milevsku, uče tam i náukám humanitním, až se 1782 stal farářem v Mikulovicích u Znojma, kdež zemřel 5. máje 1805 (Zprávy D. K. Čermáka ze zápisek Dlabačových).

Řeč o starosti a péći rodičův, a vděčnosti, s kterou jsou rodiče skrz chvalitebného normálního cvičení uvedení v městě Milevsku k sl. kanonii, na hoře Sion neb Strahov nazvané, k dobrodincům zavázáni. V Pr. 1782 (VI. 1986).

### z Chebu Jan (Joannes de Egra) 1461 v Týně Horšové
přepsal pražská práva městská a nálezy. Rkp. v Č. Museum (Hanka v Rozb. I. 166).

Chelčický Petr z Chelčic rodem, kdež dědičně tuším měl stateček zemanský. Asi 1410 přišel do Prahy i zde několik let žil svému vzdělání. Učených vědomostí mnoho nenabyl; sám zajisté o sobě praví, že jen „malé neb lehké svě-

286

Chelčický.

dectví může o latině vydati“ (Ol. 28); ale vždy tolik uměl,
aby porozuměl spisům oteův církevních. Zato vyhledával roz-
mluv s muži učenými čili, jak on dí, s „věrnými Čechy“, je-
jichž poučení s neobyčejnou držemností v paměť sobě vště-
poval. Kuch Wiklefových, které tehdá myslemi hýbaly, sám
nečetl leč z části; šíreji o obsahu jejich zpraven byl od těch,
„kdož v nich čtou“ (ib. 28). Jmenovitě co do kněh dvojich
o tělu Kristovu dokládá: „Jakobych je úplné přečetl, tohot
nedim, ale něco málo četl sem. Ale více rozmlouval sem o
ně s věrnými Čechy, jako jest byl Mr. Jan Hus, Mr. Jakúbek,
ježto sou nad jiné Čechy rozuměli jim“ (ib. 26). Mimo tyto
dva muže, zmiňuje se o nejmenovaném „mistru velikém a
slavném v učení pražském“, kterýž mu svátost oltářní vykládal
podle smyslu katolického (ib. 206). I s farářem J. Protivou
měl osobní styky. Že knězem nebyl, vysvitá nejen ze zprávy
Br. Lukášovy, ale zvláště z toho, že se v spisech svých stavi
naproti kněžím jakožto osobám jiného, nežli on byl, stavu. Ná-
leželť do poctu „kazatelův světských“, kterých se Milić v ká-
zaních svých na jednom místě důrazně dotýká (ČČM. 1861,
272). Sám Chelčický povahu i povolanost kazatelův těchto
vyličuje, klada je nad kněží. „Toliko, prý, ti, kteříž mají dar
boží a světlo moudrosti jeho, ukázati mohou pravdu zákona
božího skrze vykládaní rozumné a upřímné“ (Ol. 149). Nedo-
statkův u vzdělání svém dobře si byl vědom, i snažil se, aby
je pozdnější prací vyrovnal. „Příliš daleko stojím na zad, pozdě
počínaje, stihaje věci minulé“ (Pař. 1). V tom přátelé pražšti
upřímně mu pomáhali, zvláště mistři betlemšti. jako Jakoubek
a Martin z Volyně, dávajíce mu výpisy z kněh, o nichž vě-
deli, že by mu byly vděk. I sám opatřoval sobě přepisy trak-
tátů českých. Mr. Matěje z Janova osobně neznal, aniž se v
spisech svých výslovně kde k učení jeho vztahuje; ale není
pochyby, že mu nebyly nepovědomy. Prostřednikem mu bez-
pochyby byl Protiva. Od něho přejal zásadu, že „zákon Kri-
stův bez zákonov lidských přidaných dostatečen založiti i spra-
viti zde na světě náboženství plné křesanske“ (Ol. 151), a
vystavěl na ní veskerou soustavu svého myšlení. Následování
Krista nejvyšším mu bylo pravidlem života křestanského; jen
co se v evangelium nalezá, tomu prostě chtěl věřiti, zamítaje
ovšem tradici církevní „doktorův a starých svatých“ Tim bě-

Chelčický.

287

hem došel k tomu, že všeliké užívání moci světské, natož
pak připuzovací a válečné, odporuje křesťanstvu. V tom zvláště
jej utvrdilo i řádění Táborův. V důslednosti své nešetřil ni-
koho. Mr. Matěje z Janova, Mr. Husa i Jakoubka, rovněž
jako římské církevníky vinil, že se stali příčina krve prolé-
vání, že meć vložili v ruce lidu pro náboženství. Když 1419
v říjnu na dotaz Žižkův a Mikulášův z Husince mistři pražští
prohlásili, že v jistých okolnostech moci branné užívati sluši,
Chelčický utkal o to Mr. Jakoubka v pokoji jeho u Betlema,
i ostře se spolu pohádali, až jej mistr pro náhledy jeho „o
moci“ i kaceřoval. Tytéž hádky opakovaly se na podzim
1420, když císař Zigmund po bitvé vyšehradské od Prahy
odjel (Pař. 63). Tehdá sešel se Chelčický i s Martínkem
„prorokem táborským“, an byl k rozmluvě v domě Zmrzlíkově
přijel do Prahy, i měli spolu obšírně ho vory o věcech nábo-
ženských (Ol. 24). Rozjitřenost myslí v Praze hlasateli míru
a pokory brzo přestala býti vnadou, aby tam déleji prodléval.
Odebral se do tiššího zákampí svého, do Chelčic, aniž by
však svazkův s Pražany byl přetrhl. Zanášel se rozjímáním
a spisováním, sbíraje kolem sebe kruh přátel a mezi nimi
náhledy své plodě. Zejména k „tovaryšům“ jeho náležel Jan
Kolář z Vitanovic u Ml. Vožice, později tuším i Jan Chel-
čický, kněz římského svěcení. V Chelčicích té doby hledati
sluší počátek „šerých kněží“, kteří co „praví prý křesťané a
praví následovníci církve prvotní apoštolské k válkám a bouř-
kám nesvolovali, pro horlivou pobožnost a mravnost všecko
trpěli, jako prvotní křesťané, Žižku a sirotky nazývajice po-
loubratřími, protože krev vylévali“ (Rozm. star. Čecha). Také
oblekem zevnitřně se lišili, chodice v šerých sukních, v kápích
s dlouhými cípy a s vrhlíky na hlavě. Dokud ještě trval
sbor basilejský a před sjednáním kompaktát, ale již po bitvě
lipanské, tedy v době 1434—1436, sepsal Chelčický nejrozsá-
hlejší z svých děl, *Postillu*, jelikož se ku konci jejím (ned. 23
po sv. Trojici) zmiňuje o prelátích, ježto se v Basilii radí,
kterak by překazili kalich, kdežto hned z počátku mluví o
ukončení 15leté války domácí. L. 1437—8 jméno jeho vyniká,
když vyobcovaný z Prahy Mr. Petr Payne u něho nalezl ho
stinného úkrytu (Collin. Vera narr.). Pověst Petrova rostla
neustále i není pochyby, že se brzo stal jedním z nejvážnějších

288

Chelčický.

vůdcův náboženských. Sám Rokycana, když po koncilii basílejskem žil vně Prahy, v bližší s ním dal se obcování. Jako s Jakobskem, tak i s Rokycanou rozcházel se Ch. v otázce „o moci svéta“. Zdá se, že první krok k výměně myšlének učinil sám Chelčický, od soudruhův svých k tomu byv pobádán. „Věz, že o těch věcech, kteréž-t sem psal, nižádné vůle neměl sem k tomu, než toliko skrze jiných mnohé napomínání“ (Pař. 1). K Rokycanově nato odpovědi napsal asi 1440 repliku, podnes zachovanou, ve které s důkladem hájil uchýlení své od učení mistrova, „protivné jemu věci černidlem mazati chtěje na papír jako ne dětinskému člověku, ale muži silnému ve velikých věcech“. Sporem tím však nepřetrhly se nikterak přátelské obapol poměry. Chelčický osobně s Rokycanou se shledával, s ním širší rozmluvy míval, a jemu i dopisoval. I Rokycana Chelčickému psával. Jedno z psaní jeho, jež Bratři vložiti dali do svého archivu, jedná „o těch lidech, kteříž slovou kněží, proć nic neprospívají“, končíc se dokazováním, že „kdož se více bojí stvoření nežli stvořítele, ten smrtedlné hřeší“, a napomenutím k Chelčickému: „A protož, bratře milý, bojž se ty více Pana Boha nežli lidí“. Velice se podobá, že psaní toto psáno bylo 1443, když pan Ptaček do Kutné Hory svolal sjezd duchovních a světských z Táborska. Žatecka, Pisecka a Klatovska k vůli narovnání různic náboženských, a Chelčický, byv ke sjezdu také obeslán, hrubě se tím poděsil, že by „rád byl všecky své spisy pro strach spálil“ (Br. Lukáš v Odpise). Zdali při sjezdu byl či nebyl, o tom zpráv není, ale jisto jest, že od té doby nového nabyl ducha a větší odvahy. Jmenovitě v rozpory se dal s Tábory, ku kterýmž sice z dávna více se klonil než k jiným kněžím, rozcházeje se od nich dogmaticky jen skoro v otázce o transsubstanciaci (Ol. 14). Podnět tentokráte vzešel od samého Biskupce. Po sjezdu kutnohorském zajel tento do Vodňan s kn. Lukášem, i poslavše pro Chelčického, sešli se s ním na rybničné hrázi. „Co slyšíš o nás, kterak my držíme o tělu Kristovu?“ první jich byla otázka, o kteréž se dlouhá rozmluva rozpředla. Po tom po některém case Biskupce opět poslal o Chelčického, aby přišel k ním na Tábor. Chelčický přijal pozvání. Biskupce s Korandou uvítali jej a hned jej „oba chtěli uviniti tím, že od někoho slyšeli, že by on haněl kn. Jana Žateckého“, učítele

Chelčický.

289

jejich. A když jim řekl, že neví, by tak před kým haněl
jeho, tehdy mu velmi chválili život Janův a spisy, z čehož
Ch. srozuměl, že jsou spolu jedné vůle a rozumův jedněch.
Potom pojal jej B. do své komory, i pokračovali v rozmluvě
o svátosti oltářní, Biskupec sedě „mezi ložem a pulpitem, a
Ch. před ním na lavici". Ano B. k žádosti Petrově mínění
své i sepsal a sepsání to dal jemu; jiných spisův Biskupco-
vých dostal Ch. od těch, kteří s ním „jako čeleď v tovaryš-
ství byli.“ Kdežto se řeči Biskupcovy dobře líbily Chel-
čickému, přečta spisy, „jinak nalezl v nich, než B. jemu
nejprvé byl vyznal- Toho on snésti nemohl, i napsal o
tom traktát, kterým Biskupec hrubě byl uražen, tvrdě, že
mu Ch. křivdu učinil „proměniv písma jeho, zujímav někte-
rých a druhým přidávaje“ Přes spor tento nepřestal Ch. na
Tábor přicházeti. Tam jej jeden s jich strany tovaryš zpra-
vil, kterak prý všecky ty rozumy, co jich o těle božím ve-
dou, vzali z dvojích kněh Wiklefových o tělu Kristovu psa-
ných a z Dionysia (Ol. 2, 10 sld., 60). Asi 1445 jal se druhý
svůj traktát psáti proti Biskupcovi, ve kterém velmi ostře
učení Táborův o transsubstanciaci přesuzoval. Brzo po tom
přistoupil k spisu svému o obrazu šelmy, kdež, vykládaje
17. kapitolu zjevení sv. Jana, s nemenší příkrostí zaryl se do
církve katolické. Porovnáváť tu lid světský s „vodami mno-
hými“ a s „kravavou šelmou“, duchovníky pak s „ženou, jenž
sedi nad mnohými vodami anebo na krvavé šelmě“, i zavírá
tím, že šelma, stanouc se nevrlá nad ženou, rohy svými ji
sbodá a svrhne. Že divohrozný ten spis skládán asi 1446,
vysvitá ze zmínky v něm o poutech, které „po Čechách i po
Moravě vznikly před čtyřidceti léty“. Toť narážka na zázra-
čnické pokusy ve Vülseňáku, na Blaníku a jinde, ježto se
1405 udály, ale arcibiskupem Zbyňkem zastaveny byly (Pal.
Děj. III. 1, 68). Nedlouho potom dostal se na faru do Klatov
Martin Lupáč, i povedlo se Chelčickému obrátiti jej zcela
na svůj smysl. Po rozražení Táborův 1452 vážnost nejen
Rokycanova, ale i Chelčického nemálo vzrůstala, zvláště když
brzy potom Rokycana, snahami krále Ladislavovými opět z
postavení vládnoucího uveden byl v obranné i znovu proti
„zavedení“ církve římské kázati se jal. Tehdá podle příkladu
jednoty na Chelčicích kolem Petra povstalé i jinde počala se

Rukověť děj. lit. č.

19

290

Chelčický.

tvořiti bratrstva, při rozviklaném stavu věci církevních sama berouc radu o to, jak by se v náboženství opatrila pod vedením „šerého kněžstva“. Tak v Divišově pod kn. Jakubem, tak ve Vilémově, ve Vitanovicích a jinde. Ano i někteří z Táborských, přijavše podle náuky Chelčického „pravý smysl víry i o svátostech“, ctnostné žiti počali. Totéž stalo se s některými z Mikulášenské roty a z roty Košatské, „ježto slove nejhorší, ježto hřichův za hřich nemají“. Ale nechybělo ani sporův. Tak jmenovitě mezi Vilémovskými a Chelčickými nastaly nesnáze o základní zásadu Petrovu, „že jest nejlépe tak věřiti v sprostnosti, jakož Pán Ježíš pověděl“, až jedni druhé i bludovali, z sebe obcovali a před Rokycanou o to stávali (ABr. II. 44). Nejznačnější z dotčených bratrství bylo těch, ježto se sstoupili pod Br. Řehořem, sestřencem Rokycanovým. S těmi Chelčičtí záhy vstoupili v bližší spojení. Po 1450 počali jim dodávati spisy Petrovy. Zejména od Jana Koláře dodán jim spis „O obrazu šelmy“, pak „O moci“ (ib. II. 3). Řehořovci, pevně se držíce ještě Rokycany, nemeškali spisy ty jemu předložiti, aby on je prvé četl a jim svůj o nich úsudek dal. Rokycana odpověděl jim nejlepším svědectvím o Chelčickém, anobrž spisy jeho úsilovně jim schvaloval. Totéž činil i Lupáč. Tim pobuzeni, vydali se Řehoř a soudruhové jeho sami do Chelčic, aby osobním obcováním poznali budoucího svého vůdce. Tu pak dotvrdila se obapolná shoda. Chelčický přistoupil 1455—6 k póslednímu tuším dilu, jež z péra jeho vyšlo, k „Síti víry“. Když 1457 Řehořovcům vykázáno sídlo na panství litickém a tam se v krátce zorganizovala Jednota bratrská, připojili se k ní i Chelčičtí. Sám Petr na Liticku nebyl. Jsa již stařec u vysokých letech, nemohl se odvážiti k cestě tak daleké. Nicméně o Bratrích dopisoval si s Rokycanou, v jednom z svých listů dotýkaje se i poměru jejich k Petru Waldenskému (Dudík Iter. rom. I. 280). Brzo potom, asi 1460, zemřel. O povaze jeho hlavně souditi lze z vlastních jeho spisův. Mimo to máme o něm některé zprávy Br. Lukáše. Byl prý přiliš dlouho hněvivý a mstivý, tak že, s knězem jedním svadiv se, nechtěl mu do smrti odpustiti. Kdoz mu v čem na odpor byl, i hned ze jména v knihy haneje zapsal. A někteří tomu chtí, žeby i z jeho příčiny zmořeni byli někteří kněži táborstí. (Odpis 1524b)

Chelčický.

291

Srov. Palacký Děj. 1, 408 sld. Gindeley GBr. I. 13 sld. a 490.
Šafařík v ČČM. 1874.

1. Výklad na čtení sv. Jana v 1. kap. V počátku biše slovo atd. Rkp., od G. K. psaný v Táboře 1597, v univ. bibl. pražské (III. 830 a 851).

2. (Postilla) Kníha výkladuov spasitedlných na čtenie nedělní celého roku. Seps. 1431-1436. Tišť. folio v Praze, I. díl 1522 a 1529, II. díl 1522, oba po druhé 1532 u P. Severina. (III. 830 a 837, Hanka č. 92, Klíč 121). Výňatek ve Výb. II.

3. Replika Rokycanovi „o náboženství a vicře“, psaná asi 1440. Rkp. v Paňži, kde i devět zlatých kusův Husových. Zpráva o něm od Palackého v Bericht an die akad. Commission 1853. Přepis v pozůstalosti Šafaříkové.

4. List knězi Mikulášovi (o očistci a založeném na tom svatokupectví). V témž rkp.

5. Traktát o večeři Páně proti Biskupcovi po 1443 (ztracen).

6. Replika proti témuž o témž předmětu. Seps. asi 1445. Rkp. studijní bibl. olomoucké z XV. věku, nadepsaný „Hagiographa Wikleff“. náleževší někdy Ferdinandu Hoffmannovi sv. p. z Griinpuhelu a z Strechavy na Grevensteině, presidentovi dvorské komory. Ze spisu tohoto vážil onen kněz, kterýž všecko to, co Chelčický psal o Tábořích, vztahoval na Bratří, načež mu odpověděno 1516 od Br. Lukáše (Blah. Hist. 118). Výňatek ve Výb. II. (III. 648, d).

7. Řeč a správa o těle božím. V témž rkp.

8. Řeč o základu zákonův lidských, jmenovitě pak o očistci. V témž rkp.

9. Řeč sv. Pavla o starém člověku. V témž rkp.

10. Výklad na 20. kapitolu sv. Matouše o dělnících na vinici přijatých. V témž rkp. Rozdílný od homilie na 8. neděli po božím narození v Postille.

11. Řeč na pašije sv. Jana. V témž rkp. Výňatek ve Výb. II.

12. Spis o milování Boha. Dle Dobrovského (LG. 229) býval v Rybaje. Zdá se, že to jest výklad na čtení svatodušní, kdež se o témž předmětu jedná; tudíž jen výňatek z Postilly (10 listův tištěných).

13. Řeč o šelmě a obrazu jejím, výklad vzatý z kap. 17. v zjevení sv. Jana. Seps. asi 1446. V rkp. olomouckém již dotěeném, kde náhodou 3-17 kapitola dvakrát přepsaná se nachází, jednou co kap. 22-36 traktátu o těle božím, po druhé pod vlastním titulem (l. 236-263 a 267-293). Dle Indexu byla i tištěna bez m. a 1. (III. 648 a 851). Podle obsahu jest to onen pověstný liber kopytorum, o kterém Institoris, Wolfgang bosák a jiní psali, jen že Institoris jej klade v 40 kapitolách, kdežto olom. rkp. jich čítá jen sedmnácte.

14. O moci světa (ztracen). Seps. asi 1450.

15. Síť víry pravé neb vrše ta, o níž mluvil Pán Ježíš ve čtení svatém. Sepsána asi 1455-1456. Rkp. 1471. Tišť. v klášteře vilémovském prací Chvala Dubánka a nákladem bratří Václava a Hynka z Perknova (III. 648, Hanka 159).

16. Psaní kn. Mikulášovi a Martinovi (Lupáčovi), od Komenského „List zlatý“ nazvané. ABr. II. 229. Otisk v ČČM. 1874.

19*

292

Cherney.

17. O rotách českých, ježto dle Jaffeta byly: římská, pražská, táborská a nezuňámá z mnoha oddílův pozůstávající (III. 648). Spis ztracený. Druhý díl Sítě výv též jedná o rotách, ale nikoliv o českých, nébrž o stavích a třídách všehe křesťanstva, a tudiž s spisem „o rotách českých“ nic spo-lečného nemá.

(Žeby spisové někteří Chelčického v překladu latinském přidány byly, jakož Kamerarius a po ném Wegierski-Regenuvolscius tvrdí, k normberskému vydání děl Husových, není založeno na pravdě).

Cherney (Černey) Jan z Trenčina, nar. 1747, obrátiv se k lékařství, studoval ve Vidni a v Trnavě. L. 1776 dosáhl hodnosti doktorské (Horányi Mem. nova). Později ustanoven řádným lékařem stolice zvolenské.

1. Poučení, jakž se poznati může, když se pes zběsiti má, a jakové prostředky hned potřebovati se mají. V B. Bystřici 1773 (ČČM. 1857, 141).

2. J. R. Steidele zpráva o kunštu babském. V Prešp. 1778 (VI. 1628).

3. Troji lékařské poučení, jako se může strašlivá nemoc běsnosti, na-kažení rožného dobytku v důli a svinská nemoc, trosky řečená, poznati a zhojiti. V B. Bystřici 1813 (Chrástek v N. Sl. III.).

Chládek Jiljí, nar. 25. srp. 1743 v Praze, od 1759 praemon-strát strahovský, mistr svob. umění, 1768 bakalář a 1778 doktor sv. písma. Horlivě se ujímal zvelebení kazatelství českého. Tím úmyslem postavil se asi 1775 v čelo několika soudruhův, aby kázaní v kostelích pražských činěná k společnému poučení a vzdělání svému rozbírali a posuzovali. L 1778 stal se pro-fessorem pastorálky na universitě pražské, o niž měl, první, čisti jazykem českým. Dvakrát byl děkanem své fakulty a 1793/4 rektorem. Zemřel horečkou 29. ledna 1806. Z spisův jeho latinských a německých zejmena vytknouti sluší: Philo-sophia ad mentem Is. Newton et Rogerii Boskovich (Pr. 1773), Bemerkungen über wichtigere Gegenstände der Pastoral (1801—4) a Ueber die Beichte der Katholiken (1805). Poslední spis Hyblem zčeštěn 1819.

1. Počátkové opatnosti pastýřské. 3 díly. V Pr. 1780—1781 (VI. 2101).

2. Tři katechisaci kostelní na modlitbu Páně. V Pr. 1788 (VI. 1900).

3. Naučení, kterak by se mělo dobře po česku mluviti a psáti. V Pr. 1795 (VI. 72).

Chládek či Etesius Matěj z Sušice, kněz podobojí, 1621 farářem byl u sv. Vojtěcha v Smradařích na N. M. praž ském. Dne 7. června 1621 dán byl do vězení, „protože prý učení pikhartské rozsíval a lid z kazatelnice bouřil“, z něhož teprv 4. srpna t. r. na jistý revers propuštěn byl (Skala V.

Chlumčanský.

293

83 a 162) Následkem rozkazu od 13. pros. 1621 musil u vyhnanství (Hist. pers. 184).

1. Epištola neb psaní Jana Aventrota k velikomocnému králi hispanskému (Klíč 106, Příd. 21).

2. Kázaní pohřební nad synáčkem Ctibora Vitanovského z Vlčkovic. V Pr. 1614 (IV. 1708).

Chlumčanský Matouš, muž učený a v právích i zřízení zemském výborně znalý. L. 1500 požádán byl od sněmu, aby privilegia, na Karlšteině chovaná, pořádně zřídil a v registra srovnal. Již 1501 s prací byl hotev i mohl ji podati králi. Zemřel 1505 v Chlumčanech.

Registrum desiti truhlic karlšteinských s privilegienii zemskými, s zajímavou předmluvou. Otišť. ve Výb. II. Přepis jeden od Jana Balbina z Vorličné, 1548 sekretáře soudu nad appellacími, zemř. 16. února 1570 (Auersberg AppG. II. 22).

Chlumčanský z Přestavlk Jan Boreň nar. asi 1555, syn Jana Chl., jenž v držení svém měl Újezd Purkhartův u Přeštic a 1572 koupil hrad Skálu s Radkovici, kterýž to statek synu svému Jindřichovi postoupil (Řičák děj. Přeštic 221), kdežto na Jana dědictvím přešel Újezd. Jan od mladosti své zvláštní měl zalibení v cestách po cizích krajích. Již jako pachole byl 1570 v Heidelberku a Špeyeru, 1573 v Tyrolích a v Mnichově a 1574 opět v Tyrolích. Jsa v letech mládeneckých, byl nejprv 1575 v Normberce. L. 1587 ve společnosti Oldřicha Fel. z Lobkovic, Václ. Švihovského, Adama z Vinoře a j. navštívil Řím, 1593 Řezno, 1595 Vratislav, 1597 učinil cestu do polských zemí a Prus, přičem. pobyl v Krakově a v Gdansku, 1602 vyjel do Uher až po Ostřehom, 1605 obejel Hamburk, Lubek a Bremu i vrátil se přes Strassburk. Poslední jízdou 1610 rozhledl se po říši německé, jeda přes Prahu, Cheb a Hof do Jeny, Weymaru, Erfurtu, Gothy, Eisenachu, Fuldy, Bamberka, Forchheima, Amberka a zase nazpět do Čech. Všecky tyto cesty obširně českým jazykem popsal. Kdy zemřel, zjištěno neni, jistě pak 1615 na živě nebyl, neboť roku toho bratři Rolant, David, Jiří, Hendrich, Ladislav a Karel, tuším že synové jeho, prodali Újezd.

Zprávu o cestopisu tomto, o němž, kdeby se choval, posud vědomo není, z rkp. pražské univ. bibl. XVII. F. 35 podal K. V. Seydler v ČČM. 1871 str. 95.

294

Chlumecký.

Chlumecký Martin, kněz podobojí, 1602 v Pr. vydal „Pobožné a křest. přemyšlování o utrpení Páně“ (IV. 1866).

Chmel Jan z Netolic, nar. 4. máje 1740. L. 1757
vstoupil do tovaryštva Ježíšova, ale nedlouho v něm pobyl.
Po zrušení řádu užíval své prázdně napřed k vykonávání
missii, jako k. p. 1775 do Litomyšle (Jelínek III. 281), poz-
ději k polemice literární s Roykem a s Markovicem o večeri
Páně a o poměru katolictva k evangelikům. L. 1797 uveden
na faru v Sázavě (Pelcel Jesuiten).

1. Katolická odpověď na bezpravné naříkání nevinného odpadlce. (Odpověď na spis M. Markovice 1780—83 vydaný). V Pr. 1783 děd. sv. Václava (VI. 1765).

2. Dekret sněmu kostnického o přijímání pod jednou. (Odpověď na spis Roykův od Markovice zčeštěný téhož názvu, 1783 vydaný). V Pr. 1784 (ib).

3. Postilla Goffiné-ova. V Pr. 1786 (VI. 1897).

4. Ohlášení svátkův. V Praze 1780, po druhé, rozšíř. od J. Čeňka z Wartenberka v Hradci Kr. 1823 (VI. 2102).

5. Glib. Baura pravidla při těžce nemocných. V Pr. 1787 (ib.).

Chmela Michal, Slovák, kněz evangelický, jenž žil ko-
nec XVIII. věku.

Obzvláštní písma sv. řeči pro mládež (V. 833).

Chmelovec Jan, kněz katolický, farář v Hosticích, 1588
vydal píseň za šťastný plod Polyxeny z Pernšteina, jenž se 11.
ledna 1587 stala čtvrtou manželkou Viléma z Rožmberka (IV. 98).

Chobotides Jiřík, ze Mšena, studoval na univ. pražské,
kdež od 1604 byl alumnem a 1605 učiněn bakalářem (ČM.
1848. I. 182 a 192), načež zastával rektorství při škole u
sv. Vojtěcha na Podskalí až do podzimku 1607 (ib. 1845, 629).
Stav se knězem, byl 1617 farářem v Charvateích.

Sto padesát žalmů na spůsob modliteb 1617 (IV. 1990).

z Chocemic Jindřich, 1502 bakalář, jsa písářem novoměst-
ským po rozdělení jednoty měst pražských, 1528 založil první
knihu pamětní, z níž předmluva otíštěna ve Výb. II. 1275
sld. Později stal se „poručníkem“ (zástupcem) při soudu ko-
morním, v kterémžto úřadě byl jestě 1535 (Pam. 1865, 234).
L. 1536, jsa již kancléřem novoměstským, od Václava Bez-
družického z Kolovrat přejal pozemky na zahradě bosácké a
sám je 1539 daroval kostelu sv. Jindřicha (Navrátil 73 a 258).
Syn jeho slavný humanista Řehoř Orinus z Ch.

Chocenský či z Chocně Jan, příjmím Berka, lat.
Choczna, Chocensis, Chocenius, Choticenus psávaný, je-

Chocenský.

295

hož rodište samým jménem naznačeno. Studoval v Praze,
kdež se 1516 stal bakalářem a 1522 mistrem svob. umění
(ib. 261, 273). Mezi těmito léty vzdelával se v lékařství
pod vedením Mr. J. Černého, jejž mistrem svým nazývá.
Hned po dosažení mistrství jal se na filosofické fakultě pů-
sobiti, kdež 1526/7 vyvolen byl děkanem. Za děkanství
jeho stalo se, že probošt kolleje Karlovy Mr. Václav Medek
Písecký (17. led. 1527) od raddy městské pod Paškem vlád-
noucí pro podezření „pikhartství“, vlastně však že se k luter-
stvu klonil, byl v kázeň vzat a až do 8. října t. r. u vazbě
držán (ib. 286). Na podzim 1525 připadla na Mr. Jana po-
vinnost, aby nového rektora Mr. Matěje Coramba, u veřej-
ném sezení pozdravil a uvítal (Proch. Comm. 256). V době
1527—33 zastával, po Mr. Medkovi, proboštství v kolleji
Karlově a v týchž asi letech byl přisedícím konsistoře pod-
oboji (Bor. I. 40, 99; Slav. Pam. I. 236). V rocích 1533/4 a
1534/5 co rektor universitu spravoval. Od 1537 shledáváme
jej proboštem kolleje kr. Václavovy (Bor. I. 118). Téhož
roku nákladem svým v Normberce vytisknouti dal Bohuslava
Bílejovského kroniku českou (IV. 515). Později sám zařídil
tiskárnu, kterou pak odkázal akademii pražské (St. Un. 125).
L. 1539 dal universitě výhost, i stal se měštanem staroměstským
(LD. 322), kdež obci rovně platné služby co radní konal, jako
i působení jeho lékařské obecného docházelo uznání, zvláště
za tehdejších morových nemocí. Souvéci chválí jeho výmluv-
nost a u věcech politických zběhlost. Co do přesvědčení ná-
boženského byl starověrný utrakvista, k čemuž ukazuje nejen
přisednictví jeho v konsistoři, alebrž hlavně přátelství s kn.
Pavlem Bydžovským, kterýž mu 1538 dedikoval knížku svou
o zjevení Páně. Za starších let peníze pod úrok půjčoval, z
čehož mu nejedna mrzutost vzešla. Téhož původu byly i ne-
snáze, které měl s kn. Janem Štěhulí 1536 (Bor. I. 118; srov.
St. Un. 109, 112). Mr. Jan zemřel 19. ledna 1545 i pohřben
v kostele týnském, do jehož osady náležel (St. Un. 123).

1. Mr. Jana knihy lékařské, jichž I. díl jedná o lékařstvích proti všem nemocem, II. o vodách, III. o mastech a bylinách. Rkp. od 1525 (III. 279). Dobrovský za skladatele má buď Mr. J. Černého anebo Jana z Blovic († 1502). Černého spis to jistě není; co do Blovského, vadí rok jeho úmrtní. Nejpodobněji jej připsati sluší Mr. J. z Chocné, an na něm bezpochyby pracoval, když se připravoval k lékařství.

296

Chocholka.

2. Knížky o morních příčinách, znameních a nemocech, i lékařství, složené a vuobec k tomuto času vytištěné, také i bohatým a chudým ku potřebě vydané. V Pr. 1531 (Rada o Černém 9). Ded. Vojtěchovi z Pernšteina.

Chocholka Jan Antonín, rodem z Kunžaku, 1740, jsa farářem v Mladějovicích (prach.), vydal v Pr. (V. 788) „Vyznání srovnání apoštolského“.

z Choltic viz Sedlnický Jiří.

z Chotéřiny či Choteyřiny viz Collinus, Racek.

z Chotěšova viz Kristian Joachim.

Choravinus T. poč. XVII. věku přepsal knihy Všehrdovy o právích. Rkp. v un. bibl. pražské XVII. C. 42.

Chrabat Fr. viz Krabat.

Chrastina Jan, syn kněhtiskaře púchovského, nar. 1729, učil se v Trenčíně, v Rábu a v Prešpurku. Dokonav studie a nemoha pro chudobu vydati se na universitu, jal se 1757 na gymnasium prešpurském v nižších třídách vyučovati; zároveň opatřoval korrekturu slovanských kněh, v Prešpurku u Landerera tištěných. Přitom se zabýval spisováním, jmenovitě po mnohá léta vydával kalendáře, jež vážným i žertovným čtením dovedl učiniti zajímavými (Tablic Poezie II.).

1. Rozprávky o Gelovi a Taubmannovi. Vydal Tablic ve Slov. Veršovcích 1805 (V. 220).

2. Kalendáře počnouc od 1758 (V. 546).

Br. Chřenovský Jiřík, na knéžství zřízen 1540 v Boleslavi, spravoval zbor v Tovačově, kdež 9. září 1555 skonal. Dle pamětí bratrských byl člověk pobožný, vtipný, než neučený a hrubě trochu mluvný a k „dojímání“ příchyný (Fiedler 239).

V kanc. šamotulském píseň: „Nuže milí tovaryši.“

Chřepický z Modliškovic Zdeněk Jiří, potomek staré rodiny vládycké, obrátil se k stavu duchovnímu, i dosáhl stupně bakalářského v theologii. Po 1720 stal se kanovníkem a 1734 proboštem kapitoly svatovitské. L. 1737 uděleno mu tajné radství. Žil až po roce 1747, kteréhož ještě držel statek Buk v Prachensku (Rybička v Sl. N.).

Sv. Štěpána dokonalý následovník sv. Jan N. V Pr. 1729, 1730 (V. 949).

Chrudimský (Chrudimenus) Jan studoval v Praze. L. 1543 dosáh bakalárství (LD. II. 329), obrátil se ku kněžství. L. 1576 sepsal kázaní při provázení těl lidských k hrobu, jehož rkp. v Č. Museum (IV. 1672).

Institoris Henrik.

297

Chrudimský Viktorin viz z Všehrd Vikt.

z Chuděnic viz Černín Heřman.

Chyba Jan viz Fortius Jan.

Chylik K. C. Josef, kněz katolický za doby Josefinské.

1. Aloysia Merce syst. spůsob, protestanty o pravdě katol. náb. přesvědčující. V Pr. 1786 (VI. 1785).

2. Naučení pro ženicha a nevěstu. V Pr. 1798 (VI. 2115).

3. Pražské zimní ležení (veselohra. VI. 603).

Chyšský viz Bosák Jan.

## I.

*Illicinus Petr, rodilý Vlach ze Sieny, obojího práva doktor. Z počátku působil co professor řečtiny v Krakově, až se 1552 stal kanovníkem ostřehomským, později proboštem svato-tomásským. Zároveň byl představeným akademie trnavské (Lányi Kat. Clerus érdemei II. 64). L. 1572 zvolen do kapitoly olomoucké, a i zde vzložen naň úřad scholastika. Zemřel v Olomouci 29. března 1582, odkázav knihy i ostatní své jmění jesuitské kolleji tamní. Sepsal drahně spisův latinských, jichž Cerroni 42 napočetl, z oboru práv, klassické filologie, filosofie a theologie. Zvláštního připomenuti zasluhuje obrácené k Uhrům sepsání „De antiqua fide servanda, divinisque flagellis“ (1573). I česky jeden spis vydal (D'Elvert Nachtr. 239).

Knížka o jednotě víry. Bez m. (v Olom.). 1574 (IV. 1290). Ded. stavům moravským.

*Institoris Henricus, dominikán salcburský, haereticae pravitatis per Germaniam inquisitor, kterýž spolu s Jak. Sprengerem z Reyna-Kolína 1489 vydal spis o čarodějnicích: Malleus maleficarum (Hanslik 503) Když do Řima docházely zprávy, že v království českém pořád vznikají bludy zvláště těch, ježto se Waldenští anebo Pikharti nazývají, jichžto počet se na 100.000 kladl, odhodlal se Alexander VI. 1499 vyslati na Moravu Henrika spolu s proboštem klosterneuburským. Opatřen brevem papežským od 5. února 1500 vydal se Henrik na cestu. O poměrech bratrských již v Římě nějakých zpráv nabyl, v Olomouci pak u biskupa Stanislava Thurzy ještě více je rozšířil. Jmenovité dán mu překlad knihy jakés, kde se

298

Institoris Michal.

v kap. 4 (in quarto tractatu) církev přirovnává k nevěstce apokalyptické. Původcem jejím, praveno mu, byl švec, jenž synovi traktáty své říkal do péra (habens filium scribentem ex ore patris) a na památku svého řemesla text místo kapitol rozdělil na kopyta. Že by to Petr Chelčický byl, Institoris nikde nepraví. Teprv 1510 vysloveno ve spise Wolfganga bosáka, že „Petr Kelčanský, švec z Prahy“ sepsal knihy, jimž prý Pikharti říkaji Kopytorum. Proti té tedy knize kopyt Institoris sepsal traktát pro učené laiky, jenž česky a latiné asi 1500 vytištěn (III. 730). Jest to tuším: „Opus perutile sermonum in defensione s. rom. ecclesiae adversus Waldenses haereticos“. Olom. 1501 (Hanslik 572). Jiný spis jeho obrácen byl proti přijímání pod obojí spůsobou. (Contra quem errorem calixtinorum et alibi scripsi. Clyp. 21). Vedle toho jal se působiti i kázanim a hádaním. V přítomnosti krále Vladislava měl disputaci o přijímání (ib.). Hlavní pak péći věnoval Br. Vavř. Krasonickému. S tím v Olomouci měl rozpravu o podstatě pravdy náboženství katolického, potom pak napsal mu list přátelský. Také s Br. Tůmou Přeloučským a s Václavem písařem na Rychnově, kterýž předtím u krále Matváše uherského ve službě býval, dal se do hádaní (Jaffet Hlas 80). I v literárním boji pokračoval, vydav 1502 v Olomouci „Sanctae romanae ecclesiae fidei defensionis clypeus adversus Waldensium seu Pikhardorum haeresim.“ Po nezdařeném při bratrských kněžích pokuse, jal se Institoris po Moravě putovati, kázaje a disputace veda, zvláště pak s panstvem obcházeje, až přesvědčiv se o bezúspěšnosti své práce. Moravě dal výhost.

**Institoris Mošovský (Mošóci) Michal z Bystřičky** (turč.), nar. 29. září 1733, potomek rodiny zemanské. Nabyv přípravniho vzdělání na školách v Ivančiné a v Šulově, 1749 dán byl do Prešpurku. V Debrecině, kdež pobýval od 1751—3, přiučil se maďarsky. L. 1756 vydal se na universitu witttemberskou, ale již po dvou letech povolán za slovenského kaza tele do Prešpurka. Zde všecek ostatní svůj život probavil, skonav u vysokém véku 7. října 1803. „Umřel výborný ten muž, když již síla jeho těla cele byla vyvážena, až vyschnutý konečně vyhasl jako lampa, když se jí viceji oleje nedostává.“ Tablic (Poezie III.) popsal život jeho a památku jeho oslavil elegii (IV. 145). Institoris náleží k nejhorlivějším pěstovatelům

Ivanovič.

299

jazyka československého ve vlasti své. Sám jsa činný co spisovatel, podporoval literní práce jiných. Na gymnasium přednášel náboženství, na ústavu theologickém katechetiku a homiletiku po slovensku. Jeho přičiněním vystavěn do 1777 chrám ev. pro obec uhersko-slovenskou. Hojné své jmění, přirozených dědicův nemaje, venkoncem odkázal na skutky milosrdné, na závody učené i církevní. Když po vydání patentu tolerančního evangelici v Čechách a na Moravě v obce se veřejně sestupovati jali a kazateli se opatřovali, kterých většina ze Slovenska přicházela, nastala brzo neshoda mezi těmito a osadami, jelikož kněží byli vyznání augspurského, osadníci pak skoro všude co zbytky starých Bratří k vyznání helvetskému se klonili. Nesnáze tím povstalé snažil se Institoris zlahoditi, vydav 1783 dva spisy tím směrem, aby česko-moravské evangelíky smířil s luterstvím. Ale opětoval se tu týž úkaz, co po 1575, 1609 a i po 1620, že sjednocení různých náhledův provésti se nedalo. Po druhé pustil se na pole veřejné politiky 1793, vydav výstražný spis proti snahám francouzskou revolucí vznikajícím.

1. Neumannovy modlitby při vydáních Cythary Třanovského.

2. Passionál český. V Prešp. 1773 (V. 1367).

3. J. Arnda knihy o pravém křesťanství. V Prešp. 1783 (VI. 1982). Je to třetí vydání překladu Longoliova (IV. 1262).

4. Listovní odpověd A. V. Čechům a Moravanům o lámání chleba. V Pr. 1783 (VI. 1764).

5. Potřebné ponapravení omylného spisu Ign. Bogislava 1754 v něm. jazyku, 1783 v českém přeložení vydaného, a při tom dokázání, že učení starších Bratří českých s učením A. V. evangelikův nejlépe se srovnává. V Prešp. 1785 (IV. 1784).

6. Pořádek sv. pašije. V Prešp. 1787 (VI. 1723).

7. Strom bez kořene a čepice bez hlavy, t. j. nešťastný stav krajiny bez krále a města bez vrchnosti. V Prešp. 1793 (VI. 2002).

8. Písně církve prešporské při posvěcování nového chrámu uher. a slov. v Prešp. 1777 (VI. 191).

9. Modlitby pro vojáka. Bez m. a r. (VI. 2302).

10. Předmluvy ku knihám česko-slovenským, jakož byly: Kreutzberkovo přemyšlování od B. Pongráce, Laučkova konkordancí, Michálkův spis o pověře, Ambroziova Příprava k smrti.

### Br. Isaiáš viz Čibulka.

Ivanovič Jan, Slovák, kněz katolický, byl farářem ve
Sv. Mikuláši a vicearchidiakonem liptovským.

Čest a chvála bl. Josefovi Kalazanskému. V Trnavě 1749 (V. 1019).

300

Izrael.

Br. Izrael Jiří z Uherského Brodu, syn kováře, jemuž za mladých let obchodem a řemeslem živiti se pomáhal. Cítě v sobě povolání k duchovenskému stavu, ač otec poněkud odporoval, odebral se na školu bratrskou do Ml. Boleslavě. Odtud dán do Litomyšle v čelednost Br. Augusty, jejž 1536 a 1542 na cestách do Wittemberka doprovázel. L. 1531 stal se v Brandýse jáhnem a 1540 v Boleslavi knězem, načež mu odevzdána zpráva zboru turnovského. L. 1548, když nastalo stihání Jednoty, odešel z Turnova a ukrýval se v okoli tamním. Leč podařilo se kr. hejtmanu na Rohozci, Jiříkovi Loukovskému, dopadnouti jej i s mládencem jeho, Pavlem Basatou. Dne 27. máje odeslal je do Prahy (Bor. II. 99), kdež po výslechu o věcech Jednoty na hradě byli uvězeni. Ale vazba jejich tak byla volná, že oba snadno mohli ven vyváznouti. Ano Br. Izrael učinil to za bílého dne (23. července) středem varty hradské (Fiedler 284). Osvobozen byv tímto spůsobem, přidružil se k Br. Machovi Sionskému, an z Moravy vypraven byl do Prus. V polovici srpna dorazili do Toruně. Odtud Br. Izrael před vánoci vyslán ke zkoušce královecké, kdež na otázky examinatora Mr. Filippa odpovídal polsky; styděl se to učiniti latině, v kteremžto jazyku, jako všickni chovanci škol bratrských, nedostatečně byl zběhlý (Quellen 92). Od té doby zůstával větším dílem ve velkém Polsku, i stal se zakladatelem Bratrstva tamního. Tudiž i nazván „eccle-siae majoris Poloniae apostolus“. L. 1550 ustanoven zprávcem prvního polského zboru, v Poznani. Když se tam počátkem 1551 odebíral z Doubravna, udála se zvláštní příhoda, která jméno jeho rychle roznesla a nemálo k rozmnožení vlivu jeho přispěla. U Toruně totiž vjel koňmo na zamrzlou Vislu. Ale sotva byl na ledu, začal led pukati a on uvázl na vrátké kře. V úzkosti své jal se hlasitě zpívati žalm 148. a ble, kra jej, vůči velikého zástupu na břehu shromáždilého, přenesla na druhou stranu. Z Toruně nejel přímo do Poznaně, nébrž putoval po okolní krajině, všude, kam přišel, kázaní čině. Tu se mu podařilo získati pana Jakuba Ostrorožského, na jehož statku, v Ostrorogu u Poznaně, se přištího na to roku usadil i z mésta toho střediště Jednoty v Polsce utvořil. Tu počala jednání s polskými dissidenty na schůzích v Krakově a v Kožminku 1555, v Sezemíně u Fel. Crucigera a na Rabšteině u

Izrael.

301

Jana Laského 1556, v Jaldově s Vergeriem a ve Vladislavi 1557. Br. Izrael se ve všech co nejhorlivěji účastnil. Z Vladislavě odebral se k synodě do Slezan, kdež se Bratři chtěli o požadavečich polských shodnouti. Členem úzké raddy byl již od 1550, v Slezanech pak jej vyvolili k „přední starosti“, vykázavše mu Polsko za diecesi, a synoda boleslavská 1558 vzložila naň i náměstenství sudiho v potřebách polských (Dekr. 185). V létě r. 1560 přestál těžkou nemoc, tak že k synodě, do Księdzí vypsané, sám přijiti nemohl. Mezitím luteráni na Bratři pořád důtklivěji nastupovali, až pak 1567 recessem sandoměřským spůsobeno narovnání, k jehož docílení ve smyslu Izraelově hlavně působil vychovanec jeho Br. Sim. Th. Turnovský. Ve schůzi poznaňské (18. máje), kde recess ten dotvrzen, přitomen byl i Br. Izrael. Smrti Augustovou 1572 přešlo naň prvenství v Jednotě; pročež, postoupiv místo své v Polsce Br. Lorencovi, navrátil se do Moravy, usadiv se v Lipníku (Philyropolis), kdež správcem byl Br. Pavel Jessen. Odtud často s ostatními biskupy korrespondoval, jmenovitě s Br. Eneasem. V záři 1587, když se v Lipníku odbývala synoda, navštívil jej Petr Vok z Rožmberka a stoloval s Bratřími, kdežto manželka jeho Anna s jinými dámami strojila jídla (Wolný J. 5, 127). L. 1587 v dubnu pobýval v Dřevobosticích, v moravské Sareptě, i poslal odtud Br. Jessenovi list, svědčící o bodré mysli, kterou dovedl do vysokého věku dochovati (Svět. Sl. N. 1861, 325). Brzo potom, navrátiv se do Lipníka, zemřel co stařec více než 80letý, 15. července 1588. Br. Jiřík Streyc kázani nad ním činil a náhrobní mu nápis složil (Fiedler 284). Domu bratrskému ve svém rodišti odkázal zahradu (Dekr. 272). Srovnej: G. W. K. Lochner Entstehung und erste Schicksale der Brüdergemeinden in Böhmen und Mähren und Leben des Georg Israel. Nürnberg 1832.

1. Zpráva o jednáních v Polsku, jmenovitě o rozmluvě Jakuba Ostro-rožského s pány polskými v Krakově příčinou Jednoty a o synodě kožmin-ské 1555. ABr. X. 9—27.

2. Historia de origine et progressu ecclesiae majoris Poloniae confes-sionis bohemicae. Spis známý jen z citací Węgierského, aniž vědomo, zdali psán polsky, česky či latinsky.

3. S Br. Machem Sionským připravil vydání kancionálu, jenž 1547 v Boleslavi u Austského byl tištěn, ale zmařen.

302

Jabín.

Br. Jabín Mezřický, kněz bratrský, jenž se po 1627 v pohostinství odebral do Uher. Tam v Trenčíně u Nikodema Čižka vydal kázaní pohřební nad Br. Janem Efronem Hra-nickým, kterýž co správce H. V. v Púchově zemřel a 2. června 1658 pochován byl (V. 1079").

Jádro z kněh lékařských, název sbírky všelijakých prostředkův a lékův, kteráž asi v první polovici XV. věku byla sepsána a velmi často opisována.

Rukopisy vyčteny u Jugmanna a v Hanušových Dodatcích (III. 277). O stockholmském viz ČČM. 1857. II. 71 a Dudík Schw. R. 182.

Jäckel Martin, školní učitel na Moravě, 1739 v Brně vydal „Tříčlánková pravidla“ (Přid. 44).

Br. Jaffet Jan učedlníkem stal se 1568 v Boleslavi, jáhnem 1572 a knězem 1576 v Slavkově (Meč 155). L. 1589 správcim byl zboru bratrského někde u Kutné Hory, jelikož jej o křtinách t. r. Br. Daniel Rokyta navštivil ze Zbraslavic (Dekr. 256, Fiedler 301). Do úzké raddy přijat v Boleslavi 1598 (Meč ib.). Rok potom svěřena mu po Br. Janu Popelovi správa zboru horaždovického. Tam k němu na odpočinutí dán starý kněz Br. Martinec-Boreš († 1601). Dějepravou začal se zanášeti 1599 k vyzvání Br. Lanecia. Zemřel v Horaždovicích 1614, i pohřben v klášteře tamním. Když pak klášter 1621 minoritům byl navrácen, guardián Severin Dudecius kosti Jaf-fetovy vykopati a spolu s tělesnými pozůstatky Br. Jakuba Velkého († 1600), Jana Popela († 1599) a Matěje Chobara († 1616) na hřbitově spáliti kázal (Hist. pers. 403).

1. O stupních přátelství krevního i příbuzného, od Boha k manželství zapověděných. Rkp. druhdy u Bočka (IV. 920). Ded. Br. Jakubovi Narcissovi.

2. Psaní k Br. Laneciovi o původu Jednoty i služebníků v ní. První to návrh Hlasu strážného, o čemž zmínka v předmluvě na Meč Goliášův (IV. 561).

3. Hlas strážného 1605. Rkp. v Bočkově zbírce, přepis novější v pozůstalosti Šafaříkově (ib.).

4. Meč Goliášův, t. j. vypsání zřízené, pravé a stálé sukcessí osobné neb linie a poslaupnosti řádných a pravých biskupův i kněží v Jednotě bratrské.

*) Br. Efron učiteloval ve Fulneku, načež se 1617 dostal do Strážnice. L. 1620 zřízen na kněžství, a po 1624 odešel do Uher (Wolný I. 2, 296).

Jakeš.

303

Rkp. druhdy u Karla z Žerotína, nyní v knihovně herrnhutské. Odtud otí-
štěn v ČČM 1861 (ib.). Ded. Fr. Bartoloméji Němčanskému.

5. Historia o původu Jednoty bratrské a oddělení se jejím od církve zavedené a přitom vyzdvižení v ní a zřízení služebníkův církve a provedení řádného knéžství a biskupství v též Jednotě i odvedení proti tomu dějících se rozličných hanění a nárkův. Sepsána 1614 příčinou „Krátkého spisu o Jednotě Bratři Waldenských“, jejž z díla Šturmova 1585 učinil kn. Luk. Laetus, když spis ten 1613 znova byl vydán (IV. 1316). V témž, co Meč rkp. Výňatek ve Svétozoru Sl. N. 1861. Jest to nepochybně týž spis, jež synodou 1632 Komenskému dánu byl k přehlednutí a doplnění.

Jahodka z Túrova, lat. Fragarius, Jan, Chrudiman,
studoval v Praze a 1566 dosáhl bakalářství (LD. II. 391), na-
čez učiteloval v několika městech, až pak došel služby při
dskách zemských, kdež drahné let působil co ingrossator. L.
1571 obdařen erbem i přidomkem „z Túrova“, i přijal 1584 v
erbovní strýcovství dva své příbuzné z Chrudimě (Rybička v
Sl. N. X.).

Sv. Augustina o zkáze Jerusalena. Bez m. 1576 (IV. 1766).

Jahodka Matěj z Chrudimě, snad Janův bratr, stal se
bakalářem 1566 (LD. II. 391) a později knězem. L. 1590
byl děkanem v N. Kolíně.

Sepsání o novém zenětřesení. V Pr. 1590 (IV. 813).

Jakeš Jan Fridrich, knéhtiskař, 1718 koupil tiskárnu
jindřichohradeckou od J. V Svobody a vedl ji až do 1735.

Jakeš (Jakessius, Jokassius) Vít z Přerovic, odkudž
se psával Přerovským, kněz podobojí směru luterského, farářem
byl v Kralovicích, v Tuklacích (1613), pak u sv. Havla v
v Praze. Když se 1621 náčelníci pozdvižení českého připravo-
vali k smrti, poslán kn. Vít spolu s Vikt. Vrbenským k těm,
kteří byli ve vazbě na radnici staroměstské, aby je opatřil
poslední útěchou (Skala V. 136—142). V pros. 1621 spolu s ostat-
ními faráři pražskými z Prahy byv vypovězen, uchýlil se do
Kutné Hory. Ale i tu dlouhého mu stáni nebylo. Dne 27. čer-
vence 1623 vyšel dekret, kterým donucen, v osmi dnech opustiti
Čechy (Hist. pers. 195). I odebral se do Drážďan, kdež se za-
nášel vyučováním a spisováním. Jmenovitě sepsal dvě díla latin-
ská, exulantův se do týkající, totiž: Prognosticon in tempora
hujus saeculi 1642 a Exilium sanctorum 1647 (Pescheck Exul.
29, 169). V Prognostiku proroctví Kristova u sv. Matouše kap.
24. vykládá na tehdejší události české, a k dotvrzení toho vy-
pravuje četné případy, ježto se tou dobou v Čechách udály.

304

Jakobaei.

1. Decalogus Dei neb přikázaní deset vysvětlení. V Pr 1602 (IV. 1524. Klíč 163).

2. Kázaní troje o vojné. V Pr. 1608 (IV. 1630).

3. Spis o sv. manželském stavu 1610 (IV. 1389).

4. Cesta oteův. V Pr. 1611 (IV. 1891).

5. Knížka o povětří zemé české. V Pr. 1613 (IV. 819, Klíč 163).

6. Encoenia perpetua, o ustavičném posvícení. 1613 (IV. 1630).

7. Kázaní pohř. nad Alb. Smířickým 1614 (IV. 1695).

8. Zreadlo rodiny bezbožné. V Pr. 1615 (IV. 1630 a 1891).

9. Kázaní v čas nastávajícího zlého. V Pr. 1618 (IV. 1630).

10. Kázaní při prvotinách. V Pr. 1618 (ib.).

11. Trivium, spis o třech cestách, zemské, duchovní, nebeské 1620 (IV. 1891).

12. Důvodů šest o nemluvňátkách (IV. 1389).

13. Tractatus de apostasia, o hrozném odstoupení (ib.).

14. Vysvětlení sedm slov Kristových (IV. 1524).

15. Výklad na žalm 122 (ib.).

16. Dvě kázaní z III. knihy král. (IV. 1630).

17. O zadržování a vylévání deště (ib.).

18. Obrana kalichu sv. neb historia spisu církevního o založení jak prvotní tak i v král. českém církve Kristovy od času Bořivoje až do roku 1631. V Perné u J. Ctibora (IV. 1389 a V. 710).

19. Výklad kap. 24. sv. Matouše 1647 (Pescheck Exul. 169). Tuším že pieklad Prognostika.

20. Zpráva o moru (IV. 905).

Jakobaei Jakub, evang. kněz v Prešově v pol. XVII. věku. Latině v Levoči vydal 1642 Gentis slavicae delineatio a Elegidion; slovensky 1642 Anamnisis, visitatio Dei gratiosa quadriplex a 1643 Pascha lacrymosum, inclytae urbi eperiesensi ominosum (Horányi II). Vše to, zdá se, veršováno.

Jakobaei Pavel, nar. 9. ledna 1695 v Přitrži, kdež jeho otec byl učitelem, později knézem. Počáteční učení měl u otce, později dán na školy necpalskou a březenskou, pak do Prešpurka, Levoče a Kežmarku. Potom učiteloval v Myjavě a Březové. Když si tím néco peuž nashromáždil, odebral se do Němec. Tu nejprvé v Žitavě v řečtině a hebrejštině se cvičil, pak vstoupil na universitu wittemberskou. Po návratu do Uher 1721 přijal duchovní správu církve modřanské. Zemřel 1752 v Modré. Jakobaei horlivý byl zvelebovatel školstva, obětovný podpůrce chudých zákův a exulantův, činný pěstovatel i rozšiřovatel řeči česko-slovenské (Tablic Poezie II.).

1. Znamenitě řeči písmu sv. k vysvětlení katechismu Dr. M. Luthera b. m. 1723 (V. 768).

Jakobides.

305

2. Velmi důležité příčiny proti hodování a opilství. V Púchové 1724 (V. 1481).

3. Kázaní pohřební Ondř. Stupavskému z Holíče, kr. města Pezinku obyvatele. V Prešp. 1726 (V. 1091).

4. Duchovní domácí hodiny. Z něm. přel. V Púchově 1727 (V. 1623).

5. Modlitebný poklad. Nákladem Kleychovým 1732 v Živavě, v Prešp. 1780 (V. 1623).

6. Zahrádka duší nemocných. V Púchově 1733 (V. 1481).

7. Orthographia bohemo-slavica 1742. v Pešti 1795, kterou však někteří připisují M. Bélovi (V. 20).

8. Evangelický funebrál, jehož čtvrté vydáni vyšlo 1783 v Prešpurne (VI. 195). Tu 11 písní od J.

**Jakobaeus Jiří z Kamýka v Litoměřicku, snad syn Mr. Jakuba Jakobaea Kutnohorského, 1621 faráře u sv. Michala na St. M. pražském a skladatele spisu: Idea mutationum. Jiří vyšší studia svá konal již v cizině. L. 1658 po smrti J. Hertwicia přejal kazatelství při české obci v Drážďanech, kteréž zastával až do 1670 (Pescheck Exul. 27).**

Parva biblia, bibli malá, t. j. vysvětlení katechismusu Dr. M. Luthera. V Drážďanech po 1658 (Klíč 49. Jungm. Příd. 43).

**Jakobaeus, též Jakobides Jiří viz Dačický.**

**Jakobi Eliáš, Chrudiman, kněz podobojí. L. 1610 jsa farářem v Besně, vydal modlitby křesťanské s písničkami. Podruhé 1620. (IV. 1977, Klíč 39).**

**Jakobi Leopold, kněz řádu sv. Augustina, 1789, farářem jsa v Nové Vsi, přeložil z němčiny a v Pr. vydal „Život a učení P. Ježíše Krista“ (VI. 2159).**

**Jakobides Jakub ze Stříbra, kněz pod oboji směru luterského, 1621 farářem byl u sv. Martina na St. M. pražském, slyna co muž vynikající stářím a mírností. Spolu s ostatními vrstevniky svými obrátil se u vyhnanství do Sas. L. 1631 vrátil se do Prahy i zaujal zase svou někdejší faru u sv. Martina, ale po obsazení města vojskem Waldšteínovým byl na faře jat a zároveň jako ostatní přes hranice saské vypraven (Pescheck Ggrf. II. 63, 339 sld.).**

Budič otce čeledního. V Praze 1600, 1620 (IV. 1864).

**Jakobides Jan z Benešova, studoval na universitě pražské, i dosáhnuv bakalářství, 1602 učiněn správcem kůru u sv. Klimenta na N. M. v Praze (ČČM. 1845, 627). Brzo potom stal se knězem podobojím. Ve správě duchovní nejprvé byl v N. Rychnově, pak od 1606 v Červené Řečici. Tam zůstal**

Rukověť k děj. lit. č.

20

306

Jakoubek.

až do 1619, kdež povolán na faru v Pacově (Pam. 1862, 18). L. 1618 měl kázaní při pohřebu Anny Košetické z Horek, vyt. v Praze u D. Sedlčanského (IV. 1682).

Jakub ze Stříbra, de Misa, Stříbrský, později též Betlemský a Pražský, vůbec řečený Jakúbek, lat. Jaco-bellus (pro rozdíl od souvěkého mu Jakuba ze Soběslavě), „muž veliké tichosti, postavy posvátné“, jak jej nazývá Chel-čický. Studoval v Praze, i učiněn 1393 bakalářem, 1397 mistrem svob. umění (LD. I. 287 a 319), později též bakalářem sv. písma. Od 1400 četl na université. L. 1402 a 1403 za-sedal v komissi, kteráž bdíti měla nad zachováním statutu fakultního (ib. 372, 376). L. 1407 stal se altaristou u sv. Štěpána velikého, a do toho roku připadá i první známé jeho do veřejnosti vystoupeni. Horlilt z kazatelny proti zboží kněž-skému, dovozuje, že statky největší jsou závadou duchovní od světa svobody. L. 1408 účastnil se schůze u Černé Růže, kdež umluveno zamítnutí závadných artikulů Wiklefových; ale již 1410 hájil veřejně Wiklefův Decalogus (Hus Doc. 400). Když Václav IV., chtěje navrátiti porušený pokoj náboženský a zároveň vyhladiti zlou pověst kacířstva v cizině o Čechách kolující, k poč. února 1413 do Prahy svolal synodu, podal Jakoubek zvláštní consilium de pacificando regno (ib. 493). L. 1414 obdržel faru u sv. Martina ve zdi. Tou dobou asi sepsal latině svou postillu: Sermones repraesentati a Jac. per circulum anni, jížto rukopis se zachoval v Táboře (Kolář v Kroku I. 222 sld.). Kdežto až posud jen co jeden z předních posob-níkův Husových vynikal, nastala samostatná jeho působnost po odchodu mistrové do Kostnice. Vrátiv se totiž k učeni kn. Mikuláše, faráře u Matky boží na Louži († 1380) a Mr. Matěje z Janova († 1394), jal se hlásati, že svátost oltářní i laikům má býti rozdávána pod obojí spůsobou. Dne 24. pros. 1414 měl o tom hlučnou na universitě disputaci, a bez prodlení po-čal i skutkem rozdávání chleba i vina, nejprvé ve vlastním kostele, pak u sv. Michala a sv. Vojtěcha. Marné byly ob-silky před soud arcibiskupský; marné odpory učencův jako Ondřeje z Brodu, Máříka Rvačky, Jana Gersona z Alliacu; marný odsudek cirkevního sboru: kalich zůstal symbolem stou-pencův Husových, kališných či kališníků, jak sami se nazý-vali, i přetrval všecky dogmatické proměny, jež utrakvismus

Jakoubek.

307

prodlením času podstoupil. Novota Jakoubkova rychle se šířila;
nejvíce jí průchodu zjednalo osvédčení, jež 10. břez. 1417
universita vydala (Arch. Č. III. 203). Brzo vyvinula se další
sporná otázka, totiž „o podávání večeře Páně dítkám neroz-
umným“. Jakoubek, kterýž je schvaloval, svadil se o to s
Mr. Šimonem z Tišňova, až se navzájem k veřejnému hádání
vyzvali (Hus Doc. 673). Později zdělán o podávání dětem i
list, jakoby od Husa pocházející a k Jakoubkovi, Havlíkovi i
Kobertovi psaný (tišt. 1459), ale tof patrná podělka, jesto
Hus skutečně nepsal než o kalichu vůbec, napomínaje kn.
Havlíka, aby se náuce Jakoubkově nevzpíral (ib. 128). L.
1419 obrátili se Mikuláš z Husince a Žižka k université s
otázkou, sluší-li moci brannou válčiti o svobodu slova božiho,
o čemž konečný nález mistrův vynešen zvláštním spisem
Jakoubkovým (Pal. Děj. III. 1, 279). Tou asi dobou stal se
po kn. Havlíkovi kazatelem kaple betlemské. Tehdá s ním
rozprávku měl Chelčický o moci světa a o událostech 1420.
Mezitim počaly vždy vidoměji na jevo vystupovati rozdily
mezi Pražany a Tábory. Mezi čelnými theology strany pražské
hned od počátku spatřujeme Jakoubka, kterýž, vykročiv z oboru
učení církevniho v jednom kuse, v jiných se snažil zachovati
positivné jeho základy. Tim směrem působil ve schůzích s
Tábory 1420 v domě Zmrzlikově (Proch. Misc. 280), kdež se
jmenovitě vzepřel proti traktátu Biskupcovu o zbytečnosti or-
nátův. Podobně se choval i ve sboru kněžském, kterýž po
násilném vystřídání konšelův skrze kn. Jana Želivského dne
7. července 1421 v kolleji Karlově se odbýval (ib. 294—304).
Sboru tomuto nejen předsedal, nýbrž byl na něm spolu s kn.
Janem, Mr. Janem z Příbramě a Prokopem z Plzně vyvolen k
řízení veškerého kněžstva českého. V postavení tom zůstal, i
když lid pražský kn. Jana vyhlásil za jediného správce cír-
kevniho. To však nevadilo, aby proti kn. Janu počal snovati
potržky. I podařilo se konšely pod vlivem kn. Janovým
dosazené odstraniti a přivrženci mírnéjší strany nahraditi, skrze
něž kn. Jan 9. března 1422 života zbaven. Leč tu nastal ne-
očekávaný obrat. Strana kn. Janova dostala se znova na
vrch, a na Jakoubka hlavně sčitána vina úkladův kn. Janovi
činěných (Arch. Č. III. 237). Učiněn nad ním i jinými mistry
soud, načež z Prahy byli odveženi a v Třebechovicích držáni.

20*

308

Jakoubek.

Teprv po příjezdu Zigmunda Korybuta 16. máje mohli se vyhostěnci zase navrátiti do Prahy. Za vladaření Korybutova se mysli poněkud poutišily, tak že Příbram a stoupenci jeho dovéřovali si podniknouti veřejnou disputaci o Wiklefovy spisy s Mr. Petrem Paynem o vánocích 1426, leč bez obmyšleného úspěchu, jelikož se k učenci anglickému přidružili Jakoubek s Rokycanou. A když se proneslo, že Korybut jedná s Římem o smíření, tu Jakoubek s Rokycanou „slili — slichu — o ctné knieže pikel“, i spůsobili nejen uvězení jeho 17. dubna, ale i také vyobcování souvěrných jemu mistrův. Nato, počátkem máje, prohlášeny v Praze „artikule pro zachování svornosti a pokoje“, ježto, pod vedením Jakoubkovym sepsány byvše, určitě vyměřily obsah i rozsah učení kališnického (ib. 261 sld.). Tímto dějem zavírá se veřejná činnost mistra střibrského, jenž 9. srpna 1429 s světem se rozžehnal. U smrtelné postele shromáždili se Mr. P. Payne, zvláštní Jakoubkův přítel, Rokycana, Drachovec a j., aby slyšeli poslední jeho vyznání o svátosti oltářní (Confessio circa agonem. Dudík Dietr. B. 37), ježto pak od nich sepsáno. Latinských děl J. mimo Postillu zůstavil několik, zejména o panování kněžském, o rušení hříchů veřejných, o zpovědi, o očistci, o vzývání svatých, o Antikristu, o válčení pokud se dovoluje 1419, ježto se zachovaly v rkp. dvorské bibl. videnské a kapituly pražské (Pal. IV. 1, 388). Dietrichšteinská bibliotheka v Mikulově chová jich dvé: De communione spirituali integra sub duplici forma panis et vinì quantitate plebem concernente a Tractatus super lamentationes Jeremiae (Dudík 47 a 72).

1. Písně církevní, z nichž jedna o těle a krvi Páně: „Ježíši, tvá-t jest památka“ tištěna bez m. a r. (III. 38). V kanc. Martiniově.

2. Kázaní o poctivosti a cti, kterou má člověk věrný učiniti tělu a krvi boží. Bez m. 1545 (III. 849 a 850), vyd. Pavlem Bydžovským.

3. Postilla čili epištoly nedělní s výklady přes celý rok. Připojena k druhému vydání Postilly Husovy 1564 bez m., jak se podobá, Melantrichem tištěnému (III. 836, Hanslik 533).

4. Zpráva, jak sněm konstantský o svátosti večeře Páně nařídil. Rkp. pražské un. bibl. XI. D. 9, poč.: Pane milý! O božie krve přijímání v obecném lidu křestanském atd. Jungmann (III. 609) připisuje ji Husovi; což mylem. Podobnéji ji lze pokládati za spis Jakoubkův.

5. O velebné svátosti těla syna božího vyznání debré paměti Mr. Jakúbka pražského. Rkp. v Mikulově (Dudík 47 a 72). Zdá se býti český text dočtené výše Confessio circa agonem.

Janiš.

309

Jakubův Matěj z Prahy, Mathias filius Jacobi de Praga *), zhotovil překrásný přepis bible české ve třech foliových svazcích v době 1410 do 1416. První a třetí svazek chovají se v bibliothèce biskupství olomouckého, třetí nalezá se nyní v archivu třeboňském, byv předtím majetkem hrabat Vratislavův (ČČM. 1872, 395 sld.).

Jan od Čápův, městění St N. pražského, spolu s třemi jinými opatřil 1488 první vydání celé bibli české (III. 535).

Janda Jan, kněz katolický, 1780 jsa kaplanem v Jincích, vydal Výklady na páté přikázání a na články víry (VI. 1892, 1893, 1922).

Janda Matěj z Čechtic, kněz podoboji směru luterského, 1615–1617 byl farářem u sv. Klimenta nad Tůněmi, 1621 u sv. Michala na N. M. pražském. Po obecném vypovězení evangelického kněžstva odebral se asi 1624 do Budišina, odtud po krátkém pobytu do Drážďan a pak do Perna (Pescheck Exul. 37 a 81, Hist. pers. 185). L. 1631 vrátil se v vojskem Arnheimovým, ale rok nato musil Prahu opustiti, aniž by se mu mezitím bylo podařilo, dosednouti na svou někdejší nebo nebo kterou jinou faru (Pescheck Ggrf. II. 339).

1. Kázaní na narození syna božího. V Pr. 1615 (IV. 1641).

2. Victoria ecclesiae triumphantis. Církve víťzitele přerozkošný spůsob. V Pr. 1617 (IV. 1539).

3. Angelus pestilentialis. Posel boží. L. 1626 (Klič 106, V. 1379).

4. Cupressus regia, památka Gustava Adolfa. 1632 (V. 1062). Kázaní.

5. Ultimum vale, poslední křesť. rozžehnání Mr. S. M. z Dražova. V Perně 1639 (V. 199, 1070). Elegie.

6. Ara pietatis. V Budišině (Pescheck Exul. 81).

Jandyt Václav, kněz tovaryšstva Ježíšova, 1704 vydal mluvnici českou:

Grammatica linguae bohemicae. V Pr. 1703. 1705 atd. (V. 26). Obsažuje v druhé polovici zprávy o prosodii a básnické literatuře české s výňatky, vybranými z Rosovy Čechořečnosti a odjinud.

Janiš Josef Antonín z Trutnova (Trutnovský), kněz katolický, veliký milovník včelařství, 1700 farářem byl v Hestivaři blíže Prahy i zemřel co děkan v Hněvčevsi 15. list. 1821.

*) Hus z vězení 16. června 1415 (Doc. 120) psal Mr. Martinovi, nech žádá Jindřicha z Lažan, aby písaři Jakubovi (Jac. scriptorij) dal kopu gr. Nebyl-li Jakub ten otec Matějův?

Jankovský.

310

1. Ant. Janše Podstatná nčení a zpráva o chování včel. Přel. J. A. Turnovský. V Pr. 1777 (VI. 1509).

2. Ančinlivé spravování včel. V Pr. 1789 (VI. 1511).

3. Nová včelní kniha. V Pr. 1790 (VI. 1513).

4. Poučení o setí, hledění a zklizení lnu i o připravování ho k předivu. V Pr. 1818 (VI. 1552).

Jankovský z Vlašimě Hynek, syn katolického pána moravského Fridricha, kterýž, držev 1622 jen Bétov, později koupil Jemnici, Dolní Slatinu a Skalici. Ve všechky ty statky po snurti otcové 1639 uvázal se Hynek, jenž sám 1653 zemřel.

Apatéka koňská na tři díly rozdělená. Rkp. v univ. bibl. pražské (Kynské) od 1650 a druhý ve sbírce Bočkové od 1651 (IV. 911). Letočet, který má druhý tento rkp., psaný od Jiříka Adalberta Lagonidesa na Bétové, nemůže býti 1615, jak Jungmann klade, jelikož Jemnice, jejíž pánem Hynek se v něm píše, teprv 1628 od otcé jeho Fridricha koupena.

Janovský Josef Ignác, benediktin rejhradský, 1707 v Brně vydal kázaní o apotheosi sv. Benedikta (V. 906).

z Janštorfa Jan 1525 přepsal kroniku Pulkavovu. K tomu připojil letopisy české od 1378 do 1470. Co do periody 1388—1448 přidržoval se textu staršího, některé věci vynechávaje, jinde pak kratičké přídavky klada. Dobu 1448 do 1470 zpracoval samostatně. Rukopis v bibliothce křižovnické v Praze (II. 75. Staří letopisové X).

Jaroslav, panoše Albrechta Kostky z Postupic, 1464 pána svého, tehdá landfojta lužického, provázel na cestě s A. Marinim do Francie ku králi Ludvikovi XI. v poselství od Jiřího Poděbradského podniknutém, a o cestě této sepsal denník. Tišt. v ČM. 1827 péčí Palackého.

Jaroš viz Jeroným kněz.

Jarovský, též Jaroslavský viz Mizera Ondřej.

Jauernich K. J., kněhtiskař, jenž počátečné byl v K Hoře, později pak do Prahy se přestěhoval. Knihy české, od něho tišténé, vesměs náležejí k nižši literatuře prostonárodní, i připadaji v dobu 1750—70.

z Javořice Tomáš, T. Rakovník (Thomas Raconus) rodem byl z Rakovníka. Dosáhnuv hodnosti bakalářské 1515 (LD. II. 256) a mistrské 1518 (ib. 263), hned na universitě pražské působiti počal. L. 1520—1 byl děkanem na fakultě filosofické (ib. 268). L. 1525 v únoru odebral se k vůli dalším vzdělání do Vlach. V Benátkách a v Bononii docvičil se ve filo-

z Javořice.

311

sofii i v jazyku řeckém. Když pak se 23. září 1527 do vlasti
navrátil (ib. 289), taková byla vážnost, již studiemi vlas-
skými sobě dobyl, že jej universita hned vyvolila rektorem na
1527/8. V úřadě tomto provedl rozličná opatření, ježto byla
k ozdobě i k užitku university. Jmenovitě tím si získal zá-
sluhu, že rozepře na senát universitní vznášené bez hluku do-
vedl rovnati (St. Un. 96). Brzo potom dal však universitě vý-
host, ačkoli ji, podle přiležitosti daných. nikdy sloužiti neopo-
míjel. Tak k. p 1546 svedl přátelské narovnání mezi uni-
versitou a staroměstskými měštany, Mart. Kutenem a Pavlem
Žákem (ib. 130). Zvláštní jej vázalo přátelství ku knězi a
spoluprofessorovi Janovi Kulatě, Přeštičanu rodem († 5. čer-
vence 1550), s kterým si společně 1530 vymohl erb a přídomek
„z Javořice*. Odstoupiv z university, usadil se na Starém
Městě, jehož obci co kanclér a později i co radní konal platné
služby. Zasedal i v úřadě konšelském, k němuž tehdá z ve-
liké části měst českých šlo odvolání soudní. L. 1539 měl při
s Janem ml. Leskovcem o nařknutí (Rel. Tab. I. 353). L.
1546, když Ferdinand I. na zřízení saínostatného soudu appel-
lačního pomýšleti začal, Mr. Tomáš s Ottersdorfem, Fikarem,
Paumberkem obesláni před soud komorni a uloženo jim, aby
práva svá městská, podle kterých v souzení svém se řídí, bez
odkladu předložili; z čehož co věci nemožné ovšem se vy-
mluvili. Když nastaly bouře 1547, náležel Mr. Tomáš k těm
Pražanům, kteří mirností a zákonnitostí svého jednání jednak
přístup u krále si uchránili, jednak k utišení pobouřených
myslí účinně se přičinili. Dvakrát vyslán byl od obce ku
králi, v červnu de Litoměřic k vůli uvítání, pak 4. července
v Praze, aby zástupcům pražským král povolil slyšení. Od
krále pak vzkázání obci ustanovená skrze Mr. Tomáše se
dála. Po navrácení míru volen byl na sněmu bartolomějském
1547 do kommisse k srovnání zřízení zemského s právy měst-
skými a brzo potom při obnoyování raddy staroměstské opět
do ní dosazen. L. 1548 když Ferdinand I. soud apellační za-
řídil, byl Mr. Tomáš jedním ze čtyr obyvatelů staro- a novo-
městských, ježto jmenováni sou radami nového toho úřadu
(Zimmermannův Ferdinand. II. 302, 324 a 335). Zemřel
asi 1555.

312

Javorský.

Psalnové a písně krále Davida s argumenty. V Pr. 1538 u P. Severina (IV. 52, Klíč 153). Ded. Janovi z Pernšteina. Zmínka v Blah. Gr. 233.

Javorský Bartoloměj, kněz podoboji. 1606 farářem byl v Mor. Budějovicích, 1621 v Krhové (Welný II. 3, 222 a 235). V Krhově napaden t. r. od vojákův drancujicích, kteří na něm nejprvé 700 zl. vynutili, potom nábytek mu rozbili, konečně pak zavražditi jej se strojili. Tu on vyraziv z domu, dal se na útěk, na kterém z poděšení a namožení mrtev sklesl (Hist. pers. 179).

1. Sceptrum. Berla Ježíše Krista. L. 1617. K tomu připojen:

2. Výklad na žalm 28 (IV. 1540).

Javůrek Josef z Benešova, nar. 1741, benediktin sázavský. Po zrušení kláštera žil v otčině své, zanášeje se hud-bou, již byl veliký milovník. Zemřel asi 1804.

1. Příběhové Telemacha. V Pr. 1796—7 (VI. 789).

2. Postilla. V Pr. 1819 (VI. 1908).

Jebsa Jan mistr, tuším že totožný s Janem Giessou č. Yessou z Prahy jenž se 1460 stal bakalářem (LD. II. 66 sld.), 1473 přepsal Tristrama a Tandariáše (II. 69 a 70), kterýžto rkp. nyní se chová v Stockholmě. Srov. ČČM. 1851 II. 63 a Dudík Schw. R. 173.

Br. Jelecký Jan na kněžství zřízen 1555 v Prostějově, načež hned se stal správcem zboru ve Fulneku. Člověk pracovitý a skladatel písní nematný. Co do zásad mravních, z počátku byl prý svědomí velmi úzkého, k posledku pak více, než slušelo, širokého. Br. Jan Kalef s ním o to před smrti jeho znamenitou prý měl disputaci. Jelecký byl znatel jazyka německého. Toť byla příčina, že 1559 spolu s Br. Václ. Solínem ustanoven byl od Blahoslava, aby v Evančicích vedl rozmluvu s Novokřtěnci slavkovskými a později ve Znojmě se znojemskými (ABr. X. 136—41). Spolu s Br. Thámem a Herbertem redigoval kancional německý, 1566 vydaný. Zemřel 28. pros. 1568 (Fiedler 251, 255).

Tři písně v kancionále šamotulském: Aj nyní-ť Pán Bůh přichází, Slyštež ze čtení svatého (překlad z němčiny) a Takto-ť smutně naříká.

Jelenius Mikuláš, Pražan, kněz podobojí, jenž se po 1624 odebral u vyhnanství.

Přemyšlování dvoje o nanebevstoupení Páně a seslání Ducha sv. 1626 (V. 1376; Index).

Jelenius Šimon, vystudovav a dosáhnuv bakalářství,

Jenikovský'.

313

byl rektorem školy českobrodské; později žil v Sušici, kdež zemřel morem 1599 (Proch. Comm. 332).

Žaltář, totižto písně chval božských. V Pr. 1581 (IV. 81). Že to dílo Š. Jelenia, souditi lze tímto. Jelenius, dle Campanovy básné „Anni 1599 doctorum virorum obitus funesta descriptio“ (v Pr. 1601), „vlastenským, a to přelahodným veršem složil žalny Davidovy“; z tě doby pak není jiného básnického přetlumočení nežli dotčený žaltář vydání melantrichovského.

Jelenský, Jelenius Václav z Prahy již za studií bás-
niti počal latině. L. 1596 od něho vydána Dionysia seu va-
rietas animalium inprimis e C. Plinii hist. naturalis 7. 8. 9que
libris sumpta, in elegiam redacta. L. 1600 sepsal elegii „de
vita et morte domus Gigenianae“, ku kteréž Mr. Campanus
připojil báseň schvalovací (Dlabač 22). M. 1603 uvozuje se
mezi alumny universitními (ČČM. 1848, I. 182) a téhož roku
stal se bakalářem. Od jara 1604 byl správcem školy v Pra-
chaticích (ib. 1845, 639). Přežil r. 1621.

Píseň o popravě 1621 21. června. Rkp. (V. 204).

Jelenský, z Jelení viz Hrubý z Jelení.

Jelínek Frant. Alois, kněhtiskař pražský, od 1770 činný.

Jelínek Tomáš Bernard, mistr učení pražského a kněž katolický. Básněmi latinskými dobyl sobě titulu básníka věnčeného (poeta laureatus). L. 1673 farářem byl na Richumburce a od 1680 v Dačicích, kdež zemřel 26. září 1687 (Wolný II. 3, 266).

1. Počet nejdokonalejší. Kázań na přivítanou hr. Frant. Ant. Berkovi a manželce jeho Luize Montecucclové na Richumburk. V Litomyšli 1673 (V. 890).

2. Florimunda Remunda historia o počátku kacířstva. Rkp. 1680 (V. 388).

z Jemnice Jakub, děkan v Týně nad Vltavou, 1542
sepsal výklad svátečních evangelii pro Ondřeje z Benešova
(A. Beck v ČČM. 1843, 148). L. 1549 již ho v Týně nebylo
(Bor. I. 241). Rkp. na radnici vodňanské.

Jeník J., duch. správce české osady berlinské, 1788 vydal překlad spisu, od Aug. Spangenberga složeného: Idea fidei fratrum (VI. 1788).

Jenikovský Vilém, snad syn Mr. Adama Kutnohorského,
1617 zemřelého (Dlabač 82), byl jeden z těch, kteří smrt
Hendr. Straky z Nedabylic 1634 oslavili elegiemi (V. 198).
Srovnej Falco.

314

z Jenšteina.

z Jenšteina Pavel, 1442 dal si přepsati kroniku Trojanskou, kterýžto rukopis se chová v lobkovické knihovně pražské (III. 92). Pan Pavel byl bratrovec arcibiskupa pražského Jana z Jenšteina († 1400), sám pak stál mezi přátely Mr. Jana Husi, jelikož se spolu s jinými pány 1415 dvořanův Zigmundových dožadoval, aby spůsobili propuštění Husovo (Arch. Č. III. 187). Přežil syna svého Jana († 1437, ib. 488), a již jako stařec u vysokém véku přeoblíbené tehdá čtení dějin trojanských sobě opatřil. Janův syn, opět Pavel zvaný, kterýž za Vladislava II. velmi často u veřejných jednáních co úředník královský bývá jmenován, 1442 ještě byl dítě.

Jeřábkové, rodina kněhtiskařská, po více než sto let v Praze usedlá a v tištění kněh českých činná. Jan Karel působil 1687–1712, Karel Josef 1713–29, Jan Julius 1729–1770, načež následovali pod rozdělenou firmou Jan Karel a František. Po smrti Jana Karla závod jeho vedla vdova Johanna do 1802 (VI. 397).

Jeremiáš Mikuláš a Václav psali elegie nad Hendr. Strakou z Nedabylic 1634 (V. 198). Srov. *Falco*.

Jeremiáš (Eremiáš) Vojtěch z Poličky, benediktin v Marie-Celli, 1715 v Pr. vydal spis „O milostech P. Marie cellenské“ (podruhé 1726 v Trnavě tištěný) a 1716 v Litomyšli „Kroniku cellenskou“, dedikovav ji Norbertovi Matheidesovi ze Závětic (V. 1206, ČCM. 1858, 314).

Jeroným, též Jaroš, kněz podoboji, 1526 napsal list k Br. Matěji Pousteníkovi (Bartoš Kron. 232), jsa tehdá farářem u sv. Havla a zároveň přisedou konsistoře. Zemřel 1527 (Bor. I. 24, 33 a 40).

Jeroným Pražský (Hieronymus de Praga), nar. asi 1379 na N. M. pražském, od dětinství vzdělán na školách svého rodiště (in nostra universitate ab infantia enutritus. Hus Doc. 337); 1398 dosáhl bakalářství (LD. I. 333). V únoru 1399 vyžádal Mr. J. Hus pro něho odpustu, aby nemusil školmistrovat (ib. 338), načež vydal se do ciziny. L. 1401 vrátil se do Prahy; toho zajisté roku byl s Mr. J. Husem a jinými přátely ve schůzi u Václava čišaře (Hus Doc. 175). Roku tuším následujícího byl v Anglii i přinesl z Oxfordu theologické spisy Wiklefovy (Palacký Hussit. u. Höfler 115). L. 1403 vydal se další cestou do zemí východních; jmenovité navštívil Pa-

Jeroným.

315

laestinu. Dvě léta potom shledáváme jej v Paříži, kdež na
Sorbonně dosáhl mistrství svob. umění. Tu se, pokud vědomo,
ponejprvé zapletl v nesnáze lehkokrevnou svou povahou. Jal
se totiž ve veřejné disputaci, mimo jiné, dovozovati thesi, že
Bůh ničeho zničiti nemůže. Kanclér J. Gerson chtěl jej při-
měti k odvolání, ale Jeroným, zvěděv, co se naň chystá, v
čas ujel. Z Paříže obrátil se 1406 do Reyna-Kolína a do
Heidelberku; v obou mistech přijat za mistra (Hus Doc. 405),
ale z obou pro podobné, jako z Paříže, příčiny uprchnouti
musil. L. 1407 přijat za mistra i v Praze (LD. I. 391), na-
čež znovu podnikl jízdu do Oxfordu, ale už jej tam byla pře-
dešla zlá pověst. Ještě prý lžíci, neřku-li mírku soli nezažil,
již jej pro podezření kacířstva strojili se uvěziti. Jen přízni
jednoho pána, kterýž se ho jako prý syna ujal, vyvázl z ne-
bezpečenství (ib. 346). Následující dvě léta, zdá se, ztrávil v
Praze, i účastnil se agitace příčinou přeměny hlasův na uni-
versitě. L. 1410 odebral se zase na cesty. Tentokráte zaměřil
do Uher. V Budíně kázal před králem, biskupy a preláty v
duchu Wiklefově, ale zle se mu zvedlo. Byl zatčen a teprv
po dvou nedělích propuštěn. Z Budína jel do Vídně, kdež
věděl, že najde několik stejnomyslných, i jal se i tu náhledy
své šířiti. Leč předvolán byv před officiála biskupa pasov-
ského, k jehož dioecesi Vídeň tehdá náležela, všecko, co naň
sčitáno, upřel, načež zaveden proti němu řádný process. Je-
likož slíbil, že k soudu dostojí, ponechán na svobodě, ano offi-
ciál sám mu nabídl svůj přibytek, čehož však Jeroným nepřijal.
Počátkem září z Vídně přes Lavu ujel a z Bétova 12. září
officiálovi oznámil své vyváznutí (ib. 416). Officiál ovšem ru-
šítele slíbu právem staným odsoudil a kletbu naň vydal (Dudik
Iter R. II. 277). V Praze 1412 vyniknul Jeroným v nepokojích
pro bully odpustkové. V kolleji Karlově měl ohnivou proti
odpustkům řeč, kteráž studentstvo velice roznitila a málem k
ukvapeným činům zavedla. S Voksou z Waldšteina ustrojil
pak satyrický průvod 7. června, při kterémž bully i truhla
odpustková spáleny (M. Lupáč v Korandově man. č. 42). I v
kostele P. Marie Sněžné dopustil se nějakých výtržností. Když
Hus v listopadu musil z Prahy, odešel i Jeroným. K pozvání
ode dvora polského zvolil tenkráte Krakov za cil své pouti.
První den viděli jej ještě s vousy, ale již na zejtří objevil se

316

Jeroným.

před králem Vladislavem co hotový dvořan: bez vousů, v
rudé sukni a kápi, lemované šedivou kožešinou. Nebyl v
Krakově než několik dní, a již v kněžstvu i v lidu větší na-
stalo pohnutí, nežli prý kdy za paměti lidské. Biskup kra-
kovský vydal naň obsílku, ale Jeroným opět se vyvětil osvěd-
čováním úplné své pravověrnosti (Hus Doc. 506). Z Krakova
zajel s Vitoldem, bratrem královým, na Rus i Litvu. Tu ce-
stuje po kraji, okázale přátelil se s pravoslavnými, chodil v
jich processích, vzdával úctu jich sv. ostatkům a ikonánu, tak
že vzešlo domnění, jakoby k nim byl přestoupil. Pověsti o
tom donášely se široko daleko. Jimi povzbuzen, začal ví-
denský Mr. Jan Sybart o Jeronýmovi rozpisovati „literas diffa-
mationis“, vině nejen jeho co rozsevače bludův, ale podobnou
vinu vůbec sčítaje na Čechy a Slovany, až se Mr. Hus i uni-
versita pražská viděli pohnuty k ostrým do Vídně důtkám
(ib. 63 a 512). Když se jednalo o Husovu cestu ke konci-
lium, byl Jeroným zase v Čechách a mistrovi úsilovně při-
mlouval, at do Kostnice nechodí; půjde-li, však prý se ne-
vráti (ib. 111). Ale 1415, proti Husově vůli a mimo výstrahu
Křišfana z Prachatic a j., sám se 11. dubna nepoznán ocítil
v Kostnici, i dal tam rozbíjeti listy, nabízeje se žalobcům
svým, že jim chce dostáti, ač bude-li mu bezpečný průvod
dán. Ale po třech dnech zase ujel do Überlingen a nesčekav
obsílky, která naň 17. dubna od koncilia vydána, obrátil se
nazpět k Čechám. V Hiršavě nicméně vyzývačnými řečmi
uvedl se v podezření, i byl jat a v okovech do Kostnice po-
slán 23. máje. Uzavřen byv do tuhého vězení, dal se po-
hnouti přímluvám. Dne 4. září oznámil, že se chce odříci učení
Wikleffova a Husova, ano na zejtří psal v témž snyslu i do
Čech, nejv. hejtmanu moravskému Lackovi z Kravař (ib. 598,
Arch. Č. III. 297). Dne 23. v slavném shromáždění sborovém
odvolání své opakoval, — ale čáka na propuštění nezplnila se.
Pře jeho z nova líčena. Dne 23. a 26. máje 1416 podstoupil
výslech před konciliem a 30. máje podnikl týž osud, jakýmž v
loni přítel jeho byl zasažen. Očití svědkové žásnouice obdivovali
se statečnosti, s kterouž se ve sboru bránil a smrti šel v ústřety.
Florentan Poggio Bracciolini v listu, hned po upálení psaném,
skvělý mu postavil památník. „Žádný, prý, nikdy ze stoikův tak
stálou mysli a spokojeným srdcem smrti nepodstoupil, jako on

Jesen.

317

ji žádostiv byl“ (ib. 624 sld., Veleslavinovým překladem v Arch. Č. III. 198 sld.). Latině sepsal, pokud vědomo, jediný spis, totiž Compendiosa descriptio vitae et mortis M. Joh. de Hussinetz, jehož rkp. byl v bibl. rožmberské (Dudík Schw. R. 77).

1. Wiklefovy spisy některé přeložil spolu s Mr. J. Husem. Rkp. ve sbírce Bočkově (II. 151).

2. Spis, kde řeč o smrti. Snad to Comp. descriptio. Viz Blahosl. Gramm. 177.

Br. Jesen, Jessen, Jesenius Pavel, potomek tušim slovenské rodiny Jesenských z Jesena, ale rodic z Uherského Brodu, kdež bratr jeho Zachariáš i sestra zůstali osedlí (Dekr. 265). Studia vyšší konal ve Wittemberce; k akademii tamní příchylnost do pozdních let dochoval, posílaje tam mládence bratrské svým nákladem na učení, jako jmenovitě Jana Magrle, kterýž tam pohříchu i umřel 1591 (Fiedler 287). Jako učedlník žil v čelednosti Br. Petra Herberta (ib. 255). K jáhenství zřízen 1572 a ku kněžství 1576 v Slavkově, načež se stal správcem zboru v Lipníku. V Lipníku současně a v přátelství žil s Br. Izraelem. L. 1582 navštívil jej dobrodruh Hibernonym hrabě Šlik a později se k svědectví jeho odvolával, na jak mále prý přestati umí. L. 1584 na synodě slavkovské přijat do úzké raddy a 1589 na lipnické zvolen k „přední starosti“ zároveň s Br. Efrejmem. Rád se zanášel latinským veršováním, leč nehrubě šfastně, jakož o tom svědčí verše 1569 na Br. Červenku, na Br. Herberta a 1577 na Br. Štefana udělané (ib. 252, 255, 270). S větším zdarem potkalo se účastenství jeho v překladu kněh biblických, ačkoli určitých zpráv nemáme ani o povaze ani rozsahu toho. L. 1594 nastaly mu nesnáze od tehdejšího zemského hejtmana moravského, Hynka z Vrbna, kterýmiž byl přinucen z Lipníka ujeti a v Bezúchově, na statku Karla z Žerotína, útočiště hledati. Starší, chějice ho vybaviti z té tisně, povolali jej do Evančic, kdež tehdá správa duchovní osiřela úmrtím Br. Enease. Dne 24. máje, stroje se již k přestěhování, zachvácen byl mořanou. Mrtvola jeho z Bezúchova převezena byla do Dřevohostic, a pochována v slavném hlubokém hrobě, jenž, vykopán byv v hlině zlatožluté, hledícím veň jako záři slunečnou vypouštéti se zdál. Br. Jiřík Streyc kázani pohřební učinil. Pamětí bratrské praví o Jesenovi, že „byl muž jistě prý veliký, v slovu i skutku mocný, učený, stižitedlný (penetrans), k odpovědi rychlý a

318

Jesenius.

velmi výmluvný, ač i pyšný a osten neskrovného těla mající,
kterýž jej zášijkoval, že ani sv. služeb konati nemohl“ (ib.
289). Obec uhersko-brodská táhla se k statku jeho právem
odúmrtním, žádajíc Bratří o vydání, načež ji synodou přerov-
skou 1594 odpověděno, že „pán“ žádného statku pozemského
neměl, a čeho v užívání byl, to že ne jeho, ale Bratří bylo.
Otčiznu svou všecku že utratil na učení, na mládence, jež na
učení posílal, a na stavení, jež prý znamenité vzdělal v Lipníku,
ano ještě 200 kop dluhův po něm zůstalo (Dekr. 265).

Jesenius Joel, Slovák, kněz evang. H. V., 1782 stal se duchovním správcem v Chvaleticích, odkudž zároveň opatřoval církev libišskou. L. 1785 přijal povolání do Soběhrad (Tardy 181, 172).

Přemyšlování a napomínání, modlitby a písničky. V Pr. 1786 (ib. 261).

Jesenský z Malého Jesena Daniel (Senedesanský), potomek rodu zemanského, z něhož pocházel i slavný lékař Jan Jesenius. Narodil se v M. Jesenu (turč.) okolo 1675, školního vzdělání nabyl v Necpalech a v B. Bystřici, načež se vydal na universitu wittemberskou i dosáhl tam mistrstvi svob. um. Leč nevrátil se do vlasti. Co výborný theolog a básník na slovo vzatý (později poctěn byl i vavřínem) povolán do Drážďan, kdež rozličné úřady zastával. Zemřel v Němcích.

1. Píseň: „Kdo ví, jak blízko mé skonání“ ve funebrálu Jakobaeiho.

2. Svatební vinš Sam. Korylimu, latině, česky a německy 1703. Ku konci:
Toto vytuačenuo napisau po suovensky, německej nevestě k vuoli, neznámý
avšak dobře známý kmuotor M. Illías Senedesanský, c. k. poeta. Básen česká
otištěna v Tablic. Poez. III. (V. 190).

Jestřábský Valentin Bernard z Moravské Ostravy, nar. 1630, kněz katolický. L. 1665 ustanoven na faru v Střelici, ale již po dvou letech se fary té o své ujmě vzdal a uvázal se v duchovní správu ve Veverské Bitíсе a sousedních Říčanech. Zde působil neunaveně, co pravý vzor kněze katolického, až do smrti, která jej 26. pros. 1719 zasáhla. Mimo několik spisů latinských (Traetatus de angelis, a j.) psal, nákladem svým vydal a rozdaroval několik kněh českých (Wolný II. 1, 237 a 297).

1. Katechismus domácí pod titulem a spusobem rozmluvání hospodáře s hostem. V Olom. 1713 (V. 759).

2. Sedláčkovo vidění (Wolný 1. c.).

Jevina.

319

Jestřehský viz Pausteník Jan.

Ješin z Bezdězce Pavel, rodem z Černovic, v Praze
dosáhnuv bakalářství svob. um., učiteloval na školách ven-
kovských i pražských, až opustiv paedagogii, uvázal se v radní
písařství na N. M. pražském. L. 1611 připsal mu Campanus
odu „De s. Paulo, gentium apostolo“ (Dlabač 26). Za bouři
stavovských stál Ješin ke straně Fridricha Falckého, od něhož
ustanoven radou nad appellacími. L. 1619 spolu s hr. z Hol-
lachu a jinými vyslanými českými jel k Betlenu Gáborovi do
Prešpurka, maje poselstvu tomu při vyjednávání konfederace
sloužiti za sekretáře (Skala III. 392). Koncem prosince zřízen
za jednoho z poslův, na něž samo uzavření smlouvy té vzlo-
ženo. Jelikož však Thurn, Fels a Bubna k vojsku odebrati
se musili, došlo na to, že smlouva jediné od Pavla Kaplíře,
Hollacha a Ješína podepsána byla (ib. 415). Když pak se
poselství do Prahy navrátilo, připadl na Ješína úkol, aby v
shromáždění stavův při slavném prohlašování smluv předčítal
smlouvu českou a zemí přivtělených (ib. IV. 49). Od Fridricha
1620 nadán byl přídomkem „z Bezdězce.“ Po bitvě bělohorské
ujel ze země a k obsílce, 17. února 1621 naň a jiné účastníky
v povstání českém vydané, ovšem se nedostavil. V poho-
stinství přejal vychování synův Pavla Kaplíře, jež vedl až do
1625. Tehdá žil v Hollandu (Mart. Obr. 432). L. 1632 ještě
byl mezi živými, ačkoli o osudech jeho nic není povědomo
(Pam. 1872, 557). Ješin první byl u nás, jenž se pokusil o
kritické vydání starých spisův. Od něho jest Majestas Carolina,
1617 v Hanavě tištěná a Šimonovi Kohoutovi i Janu Theod.
z Ottersdorfu věnovaná, pak Kronika Dalimilova (v Pr. 1620),
jižto připsal Václavu Vil. z Roupova a Václ. Budovcovi. Jak
se zanášel studiemi prvotních pramenův dějepisných, mimo jiné
viděti z toho, že si zjednal přístup do bibliotheky Karolinské
a knihy i rukopisy odtamtud sobě vypůjčoval (Hanslik 35 a 42).

Jevina (Gevina) z Roudnice, nar. 1672, vstoupil pode
jménem Viktorina a St. Cruce 1695 do řádu piaristského.
Vynikaje známostí literatur staroklassických, vyučoval na gym-
nasiích v Strážnici a v Litomyšli, načež se 1712 stal pěstou-
nem mládencův do řehole přijatých a v Lipníku vychovávaných.
K vybídnutí nejv. maršálka Františka Ant. Berky z Dubé a
Lipé uvázal se tehdá v latinský překlad kroniky Hájkovy, a

320

Ježíšovo mládí.

v skutku také valnou té práce čášf dokonal. Leč když 1760
mělo se přistoupiti k vydání jejímu, na něž Berka značnou
sumu byl odkázal, a péče o to na Gelasia Dobnera vzložena,
Dobner sice překladu Jevinova použil, ale výklady svými do-
cela jiný, nežli původce obmýšlel, celému dilu obrat dal. L.
1716 přesídlil se Jevina do Litomyšle, kdež kollej tamní co
vice-rektor říditi pomáhal. Zároveň stál co praeses v čele
bratrstva sv. Kříže, kteréž se tam pod protektorátem hrabat
Františka Václava a Adama z Trautmannsdorfu bylo utvořilo.
Zemřel v Litomyšli 1730 (Zprávy Prok. Dvorského).

1. Povinný vdék na nový rok Bernardovi od sv. Filippa 1700—7, elegie rýmovaná, v níž řehole touhu svou jeví po návratu Bern. Partlicia, pozdějšího provinciála, an tou dobou dlel v Římě (Rkp. v Č. Museum).

2. Kvítek majální: Zpoměň na mne (sv. Jan N.). V Litomyšli a v Brně 1722 (V. 1322).

3. Rytířstvo křížové. V Litomyšli 1722 (V. 1140).

4. Nová všeho světa vojna (kázaní). V Pr. 1728 (V. 946 a 1484).

## Ježíšovo mládí viz Apokryfy bibl.

Jičinský Blažej*) řečený Domina, básník k Lomnic-kému podobný, jenž v druhé pol. XVI. věku, jmenovitě v době 1586—90 přátelům i maecenům k vůli drahně písní skládal, namnoze oblíbeným tehdá spůsobem na jména jejich, jako na jméno Václ. Dobřenského i Doroty manželky jeho tři, Tob. Mouřenina, Viléma z Rožmberka, Buriána Trčky z Lipé a arciknížete Ferdinanda. Mimo to psal píseň historickou o městech pražských (ČČM. 1845, 342), o některých zámcích a městech moravských, o orloji na radním domě staroměstském (IV 95, 170, 181, 185).

Jičinský Bohuslav Matějův (Bohuslaus Mathiae) z Českého Brodu, vystudovav na universitě pražské zanášel se učitelstvím. Jmenovitě od 1604 byl kollegou, od 1605 před-ním správcem na škole u sv. Mikulášc na Malé Straně. L. 1616, stav se bedellem universitním, jal se vydávati sbírku programmův „Programmata academiae Pragensis.“ I později vydával každoročně novoroční knihy (strena), k čemuž k. p. 1619 vzal Campanovu báseň: Nemo vir perfectus. S Campanem

*) Totožný tuším s Jiřím Jičinským, jejž Jandyt a po něm Procházka (Coma. 317) uvozují mezi básníky českými doby rudolřínské.

Jirek.

321

vůbec žil v přátelství, jakož i smrt manželky jeho básníkem
tím byla opěvána (Dlabać 29, 87).

Písně dvě modlitební, jedna času pokání, druhá války za dobrý a časný
pokoj. V Pr. 1619 (IV. 150).

Jičinský Jan, kněhtiskař, jenž závod svůj, na Starém
Městě pražském zařízený, vedl asi od 1560 do 1571. L. 1567
zpořídil opravené a rozmnožené vydání. Šudových „Forem a
notulí“ a opatřil je předmluvou, jejíž podstatný obsah od
Zoubka vyložen v Památkách 1867, 29. L. 1572 byla tiskárna
v držení jeho dědicův, i pracoval v ní Jan Černý (IV. 1135).
Od 1577 vyniká co majetník její opět Jan Jičinský, syn; po-
slední knihy pod firmou jeho tištěné jsou od 1590.

Jilenský V. viz Jelenský Václav.

od sv. Jiljí Bartoloměj viz Písař Bartoš.

Jindřich probošt viz Scribonius.

Jindřišský Jan z Žatce studoval v Praze i stal se
1493 bakalářem (LD. II. 172). L. 1506 spolu s Tob. Molkem
z Hradce Králové pečoval o správnost tisku v bibli benátské.
Pobytu svého v Benátkách užil k vydání menších dvou spisků,
z nichž první tuším že dílo jeho:

Kniežky tyto slovú Zrcadlo, ješto ktož se v ně vzhlédá, opatříť v nich
(sic) čtyři věci budúcie a poslednie: smrt, den súdný, muku pekelní, radost
nebeskú (Hanka č. 169, Rozb. I. 150). K tomu připojen: Traktátec sv.
Bernarta o boji duchovním překladu staršího (Hanka č. 170, III. 867).

Jíra viz Pausteník Jíra.

Br. Jirek Jan, též Jiřík, prvotně Gyrck, Girk, lat.
**Gyrcaeus**, rodem ze Svidnice, který co bakalář asi 1544 pře-
sídlil se do Litomyšle za učitele na školu bratrskou. V tom
se mu dobře dařilo; byltě latiník nezlý, člověk pilný a po-
božný. Že německy lépe uměl než česky, nebylo mu na zá-
vadu. Potom pojal dceru Jindry mlynáře a byl měštěnínem
v Litomyšli. S Br. Augustou nesnášel se dokonale. Když za-
jisté A. učinil kázaní o coelibatu podle spisu Lukášova, Jirek,
„jsa pln učeni luterianského, pozhoršil se na něm, a dal se s
ním v disputaci tvrdou, kterou se ještě více zdráždil. I sebrav
sobě artikule z toho kázaní, šel s nimi k Satbauchovi do Kor-
nic a naplnil toho člověka těmi Augustovými věcmi“ (Blahosl.
ABr. IX. 15). V lednu 1548 nesl do Augspurka psaní, kte-
réž jménem starších bratrských Augusta učinil k cís. Karlovi V.
a ku králi Ferdinandovi I. (Quellen 73–82). I měl tam

Rukověť k děj. lit. č

21

322

Jirek.

rozličná namlouvání, aby nechal těch listův dodávání a raději v poctivou a slavnou jakousi službu se vydal; avšak Br. Jirek věrným zůstal a listův dodal, ovšem s nepořízenou. Vrátiv se v únoru domů, těžkost měl znamenitou. Šajnoch jej, sotva že došel, hned dal uvěziti. Po několikadenní vazbě v Lito-myšli poslán do Prahy. Zde tázán po původci listův k císaři a králi poslaných, o poměrech Arnošta Krajíře, o cestě Augu-stově ku knížeti lehnickému. Odpovědi jeho tazatelům nebyly dostatečné i hrozeno mu několikráte skřipcem. Ale ušel tomu. Vyjednáno mu, ač ne snadno, propuštění pod rukojemstvím a na závazek, že se z Čech vystěhuje (Gind. GBr. I. 310, 316). I nemeškal se s ženou a dětmi vypraviti do Prus. O vánocích 1548 účastnil se výslechu královeckého (Quell. 83, 92). Potom stále své sídlo vzal v Kvizině (Marienwerder). Když se 1549 synoda v Prostějově sešla, uznány zásluhy jeho o Jednotu, smysl zdravý, umění, rozšafnost a spůsobilost jeho Jednotě v Prusích sloužiti za tak vážné, že, ač ženatý, zřízen byl na kněžství (Dekr. 167). A naděje veň kladené nazmar nepřišly. I vévoda Albrecht i rádce jeho, biskup pomezanský P. Sperát, velmi si ho oblíbili i zachovali mu přízeň přese všecka usilo-vání „od pochlebníkův marných knižecích“. O synodě s dissi-denty v Kožminku 1555 byl mezi zástupci Jednoty. L. 1557 přijat do úzké raddy, a potom učiněn „tam poné v Prusích v těch koutech nydburských superintendentem“. Zemřel 1. břez. 1562. Ze synův jeho Jan spravoval několik let školu kož-minskou, až 1570 povolán do Toruně, pak do Poznaně a 1592 do Lešna, kdež 1605 zemřel (Fiedler 245, 299), Pavel (Girko) studoval v Praze i stal se 1568 bakalářem (LD. II. 398).

1. Německá prosba k vévodě Albrechtovi jménem vystěhovalcův českých 15. února 1549 (Quellen 107).

2. Sepsání, z čeho jest byl Br. Jiřík obviněn v komoře JMKr. Od něho samého sepsáno a vloženo do II. dílu hist. Blahoslavovy 131—136.

## Jiří B. viz Bartolomeus Jiří.

Jiříkovo vidění, vypravování o jakéms rytíři uherském, jejž anděl provázel po očistci a pekle, zčeštěno koncem XV. věku. Rkp. v univ. bibl. pražské. Co čtení prostonárodní tištěno častěji.

z Jivian Vávra, „měštění v Hradci Jindřichově a starý písar tudiež“, 1492 dopsal rkp. štitenský, M. Čapkem počatý.

Joram.

323

Br. Joannides Daňhel Skočovský rodem ze Skočova, knéz bratrský, asi od 1606 až do 1620 byl správcem zborův v Paršovicích a Hlinsku na podacím Zdeňka Žalkovského (Wolný I. 3 a 5, 350 a 159).

1. Popis ohně v Lipníku, ve verších. V Olom. 1613 (Morawetz III. 471, Wolný I. 3, 351).

2. Neděle smrtná (Shírka kázaní). V Olom. 1614, 1616 (IV. 1642, 1903). Ded. Zd. Žalkovskému a manželce jeho Anně Želecké z Počenic.

3. Řeč Isaiáše provoka nad mrtvým télem. V Olom. 1619 (IV. 1724). Ded. Zd. Žalkovskému.

Joannides Jiří Frydecký rodem z Frydeku, kněz evangelický, v 1654–1667 spravoval církve v Ropicích a v Koštěnicích, obě v Těšinsku.

1. Modlitby křesťanské. V Trenčíně 1654 (V. 1555).

2. Dvojí spis: Clangor tubae a O poslaupnosti učení evangelického i kněžstva jeho. V Žilině 1667 (V. 728).

Joannides Petr Košetický, kněz podobojí, byl farářem na Náměti v Kutné Hoře již 1589, kteréhož roku vydal spisek o podávání večeře Páně nemluvňatům a dítkám nerozumným. Zato prý u Bratří pecinovských a jiných bludařův utržil utrhání a posměch (Štelcar v ČČM. 1864, 349). L. 1594 v duchovním úřadě svém od konsistoře kutnohorské znova byl potvrzen (Lumír 1862, 207).

Rozmlauvání duchovní o stůl večeře Páně. V Pr. 1589 (IV. 1328).

Jokassius viz Jakeš Vít.

Br. Joram Eliáš z Domažlic, kněz bratrský, správcem byl zboru v Prusinovicích. Tam 1594 k žádosti Arkleba z Víckova přepsal knihu Tovačovskou.

Rkp. v zemské registratuře brněnské (Brandl Kniha tovačovská XXII.).

Br. Joram Jan, bezpochyby syn Eliášův, kněz bratrský. L. 1619 byl farářem lužským. I tu se stalo, že od Opsimatesa a jednoho studenta požádán byv, aby jim po kalvinsku chlebem nekvašeným přisloužil, po vůli jim byl, což od Bratří za svévolné rušení řádu považováno, a Br. Joram od staršího Br. Cyrilla přes svou omluvu s kapitolou ne prý neslušnou se potkal (Důvody Martinia XXVIII. a Ohlášení na ně 135). L. 1623 nalezal se s četným jiným kněžstvem v Kutné Hoře, i byl odsud dekretem, dne 27. července daným, ze země vypovězen (Hist. pers. 195). I odebral se nejprvé na Moravu a odtud do obecného Bratří útočiště, do polského Lešna. Tu

21*

324

Jordan.

mu starši dali za úlohu, aby ve spise „Loci communes theolo-
gici“ od Br. Matouše Konečného začatém spolu s Br. Ad.
Hartmannem pokračoval. Na synodě lešenské 1632 poručeno
Hartmannovi, aby, vyrozuměje, jak daleko Joram v svém oddile
přišel, na dopraveni té vzácné práce vždy předce myslil
(Dekr. 279).

*Jordan z Klausenburka Tomáš, Sedmihradčan z Ko-
loše, nar. 1539, v Paříži studoval filosofii a lékařství, načež
některý čas pobyl v Montpellieru u slavných lékařův Ronde-
leta a Jouberta. Na universitách v Padově a Bononii slyšel
lékaře vlaské. Doktorství med. dosáhl ve Vidni, načež se
usadil na Moravě a zde záhy vešel ve svazky se šlechtou. L.
1550) zemskému hejtmanu Hynkovi Brtnickému z Waldšteina
sepsal spis o tehdejším sněmu brněnském (ABr. VIII. 33).
Spolu s Dr. Th. Hájkem přidružen 1566 k vojsku do Uher
vypravenému, a týmž skoro časem, co v Čechách Hájek, po-
výšen za lékaře zemského na Moravě. L. 1573 přijat do stavu
rytířského. Jako životní lékař císařský Krato, tak i Jordán
stál v blízkých se staršími bratrskými svazcích, anobrž téměř
jej za Bratra počítati lze. Jim zajistě zprávy z ciziny dochá-
zející posílal, o záležitosti jejich se staral a naopak oni si s ním
dopisovali. Přítelem byl Blahoslavovi, Cibulkovi, Štefanovi a j.
(Quell. 291, 321, 404, 415. ABr. XI. 434 a XII. 546). Kapita
ve svých k němu dopisech „Tuus ut pater“ se podpisuje (ib.
XIII. 280). Pozorování teplic karlovarských příčinou bylo
Jordanovi, že se jal skoumati hojitedlné vody moravské, i
napsal o nich spis: „De aquis medicatis Moraviae commenta-
riolus“, jejž mu A. Zborský zčeštil, načež J. překlad, připsav
jej stavům moravským, svým nákladem uveřejnil. Latinský
originál vyšel o šest let později ve Frankfurtě. Mimo několik
jiných spisův latinských obsahu lékařského zpořídil J. 1575
spolu s Kratonem i nové vydání české historie Doubravovy.
Zemřel v Brně 6. února 1586.

Kniha o vodách hojitedlných neb teplicech moravských. V Ol. 1580
(IV. 855).

Jordanský Simeon, kněz podobojí, sepsal „Modlitby
utěšené pobožným manželkám“ (Jungm. Přid. 48).

Josefa Aegyptského život zčeštěn za XIV. věku. Na-
chází se v týchž rkp. co román o Asseneth, a spolu s ním i

Kabátník.

325

tistěn. Rkp. 1470 v Stockholmě (Dudik Schw. R. 193). Správné vydání péčí A. J. Vrtátka v ČČM. 1862 (II. 138).

Josquin Jan byl tuším z počtu reformovaných Francouzův, kteří před pronásledováním za krále Františka I. 1534 počatým, z vlasti své se uchýlili do ciziny. Josquin, našed u Bratří přívětivé útočiště, živil se, jak se zdá, vyučováním zpěvu i hudbě, a mezi žáky jeho počítali se bratří Kunrát, Karel a Adam Krajírové z Krajku, synové pana Arnošta († 1555), kterým svou Muziku věnoval.

Muzika, to jest, zpráva k zpívání náležitá, všechném zpěvu se učiti žádostivým ku požitku ode mne J. J. jazykem českým vydaná. V Olomouci 1551, v Prostějové 1561 (IV. 43).

o Jovianovi císaři kronika, přeložená v XV. věku, nalezá se v rkp. univ. bibl. pražské z konce XV. věku (XI. B. 4.) po Stilfridu a Bruncvikovi; sic jinak v Gestech římských (III. 100). Otišť. v Hanušově Malém Výboru.

Br. Justin Bartoloměj, stav se v Přerově 1568 jáhnem, zůstával při Br. Zachariáši Litomyšlském po několik let v Uherském Brodě co spomocník zároveň s Br. Janem Gersonem. Po 1571 dán byl do Třebíče k Br. Janu Eneasovi. Tu však nedlouho pobyv, rozstonal se i zavezen na Kralice na lékařství, kdež 17. března 1574 zemřel. Paměti bratrské ději o něm, že byl muž učený (Fiedler 260).

Mik. Hemmingia, kazatele kodanského, homiletiku 1570—1 spolu s Br. Gersonem přeložil v Uh. Brodě. Rkp. v pražské un. bibl. XVII. F. 40 (ČČM. 1861, 276). Jungmann (V. 71) omylem spis ten připisuje Komenskému.

Justinianovy instituce na česko přeloženy nejmenovaným spisovatelem v polovici XVI. věku. Překlad zachoval se v bibliothece kláštera strahovského v rkp. z r. 1562 pod nadpisem: „Justiniana ciesaře ustanovenie a naučenie neb prvniech počátku práv městských knihy čtvery“. Vydán nákladem Právnické Jednoty a péčí Dr. Hermenegilda Jirečka v Pr. 1867.

F.

Kabátník Martin, soused litomyšlský, kterýž se, podle jména soudíc, zanášel zhotovováním kabátův. V rozporech, ježto 1490 v Jednoté vznikly, odhodlali se Bratří vypraviti

326

Kačer.

čtyry osoby, mezi nimiž i Kabátníka, na Východ hledat církve,
která by u sebe nejlépe zachovala prvotní prostotu křesfanskou.
Bohuše Kostka z Postupic, pán na Litomyšli, založil poutníky
penězi, aby se u věc tak nákladnou dáti mohli. V březnu
1491 vyjeli z Litomyšle i brali se přes Krakov a Lvov k
Sučavě. Z Sučavy Mareš Kokovec dal se do Rus, ostatní
putovali dále do Cářihradu. Zde se Kabátník oddělil od
Kašpara z Marek a Br. Lukáše, kterým bylo procestovati
někdejší řecko-bulharské země, sám pak s tlumočníkem židem
přeplavil se do Malé Asie. Dal se přes Brussu, Angoru, Ar-
danšili (adrianskou zemi), Kaisarii, přes východní hornatou část
Karamanie (trmanské země) do Maraše v zemi Uzen-Hasanově
(Hushasanově). Z Maraše bral se přes Aintab (Antiochii ad
Taurum), Alep (Galatu), Hamu (Kappadocii), Homs (Chaj) a
Damašk do Jeruzalema. Z Jeruzalema odvážil se do Egypta,
kdež spatřil Memfis a Kairo. Po návratu v list. 1492, dle
Br. Jaffeta sám, dle jiných s pomocí Adama Bakaláře Lito-
myšlského sepsal příhody cesty své. L. 1501 od Mr. Jana
Černého, an se stěhoval do Prostějova, koupil dům, zaplativ
jej zúplna ihned hotovými penězi. Krátce potom učinil po-
řízení o svém statku, dům a všecky věci své poručiv manželce
Alžbětě, i poručníkem ustanovil ji dotčeného Mr. Jana sama
třetího. Zemřel v únoru 1503 (Jelínek II. 67, Sedláček v Pam.
1871, 43).

Cestopis do krajin východních. Rkp. v bibl. kapituly pražské. Tiskem
vydán od Adama Bakaláře dle Candida 1518, ač udání to podezřelé, a 1542
v Litomyšli pod titulem: „M. Kabátníka cesta z Čech do Jeruzalema a
Egypta“ (Dudík Schw. R. 129), pak 1577 v Praze: „Putování do Jeruza-
lema“ (Index), 1637 v Olom., 1691 v Pr., 1708 a častěji potom.

Kačer Mářík (Mauritius) 1404—1408 byl místopísařem českých desk zemských. Za manželku měl Kateřinu, dceru bohatého měštana novoměstského, Hanúška Terklére, od něhož 1406 obdržel dům s vápenicí, cihelnou a jinými městisti (Tomek Zákl. II. 111). Mářík náležel k důvěrným přátelům Mr. Jana Husi, jenž jej v listu svému k Mr. Martinovi, z Kostnice 16. června 1415 daném, spolu s jinými tovaryši k Betlemu náležejicími (socios ad Betlehem pertinentes) vzkazoval pozdravovati (Doc. Hus 120). I nepřežil dlouho přítele svého; 1416 nebyl již mezi živými. Syn jeho slul Petřík ze Zlýčiny (Arch. Č. III. 498).

Kalef.

327

Rozličné formy skrze Máříka píšaře. Rkp. v Třeboni, otštěný v Codex juris Boh. II. 2, 327 sld.

Kadaverosus Jan z Kouřimě, knéz podobojí, 1594 vy-
dal knihu o manželství, z několika kusův složenou. Napřed
položen život Tobiášův, potom následuje Mr. J. Husi traktát
o manželství, na závěrek pak dodáno kázaní sv. Augustina,
manželům učiněné (IV. 1470, 1773).

Kadlinský Felix z Horšova Týna, nar. 18. října 1613,
vstoupil 1635 do řádu jezuitského, v kterém 5 let učil náukám
humanitním, 11 let zastával prokuratorství provincie a 10 let
vedl úřad prefekta spirituálního. V duchovní správě působil
jednou, totiž 1650, když administroval faru v Lilči (Wolný II.
3, 442). Posledních šest let života svého dnavou nemoci na
nohou i rukou tak velice byl sklíčen, že lože opustiti nemohl.
Zemřel v Hradišti 15. listopadu 1675 (Pelcel Jesuiten).

1. Fridricha Spee Zlatá ctnosti kniha. V Pr. 1662 (V. 1418).

2. Téhož Zdoroslavíček v kratochvilném háječku postavený. V Pr. 1665 a 1726 (V. 160).

3. Zrcadlo Matky bolestné. V Olom. 1666 (V. 1278).

4. Mik. Lancicia Pobožná rozjímání. V Pr. 1667 (V. 1418).

5. Jana Tannera Život a sláva sv. Václava. V Pr. 1669, 1702 a 1710 (V. 1278).

6. Barryho Paušť Svatomila. V Pr. z Děd. sv. Václava 1674 (V. 1418).

7. Pokladnice duchovní. V Pr. 1698 (ib.).

8. Život sv. Lidmily. V Pr. 1702 (V. 1278).

Br. Kalef Jan od pacholetství žil mezi Bratřími. Br.
Jana Pousteníka, 1543 zemřelého, dobře povědom byl. V
čelednosti některou dobu ztrávil u Br. Lukáše Moravce, dvo-
řáka prý na koni i pěšky, jenž 1545 co správce zboru v Ra-
čicích skonal. Potom dán ve službu Br. Janu Rohovi, kte-
rému půl druhého léta sloužil a k smrti jej dohlídal 1547.
Roh nejednou a nemálo se zaň ujímal před Augustou (Fiedler
231 sld.). Učedlníkem a jáhnem stal se 1553 v Boleslavi; na
knéžství zřízen 1555 v Prostějově (Meč 152). Na synodě
přerovské 1567 volen do úzké raddy, ale potvrzení k úřadu
tomu dostalo se mu teprv počátkem října v Evančicích, kdež
brzo potom povolán k přední starosti (Dekr. 255). Jelikož
mu přikázána vrchní správa Bratrstva v Čechách, vzal sídlo
své v Ml. Boleslavi. Tu prý „mnohá těžká pokušení snášeje
a v nich sobě jako věrný rytír boži udatně počínaje, pravdy
boží statečným byl obhájčiu až do smrti“ (Fiedler 285). V

328

Kalef.

jednání o svobodu náboženskou za Maximiliána II. popřední
měl účastenství. Již 1571, když ještě slo jen o konfessi aug-
spurskou, shledáváme jej v Praze co rádce bratrského pána,
Krištofa Markvarta z Hrádku, kterýž v poradách stavův lu
teranských zastával Jednotu. Roku následujícího sepsal Kalef
s Br. Štefanem zprávu o konfessích, ježto v Čechách byly
vydány: „De origine ecclesiarum Bohemiae et confessionibus ab
eisdem editis“. L. 1575 opětovně býval v Praze: v březnu
sám co rádce Karla a Adama Krajířův, v máji spolu s Šte
fanem, Janem Javornickým, Jakubem Velikým, J. Streycem
a Is. Cibulkou (Gind. GBr. II.). L. 1576 opatřil s Štefanem
nové vydání kancionálu. Rok potom dali se spolu v dopiso-
vání o věcech bratrských s falckrabětem rýnským Fridrichem III.
Když kníže žádal, aby mu předloženy zpévy bratrské, odhod-
lali se poslati mu německá jich vydání, připojivše latinskou
o nich zprávu: „Epistola nomine Fratrum Boh. ad Palatinum
Fridericum III. de cantionibus in ecclesiis Fratrum usitatis“.
Ale než k odeslání došlo, zemřel falckrabé, i dodání se pak
stalo synovi jeho Janu Kazimirovi 1577 (Quellen 432 sld.).
Zvláštní ku Kalefovi přízeň choval Karel z Žerotína a muho-
s ním činiti měl, když se ucházel o ruku Barbory Krajířovny.
V té příčině měli spolu rozpravy v Jindř. Hradci v máji, pak
v Lipníku, v Boleslavi a v Brandýse v říjnu 1588 (Dudík
MGQ. 362). Od září t. r. přenesl totiž Kalef sídlo své do
Brandýsa nad Orlicí, ačkoli vždy ještě do Boleslavě dojižděl.
Příčina tomu byla, že se držitelem města tohoto stal katolický
pán, Jiří z Lobkovic, pod jehož panstvím Bratři ovšem po-
zbyli té zvůle, kterou tam mívali za Krajířův. Asi počátkem
listopadu vrátil se Kalef z Boleslave přes Prahu do Brandýsa
již nemocen. Přijev poněkud se zotavil, ale již 12. pros. 1588
byl mrtev. K smrti mu dosloužil správce zboru brandýského
Br. Azaff, v jehož listu k Br. Eneasovi zachovaly se zajímavé
podrobnosti o posledních dobách Kalefových (ABr. XIII. 569,
otišt. v Světoz. Sl. N. 1861, 328). Br. Kalef, rovně Augu-
stovi, Černému a jiným výtečníkům bratrským, všeho vzdě-
lání nabyl na školách domácích: tím větší byl přitel vyšších
náuk. Školu v Boleslavi na svůj groš vzdělal a studenti těšili
se z upřímné a ochotné jeho podpory. U něho mladší svá
léta ztrávili Zach. Ariston 1572 a Václav Březan 1580, kterýž

Kalendáře.

329

mu dedikoval svou kroniku českou. O zdar Jednoty velice
byl pečlivý. Řád v domě i v zbořích slušný mocně prý
vedl, a jako za jeho řízení Karmel vzrostl, tak se rozmnožil i
počet zborův bratrských po Čechách. Za starších let velice
oslábl na zraku, že sotva už viděl na psaní.

1. Díl XI. archívu bratrského, jenž se nyní v Č. Museum chová 2. G. 10., obsahuje v sobě drahně sepsání Kalefových, k. p. o jednání Augustově příčinou sjednocení podobojími, o jednání sněmovním 1575.

2. Úprava kancionálu bratrského, 1576 v Evančicích tištěného, spolu s Br. Štefanem.

3. Přípisky v nekrologu bratrském, ve Fontes rerum austr. 1863 od Fiedlera vydaném, dvoupismením JK značené.

Kalendáře, totiž seznamy dní podle týdnů a měsícův,
též diaria, později, byly-li menšího rozsahu, minucí (minutiones),
sic jinak též almanachy (Živa 1864, 157) řečené, vedle dáv-
nějších cisiojanůr českým jazykem vydávány již od počátku
XV. věku. Nejstarší se zachovaly v rkp. universitní bibl.
pražské z 1419 při sbírce lékařských spisův (III. 275) a 1440
(III. 227), pak v rkp. mikulovském z konce XV věku (Du-
dík 39). První, našim vědomím, tištěný kalendář vydán Mik.
Bakalářem v Plzni 1489 (III. 235, Dobr. LG. 311). Počátkem
XVI. věku vydával kalendáře nástěnné Mr. Václav Žatecký,
z nichž dva, 1506 a 1517, v novější teprv době vynikly (Pr.
Sitzb. 1860. I. 53). Vůbec si výhradní právo k vydávání ka-
lendářů osobili professoři mathematiky na učení pražském,
majíce z jich výtězku jaký taký přímnožek svých důchodův.
Zajímavý v té příčině jest spor university s Mr. Šudem, pak
Mr. Zahrádky s bakalářem Simonem Načeradským 1534 (LD.
II. 312). Z mistrův, kteří co skladatelé kalendářů a minucí,
pro přidavky i pranostikami nazývaných, prosluli, jmenovati
sluší: Šuda, Zahrádku, Th. Hájka, Proxena, P. Kodicilla, Ze-
lotína, Hubera, Bacháčka, Zalužanského, Horkého, Mitýska a
Basilia. Zvláštní episodou jest rozjitření, povstalé 1585, když
Kodicill po zavedení kalendáře Rehořského vynechal svátky
Mr. J. Husi a Jeronýma. Kalendáře české vydával i Kra-
kovský mistr Šádek. Mimo to vycházely též kalendáře mistrův
z jiných universit v českých překladech, jako 1539 Jana Vö-
geleina z Vídně, 1544 Petra z Proboštovic, 1562 Tomáše
Petrkovského, 1576 Stanislava Jakobaea Kuřelovského, 1595
Bernharda, 1598 Gabriele Jannicia z Krakova. Ponenáhlu

330

Kalenec.

však i v Čechách, a ještě více na Moravě, v Lužicích a v
Slezsku, jiní spisovatelé krom mistrů pražských uchopovali se
kalendářničtví českého, jako Straněnský, Mr. Stehlík z Čen-
kova, Mr. Franta, Jan Kodicill, St. Vopatovský, Š. Partlic,
Šeb. Köstner, Dr. Ant. Hrom, Bart. Orel, Mr. Moller Straupický,
Bart. Scultetus Zhořelický, Řehoř Žalud též Zhořelický, Mr.
Petr Constantin z Břehu, Vojtěch Misius z Freiberka a j.
Také kněhtiskaři, jako Petrle a j. vydávali kalendáře o své
ujmě, za základ berouce podobné publikace z ciziny. R. 1620
stal se veliký obrat i v tomto odvětví písemnictva. V prvních
dobách přestáváno na překladech kalendářů jinojazyčných.
Nejoblíbenější byly kalendáře mistrů krakovských: Vavřince
Jakobaea Kuřelovského, Pavla Herce Kuřelovského (v Olom.
u Hradeckého), Jiřího Dachnovského z Dachnova, Jana Ondř.
Čermáka, Zigmunda Čarnovského, Jana Gostumiovského, Jana
Stanislava Jaksana (v Litomyšli u Březiny 1650), Krišt. Kri-
kavského. Domácí skladatelé byli tuším jen Jiří Jan Aichel-
mann z Mostu, řečený Žalud, Dr. Tomáš Fridberger Městecký.
Teprv 1665 setkáváme se opět se spisovatelem, jenž původně
české kalendáře psal. Jest to Jakub J. Dobřenský. Po něm
následoval Joachym Kristian z Chotěšova, kterýž pro Labauna
od 1703 pracoval. Tehdá již zavedena privilegia na kalendáře.
První je měl Labaun od 1702, pak Rosenmüller od 1720. L.
1784 začal Höchenberger tisknouti kalendáře pro evangeliky,
a 1787—98 Kramerius vydával kalendář toleranční, t. j. s vy-
čtením svátků katolických i evangelických. Na Slovensku Chra-
stina kalendářničtvím se obíral, na Moravě Čadecký. Srov. Palacký
O pranostikách a kalendářích v ČČM. 1829, Hanuš ó písem-
nictvu hvězdoslovném v ČČM. 1862.

Kalenec Jan, nožíř na Malé Straně pražské usedlý, prvotně
učedlníkem byl kn. Jana Podušky. Jiný učitel byl mu Cvilda
kožišník, kterýž prý „pravé nohy myl a potom chléb lámal“.
Potloukaje se po zemi, vyhledával jmenovitě svazky s Bra-
třími. V Boleslavi sešel se s Br. Lukášem, v Brandýse nad
L. s Br. Janem Pousteníkem, ale nemoha se s nimi dohodnou-
ti, čili jak Br. Lukáš di, „nikdež s žádným kvasiti“, dal se k
Malé stránce čili k Odtržencům bratrským (Br. Lukáš proti
Kalenci 1523). Od náčelníka jejich Amose přijat byl ochotně
i stal se jedním ze čtyr jejich kněží (Bart. 246); po smrti

Kalenice.

331

Amosově obdržel u nich „haytmanství“, s kterýmž spojeno
bylo právo, že on sám věřícím svým podávati směl chléb a
víno, uživaje k tomu nádoby na soustruhu točené (ib. 254).
Schůze jejich dály se podtaji na Újezdě v Praze. Sotýa Ka-
lenec 1520 dostoupil předního místa, jal se proti Br. Lukášovi
traktát za traktátem posílati, až polemika ta přetržena věze-
ním (ib. 105). Okolo vánoc vyveden k pranýři, načež mu na
tváři přisadili ceych a z města jej vyvedli. Za branou počal
lidu kázati; peníze, ježto mu od posluchačův přitom darovány,
rozdal chudým (ib. 76). Vyhnanství to bylo mu štěstím; sic
by spolu s třemi soudruhy byl býval upálen. Po odchodu z
Prahy usadil se v Letovicích, založiv tam novou obec. Po
22 let neodvažoval se z svého zátiší. Za společníky měl ja-
kéhos Gergeli (Šturm Dial.) a tuším i Faziana (Michalec na
Bartoše); i s Bartošem z Bíliny, zdá se, že měl svazky ně-
jaké. Teprv 1543 vystoupil s otevřeným listem k sektám na
Moravé, k Novokřtěncům, k Habrovanským, k Sobotářům,
k Slavkovským a Mikulášencům, ve kterém po svém smyslu
chválil i haněl. Podle zpráv bratrských stál tehdáž úplně v
učení arianském. Nedlouho potom se obecného proti Br. Augu-
stovi útoku zúčastnil ostrou invektivou na Jednotu. S psaním
tím Augustovi poslal i konfessí svou, kteréžto přepis dodán
od něho i Mr. Šudovi (Gind. GBr. I. 260).

1. Spis, v kterém všecky napořád potupuje a odsuzuje na zatracení. 1523. Tištěn nebyl, ač se znamenití prý lidé k imprimování jeho strojili (Bl. hist. 121 a Br. Lukáš proti K. 1523 v odpovědi na spis ten).

2. Spis o moci zřízené světa 1524 (III. 796). Na to Odpis Lukášův t. r.

3. Spis třetí (Gind. GBr. I. 193).

4. Psaní k sektám na Moravě 1543. ABr. IV. 216—228. Knížka prý plná potvorného bláznovství.

5. Psaní Br. Augustovi 1543. ABr. IV. 232—240.

6. Konfessí 1543. Srov. Počtu vydání z výry kristianských služeb-níkův (IV. 1283).

Kalenice z Kalenic a ze Skvořetic Oldřich studoval
na universitě pražské i dosáhl 1465 hodnosti bakalářské (Balb.
Boh. docta I. 73). L. 1478 složil list satyrický, jakoby od
Lucipera psaný, k nejv. hofmistrovi Lvovi z Rožmitála a proti
straně pod jednou obrácený. Kalenice patrně byl Bratr, za-
stávaje se pikhartův, že odpírají býti konšelé. L. 1486 měl
při nějakou jménem své matky Markety a bratří svých před
právem zemským (Rel. Tabul. 211).

332

Kalinka.

Rkp. v kodexu jenenském (Dobr. LG. 236) a v manuálníku Korandově
co č. 35 (III. 686).

Kalinka Joachym, syn evangelického knéze Jana, kte-
rýž proslul co básník latinský, nar. 1602 v Ružemberku v
Liptově. Učil se v Radvani, v Křemnici, v Bitčici, v Bá-
novcích a v Přešově, načež se stal kantorem církve radvaňské,
později správcem školy ružemberské, potom pak farářem v
Hradné a v Rajci. Štěpán Ostrožit povolal jej do Jilavy, kde
celých 30 let zůstával. L. 1646 ve shromáždění stavův evan-
gelických pod předsedáním Kašpara Illešháze volen jest za
superintendenta. Na stará léta došla naň trpká protivenství.
Za pronásledování, které evangelíci za Leopolda I. v Uhrách
podniknouti musili, spolu s 38 kněžími z vlasti byl vypovězen.
Vyhnanci nalezli útočiště u saského kurfíršta Jiřího II. Přes
přímluvy kurfírštovy u dvoru císařského, nedosáhl toho Ka-
linka, aby se domů navrátiti mohl, i zemřel v Žitavě dne 17.
června 1678 (Tablic Poezie I).

1. Katechismus slovenský, 1645. Rkp. (V. 722).

2. Proroctví vánoční Isaiáše. V Trenčíně 1645 a 1673 (V. 827).

3. Pohřební kázaní paní Markové z Pauchova, Mik. Hrelusa měštěnína jilavského manželce. V Trenčíně 1648 (V. 1076).

4. Písně tři v Cyth. Třanovského a v kanc. Kleychově.

Kalivoda, cís. kněhtiskař ve Vídni, pokusil se o vydá-
vání každodenních novin pod titulem Vídenský denník, ježto
od 1. dubna do 27. června 1761 vycházely, ale pak pro ne-
dostatek odbératelů zanikly (V. 354).

Kalús Václav, kněhtiskař pražský, od něhož však je-
diný jen a to nepatrný tisk z 1. 1613 znám jest (IV. 1691).

Kamenický Vít viz Marchio.

Kamenický*) Daniel, kněhtiskař, jenž asi od 1670 u-
měni své v Hradei Kr. provozoval. L. 1686 koupil tiskárnu
Arnoltovskou v Litomyšli; hradecký závod nieméně dále vedl.
Ještě 1697 byl v Hradei, neboť toho roku na něm minoritský
klášter tamní vymáhal dluh 200 zl. (Švenda M. Obr. IV. 88).
Zemřev 1711 zanechal tiskárnu litomyšlskou synovi svému

*) Jelínek přikládá mu přídomek „z Hirschfeldu“, ale věží v tom omyl
nějaký s hradeckými Kameníky z Hirschfeldu (Rybička Kralohr. rod. erbovní
16). Kameničtí na spisech, ježto u nich tištěny, nikdy přídomku toho ne-
užívali.

Kampanus J.

333

Janovi, po němž († 1751) ji vedl jeho syn Antonín. Po smrti Antonínově 1775 stala se majetkem Václava Turečka († 1822). V Praze Kamenci ti pracovali co kněhtiskaři, nepochybně Danielovi potomci: Joachym František 1716—25, Joachym Jan, faktor tiskárny klementinské 1711—20, Joachym 1726—36, Jan 1722—29, Jonata 1725, Leopold 1734 (Jelínek II. 71).

z Kaménka viz Albrecht Mik.

Kamillus Isaiás, rodem z Vodňan, kněz podoboji.

Káz. patero o slovu božím. V Pr. 1616 (IV. 1644).

Kampanus Jan z Vodňan studoval v Praze, kdež se 1592 stal bakalářem. Ještě téhož roku přijal na se učitelství při škole jihlavské, kdež spolu s Václ. Vrouteckým působil. Z Jihlavy přešel na školu kralohradeckou, na které i po obdržení stupně mistrského (1596) vytrval až do 1598. L. 1599 vyučoval na škole u sv. Jindřicha v Praze a od 1600 do ledna 1603 byl rektorem škol kutnohorských (ČCM. 1845, 626, 634 a 636). L. 1603 dosáhl konečného svého cíle, byv přijat za professora do kolleje Karlovy, jejíž proboštství 1604/5 vedl. Po smrti Mr. Jana Chorinna (2. máje 1606) zvolen na proboštství kolleje andélské. Na fakultě filosofické četl o latinských a řeckých klassicích; časem také o dějepise českém. Několikráte byl jejím děkanem; rektorství naň vzloženo 1612, prorektorství 1620/1. V běžích tehdejších účastnil se nejednou co osoba od university ku komissím volená, jako 1609 při uvažování o obnově konsistoře podobojí, 1610 při spisování katechismu podle konfessí české. Po bitvě bělohorské, když v listopadu 1622 kollej Karlova odevzdána jesuitům, Kampanus deset dní předtím přestoupil ku katolictví. Aby upřímnost obratu svého osvědčil, napsal, k žádosti jesuitův odu latinskou k poctě P. Marie (Skala V. 241). Nedlouho potom zemřel 13. pros. 1622 i s velkou slávou pohřeb mu vystrojen v kostele božího těla. Kampanus byl plodný básník latinský. Česky sepsal jedinou dramatickou hru, jenž 1604 dne 22. června od professorův a mistrův na universitě měla býti provozována; zákazem nejv. kancléře Zdeňka z Lobkovic s toho sešlo (Gottfr. J. Dlabač Biographie des J. Campanus. Prag 1819).

Břetislav a Judita čili Násilné unešení Judity dcery císařské od knížete Břetislava 1604 (IV. 233).

Kampanus Jan z Kutné Hory, kněz podoboji, 1617

334

Kampanus M.

farářem byl ve Vlastibořicích, později v Kutné Hoře, odkudž
se 1623 odebral u vyhnanství do Žitavy (Pescheek Exul. 81).

1. O ráně morové. V Pr. 1617 (IV. 904).

2. Kázaní o zkáze Jeruzalema. V Pr. 1617 (IV. 1647).

Kampanus Matyáš, Kutnohořan, tuším že bratr Janův, kněz podoboji.

Duchovní spasitedlný poklad (Index; Jungm. Příd. 3).

Kancionál, sbírka zpěvův církevních s notami. Za star-
šich dob, kde lid jen poskrovnu čísti uměl, měly kancionály
ten účel, aby lid, zpívaje písně, z nich se seznamoval s učením
církevním. Toť příčina, proč zvláště strany nekatolické tak
horlivě pěstovaly kancionály, anobrž druhdy s velikým nákla-
dem sobě je zpořizovaly.

A. Kališnické: Václ. Miřinského, Klimenta Bosáka a Jana Táborského, tišt. 1522, 1531, 1567, 1577, 1590. Rkp. „Písně neb evangeličtí zpěvové s kalichem“ v Stockholmě (Dudík Schw. R. 159). Jiná vydání 1581 n Dačického dvojí, 1584 n Melantricha, 1585 n Nigrina, 1589 opět n Dačického (ČČM. 1864, 349), 1606 n Nigrina, 1609 u Veleslaviny, 1617 u Bohutského a Palmy, 1620 u Karlsperka. Mimo to 1554 v Olom. u Günthera (Kleych) a 1569 (Hanslik 535).

B. Táborský, jehož rkp. z první pol. XV. věku objeven M. Kolářem.
Širší o něm zpráva v Pam. 1873, 825.

C. Bratrské: „Písně chval božských“ 1505 (Blah. hist. 112, výňatky ve Výb. II.), v Litomyšli 1519 pod redakcí Br. Lukáše (Blah. Gr. 38, hist. 119), v Boleslavi 1531 (IV. 48); „Písně duchovní evangelistské“, z novu přehlédnuté od Br. Roha, v Pr. 1541 n Severina z Kapí Hory; kancionál menší v Litomyšli 1542 (Bl. Gr. 40); v Boleslavi péčí Macha a Izraele 1547 u V. Austského (zmařeno); v Šamotulách pod redakcí Černého, Blahoslava a Šturma 1561; v Evančicích (b. m.) 1564 fol. otisk Šamotulského; tamtéž fol. 1576 (skvostné); v Kralicích fol. 1581 (též); v Kralicích fol. 1594 a 1598, pak 1615 (Dudík Schw. R. 337); v Lešně pe 1632, v Amstrdamě péčí Komenského 1659 (Kleych o kancionálích, J. Jireček v ČCM. 1862, Jungm. a Hanuš III. 48). Kromě toho drahné menších vydání příručných.

D. Evangelické AV.: Kunvaldského, Jana Škorně, Musophila, Palmy, Philadelpha, Závorky, Ledeckého, Závěty. Šubara, Martinia, Ctibora, Milesia, Motěšického, Millera, Pribiše, Třanovského, Kleycha, Liberdy, Elsnera, Petrmanna, Jakobaea, Plachého atd.

E. Habrovanský: Písníčky křesťanské ke cti a chvále boží. V Lilči 1537 (IV. 47).

F. Katolické: Rozenpluta, Scipiona, Hlohovského, Michny, Šteyra, Holana, Koniáše, Paraubka, Fryčaje atd. Nejstarší tisk pohříchu bez titule 1501 (Hanka č. 46), pak Písně na čtení nedělní, v Plzni 1529 (IV. 46).

Kandidus a Sta Theresia z Jindřichova Hradce, augu-
stinian a bibliothekář konventu pražského u sv. Václava na

Kandidus.

335

N. M. Když Ungar 1776 Balbinovu rozpravu o učencích českých vydávati počal a již první díl, jednající o université pražské, uveřejnil, jal se Kandidus připravovati k tisku díl II. a III. s poznámkami. Ungar tím nemálo byl popuzen. Jak mile (u Hraby) Kandidovo vydáni 1777 vyšlo, dal i předmluvu i poznámky jeho do své edicí s kritickými úvahami a opravami sám otisknouti. Kandidus, pokládaje to za patisk, hledal ochrany u úřadův, leč spatně pochodil. Ungarova edicí prohlášena za pravou a na Kandida sečteno, že sám se dopustil toho, z čeho obviuje Ungara (Předml. Ungarova k II. d. Boh. docta). Nieméné našel obránce v Dobrovském, kterýž Ungarovu edicí zkritisovav, počátek dal důtklivé obapolné půtce.

Kandidus Sixt z Prahy, kněz podoboji, jeden z těch duchův u nás za XVI. věku ne neobyčejných, kteří v sobě cítili ctižádost i odvahu, aby se stali zakladateli nových organismů církevních, tím pak v ustavičné ústrky sami sebe uváděli. Již první jeho v Čechách za Ferdinanda I. vystoupení mělo za následek, že musil ze země Usidliv se na Moravě, byl při schůzi, která se 1576 pod zástitou Aleny Mezřické a Hanuše Fridricha z Hardeka o založení zvláštní jednoty náboženské stala ve Velké Mezříčí (ABr. XI. 265). Potom jej na děkanství povolali do Litomyšle (Jelínek III. 87), ale brzo se odtamtud rozkazem Vratislava z Pernšteina odebrati musil. Týž osud stihl jej, když se pak usídlil v Pardubicích. L. 1586 zdálo se, že mu lepší kyne budoucnost, jelikož jej Kutnohoršti dosadili na arciděkanství. Tu měl obec dávnoletými rozmíškami náboženskými náchylnou novotám, nad to pak skrze konsistoř tamní i po okoli provozovati mohl vůli svou (Gind. GBr. II. 297). Ale i v Hoře si stav svůj zkazil. L. 1592 odhodlal se k ženitbě, za manželku pojav služebnou dívku Esteru, čímž takové spůsobeno pohorzení, že se Sixt 1593 vystěhovati musil do Pelhřimova (Pam. 1865, 267). Zde konečně našel poklid, zemřev 1594.

1. Výklad na modlitbu Páně. V Pr. 1573 (IV. 1509).

2. Káz. o zemětřesení 1588 (IV. 1597).

3. Výklad na život Tobiáše, též diurnál, jinak celodenní učedlníka s mistrem rozmlauvání pobožné. Veršem rýmovaným. V Pr. 1588 u Dačického (IV. 209 a 1509). Spis ten v Příd. 43 u Jungmanna mylně připsán Dačickému 1558 (m. 1588).

336

Kantor.

Kantor Jan, měštan pražský a kněhtiskař, kterýž, maje tiskárnu „u hada“ na Mostku na St. Městě, též nazýván Had, lat. Coluber. Od 1535 do 1573 drahně vytisknul kněh českých, Často býval rukojmé mladým kněžím (Bor. I.). Pozdéji, usadiv se na Novém Městě u sv. Štěpána velkého, zanášel se písařstvím. L. 1572 v dílně jeho napsán graduál nákladem raddy pražské (univ. bibl. pr. XVII. A. 3), 1574 jiný ku kostelu sv. Lazara na N. M. (XVII. A. 38), 1576 opět jiný nákladem Magdaleny od Zlaté hvězdy (XVII. A. 41), 1579—80 ve dvou dilech „knihy graduální písni a chval božských“ pro obec lomnickou, ježto se nyni chovaji v zámeckém archivu hrabat Morzinův na Vrchlabí (Pam. 1861, 74—8). I graduál mladoboleslavský z dílny jeho pochází (ib. 1859, 257).

Kaper z Kaperšteina Zigmund, bratr primatora pražského (1565—71) Pavla, s nímž společně 1565 obdržel erb s dotčeným přidomkem (Erben Primatoren 29). Zigmund nepochybně byl lékařem. Od ného jsou registra na kapitoly „Jádra“ (Hanuš Dod. II. 44).

z Kapi Hory viz Severin P.

Kapihorský Michal, kněhtiskař, jenž 1602 v Lipstě vytiskl Zámrského postillu (IV. 1555).

Kapihorský Šimon Eustach, syn Matěje Všetečky, koželuha kutnohorského, vychován byl v náboženství podobojím. Asi 1624 přestoupil k náboženství katolickému i dal se do řehole cistercké v Sedlci. Již 1625, když opat Bart. Pica Jindřichohradecký složen byl s úřadu svého pro nepořádky a pryč odtamtud odvezen, správa kláštera svěřena Šimonovi, jenž tehdá, opustiv jméno otcovo, Eust. Kapihorským se ztituloval (Dačický v ČČM. 1871, 95). Ale ještě téhož roku správy té byl zbaven a vzložen naň úkol, aby působil co missionář v Čáslavsku a Kouřimsku. Aby pevnější měl oporístě, dáno mu děkanství v Kouřimi, kdež 1. ledna 1626 „inkvisici v knihách“ vykonal a do 1627 reformací provedl (Zyvalda). L. 1630 dostal se děkanem do Chlumce a 1633 opět na Sedlec co správce kláštera povolán.

1. Historia kláštera sedleckého. V Pr. 1630 (V. 396). Ded. kn. Jiřímu Urattovi, opatu kláštera zbranlavského. Srov. Úngar in Palb. U. 93.

2. Spis o příjímání pod obojí spůsobou, o němž vědomost máme jen z knihy proti němu neznámým autorem sepsané: „Pomoc utvrzení při víře o

Karel Daniel.

337

pravém pod oboji těla a krve Páně užívání, sopsána k poražení spisu od kn.
Š. Kapihorského 1626¹. Rkp. druhdy u Bočka (V. 692).

Br. Kapita (Capito) Jan z Bystřice pod Pernšteinem
byl čeledinem Br. Štefana, i zřízen k jáhenství 1572 v Slav-
kové, načež Br. Štefan jeho, Němčanského, Jana Felina a jiné
mládence počátkem 1574 vypravil do Heidelberka. Zde od
professorův velmi přivětivě byli přijati a v kolleji, kdež se
jim i stravy dostávalo, uměštěni s mensím, nežli u měštanův
lze bylo, nákladem (ABr. XIII. 192). Na jaře 1575 zajeli
Kapita s Felinem do Züricha a dáleji do Genevy navštivit
Jindř. Bullingera a Theod. Bezu, kteříž oba jim dali listy k
Br. Štefanovi. V září pak opustili Heidelberk, nesouce od
Zach. Ursina a Kašp. Oleviana listy o úspěchu svých studii.
Nejviceji vynikal Kapita (Quell. 419). Přištiho potom roku
1576 stal se knězem, i přejal 1577 po Br. Eneasovi správu
zboru třebíčského. L. 1584 na synodě slavkovské zvolen do
úzké raddy. V září 1583 zavítali k němu do Třebíče Lupi-
chius a Melichar z Kaménka, Mr. Mikuláše bratr, berouce se
přes Moravu a Čechy do Normberka. Jednalo se jim o dva
mladíky, kteréž s sebou přivedli, aby v domích bratrských
přechováni a pocvičeni byli; ale sešlo tuším s toho (ABr.
XIII.). Kapita záhy začal churayěti; za pobytu svého v Tře-
bíči téměř vždycky nemocen byl. Zemřel 31. pros. 1589.
Jan Eneas kázal nad ním ve zboru třebíčském (Fiedler 286).

1. Účastnil se v překladání bíble kralické.

2. Postilla. Dva díly. B. m. (na Kralicích) 1586, v Pr. 1615 (IV. 1553).

Kaplíř z Sulevič Albrecht Zdeněk na Brodcích a Velikých Hórkách, syn Petra († 1576) a Alžběty z Molovic, za manželku měl Marketu roz. Vančurovu z Řehnic, s kterou dostal statky Valečov a Velké Hórky, kdežto Brodce zdědil po otci. Zemřel 1596 bezdětek.

List o přijímání pod oboji spůsobau k Václ. Slovaciovi 1590, otištěný
od tohoto při Desíti artikulích (IV. 1336).

Kardian Ignác Zigmund, snad jesuita 1722 vydal spisek o Ignaciovi z Loyoly (V. 936).

Karel Bor. a Sto Remigio, augustinián kláštera německobrodského, vydal kázaní příčinou slavnosti žďárské:

Žena krásná Sára před zreadlem, t. j. klášter žďárský. V Litomyšli 1735
n Kamenického (V. 981).

Karel či Carolides z Karlsperka Daniel, čtvrtý syn

Rukověť k děj. lit. č.

22

338

Karel Jiří.

Karla Mělnického, měšťana na N. M. pražském († 1599). Vzděláv se literárně na školách domácích, oddal se umění kněhtiskařskému, ve kterémž se cestami po cizině zdokonalil. Když si Henyk z Waldšteina tiskárnu založil na Dobrovici, vedl Daniel z počátku správu její (IV. 1966). L. 1613 sám si tiskárnu zařídil na N. M. pražském, kteráž kvetla až do 1628 (V. 636). Daniel byl muž vysoce vzdělaný. Po příkladu Veleslavinově pečoval nejen o zevnitřní, nýbrž také o vnitřní úpravnost spisův, které se pod firmou jeho tiskly, sám jsa spůsobilý skladatel veršův, anobrž i znatel hudby. Jmenovitě opravil J. Vorličného žaltář (1618). Sám vydal tyto sbírky písní od něho dílem složených, dílem opravených:

1. Potěšení křesťanské. V Pr. 1613 (IV. 134).

2. Písně duchovní křesťanské. V Pr. 1614 (ib.).

3. Nešpor český. V Pr. 1617 (IV. 146).

4. Zpěvové církevní, t. j. kancionál Závorkův, 1602 po prvé tištěný, v nově vydán. V Pr. 1620 (IV. 152).

Karel či Carolides z Karlsperka Jiří, nejstarší syn Karla Mělnického, nar. 11. dubna 1579. Dokonav studia na universitě pražské stal se bakalářem i mistrem práv. V básnictvě tehdejším latinském tou měrou vyniknul, že od Rudolfa II. korunován vavřínem a básníkem dvorským jmenován. Zaměstnáním tím nicméně nijak netrpěly povinnosti jeho úřední, jakož byl písařem N. M. pražského, později veřejným cís. notářem a řádným soudcem. Dvěma epigrammaty, ježto v „Sylva carminum“ 1612 vytištěny sou „In calumniatorem Bohemorum“, popudil na sebe cizince do Čech přistěhovalé; i jiné osoby cítily se smělými a ostrými důtkami Carolidesovými dotknuty. Tudiž potkával se všude, kde se ucházel o vyšší službu, s nepřízní a osočováním. Ano protivníci jeho chopili se ošemetného úskoku, aby nenáviděného mravokárce učinili neškodným. Pozvouce jej pod přátelskou tvář k hostině, tak jej opojili, že se rozstonal a brzo potom 12. října 1612 zemřel. Latinských spisů jeho jest třinácte; sahají od 1587 až do 1612 (Pelcel Abbild. III).

1. Wilibalda Pirkheimera Chlauba podagry V Pr. 1597 (IV. 218).

2. Navedení mladistvého věku k mravům a uměním. V Pr. 1606 (IV. 211).

3. Precatio, Píseň Matyáše krále uherského lat. a česky (ib.).

4. Žalostné duše s tělem rozmlauvání (ib.).

5. Modlitba raní a večerní (ib.).

6. Sententiae morales lat. a česky (ib.). Vše přitištěno k č. 2.

Kaška.

339

Kargesius Kaspar, kněhtiskar pražský, jenž činným byl od 1602. Když 1613 zemřel, spravován závod jeho až do 1615 jménem jeho dedicův, načež přešel bezpochyby v majetek Daniela Karla z Karlsperka.

Karchesius Jan z Prostějova byl informatorem synův z rodin Korduli a Strakův. L. 1634 sepsal elegii na Jindř. Straku z Nedabylic (V. 198). Srov. Falco.

Karchesius Jan z Třebenice, kněz podobojí, 1614—5 farářem byl v Kostelci na panstvi náchodském.

1. Pohř. kázań nad Albrechtem Smiřickým 1614 ve sbírce Phagellově (IV. 1697).

2. Rytmové na smrt Doroty Špátové, manželky Jakuba Špáta, purkrabí náchodského. V Kr. Hradci 1615 (IV. 196).

Karchesius Martin viz Kraus z Krausenthalu.

Karion Václav, rodic z Boleslavě, 1611—14 byl farářem v Konojedech (Pam. 1863, 353). L. 1623 zůstával v Kutné Hoře, kdež jej spolu s jinými stihl rozkaz, aby v osmi dnech země byl prázden (Hist. pers. 195).

Káz. pohř. nad Albrechtem Smiřickým 1614 (IV. 1699).

z Karlsperka viz Karel a Rosacius Adam.

Kartúz či Kartuzian nejmenovaný kláštera dolanského u Olomouce koncem XIV. věku sestavil sbírku výpovědí učitelův cirkevních (mezi nimiž i Seneka) latině i česky spůsobem systematickým.

Rkp. v st. bibl. olomoucké (d. 7), o némž šířeji v ČČM. 1861, 275.

Kastinger Jan, Moravan, kněz dioecese olomoucké, od 1807 farář v Bohuňovicích, kdež 15. srpna 1819 život svůj dokonal (Wolný I. 5, 6).

1. Písně duchovní. V Ol. 1810 (Jahrb. d. Liter. 1827).

2. Malý žaltář. V Ol. 1811 (ib.).

Kaška či Cassius Jan, ze Skutče, po dokonaných studiích a dosaženém bakalářství ustanoven ve Vys. Mýtě městským rychtářem. Tam se 1617 bohatě oženil na dvůr i hospodářství. Mimo to patřil mu i mlýn. V tisních tehdejších zakládal obec penězi, až pomoci tyto na 7000 zl. vzrostly. Za skrovné své účastenství v stavovském hnutí vymohl si „perdon“, zaplativ zaň 500 zl., ale nechtěje co posluchač Jednoty viru přeměniti, 1628 od reformatora v Chrudimsku a Čáslavsku, Jana Arn. Plotaysa, dostal rozkaz, aby se vystěhoval. I odebral se s rodinou do Uher a usadil v Skalici, kdež po 24 let

22*

340

Katholikon.

pořád bydlil. Tu naň počala doléhati chudoba, že konečně 1652 podal prosbu k Ferdinandovi III, aby mu perdon i zálohy byly vráceny a on se zase usaditi směl v Mýtě, kdež bratrovec jeho Zdenislav tuším jmení jeho byl přejal a v zámožnosti živ byl (List Cassiův v Č. Mus. a zápisy mýtské). Mladý kněz Daniel Cassius, jenž 1666 žil u Komenského, byl syn Janův (Zoubek 87).

Písnička o divném a milostném božím člověka Bohn oddaného vedení. Složena po přečtení Labyrintu Komenského, i vytištěna při amsterdamském vydání 1663 (V. 78).

**Katholikon**, slovník slov latinských, podle středověkého náhledu vědeckých, s výkladem na jazyky národní nejen slovným, nébrž druhdy i věcným. Jinak též *Mater verborum* nazyván. Hanka ve sbírce slovníkův, 174—9, otiskl Katholikon z rkp. brněnského, jenž kromě českých obsahuje i výklady německé (II. 10) a z počátku XV. věku pochází.

**Katonova disticha**, oblíbené to čtení mravoučné za středověku, z lat. textu poprvé veršem přeloženo v druhé pol. XIV. věku.

Rukopisů několikero: 1. u sv. Víta, kde i Anticlaudian (otišť. v St. Skl. III); 2. v un. bibl. pražské 1409, XVII. F. 50; ve sbírce Neuberkovské 1445 a 1470 (otišť. u Voigta a v Slavínu Dobrovského); 3. na Strahově a v moravském zemském archivu ze XVI. věku (ve Feifalikových Studiích č. VI). Pozdější překlady od Aquilinata a Komenského (II. 72).

**Kaudelka Matěj**, kněhtiskař pražský, okolo 1740 činný, jehož závod 1743—6 vedla vdova Johanna.

**Kaukol Josef**, kněz katolický, 1754 a 1757 vydal dva spisky o sv. Janu Nep. (V. 1026).

**Kaupilius Jan** z Panenské Teynice přípravní studia konal v Rakovníku. Dosáhnuv v Praze bakalářství, spravoval školy v Louně dvě léta a v Č. Brodě přes tři léta. Stav se pak mistrem svob. umění, byl farářem v Stankově, odkudž po Artopoeovi 1620 povolán na děkanství do Slaného, L. 1621 na den sv. Kateřiny přirazil do města tohoto Jiří Michna co reformační kommissař pro Slansko a Litoměřicko. Všed do kostela, an Kaupilius čte evangelium, rozkázal mu, aby čisti přestal, a když se mu po vůli nedělo, dal Kaupilia od vojákův popadnouti. Jen úpěnlivým prosbám sousedův a paní slanských podařilo se hrozící Kaupiliovi uvězení odvrátiti, musel se však ihned z města i ze země vystěhovati (Hist. pers. 188). Chleba

Kezelius.

341

vyhnanského nejedl ani tři léta, uchvácen byv morem na
Krušných horách 1623 (Pescheck 53).

1. Posila k stálé trpělivosti. V Pr. 1619 (IV. 1919).

2. O pravém ukřiž. Krista poznání. V Pr. 1621 (V. 678).

3. Modla věku nynějšího, kdežto ohavnost její poodkryta, spůsob vystříhání-se jí, příčiny k utíkání jí (Index. Rybai 18).

### Kavka Jiřík viz Kolsinius.

Kavka Martin Prstach z Držkovic kněz podobojí v druhé pol. XVI. véku.

1. Písně nové pobožné. V Pr. 1579 (IV. 76).

2. Píseň napomínající nás ku pokání. V Pr. 1580 (ib.).

### Kazibaba z Kosmačova Adam, řemeslný písař, z počátku, jakož se zdá, činný v dílně Jana Táborského, až pak sám, v Praze se usadiv, živnost písařskou provozoval. Erbu a přídomku „z Kosmačova“ nabyl již 1554. V době 1556–60 „psal, notoval a komponoval“ graduál český pergamenový pro Kutnou Horu (Pam. 1867, 462). L. 1568 dokonal kancionál t. ř. Rybářovský, ku kostelu staroměstskému sv. Kříže většího zřízený, kterýž se nyní chová v cís. dvorské bibliothece vídenské. Kněhtiskaři pražští užívali pomoci jeho při upravování, vydávání a korrigování kněh svých, jakož jmenovitě Jiří Nigrin 1572 připomíná v předmluvě na „Formy a notule listů všelijakých s titulářem“ (Rybička ib. 1864, 85, kde i erb Kazibabův).

### Kbelský viz Ctibor Jan.

Kelský Antonín, kněz katolický, vydal v Praze dvě sbírky kázání, 1732 na svátky a 1736 na neděle (V. 875).

Kezelius, jinak Bydžovský Jiřík, rodic z Nového Bydžova, nar. 23. dubna 1576, studoval v Praze, kdež jej 1598 nalezáme mezi alumny. L. 1599 učiněn bakalářem (ČČM. 1848 I. 180 a 190). Stav se mistrem svob. umění, řídil malostranskou školu u sv. Mikuláše 1604–5, školu ve Ml. Boleslavi 1605 (ČČM. 1845 str. 626, 633). V říjnu 1605 vzdal se učitelstvi i uvázal se v úřad písařský při raddě boleslavské. Později oženil se tam s majetnou vdovou Johannou Vartovskou, načež pustil písařství a co radní obci své služby věnoval. Od 1618 do 1625 zastával úřad primátorský, s nemalými zápase ne snázemi za těžkých dob tehdejších. Reformace náboženská v Boleslavi svěřena 1623 kapucínům, kterým se do 1625 podařilo sice několik sousedův převésti, tak že se jimi radda městská osaditi

342

Khel.

mohla, ale obec lidu vždy zůstávala katolictvu odporná. L. 1626 saženo k prostředkům ostřejším; v březnu t. r. dána do Boleslavě posádka, tři sousedé byli vypovězeni, Kezelius pak spolu s Mr. Hendrichem Danielem Šudem s Semanína a s jiným vržen u vězení. Dolcháno nań hrozbami i domluvami, kterým z počátku se poddával, brzo však, vzpamatovav se, že při víre své setrvati chce, prohlásil. Na to opět do vézení odveden a po některém čase, aby se rozmysliti mohl, na s sobodu propuštěn. Když pak nebezpečenství válečné, pro něž 1626 proti nekatolíkům českým mírněji se postupovati začalo, v Uhrách pominulo, tu 17. června 1627 kázala komisse reformační raddě boleslavské, aby Kezelia i Šuda co nejdříve vyobcovali (Hist. pers. 331—41). I vydal se Kezelius spolu s druhou manželkou svou Lidmilou, sebrav pozůstatky jmění svého, drancováním 1620—27 značně ztenčeného, u vyhnanství do Mišně, kdež dvanácte let ztrávil, a odtud později do Perna. Když pak ponenáhlu prostředky jeho se rozptýlily, a osada česká v Perně rozervána, nouzí jsa dohnán, odhodlal se k návratu. L. 1639 přišel do Ml. Boleslavě; leč sotva vkročil na půdu rodnou, byl poznán a vzat u vazbu, čehož se zbědovaná manželka jeho tak ulekla, že upadla v nemoc a za nedlouho s životem se rozžehnala. Od té doby žil Kezelius v Boleslavi v okolnostech dosti bídných, až asi 1654 smrti sešel (Tieftrunk v Boleslavanu).

1. Process práva městského od Vítá Ophthalmia v latinské řeči sepsaný, potom z latinské do české řeči přeložen od Jiříka Bydžovského. Rkp. dle zprávy Pelcelovy (Gesch. v. Böhm. 660) ve sbírce Seršuíkově. Originál „Processus juris municipalis pragensis“ vydán v Pr. 1585 a v Jeně 1608. Srov. Rybičkův článek o Ophthalmiovi v ČCM. 1863, 313.

2. Kronika mladoboleslavská, od 894 do 1654 spořádaná. Rkp. v Museum a u kapitoly vyšehradské. Valně jí užito v „Kronice mladoboleslavské“, 1822 od Fr. Novotného z Luže vydané (V. 309, VI. 1015).

Khel Jan Josef rodem z Evančic, theologie bakalář, mistr svob. um., 1729 dostal se za faráře do Luk v děk. měrinském, 1739 do Uherského Brodu, kdež 31. července 1748 život svůj dokonal (Wolný I. 3, 307; II. 3, 196).

K oslavě nového kostela sv. Jana N. na Zelené hoře ždárské 1735 vydal dvě kázaní (V. 979. Srov. ČCM. 1863, LXIV).

Kherner či Khern Jan z Plzně studia dokonal v Praze, kdež se 1577 stal bakalářem a 1584 místrem svob. umění

Khun.

343

(LD. II. 425, 444). Téhož roku byl rektorem při škole u sv. Jindřicha. L. 1585 přijat do kolleje Karlovy, jejíž probostem byl 1587/8. Na universitě působil až do 1593, po třikráte zastávav úřad dekana na fakultě filosofické. Literárně činným byl teprvé po odchodu z university. Jako většina současníkův, skládal i také on verše latinské. Jmenovitě složil elegii na smrt Tomáše Mitise (Proch. Misc. 395). L. 1596 Veleslavina mu prodal zděděný po rodičích dům na Senném trhu (Právník 1866, 291). Kherner byl členem bratrstva literátského u sv. Jindřicha na N. M. i vydal na smrt jednoho ze soudruhův, Pavla Kalouse z Častolovic, sbírku básní latinských 1611 (Dlabač 74). L. 1612 sám se s životem rozžehnal.

1. Er. Rotterodamského Vdova křesťanská. V Pr. 1595 (IV. 1851).

2. Potěšení v těžkém zármutku postavené Anížky dcery své a jiných přátel. V Pr. 1599 (Příd. 53).

3. Krátké vysvětlení trpělivého Joba. V Pr. 1611 (IV. 1475).

**Khopp Jan Jiří Vilém, křižovník s červenou hvězdou,**
1730 vydal kázání o sv. Janu Nep. (V. 961).

**Khun František Benedikt, křižovník s červeným srdcem,**
farár u sv. Klimenta v Malých Bubnech, 1769 vydal spis o sv. Prokopu: „Kněž oko církve“ (V. 1048).

**Khun Karel Josef z Prahy, nar. 2. června 1736,** co patnáctiletý mladík 1751 vstoupil do tovaryžstva Ježíšova. Studia filosofická a theologická odbyl v Olomouci a Praze, načež 1758—60 vyučoval na gymnasiích v Klatovech, v Hradišti a v Jindr. Hradci. Na kněžství vysvěcen 1763. Do 1765 pobyl v Telči; potom v K. Hoře a v Praze co kazatel působiti počal. Řeholní slib složil teprv 1769. Po zrušení řádu připravil se k duchovní správě i dosazen na faru do Vodolky. Mistrem filosofie a bakalářem theologie učiněn 1776, papežským notářem 1777. L. 1784 vyvolila jej kapitola vyšehradská k přespolnímu kanovnictví a 1804 do sboru svého jej povolala. Jako ve Vodolce, tak na Vyšehradě neunaveně pilným byl povinností svých, staraje se zvláště o kostel a školu. S rostoucím věkem neustal kázati i mohl se honositi vzácnou eti, že 62 let zastával úřad kazatelský. Ku konci měl opletky s konsistoři pražskou pro obvinění liché, jakoby se spůsobem neslušným domáhal hlasův volebních k děkanství. Co spisovatel vystoupil po prvé 1769. Psal česky i německy. Zemřel na Vyšehradě 13. června 1829 v 93 lété věku svého.

344

Kilian.

Jos. Devoty, farář mikulovický, Khunův životopis sepsal do N. Archiv für Gesch. Liter. u. Kunst. (Ruffer Vyšehrad 458).

1. Spasitedlná zpráva a nančení, kterak křesfan katolický v prostřed vezdejších starostí Bohu slanžiti má. V Pr. 1769 (V. 1520).

2. Krátký výtaht křesfanské dokonalosti. V Pr. 1771, 1776, 1804. Těž německy.

3. Mravná a spasitedlná kázaní na evangelie nedělní. Pět dílův. 1776—1782 (VI. 1920).

4. Biblická konkordancí. V Pr. 1784 (VI. 1731).

5. Jgn. Wagnera Krátká mravná kázaní pro lid obecní polní. V Pr. 1785 (VI. 1920).

6. Pravý základ a podstatný pořádek křest. katol. náboženství. V Pr. 1802 (VI. 1808). Těž německy.

7. Katechismus ženichův. V Pr. 1802 (VI. 2107). Těž německy.

8. Sbírky kázaní rukopisných (Ruffer 462).

Kilian Jan Josef rodem z Augšpurka přišel jako student do domu olomouckého kněhtiskaře Vítá J. Ettle, u něhož a ve Vídni se témuž umění vyučil. Po smrti dobrodince svého 1673 za manželku pojal vdovu jeho, i stal se tudíž majetníkem tiskárny druhdy Hradeckého v Olomouci. Když privilegium, které Hradeckému na 50 let bylo povoleno, 1687 vyhaslo, ucházel se Kilian o jeho obnovení, což mu však 1690 odepřeno. Tím konečně zrušena instituce, která potud všelikému rozkvětu typografie a tudíž i literatury v Moravě nejhrubší byla závadou. Zemřel 1703 (D'Elvert Beitr. 61).

Kincl Jan Petr, knihtiskař v Jindřichově Hradci 1730.

Kincl Jiří, knihtiskař v Kutné Hoře 1720—40.

Kincl Mikuláš, syn exulanta českého, kněz luteranský jenž po Mich. Láním asi od 1683 byl kazatelem v Gebhardsdorfě, odkudž 1692 odešel do Neu-Salce (Pescheck Ggrf. II. 510); později dosáhl fary v Šimbachu (Schönbach), kterou ještě 1708 spravoval (Pescheck Exul 156), vydav toho roku:

1. Zreadlo pobožnosti, modlitby ke všem časům a přihodám ženského pohlaví spořádané. L. 1708, 1745 (V. 1691, 1641).

2. Písné v Peškově sbírce 1716 (V. 116).

Kirchmayer z Raychwic Valentin, filosofie a mediciny doktor, primatora pražského Jana († 1622) vnuk, v Pr. 1696 vydal spisek o starodávní studnici kukusské (V. 553).

Kirchner František Hynek, kněhtiskař v Praze, asi 1750 za manželku pojal Žofií, vdovu po Karlu Fr. Rosenmüllerovi mladším, kteráž jej přežila, a 1758—1761 tiskárnu sama

Klatovský Ondřej.

345

vedla, až se pak z novu vdala za J. J. Klausera. Kirchner
z němč. přeložil Krantzovo:

Výborné naučení pro báby. V Pr. 1756 (V. 591).

Klanicai Jan, Slovák, za mladších let byl rektorem školy
v Báňské Bystřici, později stal se místožupanem stolice teměšské.

K. Sturma Kochání se s Bohem v raních hodinách 1790 (VI. 2216).

Klatovský Bohuslav z Žatec, děkan v Hořicích, 1614
učinil káz. pohř. nad Albrechtem ze Smiřic (IV. 1703).

Klatovský Jan, osoba Hammerschmiedem tuším smyšlená
(Malý v Pr. Sitzb. 1870 II. 33–40). Srov. Klement Václ.

Klatovský Martin, nar. 1498, studoval v Praze, kdež
se 1518 stal bakalářem a 1522 mistrem svob. um. (LD. II.
265 a 273). Po dvou letech jal se působiti na fakultě filoso-
fické, která jej dvakrát, 1527/8 a 1529/30, vyvolila k děkan-
ství. L. 1530 došlo naň proboštství kolleje Karlovy, kteréž
po několik let držel, až asi 1536 dosazen kazatelem ku kapli
betlemské. Co do smýšlení náboženského klonil se k směru
luterskému, což bylo jednou z pohnutek, že jej stavové 1531
a 1534 za přísedu, 1539 pak za administratora konsistoře po-
volali (Bor. I. 61, 99 a 127). Téhož roku zastával i rektorát
na universitě. L. 1541 administratorství se vzdal, zůstav od
té doby v konsistoři jen co přední mezi přisedami (ib. 190).
Asi 1541 propůjčeno mu děkanství u sv. Apollinařiše. L. 1550
složil i kazatelství i děkanství, a odebral se na odpočinutí do
svého rodiště. Příčina toho byla, že síly jeho duševní velice
sklesly. Zdětiněl ť tou měrou, že ani dni v témdni rozlišovati
nestačil. Zemřel v Klatovech 24. června 1555 (St. Un. 150).

Rozsuzování upřímné artikulův některých z pře Jana Augusty, kterauž
pod jménem kněžstva proti všemu křesťanstvu, krom sekty waldenské, vydal.
V Pr. 1544 u Kubeše (IV. 1233).

Klatovský z Dalmanhorstu Ondřej, rodic z Klatov.
Nabyv připravního vzdělání v rodišti svém, odebral se na
universitu pražskou, kdež 1524 dosáhl bakalářství (LD. II.
280). Náležel ke kruhu J. z Hodějova, jehož zvláštní přízni
se těšil, i žil v přátelských svazcích zejména s M. Kollinem.
Z university obrátil se k učitelství, pracuje o vzdělání mládeže
vyučováním i spisováním kněh učebných. Tak 1530 vydal
rukověť k počtářství, 1531 navedení k německému a českému
čtení, 1540 sbírku rozmluv českých a německých. Poslední
dvě se déle než po stoleti udržely v užívání pro praktickou

346

Klatovský Vít.

úpravnost svou. Později podařilo se Ondřejovi usaditi se v Praze a zároveň s Mr. Václavem Krušinou Vysokomýtským 1544 vydobyti sobě erb s přídomkem „z Dalmanhorstu“. V osudných dnech 1547 byl purkmistrem staroměstským. I ačkoliv spolu s Mr. Tomášem z Javořice úsilné se přičiňoval, aby lid udržel v míře, nicméně 24. září do dvou neděl ze všech zemí královských byl vypovězen. Vina, kterouž naň kladli, nemohla záležeti leč v tom, že se 6. července, když lid rozkacený na staroměstskou radnici s pohrůžkami vtrhl, pro ukrocení rozbouřených vášní a pro zachování života pohnouti dal, aby stavy vyzval k rychlé Pražanům spomoci válečné. Nejv. písař Wolf z Vřesovic, když se ho o to Klatovský tázal, neuměl nic jiného odpověditi, než že jej k tomu jeho tlachání přivedlo. Jeden z spoluvinných, V. Peřinovský, vyplatil se 200 kop z dotčené pokuty; ale Ondřej, nemoha složiti takové sumy, jen toho sobě při králi vyjednal, aby na Moravě zůstati a tam svou živnost vésti mohl (Tieftrunk Odp. st.). Zdá se, že se usadil v Prostějově.

1. Nové knížky o počtech na cifry a liny. V Normb. 1530 u Frid. Peypusa, v Praze 1558 u Kantora (IV. 740). Ded. bratru spisovatelovu, Svato-borovi rodiči klatovskému. Výňatek v Tomsové Chrestomathii, rozbor od J. Smolíka v Živé 1864, 160—171.

2. Naučení krátké obojí řeči, německé a české, učiti se čísti a mluviti. V Plzni 1531 u Pekka, v Prost. 1548 atd. (Des Deutsch und Behem vnter-redung vom Aussprechen vnd lesen der buchstaben). Posledně 1764 u Jauer-nicha (IV. 21).

3. Knížka v českém a německém jazyku složená, kterak by Čech německy a Némec česky učiti se měl. V Pr. 1540, poslední vyd. v K. Hoře 1642 (IV. 22). Ded. Adamu Hořimannovi z Grünbühlu a Strechavy, Zigmundovi Jiřímu z Dietrichšteina a Raymundovi Fuggerovi.

## Klatovský Vít viz Falckrabí.

Klaudius Václav Alojz z Nepomuka 1623 byl na studiích bohoslovných. O pozdějším jeho životě známo jen, že 1654—55 byl farářem u sv. Haštala v Praze (Navrátil 38).

Krátké otázky na katechismus P. Kanisia. V Pr. 1623 (V. 714).

Klaudyán, Claudianus Mikuláš, muž učený, jak jej Blahoslav nazývá (Gram. 39), jenž spolu byl lékařem i kněhtiskařem. K lékařství vzdělal se tuším jako Jan Černý, s kterým žil ve svazcích přátelských. Kněhotiskem obírati se začal okolo 1507 v Normberce. Toho zajistě roku vytištěna tam konfessí bratrská (Spis dosti činící z víry), na jejížto závěreč-

Klaudyán.

347

ném listu položeno jméno Klaudyánovo. L. 1511 jej s Br. Vavřincem Votickým starsí vypravili do Antwerpenu s apologii svou k Erasmovi Rotterdamskému. Vyřídivše vzkázani a vyloživše slavnému humanistovi poněkud šířeji náuku bratrskou, odebrali se, nežby Erasmus s úsudkem svým ku konci dospěl, na malý výlet do severních Němec. Jmenovitě navštívili město Roztok i vstoupili s farářem tamním v bližší svazky. Po návratu do Antwerpenu dostala se jim od Erasma přivétivá slova, ale k písemnému o Jednotě svědectví nakloniti ho nedovedli (Gind. GBr. I. 149). Apologie pak tištěna v Normberce. Obecné Klaudyánovo bydliště byla Ml. Boleslav. Chtěje vydati herbář J. Černého, k čemuž domácí technické prostředky nepostačovaly, před 1517 opět se odebral do Normberka, kdež zvláště obrazy rýti dal, „přítomen jsa všech věcí sám i korrigováni“. Tisk proveden v dílně Jerony má Höltzela počátkem října 1517. Za svého tehdejšího pobytu dal vyryti i první mapu Čech, ku kteréž kresba tuším pochází od muže, jenž vedle monogrammu Klaudyánova (N. C.) jméno své naznačil začátečnýma písmenama V. K. Tištěna byla teprv 1518, když Klaudyán již zase byl v Boleslavi, a hlavní svou impressorskou činnost rozpočal. První dílo z tiskárny jeho byl Nový Zákon 1518, v jehož i textovém upravení nemalé měl účastenství. Vysvitá to z předmluvy samé, kde potřebu oprav doličuje povahou pražského, kutnohorského a benátského vydání. Konaje dosti obsírnou kritiku, výkladům (t. j. překladům) německým, zvláště normberským a augspurskym, nad české proto dává přednost, že prý se těsněji drží textu latinského, kdežto čeští tlumači podle svého rozumu a smyslu vykládali, ačkoli Čechům podobojím konečně předce pochlebuje, že by pravdy byli bližší. Klaudyán zemřel asi 1526; roku zajisté následujícího již tiskárnu boleslavskou vedl Jiřík Štyrsa.

1. Mapa země české, v Normberce 1517 rytá, vydána v Boleslavi 1518. Nový zmenšený otisk při Ditrichově vydání kroniky Bílejovského 1816 a při 3. díle Frindovy Kirchengeschichte Böhmens. Dobrovský LG. 324, Hanka o prvotiscích č. 164, J. Erben v Pam. 1861, 136 (III. 190).

2. Nový zákon. V Bolesl. 1518. Blahosl. Gram. 39 a j., Hanka č. 107, Novotný o biblích LXI. sld. (III. 571).

3. Spis o pravdách víry. V Boleslavi 1518. Dobr. LG. 326, Hanka č. 111 (III. 778).

4. Předmluva z spisu latinského vyložená, co nynie v městě Rímě o

348

z Klausenburka.

Turcích na obecním sněmu jednáno bylo. V Bolesl. 1518. Potom pod titulem:
„Tažení proti Turku“ bez m. 1543, 1545, při kronice Konstantinovicově 1565,
1594 (III. 130, IV. 296).

5. Zpráva a naučenie ženám těhotným a babám pupkořezným. Překlad Rüszlinova (Eucharia Rhodana) spisu: Der Frawen Rosengarten. V Bolesl. 1519 (III. 287, Hanka č. 114).

z Klausenburka viz Jordan T.

Klauser Jan Josef, knéhtiskař, jenž z počátku spravo-
val tiskárnu arcibiskupskou v králově dvoře v Praze, až se
přiženil na tiskárnu někdy Rosenmüllerovu. Strojil se vydati
slovník Rosův, ale ztrativ díl druhý M—R, od úmyslu toho
upustil (ČČM. 1827. II. 146). Po smrti jeho 1779 vdova
Žofie Johanna živnost dále vedla, za faktora majíc Matěje
Glacze (VI. 2158).

Klebelsattel či Klepsatel z Milhauzu Jindřich, po-
tomek rodiny německé, od poč. XVI. věku v Praze a v Kr.
Hradci osedlé. Jemu a dvěma strýcům 1596 potvrzen a roz-
hojněn přirozený erb, i povýšeni sou do stavu vládyckého
král. č. (Rybička o kralohrad. rod. erbovních, 18).

1. Knížka o pravé poctě P. Boha. 1597, 1598 (IV. 1352).

2. Otázky o modlitbě a o víře (ib.).

Klecar (Kletzar) z Růžokvětu Zachariáš August,
sakristán v kostele svatovitském v Praze.

Ingenuus adolescens, Zvedený mládenec sv. Vít. V Pr. 1777 (V. 1289)

Kleinwächter Martin z Pilinkova na Vlčicku a tudíž poddaný Adama Zylvara z Šilberšteina. Vyučiv se knihtiskařství, některý čas pod O. Mizerou pracoval na zámku Dobrovici. L. 1613 přestěhoval se s částí tamního apparátu do Kr. Hradce a umění své pod svým jménem provozovati počal. Tim se však neubránil vyšetřování, které 1615 příčinou spisu Wald. šteinova a Magrlova nastalo. L. 1616 radda městská dostala rozkaz, aby se Kleinwächtrem ujistila, jej vězením opatřila, i také exempláře německé, podobné k tomu, jakýž jeden k rozkazu písemnému byl přiložen, i s originálem pobrala. Ale vyšetřování zůstalo bez výsledku. Vyslanci raddy městské v impressí nenašli než čeleď Kleinwächterovu, i praveno jim, že prý on sám bytem vždy na Vlčicích a v službě pána svého dědičného zůstává, a zřídka tu kdy přijíždí. Co dotýče exemplářů, ani jednoho nenalezeno. (Švenda Žel. Obr. V. 101). Na

Klement Adam.

349

tom se přestalo. Kleinwächter tiskl potom dále až do 1620,
kdež závod svůj postoupil J. Arnoltovi.

Kleklar Jan, nar. 26. list. 1639 v Jindř. Hradci, vstoupil 1657 do řádu jesuitského, vyučoval grammatice 4, křesťanské náuce 15 let, načež 22 let kazatelloval a 2 léta missionářem byl. Zemřel v Kr. Hradci 21. srp. 1703.

1. Christophora Vegy Smutné příhody (o zpovědi). V Pr. 1692 (V. 1190). Z Dèd. sv. Václava.

2. Semeno slova božího (kázání na svátky celého roku). V Pr. 1702 (V. 863). Ded. hraběnce Černínové.

Klement Adam z Aujezdce u Plzně, odkudž se, rovně kněhtiskaři Alexandrovi, krajanu svému, psával dilem Plzenským dilem Aujezdeckým, kněz podobojí arcibiskupského svěcení, kterýž se však prodlením časův dokonale přichýlil ke směru luterskému. V době 1596–1609 byl farářem v městě Vraném. L. 1609 vyvolen assessorem konsistoře pod oboji i převeden na faru u sv. Václava nad Zderazem v Praze. Když se jednalo o obnovení university, navržen byl v březnu 1610 od mistrů, aby přednášel o theologii (ČCM. 1847 II. 517). L. 1615 vydal spis o manželství kněžském, proti němuž se ozval jesuita Scipio 1617, načež kn. Klement dvěma spisy obrannými 1618 odpověděl (Unger in Balb. II. 361). Po porážce stavův podobojích povolán k těm z odsouzených, kteří na radnici novoměstské vězení byli. Brzo pak musel u vyhnanství. Konec ledna 1622 již se nacházel v Altenburku. Za vojskem saským přišel 1631 do Prahy i zaujal někdejší svou faru a místo v obnovené konsistoři, ale již po roce bylo se mu navrátiti zase do pohostinného Altenburka.

1. Rozmlauvání křesťanského člověka s Ježíšem Kristem na kříži. V Pr. 1597 (IV. 160 a 1856). Veršem psané otázky člověka ke Spasiteli, proč s nebes sstoupil a smrt podnikl, a takové též na ně odpovědi.

2. Traktát o povinnostech pána a služebníka. V Pr. 1608 (IV. 705, Balbín B. d. II. 360).

3. Rozkoš a zvůle panenská. V Pr. 1613 (ib.).

4. Krátký spis o manželství kněžském, k potěšení a poučení manželek i dítek jejich. V Pr. 1615 (IV. 1420, 1432). Proti tomu Scipionovo „Bezženství kněžské“ v Olom. 1617, a nato opět Klementovy dva spisy:

5. Odpověd na bezženství kněžské Scipiona Vojtěcha jezuvity. 1618 (IV. 1432) a

6. Replika neb obrana pokojná o řádném manželství kněžském. V Pr. 1618 (ib.).

350

Klement Václav.

7. Kázaní obsahu i rozsahu neznámého, o nichž Balbin (l. c.) zmínku činí (IV. 1655).

Klement Václav z Žebráka, odtud Žebrácký, Žebra-
cenus, dokonav studia a stav se mistrem, vystoupil 1608 s
latinskou básní: „Homo redivivus per Theanthropum seu vita
Christi“. Brzo potom přejal vychovávání Jaroslava, syna Oty
Stoše z Kounic na St. Bukách. Když 1612 pánu tomu děti
několik v mladých letech zemřelo, sepsal proň a pro zarmou-
cenou matku 1612 potéšovací spis český. Asi od 1614 byl
vychovatelem u Smiřických, jichž rod oslavil básní, na tři
knihy rozdělenou a „Smířicias“ nadepsanou. Nato následovala
elegie nad požáry klatovskými 1579 a 1615: „Lessus lugubris
urbis Klattoviæe“ Pr. 1615 a báseň k oslavě Prahy „Antiqua
Praga“ Pr. 1616. L. 1616 odebral se s Albrechtem Janem
Smířickým na cesty do ciziny. Po návratu uveřejnil básnický
popis vraždy betlemské: „Vox in Rama audita est“. Tehdáž
stal se rektorem při školách rokycanských (Pam. 1872, 557).
V bouřích 1618 přidržel se strany stavovské. Fridricha Falc-
kého uvítal básní latinskou, již sám také česky přebásnil. Po
bitvě bělohorské necítil se v Čechách bezpečným i odebral se
za hranice. V první době cizincování svého složil český „Thre-
nus Bohemiae“, a připsanou Fridrichovi Falckému báseň:
„Funestis agitata fatis Bohemia“. Delší čas pobyl v Gdánsku,
v Londýně a v Leydenu, pohostinství zpláceje básnémi, jichž sbírka
1632 v Leydenu vydána. Jsou to: „Gedanum seu Dantiscum“
(oslava Gdanska), „Gustavidos libri IX“ (oslava Gustava Adolfa
švedského), „Trinobantidos augustae seu Londini libri VI“
(oslava Londýna) a „Miscellaneorum et adoptivorum libri IV“.
Trinobantidy první vydání stalo se v Italií, jakož se podobá,
bez vědomí skladatelova, což některým zavdalo příčinu, že
Klementa počítali mezi basníky italské (Ungar in Balb. II.
269). Konečně se odebral do Švédska, nalez tam přivětivé
opatření od kanclére Oxenstierny. V službách švedských ži-
vot svůj dokonal.

1. Krátké sepsání k potěšení rodičům, jinž Pán Bůh předčasně dítky z tohoto světa povolati rácił. Na Dobrovici 1612 (IV. 712).

2. Planctus Glatoviae nad ohněm 1615. Ded. Janovi Bezděkovskému na Bezděkově a senátu klatovskému. J. Malý (Pr. Sitzb. 1870, II. 33) domnívá se, že to Hammerschniedův výmysl; nicméně nalezli sme zmínku o Planctu i v rkp. XV. D. 6 univ. bibl. pražské: „Ex libro bohemico rythmis conscripto,

Klenovský.

351

cui titulus: Planctus etc., i nepochybujeme, že Klement podle svého oby-
čeje latinský „Lessus“ vydal i po česku.

3. Kornna roku pominulého 1617. V Pr. 1618. Při tom báseň Kampa-
nova. Výtisk na Strahově (Dlabač Campan. 48).

4. Píseň k uvítání Fridricha Falckého 1619. Otištěna u Skaly (III. 377).

5. Threnus Bohemiae, taužebné a žalostnobolestné naříkání (Přid. 54).

Br. Klenovský Jan příjmím Palček, jeden z spoluza-
kladatelův Jednoty. Ač nebyl kněz, však v úzké raddě byl
drahné let. Muž veliké rady, učený a vtipný. Znamení my-
šlení jeho zdařilých jsou přípovídky některé, přisloví a epi-
štoly, kteréž za Blahoslavovy doby ještě byly mezi rukama a
za dostatečný prý důvod náramně ostrého vtipu slynuly (Blah.
Hist. 108). Byl buď z Prostějova anebo odněkud z tamního
okoli, nar. asi 1430. Na škole prostějovské soudruha měl
Jana Filipce, čili, jak obecněji slul, Jana Bosáka, jenž z písaře
pánův Tovačovských stal se důvěrníkem krále Matyášovým,
biskupem varadinským, kanclěřem uherským a jedním z nej-
mocnějších státníkův své doby († 17. června 1509). Filipec
i v povýšení svém nepřestal pěstovati přátelství, s Klenovským
za mladých let vzešlé. Charakteristický jest výrok, jejž učinil
o sobě, o Ctiboru Tovačovském a J. Klenovském, řikávaje,
že prý „oni tři všemu světu dosti by rady dáti mohli“ (Fiedler
220). Klenovský žil při dvoře Jiřího z Poděbrad, kdež pro
vtipné a kratochvilné své řeči zvláště byl oblíben. A podnes
přijmí jeho náleží k nejpopulárnějším. Nejstarší o žertovné-
poučných jeho kouscích zprávu zachoval nám Všehrd (kn. IX.
140): „Dá-líť kto políček v líce pravé, podaj mu i druhého, a ktož-t
sukni vezme, přidaj mu i plášt. Pakli-t sukni i plášt vezme a
pryč pójde, běž za ním a volaj po něm, jako jest Palček udělal,
že ještě za ňadry měšec s penězi máš“. Jsa u dvora, sloužil
Bratřím, že je zpravoval o vážnějších věcech zběhlých. Tak v
archivu bratrském (I. 249), kdež řeč o proroctvích Mr. Manholto-
vých, doloženo, že to „Palček Bratřím pravil“. Když po smrti Br.
Řehoře nastaly v Jednotě roztržky mezi naprostými zastavateli
náuky jeho o moci světské i zákonu milosti s obranci svobodnějších
o správě světské čili o zákonu mečovém náhledův, tu v čele
těchto spolu s Br. J. Táborským, Krasonickým, Prokopem a
j. stál Klenovský. Na synodě brandysské 1491 strana Kle-
novského obdržela vrch. Tou dobou asi udál se výstup, o
němž Br. Matěj z Konwaldu v listé svém do Vodňan šířeji vy-

352

Kleych.

pravuje. Klenovský popadl prý Br. Matěje v pokoji soukromém a nechtěl ho pustiti, dokud by mu nepověděl své mínění o tom, sluší-li více věřiti Br. Řehořovi čili novému učení? Obehnal prý jej jako plotem a obklíčil jako zdí, tak že Br. Matěji již tanulo obávání, aby se Klenovský nestal zhoubcem Jednoty. Po rozchodu z synody strana podlehá počala ploditi různice tou měrou, že bylo na mužích strany zvítézilé oddávati se strachu, že milovníci staré prostoty Jednotu přivedou na zmar. V tom rozpaku návodem Klenovského udeřili na prostředek nejrozumnější. Poustoupili sami od snešení brändýských a protivníkům zanechali vládu v Jednotě, aby je cestou praktického zkušení bezděky přivedli k uznání chyby své. Opatrnost tato skvěle se osvědčila. Již po třech letech synoda v Rychnově odbývaná nejen obnovila a potvrdila opuštěná na čas snešení brandýsská, ale zašla nad to dále, prohlásivši spisy Br. Řehoře za apokryfa. Tak se Klenovský stal původem, že se Jednota v základech svých osvěžila a přispůsobila k požadavkům života skutečného (Pal. Děj. V. 1, 381). Když se takto nový řád utvrdil, ustanoven Klenovský, „aby byl zpovědlnikem v Čechách i v Moravě a pánům radil.“ Jelikož sídlo své měl v Litomyšli, i nařízeno též správci zboru tamního Br. J. Táborskému, aby s ním u věcech duchovních bral radu (Meč 145). Roku neznámého podal konfessí bratrskou knížeti tuším Jindřichovi, krále Jiřího synu (ABr. III. 170—179). V Litomyšli Klenovský i zemřel 9. list. 1498 a tu pochován (Fiedler 220). Br. Lukáš památku jeho zvláštním oslavil spisem k Turnovským 1501, dávaje „pobožné a výborné o něm svědectví.“

Že Klenovský a Palček (podle novějšího výslovu Paleček) jsou jedna osoba, k tomu první ukázal Dobrovský (ČCM. 1827). Totožnost tato dotvrznje se zprávou ABr. I. 249, kdež se dí: „Palček, qui receptus fuit v prvním přijímání k dobrému svědomí, kterážto zpráva ze všech osob 1457 jmenovaných jen se hodí na Klenovského. K tomu přistupuje poznamenání Blahoslavovo o přípovídkách a příslovích jeho, kteréž jediné na historie Palečkovy vzathovati lze. Tištěny sou historie tyto poprvé v pol. XVI. věku bez m. a l., pak v Pr. 1610 u S. Palmy, a nejnověji ve Výb. II. (III. 105). Zmíňka o nich v předmluvě Jičinského k tituláři 1567 (Pam. 1866, 30).

### Kleych (Gleych) Václav z Lažan u Litomyšle, nar. 1678.
Přejav po rodičích sedlský statek a jsa přičinlivý hospodář, mohl žíti v okolnostech poměrně příhodných, kdyby jej

Kleych.

353

tehdejší pátravost nebyla vyrušila z poklidu vesního. Jako
drahně krajanův jeho na Litomyšlsku, přidržoval se i on učeni
bratrského. Ač se s tím kryl, zalíbení v knihách, „čtenářství“
jej prozradilo. Vida hrozící nebezpečenství, odhodlal se opu-
stiti i statek i vlast a hledati svobody náboženské v cizině.
Nemaje než 20 tolarův, odešel 1705 nočně a pokradno z La-
žan s manželkou Kateřinou, rozenou Fikejznovou, a s dvěma
malýmá dceruškama, jež na zádech nesli. Šfastně dorazivě
do Žitavy, z počátku se živili zahradnictvím a přádlem. Me-
zitím pečoval Kleych o doplnění svých vědomostí, naučiv se
nejen němčině, ale i latině. L. 1708 prvni učinil pokus o vy-
dávání kněh českých. Prvotinami nákladu jeho bylo třetí
vydání Motěšického „Ruční knížky“. Podněti to tak se mu
zdařilo, že s chutí pokračovati se jal. Ještě 1708 vydal Hůl
pocestného, 1712 Peškův překlad postilly Langhansovy a Ko-
runu pobožnosti, 1715 touž knihu, 1716 Slabikář latinský a
český, 1717 Kancionál, 1718 opět Ruční knížku a Otázky
katechismusové, 1720 konfessi augšpurskou, Blaziovo Libe
jádro zpěvův, Korunku veb vínek panenský a Nový Zákon,
1722 opět Kancionál, 1723 Obnovení smělevy křtu a Sto regul,
1724 Slabikář český, Žalanského knížku o ctnosti andělské a
opět Korunu pobožnosti, 1725 Vroucné modlitby, 1727 menší
katechismus Lutherův, a opět Kancionál. Později obmезoval
se větším dilem na nové starších spisův otiskování. V tom
stále užíval tiskáren Mich. Hartmanna a Kristiana Stremela
v Žitavé. Co do řermátu, všecky Kleychovy knihy j. ou t. r.
špaličky. Obchod s kníhami provozován do Čech a na mávoravu
ovšem potají, a nejedna posílka vzata v plen. Větší vůle byla
v Uhrách a ve Slezsku, kdež Stremelovi dovoleno, aby evang.
knihy na hřbitově při evang. kostele v Těšíně směl prodávati.
Kleych sám s nemalými druhdy nesnázemí podnikal cesty, až
jej na jedné takové cestě na půdě uberské v Nephalech i smrt
zasáhla 1737 (Pescheck Exul. 112). Spojení jeho s duchovními
evangelickými ovšem bylo rozsáhlé; jmenovitě stál v užších
svazcích s Dan. Krmanem, Sam. Michaelidesem v B. Bystřici,
Janem Muthmannem v Těšíně a j. Kleych byl nejen nakla-
datelem, ale i spisovatelem. Jmenovité Kancionál jest dílo
jeho. Sebrav písně z rozličných zpěvníků, požádal D. Krmana,
aby mu v konečné redakci pomáhal a vše, co by bylo proti

Rukověť dny. lit. č.

23

354

Klíč.

pravidlu víry aneb pravému mluvení a psání napravil, zvláště pak aby také jména autorův jednotlivých písniček vyhledal a všude svým místem připojil. I jiné spisy sestaveny sou od Kleycha, jakož v nich všude W. K. přistavovati uvykl, kdežto při pracech cizích přidavku toho nečinil. Náznaky W. G. P. anebo W. G. T. S. nejsou Kleychovy (V. 112 a 672). Kněh-tiskařský jeho znak jest protknuté mečem a znamenané křížem srdce, z něhož vyrůstaji tři růže a pod nímž rozevřena kniha, obapol pak písmena W. K. *).

1. Hůl pocestného (modlitby) 1708 (V. 1602).

2. Starých lidí koruna pobožnosti s připojením písní. 1712, 1715, 1724, 1734 (ib.). 12º.

3. Evang. kancionál, obsahující v sobě písně duchovní staré i nové od biah. pám. D. M. Luthera a G. Třanovského i jiných. V Žitavé 1717, 1722 a 1727 (V. 112). Ded. D. Krmanovi, Sam. Michaelidesovi a J. Muthmannovi. S předmluvou od D. Krmana a v 3. vyd. s „historii o vydání kancionálů v národu českém“ od Kleycha, kterýž i několik písní dílem nově dílem překladem složil.

4. Nový zákon. 1720 a 1721 dle vydání bratrského 1613 s malými opravami od Krmana provedenými (V. 656). První vydání připsáno kazatelům v Uhřích a v horních Lužicích: D. Krmanovi, S. Michaelidesovi, J. Blaziusovi, Matěji Prunovi, Janu Radiciusovi, Mich. Krmanovi a Adamu Simonidesovi; vydání druhé 27. dec. 1720 kazatelům v Těšíně: Janu Ad. Steinmetzovi, Gottfr. Schmidovi, J. Muthmannovi, Krist. Hentschelovi. Srov. Fr. Novotného Bibl. č. b. 86.

5. Obnovení smlauvy křtu svatého a modlitby, též Sto regul života křesfanského, s připojením písní v nově složených 1723 (ib. a 1478). 24º.

6. Vraucné modlitby, na dvojí spůsob, jedny pro mužské a druhé pro ženské pohlaví, a katechismus, též i písničky přes celý rok. 1725 a 1734 (V. 1602). 24º.

7. Rejstřík starých písní bratrských, jejž pak 1765 Urban znova vydal. Také prý, podle Urbanovy zprávy, od Kleycha vydán „rejstřík o skladatelích mnohých spisův bratrských, jejichž autorové známi nejsou“.

„Klíč kacířské bludy k rozeznání otvírající a k vykořenění zamykající“ jest sepis kněh českých, latinských, francouzských, německých a j., jenž k účelu samo sebou zřejmému nejprv od A. Koniáše v Hradci Kr. 1729 a 1749 byl vydán. Koniáš čerpal dílem z vlastní známosti, dílem z katalogův knihoven jesuitských. Zvláštní mimo to prameny mu byly: Štelcarův

*) V kancionálu 1727 známení toto obtočené průpovědí: „Wím, že vyKupiteL můj zadjisté Živ jest, A že v deN nejpoSlednějsí také nad prachem mÝm se postaví“, kdež kursivní velké písmeny daji jméno W. K. Lažanský.

Klímk-o.

355

seznam při „Knize nové o původu knězství“ 1592, pak o Husových dilech „Patrní důvodové z starých sněmův“ v Martinové Obrané 97—105, přehled spisův Martiniových tamtéž 434 sld. Odtud se vysvětlují i poklésky. Později vydáván Klíč pod titulem „Index librorum prohibitorum“ pod záštitou arcibiskupa pražského 1770 (V. 814 a 815).

Br. Klíčník Matěj z Tovačova, „čistý člověk, vtipný, paměť dobrau měl, řeči hrubé, právě mužské, věku prostředního i postavy, však z přirození chvály žádostivý, tak prý, jakž bystré hlavy obecně tu vadu mají.“ Zřízen byv na kněžství 1555 v Prostějově, byl správcem zboru tamního i zažil tam počátkem června 1563 veliké povodně, kterou v listu k Blahoslavovi popsal. Zemřel tamtéž 11. listopadu t. r. i pochován u sv. Petra, „kde již dvanácte kněží bratrských leží“. (Fiedler 247).

List 3. června 1563 o nehodách na panství plumlovském událých (ABr. X. 199. Otištěn ve Světozoru Sl. N. 1861, 338).

Br. Klíčník Matouš, kněz bratrský, jenž 1606 zemřel v Turnově. Proznámil se jediné příhodou na tvrzi Liblíně. Pozván byv od paní Anny, manželky Václava Myšky, a mateře její Mariany Weikhartové na Skupči, přišel tam 1584 v říjnu, ale s pánem velmi nepříjemné setkání měl.

Sepsal o tom pamět, kteráž z ABr. XIII. 378 otištěna ve Světozoru Sl. N. 1861, 337.

Br. Kliment, učedník Br. Wolfův a Br. Danihelův, na kněžství zřízen 1537 v Prostějově, spravoval zbor v Jaroměřicích a j. Co stařec letný přebýval v Přerově. Blahoslav, který s ním po více než 30 let byl znám, líčí jej, že byl muž básnického umění velmi milovný a „poetské hned právě měl přirození“, jsa k tomu takořka zrozený. Kdyby prý se byl vzdělal, velice by byl vyniknul; ale zůstal prostákem. Mnoho písní naskládal, než ty se do kancionálu 1561 nehodily, jelikož poněkud po sedlsku zněly (Blah. de Cant.). Jediná toliko tam přijata: „Chválu činíme Bohu otci“. Zemřel 4. července 1561 v Přerově (Fiedler 244).

## Kliment Bosák viz Bosák Kl.

Klímk-o Michal Slovák, jenž koncem XVIII. věku žil a několik spisův přeložil. Samostatně sepsal smutnohru „Krisant a Daria“ (Šaf. LG. 394. Sl. Pohl. I. 2).

23*

356

Klöss.

Klöss J., kněhtiskař v Bardyjově 1657 (V. 183).
z Klokotské hory viz Táborský Jan.

Klugar Václav, kněz katolický, působil v duchovní správě na Opočensku, když tam podnětem Liberdovým šířiti se počaly náhledy pietistické.

K vůli nim 1746 vydal katechismus se zvláštním rozborem náuk, v kterých se pietisté rozcházeli od učení katolického (V. 798), připojiv k tomu zprávu o jejich počátku 1732.

Klusák z Kostelce Albrecht Jiří, syn Ondřeje Kl. na Radovesicích a Kateřiny z Řehnic. Po smrti otcově obdržel ves Lipec, kterou 1602 směnil za tvrz Božce. Ale již 1607 i Radovesice i Božce a Lipec prodány cís. Rudolfovi II. na rozšíření král. panství Poděbrad. L. 1610 ve spolku s bratrem Janem Oldřichem koupil Konárovice. Od té doby, zdá se, že žil v Kutné Hoře, kdež mu patřil dům, zanášeje se hornictvím, a toť byla příčina, že stavové, ssadivše 1618 nejv. mincmistra Viléma z Vřesovic, po Václ. Chotouchovském z Nebovid 1619 řízení úřadu toho Klusákovi odevzdali. L. 1621 Vřesovec opět ujal mincmistrství a Albrecht Jiří, jenž úřadování své 1619 oslavil ražením dvou mincí, nucen byl, jemu ze správy své skládati účty. Od té doby žil v Hoře až do smrti druhé manželky 1625; pak se uchýlil do mlýna svého v Loučově a tam zanedlouho život dokonal (Abbild. böhm. Privatmünzen, 229).

Jistota života věčného 1612 (IV. 1405).

Knedl Petr z Přibyslavic 1537 v Meziříči přepsal „Pandekty Ottonovy či srovnání písem svatých“ (IV. 1156).

Kněz Jan viz z Příbramě J.

z Kněžmosta viz Valečovský Václav.

Knížka viz Kodicill.

Knobelius Václav z Čáslavě, kněz podobojí poč. XVII. věku.

Kázaní o předivném narození P. Krista. V Kr. Hradci 1619 (IV. 1657).

Knobloch z Pirnsdorfu Aleš, v Litoměřicích usedlý, kdež se hospodářstvím zanášel.

Regiment správy ovčího dobytka. V Pr. 1561 (IV. 862).

Knobloch František, senior kapitoly staroboleslavské, složil báseň: „Výstraha na hance českého jazyka“, kterou Dobrovský k prvnímu vydání své Gesch. der böhm. Spr. u. Lit. 1792, 218 sld. přitisknouti dal.

Kocín.

357

Knobloch Ivan, minorita, drahné let zastával úřad kazatele u sv. Jakuba v Praze. V době 1731—35 vydal šestero kázaní (V. 953, VI. 2204).

Kobiš z Bitišky Jan, bakalář, vyučoval na školách pražských 1568 u sv. Mikuláše a 1569 před Týnem. Později byl úředníkem při úřadě hor viničných, až se usadil na N. M. pražském, kdež jej 1584 co člena méstské raddy shledáváme.

Správa neb naučení o měrách vinných sudů. V Pr. 1574, 1596 (IV. 742). Ded. pánům a rytířům JMC. jakožto krále českého. Šinsí zpráva v Žive 1864.

Br. Kocaurek (Felin) Simeon od starších byl ku kněžství určen a tomu k vůli 1549 spolu s Blahoslavem a Rokytou vypraven na studie do Švýcar, ale na cestě, zastaviv se v Ml. Boleslavi, tam se oženil a stal písařem městským i panským. V pohnutých dobách boleslavských 1553—4 nápojmocen byl Blahoslavovi i psal některá psaní s ním spelečně (ABr. VIII. 29). Byl muž pro zbožnost, rozšafnost, přívětivost a vyšší než obyčejnou vzdělanost přemnochým velmi milý (Blah. de Cant.). Zůstavil dva syny, ježto se oba oddali duchovní správě v Jednotě, Jana (zříz. na kněžství 1581, zemř. 1585) a Adama (viz Felin Adam). Oba zemřeli v mladých letech, oba nadáním i učeností vynikali.

V kancionále šamotulském píseň: Kristus náš milý spasitel.

Kocín z Kocinétu Jan, nar. v Písku 13. února 1543, studoval v Praze, kdež 1562 dosáhl bakalářství (LD. II. 374). Na to se co průvodce panských synů odebral do ciziny. L. 1568 byl v Strassburce, kdež se seznámil s Hendrichem a Janem Septimiem z Liechtenšteina. S Janem Septimiem opět shledal se 1575 a 1576 za pobytu svého v Padově, i přátelsky s ním obcoval, až je benátský mor na různo rozehnal (Hist. tur. 133). I francouzské akademie navštívil. Všude prostředkoval spojení učencův s českými spisovateli, kterýmž o svých v tom výsledcích hojně dopisoval (Proch. Misc. 425). Desetiletého toho cizincování dobře užil i k vlastnímu svému vzdělání. L. 1571 obdařen erbem a přídomkem „z Kocinétu“. Po návratu usadil se na Maľé Strané. Zkušenost u věcech záhraničných, ušlechtilá vzdělanost klassická a důkladná známost práv domácích i cizích záhy zjednaly mu přízeň velmožův a přátelství vrstevníkův. Nicméně potkával se i s některými protimyslnostmi. Jmenovitě brána v pochybu spůsobilost jeho

358

Kodeda.

k zastávání úřadův domácích z té příčiny, že tolik času ztrá-
vil vně vlasti. Proti domněnkám takovým 1578 vydal spis
latínský: „Prolusio scholastica politicae exercitationis“, s tako-
vým úspěchem, že se již neválali svěřiti mu přední písařství
při raddě malostranské. L. 1581 osvědčil se statečným právní-
kem rozpravou: „Nova distributio juris universi ex tabulis
Joannis Bodini noviter adumbrata“, připojiv k ní přehled dějin
práva českého. Mimo to 1571, pobývaje v Strassburku, spů-
sobil vydání kněh Hermogenových „De ideis“, dedikovav je
Vilému z Rožmberka, začež se mu tento odměnil štědrou po-
moci. Od 1582 ve spojení s Veleslavinou všecku svou prázdeň
obrátil k písemnictvu českému. První chof, Magdalena z
Úterého, brzo mu zemřela, načež se 1585 opět oženil, za man-
želku pojav dceru měšfanskou z Hradce Králové. Zemřel 26.
března 1610 i pochován v malostranském chrámě sv. Mikuláše
(Spiess v Otavanu 1866).

1. Rozmlauvání o moru. Předmluva podepsána Kocínem. V Pr. 1582 (IV. 897).

2. Třetí kniha ve Veleslavinově Politii historické o tažení proti Turkům a tamtéž Plutarchovo naučení správcům obcí a měst. V Pr. 1584 (IV. 727).

3. Abeceda pobožné manželky. V Pr. 1585 a péčí A. Hanykýře 1823 (IV. 1507).

4. Providentia Dei. O řízení a opatrování božském (z lat.). V Pr. 1592 a 1603 (IV. 1844, Klíč 76).

5. Historia církevní Kassiodora, římského senatora, nazvaná tripartita, ze tří historikův řeckých Sozomena, Sokratesa a Theodorita sebraná a na 12tery knihy rozdělená. V Pr. 1594 (IV. 558, Klíč 179). Ded. Janu, Karlovi a Vilémovi z Waldšteina, obcí měst pražských, obcem měst Hradce Kr. i Písku, pak Žatce, Louna a Rakovníka (Spiess v ČEM. 1872. 60 sld.).

6. Historia církevní Eusebia příjmím Pamfila, biskupa caesarienského v Palestině, a téhož Eusebia o životu nejsvět. císaře Koustantina Vel. V Pr. 1594 a péčí Jana Ev. Krbce 1855 (ib., Klíč 173 sld.). Ded. Petrovi Vokovi z Rožmberka. (Spiess l. c.).

7. Jana Lewenklaie z Amelbeuernu Kronika nová o národu tureckém. Společně s Veleslavinou. Přidány listy Busbeckovy. Dva díly. V Pr. 1594 (IV. 335).

Kodeda viz Cikada Jan.

Kodicill (Knižka) z Tulechova Jan, syn professora lé-
kařského a později radniho písaře novoměstského Mr. Jakuba,
Petrova bratra, nar. 1558 v Praze. Studoval na universitě
pražské, kdež se 1575 stal bakalářem, načež se k vůli dal-
šímu vzdělání vydal na školy cizozemské. Jmenovitě slyše

Kodicill Petr.

359

čtení na akademiích v Lipsku, v Strassburku, v Tubinkách a v Padově. Vrátiv se po sedmi letech domů, učiněn na pražské universitě doktorem v lékařství, ale brzy potom podlehl horečce. Smrt zničila všecky ty krásné naděje, které přátelé jeho veň skládali. Zenařel 28. dubna 1585 (Kalina Nachrichten II. 82. Palacký v ČČM. 1829. I. 56) M. Molesin vydal na smrt jeho „Epitaphium“ (1585 u Dačického).

Minucí vydaná ... k l. P. 1577, prvnímu po přestupném a hrudném. V Pr. 1576 (Hanuš v ČČM. 1862, 298). Ded: purkmistrům a raddám tři měst pražských. Též k l. 1578.

Kodicill (Knižka) z Tulechova Petr, nar. 24. února 1533 v Sedlčanech, studia konal v Praze, kdež mu v literatuře latinské a řecké slavný Matouš Kollinus, v hvězdářství pak J. Hortensius byli učiteli. Jsa ještě studentem přijal na se vyučování synův pána Zdeňka Brtnického z Waldšteina, kteříž se tehdá u strýce svého Viléma Šfastného z Waldšteina v Novém Bydžově chovali, mezi nimiž Hynek, později hejtman m. moravského (ČČM. 1829. I. 55 a 58). L. 1552 učiněn bakalářem a 1553 dal se za učitele do Žatce. Odtud přenes se na učitelství ke škole u sv. Jindřicha v Praze, vydal jakýs spisek o náboženských věcech (blasphemum scriptum Bor. I. 379). Zdařilými latinskými básněmi, z nichž některé otištěny již v Mitisově prvni knize „Sacrorum carminum“ 1554 (Proch. Misc. 408), obrátil na se zřetel mecéna tehdejšího, Jana Hodějovského, kterýž spolu s přátely horlivého mladíka založil prostředky, aby se pro další vzdělání mohl odebrati na akademii wittemberskou. Tam pobyl tři léta, slyše Melanchthona, Bungenhagia, Ebera a j. Důkladné vědomosti sobě získal v obozu mathematiky, filosofie a klassických jazykův. Když se 1560 do Prahy navrátil, udělena mu, ač ne bez odporu Havla Gellasta, kterýž Petra podezříval z luteranismu (Bor. I. 374), hodnost mistrská v svob. uměních i přijat za professora na universitu co člen kolleje Karlovy, jižto škol. roku 1562/3 co probošt spravoval. Četl o jazyku řeckém a mathematice. Vážnost, jakovéž u vrstevníkův svých požíval, nejzřejměji se značí v tom, že jej osmkráte, 1572, pak 1582—88 vyvolili rektorem. L. 1574 udělen jemu a bratru jeho Jakubovi erb s přídomkem „z Tulechova“. Co rektor snažil se, aby lepší řád uvedl na universitu. Mimo jiné zdařilé opravy provedl

360

Kodicill Petr.

to, aby každý professor v určité hodiny v témdni čítával, če-
hož po tu dobu nebylo, anobrž někteří professoři druhdy po
celá půlletí přednášek zanechávali. Když 11. března 1577
Havel Gelast, probošt kolleje angelské smrti sešel, mistři,
nedbajice na spory, které tehdá o kollej tu mezi universitou a
kapitolou všech svatých před se šly, ba naopak chtějice po-
žadavkům protivným přítuž učiniti, s volbou nemeškali a již
15. března Petra Kodicilla nástupcem Gelastovi zvolili. I
podarilo se jim opatřeni toto; Kodicill přes všecky kroky ka-
pitoly zůstal pánem a hospodářem kolleje až do 1587, kdež si
zvolil proboštství kolleje krále Václavovy, smrti Václ. Zelotina
uprázdněné (ČČM. 1847. I. 623, 641. II. 43—47). I ve ve-
řejném životě nebyl nečinným. Když 1573 ve Wittemberce
vyšla konfessí bratrská, pohněval se Kodicill předmluvou, jí
předeslanou, kdež se kališníkům vytýká, že všecky jich církve
„idolomaniae pontificiae“ podlehají. 1 napsal list k Václ. Post-
humovi, an ve Wittemberce tou dobou dlel, netaje se v něm
s rozmrzelosti svou. Když list ten od Posthuma ukazován
byl mnohým, Esrom Rudinger, dověděv se o něm, Kodicillovi
širokou odpověd napsal, vině jej, že o sobě ani neví, zdaž je
bílý čili černý, pseudoluterán čili kališník? (Gind. Quell.
365—372). Od sněmu volen 1584 do výboru k urovnání zá-
ležitostí církevních, jmenovitě k spořádání konsistoře (Gind.
GBr. II. 282). Po 1557 nemnoho let minulo, aby nebyla zna-
menána nějako latinskou příležitostnou básní Kodicillovou. Od
1563 vydával minuce. Když 1584 uveden byl v Čechách grego-
riánský kalendář, Kodicill, jenž se přesvědčením svým nábo-
ženským počal kloniti k učení katolickému, k tomu se od-
hodlal, aby v minuci na 1585 vypustil svátek Mr. Jana Husi
a Mr. Jeronýma. Proslýchalo se už některý čas předtím, že
povolností touto zjednal sobě privilegium od císaře, aby mimo
něho žádný jiný nevydával minucí (ABr. XIII. 378). Vyjitím
minucí potvrdily se slechy tyto, zároveň pak nastalo veliké
nad tím rozčilení v myslích českých, co do náboženství tehdá
nade všecku míru nedůtklivých. Brzy zpívána po ulicích po-
tupná písnička: „Stal se Čechům protivný (posměšný) kus,
vyletěla jim z Prahy hus, prodal ji mistr Kodicillus“ (Da-
čický v ČČM. 1827 II. 86). Obecné mínění vinilo jej, jakož
již z veršův těchto vysvitá, z podplatnosti, ano Jan Laetus

Kodicill Petr.

361

podezření tomu dal tak příkrý výraz, že Kodicilla porovnával s Jidášem. „Jidáš prodal“, tak připsal do kalendáře Veleslavínova, „svého mistra za 30 stříbrných a Kodicill za kopu.“ Pobyt v Praze Kodicillovi tak tím byl učiněn nepříjevný, že odejel ven a některý čas, než se mysli upokojily, zůstával u Jana Bořity z Martinic na hradě Okori. Ve věci samé nicméně nedal se zvrtkati. Až do 1587 svátek Husův i Jero-nýmův vynechával; teprv v minuci na 1588 opět jej vložil, nepochybně uprošen byv od kněhtiskaře, který spolu s ním zakoušel vzešlých protimyslností. K vyzvání, jež mu učinila městská radda Star. a Nov. Města, sepsal návrh, jak by studia humanitní správně zřízena býti měla. Návrh tento vydán 1. 1586 pod nápisem: „Ordo studiorum docendi atque discendi litteras in scholis civitatum regni Bohemiae.“ (Český překlad 1873 spůsoben i uveřejněn od Fr. J. Zoubka). Smrt Kodicilla zasáhla v 57. roce dne 26. října 1589. Raním jitrem toho dne, kde měl odevzdati rektorství Markovi Bydžovskému, ranila jej mrtvice. Pochován byl v kostele sv. Štěpána Velkého na N. M. Smutek, jejž skonání jeho v Praze a v celé zemi spůsobilo, důkazem byl, že všecky neshody byly zapomenuty a jen veliké nebožtikovy zásluhy vzpominány. Přátelé památku jeho oslavovali latinskými básněmi, jichž jedna sbírka „Exequiae viri doctrina, virtute et auctoritate clarissimi M. Petri Cod. a Tul.“ vyšla u Veleslaviny, druhá pak „Epitaphia“ u Sedlčanského. Václav Dobřenský, jeden z důvěrných přívržencův jeho, jejž Kodicill v básni 1576 vydané nazývá „amicum candidum“, uveřejnil mu českou „Pohřební památku“ (1590). I v záhraniči smrt jeho želena. Básně, jemu na oslavu od cizincův, jmenovitě od altdorfského professora práv Konrada Rittershausena a helmstädtského professora historie a poetiky Jindř. Meyboua skládané vytisknouti kázal Mr. M. Bacháček co „Epitaphia“ 1589 u Dačického. Latině, mimo zmíněné již četné básně přiležitostné vydával programmy, pak pozvání ku pohřbům zemřelých za rektorství jeho professorův. K spisům jiných psal předmluvy, jako k latinskému slovníku Basilia Fabra (Pragae 1579) a j. Ano tiskař Kantor-Had, chtěje Synonymice, kterou po smrti Kodicillově vydal, zjednati větší odbyt, v čelo její jméno jeho položil (Veleslavina v Silva quadrilinguis). Mimo Ordo studiorum sepsal v oboru didak-

362

Kögler.

tickém: „Praecepta dialectices“ 1589. Zpořídil i několik překladův z řečtiny na jazyk latinský, jako Antigony Sofokleovy 1583, pak „colloquia Herculis cum virtute et ignavia“ a druhé knihy Xenophontovy „de sermonibus Socratis“ při Ordo stud. 1586 (Dobřenského pohř. památka 1590. Kalina Nachrichten II. Palacký v ČČM. 1829. Smolík o Živě 1864, Hanuš v ČČM. 1862).

1. Třetí vydání slovníčka pro žáky tertiae classis „Vocabularium trilingue“ upravil a rozmnožil P. Kodicill. V Pr. 1560 (IV. 33).

2. O hrozné podivné kometě. V Pr. 1572 (IV. 760).

3. Symbolum sv. Athanasia s předmluvou P. Kodicilla (bez přídomku). V Pr. 1574. II. vyd. 1583, III. bez roku (IV. 1765). Týž spis, co u Koniáše (Klíč 131): O artikulích víry (IV. 1297). L. 1629 vydán opět v Perně od S. Martinia.

4. Modlitby nábožné z písem sv. sebrané. V Pr. 1574 (IV. 1949).

5. O hrozné a předivné kometě, kteráž spatřína . . . 1577 (IV. 760).

6. Vyšetřená a ohledaná kometa 1577 (IV. 766).

7. Spis o kometě vlasaté a strašlivé, kteráž se ukázala l. 1582. V Pr. 1582 (IV. 760).

8. Písně na epištoly a evangelia. L. 1584 (IV. 86). Koniáš v Klíči 126 klade titul: Evangelia nedělní na písně složená.

9. Písně pobožné na spůsob žalmův (ib.).

10. Předmluva ke spisu L. Rvačovského: Výklad modlitby Páně. V Pr. 1585 (IV. 1506).

11. Píseň urozenému panu Janu Orniusovi z Paumberka, hor viničných perkmistru. V Pr. 1587 (IV. 180). Nápěv od Kodicilla přidán.

12. Votum puerile in novo anno nomine Danielis ingenui pueri, nepotis D. Venc. Gamareti a Rovin. Píseň latinská a česká s nápěvem 1588. Ve sbírce Dobřeuského na Strahově č. 198 (Kalina II. 69).

13. Minucí, jež po M. Proxenovi ze Sudetu Kodicill 1563 vydávati začal. Poslední na 1590. Dedik. 1582 Vilémovi z Rožemberka, 1582 bratřím Bořitům z Martinic, 1588 Jiřímu st. z Lobkovic (IV. 760).

Kögler Jan, rodem z Báňské Bystřice, 1709 studoval v Hali; později byl rektorem v Těšíně (Novotný Bibl. bibli, LXXXV). Jsa v Hali, text N. Zákona znovu podle textu základního, bratrského, přehlednul a místy ponapravil, načež tam u Štěp. Orbana vytištěn (V. 655).

Köstner Šebestian, tuším že Lužičan, česky psal minuci na r. 1599 a Kalendář na r. 1602 (Palacký v ČČM. 1829. I. 62). Kalendář 1602 ded. pánům Špaňovským z Lisova (IV. 779).

Kohaut Václav Rakovnický 1539 přeložil spis od Jiříka Maška německy sepsaný a Lutherovi poslaný.

1. Otázky theologické. L. 1539 (IV. 1230, ČČM. 1864, 283).

2. Výklad na řeč Páně po poslední večeři (Jungm. Příd. 56).

Koldín.

363

z Kohautović Jan viz Hanke z Hankenšteina.

Kokovec Mareš viz z Olbramovic M.

Kolář Jau z Vitanovic, jeden z Bratří Chelčických a tovaryš Petrův, kterýž Br. Řehořovi a jeho soudruhům dodával spisy Petrovy jmenovité „o moci“ a „obrazu šelmy.“ (ABr. II. 3). S Br. Řehořem asi 1440 byl u Rokycany, na kteroužto návštěvu se Řehoř v listu okolo 1457 k němu psaném odvolával (Pal. Děj. IV. 1, 424). Později přidav se k Jednotě, napsal traktát proti Rokycané příčinou kázaní jeho na kap. 16. ev. sv. Jana, kdež uvozuje výklady mistrovy a své pak glossy k tomu přidává. Rkp. v ABr. II. 228. Ukázkou stůj zde místo jedno:

„A já toto dím o synu marnotratnému, že mu je to k otci pomohlo, když jemu žádný mláta nedával. Ale tento lid marný má dosti mistrův a kněží Antikristových, ježto jemu dosti dadí mláta a matolin, smatauco jemu lež v bludy a s tráveninami k-vy veliké, a krmí ten lid, aby nikdy nepoznal jádra. a ani po otci a po chlebích taužil, kteříž v domu jeho jsan, aby vždy měl matoliny za jádro a plevy za chleby“. (Šaf.).

Kolářovic Václav (Rotarii W.), Pražan, 1578 dosáhl bakalářství (LD. II. 428).

Officia neb harmonia quatuor vocum v přirozeném českém jazyku učiněná. Rkp. 1586 v un. bibl. pražské IV. 93).

Koldín, vlastně Kristian z Koldína Pavel, Klatovan, nar. 1530, studoval v Praze, i stal se 1550 bakalářem, 1552 mistrem svob. um. (LD. II. 352 a 357). Náležel k tehdejšímu družstvu básnickému; 1554 k Mitisově knize „Sacrorum carminum“ připojil pochvalnou báseň (Prach. Misc. 401). Od 1552 do 1556 učiteloval na škole u sv. Jindřicha, kdež proslul zvláště snadnou methodou u vyučování řečem klassickým (Kodicillův řád škol. 1873, 12). L. 1557 přijat na universitu a téhož roku nadán přídomkem a erbem. L. 1561/2 zastával úřad děkanský na fakultě filosofické. Ale již v létě 1563 učeni dal výhost, poprvé se oženiv. Šñatek oslaven svazkem básní od soudruhův jeho na Parnasse: Jiřího Sudeta, Mitise, Lucinia, Kodicilla, Cyrilla, Lupáče, Žabonia, Rakovského, Srnce, Korvina a Kolina (Proch. Misc. 419). Brzo potom uvázal se v kanclérství na St. M., kteréž vedl až do smrti. L. 1565 koupil dům řečený Domináčkovský na rynku, ve kterémž pak stálý mél obyt. Jmění mu patrně přibývalo. Téhož zajisté roku koupil i dům Chocholovský; 1569 a 1577 směnou za vinice v Koší-

364

Koldinský.

řích a u Nové Obory od J. Vartovského nabyl domu Loupov-
ského naproti kolleji Karlově a jiného od J. Melantricha; 1584
vzveden na dům S. Levina Mělnického a na dům v Kuchyn-
kách. Mimo to asi 1580 koupil statek Martinice u Březnice
(ČČM. 1864). Touž dobou oženil se po druhé, a když 1583
ovdověl, 1584 potřetí; ale i třetí manželka jej předemřela,
podlehši 1586 moru. Ze tří dcer přežila jej jediné Lidmila,
vdavši se za Kašpara Blovského z Palatinu. Sám Koldín
zemřel 10. ledna 1589, i pochován u sv. Mikuláše na St. M.
(Peška v Právníku 1864). Přítel Kodicill zapěl mu epitaphium.

1. Práva městská království českého. V Pr. 1579, v Brně 1701 a v Pr. 1755 (IV. 930). Ded. cís. Rudolfovi II. Emler v Pr. Sitzb. 1867. II. 61.

2. Práva městská království českého v krátkou summu uvedená. V Pr. 1579 ded. Rudolfovi IL a 1582 ded. podkomořímu Burianovi Trčkovi z Lípy (IV. 933).

3. Práva a zřízení zemská království českého v krátkou summu uvedená. V Pr. 1583 (IV. 917). Ded. nejv. písaři M. Špaňovskému z Lisova.

Koldinský Ludvik Norbert, kněz katolický, 1753 v Praze vydal kázaní na den nalezení sv. Kříže (V. 1023).

Kolens Jakub, Plzňan, nar. 1566. Dokonav připravní studie v jesuitské kolleji pražské, odebral se do Řima, kdež navštěvoval collegium romanum a jmenovitě čtení slavného theologa a pozdějšího kardinála Roberta Bellarmina. V Římě 1588 vstoupil do tovaryštva Ježíšova. Navrátiv se do Čech, po dvacet let zastával úřad kazatelský u sv. Jakuba v Praze. Kázaní jeho mívala posluchačstvo z katolíkův i podobojich složené, a výmluvnosti jeho podařilo se celé rodiny obrátiti ku katolictví. Od 1612 byl rektorem kolleje krumlovské, odkudž 1618 k rozkazu direktorův vystěhovati se musel. Po převratu žil v Praze, až tam 1. srpna 1623 život svůj dokonal. Většina spisův jeho vydána posmrtně (Pelcel Jesuiten).

1. Pinella Lukáše spis o povinností řeholní. V Pr. 1607 (IV. 593).

2. Téhož Rozjímání o sedmi ctnostech Krista. V Pr. (V. 1383).

3. Blozia Lud. Navedení ténu, kdo dokonalosti jsou pilni. V Pr. (ib.).

4. Bellarmina Umění křesťanské (De arte bene moriendi). V Pr. 1630 (ib.). Ded. Petrovi Jiřímu Příchovskému.

5. Téhož Nebeský řebřík (De asceusione mentis). V Pr. 1630 (ib.).

6. Téhož Vzdychání holubice (De gemitu columbae). Dle zprávy Balbinovy (Boh. d. II. 406).

Koliander Frant. Rafael, křižovník s červeným srdcem, 1748 v Pr. vydal kázaní jubilejní (V. 1016).

Kollinus.

365

Kolidius Václav z Prahy, „honestarum disciplinarum studiosus“, jakož se podepsal na chronostichu do makovice kostela sv. Jindřicha 1584 (Navrátil 98).

Knížka neb tabule, v kteréž se obsahuje, jakým spůsobem úroky edle nového nařízení v tomto království českém spočíti se mohou. V Pr. 1586 u Nigrina (IV. 505). Jungmann dílo to mylně připisuje V. Petržílkovi. Živa 1864, 330.

Kollinus z Chotéřiny Matouš, Kouřiman, nar. 1516, po odbytých studiích přípravních poslán od matky své na universitu wittemberskou, kdež se pod F. Melanchthonem vzdělal důkladně v latině i v řečtině. Ačkoliv živnost z domova byla skrovná, vytrval tam několik let. Počátkem 1540 dostalo se mu podpory od raddy St. M. pražského, za kterouž se 18. dub. spolu s Václ. Arpinem a Janem Hanusem poděkoval pěkně psaným listem latinským (Proch. Comm. 272). Ozdoben mistrskou v svob. uměních hodností a opatřen listem odporučovacím od slavného učitele svého, vydal se počátkem října nazpět do Čech. Asi dva měsíce pobyl v Žatci ve společnosti učencův tamních, Rosina, Artemisia, Matěje Lounského. Zemřelému tehdá písaři žateckému, Valentinovi Mezřickému, složil epitaphium (Proch. Misc. 109). V Praze zvláštní se mu přízní naklonil místosudí Jan z Hodějova, opatřiv mu hojnou výživu tím, že jej schválil za učitele mladé šlechtě. L. 1541 po skvělé disputaci „o opravdové slávě“ přijat na akademii i svěřeno mu lektorství řeči a literatury řecké, zejmena aby četli o Homerovi, kteréž z odkazu Dr. Jana France z Královské Hory tou dobou bylo založeno, ačkoliv se pravidlům kolleje Karlovy podrobiti zdráhal (St. Un. 116 sld.). Působení jeho bylo skvělé; básnictví latinské utěšeně mezi žáky jeho vzkétalo, že obecným tehdejších básníkův pěstounem nazván. On sám nejplodnější byl mezi vrstevníky a učenníky, sodály a alumny. I nepřestával na působení universitním, nýbrž založil pro mládež školu o dvou třídách (classis donatistarum, classis suprema), jak se zdá, v andělské zahradě, kterýžto dům na N. M. od Hodějovského jemu byl darován. Erbem a přídomkem „z Chotéřiny“ obdařen asi 1550. Spisů jeho latinských statná jest řada: 1541 „Descriptio calamitatum ob incendium arcis pragensis“, 1545 „Sacri argumenti hymni aliquot“ ded. raddě staroměstské, 1546 „De coena Domini aliquot odae

366

Kollinus.

exempli gratia propositae adolescentibus in academia Pragensi“, ded. Sixtovi z Ottersdorfa, 1547 „Elegia consolatoria ad Fer-dinandum I. post obitum reginae“, 1550 „Liber de educatione puerorum“, kdež zprávu dává o své škole, 1554 „De nuptiis Dr. Sigism. Geloi Pannonii“, 1555 „Harmoniae univocae in odas Horatianas et in alia quaedam carminum genera collectae“ (nápěvy), 1558 „Exceptio Ferdinandi I. Pragam“ a „Descrip-tio pompae in honorem Ferdinandi I.“ (spolu s Kuthenem pra-cováno). L. 1561—2 s Mitisem vydal čtyry svazky básní vlastních, žákův a přátel svých: „Farragines poematum ab aliquot poetis bohemis scriptorum diversis temporibus“ (Proch. Comm. 286). Kromě toho sepsal dramata o Josefu Egyptském a o Jobovi (ib. 297) a dvě učebné knihy. Sbírku lyrických plodův jeho posmrtně k pobudce humanisty Konr. Humberta asi 1576, ač jen v nemnoha vytiscích, vydal strassburský im-pressor Berger (Proch. Misc. 429). Důležitý jeho přehled české historie církevní: „Vera narratio de statu religionis in bohemica gente“ co předmluva vytištěn teprv 1574 při latinském vydání konfessí podobojích. Vůbec však pracím jeho vytý-káno jistou nedbalost, a poněkud i úštěpnost. Peprnými epi-grammaty jeho citedlnější povahy druhdy nepříjemně se urá-žely; tak naň u rektora Jindř. Dvorského z Helfenberka žalo-val kn. Pavel Bydžovský. Podobný původ měla tuším i ne-snáze s universitou 1560, následkem kteréž Kollinus profes-suře dal výhost. Od té doby milou mu zábavou bylo pěsto-vání zahrady, z čehož se ani čestnému pozvání na školu pern-šteinskou do Moravy vytrhnouti nedal. Zvláštní potěšení vzešlo mu příchodem Řeka Jakuba Palaeologa, s kterým se o oblibeném svém Homeru dosyta pobaviti mohl. Přijalt jej po-hostinu do domu svého, dokud se v Praze domácně neusadil. Leč nebylo Kollinovi přáno dlouho poživati učené prázduše. Dne 4. června 1566 zachladil se raním jitrem a během dne přistoupila k tomu mrtvice; oči upíraje na verse, jež pod obrazem Ukřižovaného byly napsány, dopracoval se posledního vzdechu. Na zejtři slavným pohřbem pochován v kapli bet-lemské (LD. II. 393 a St. Un. 168). Palaeolog, zpomínaje na dobrodiní, kteréž od něho vzal, žádal rektora a mistry, aby mu v čitarně kolleje Karlovy, kdež Kollinus učíval, dopustili postaviti památník mramorový s nápisem podle obyčeje, jakýž

Kolsinius.

367

se na vlaských akademiích zachovával. Místři, ještě vždy
pamětlivi sporův s Kollinem, odepřeli mu toho, leč k přimluvě
místodržicích předce se oblomiti dali (M. Bydžovský v ČČM.
1831, 444 a Rozbor I. 29). Postavení památniku, kterýž
podnes v Karolíně se chová, stalo se 1568. (Srov. Joan. Sem
ler Animadversiones in monumentum sepulcrale M. Collino a
Jac. Pal. erectum. Pragae 1756). Jeden rkp., rukou Kol-
linovou spůsobený, chová se v bibliothece strengnässké ve
Švedsku; jest to latinský výklad kompaktát (Dudík Sch. R.
352 a 458).

1. Elementarius libellus pro novellis scholasticis. Knížka začátkův v jazyku latinském a českém pro nové žáčky. Cum cantiunculis sacris et legibus pro schola privata. V Pr. 1550.

2. De quatuor partibus grammatices praeceptiunculae compendiosae cum exemplis et significationibus bohemicis. Pragae 1563 a 1564 typis Mitis et Capri (IV. 13). Přidán výtah z tabule Š. Hájka o správném užívání příčestí v jazyku českém.

z Koloděj viz Štefek T.

z Kolovrat Anna, manželka Jana z Lobkovic na Zbiroze
a Točníce, „horlivým milováním P. Boha a ustavičnou žádostí
věci nebeských vedena jsoucí“ skrze B. Netolického 1562 vy-
tisknouti dala stary překlad Rukověti sv. Augustina a před-
mluvou svou dedikovala knihu tu manželovi svému a dědicům
jeho i svým. Veleslavina učiniv 1583 nové vydání, připsal je
synu jejímu, Ladislavovi ml. z Lobkovic (III. 859).

z Koľovsi viz Oks Šeb.

Kolsinius Jiřík, po otci Kavka *), mistr učení pražského,
býval v Žatci konrektorem a v Litoměřicích rektorem školním.
Tam se oženil, za manželku pojav nevlastní dceru Mr. Pavla
Stránského, a přijal pravo měšťanské. L. 1625, když město
od vojska císařského bylo obsazeno, žalováno naň, že katoli-
kům strojil úklady a kostelního kantora že chtěl dáti zastře-
liti. Rytmistr Lorenzo Medici, dav jej obeslati před soud vojen-
ský, pohrozil mu smrti i kazal jej na radnici uvěziti (Hist.
pers. 344). Když vojsko odtrhlo, nabyl svobody, ale, nevida
zbyti, odebral se 1627 spolu s Stránským, V. Nosidlem a j.
do Perna (Pescheck Exul. 30). Odtud po 1632 obrátil se do

*) Kavka slove řecky холоцóс, což tuším Kolsinius, řečtě jméno své,
úmyslem či pokléskem četl na холоцóс.

368

Koluber.

Lešna následkem mrzutosti s Martiniem, kterýž jej zvláště pro verše jeho, k Felinovu spisu připojené, ve svých Induciích 1638 jizlivě stihal. „Mél prý se K. rozpomenouti, jak jest onen čas v Čechách pro spisy a písničky hanlivé, proti vzácným a předním lidem naměřené, těžce se svíral, tuším i skrýval, běhal, pobíhal, vybíhal. Jakož i v zapomenuti není, proč jest v Pirně truhlu impressorky Paškovým kličem otvírati a písniček svých jedovatých, slavným křesfanským vrchnostem a církvím evangelistským znamenitě, však nedůvodně lajících, bez jména autora, jakoby jinde tam někde v Nydrlandu tisknuty byly, podvržených, v Pirně na zapřenou tlačených, hledati, tak je zastupovati a tutlati chtěl.“ Martinius tu naráží na písničky o Gustavu Adolfovi a Fridrichu Falckém. Latinské verše pochvalné psal Kolsinius ku Komenského Praxis pietatis 1631 a k Stránského Respublica Bohemiae 1634. Žil ještě 1638 v Lešně, tuším co učitel na tamním gymnasium.

1. Pláč církve evangelické nad smrtí JMsti Gustava Adolfa krále švedského a JMsti Fridricha krále českého, též nad vyvrácením města Magdeburku. V Pirně 1632 (Kleych 44) „tlačené a, jakoby z Nydrlandu přišly, podvržené.“ Výňatky v Mart. Obraně 418 a v ČČM. 1874.

2. Metrum elegiacké k Mr. Martincovi Čechu česky psané, při Felinově „Rozebrání“, v Lešně 1637 (ČČM. 1855, 427), načež Brosius Accipiter Karmelo-Boleslaviensis v Mart. Induciích 1638 napsal peprný epigramm, připojiv k tomu posměšný pentameter „Ad czechicum Kovandam“ s narážkou na jméno Kavka: Kůň kopytem Kubu kop, klubc kavička Kubu.

## Koluber viz Had a Kantor.

Kolumella Josef, rodic z Stříbra, studoval v Praze, kdež 1605 dosáhl bakalářství (ČČM. 1848, I. 192), načež se stal předním správcem školy v Ronšperku. L. 1606 přejal touž správu v Budyni (ib. 1845, 632 a 639).

Historia o Isákovu ženění. V Pr. 1614 (IV. 1478).

Br. Komarovský Gabriel, jeden z těch, kteří 1457 byli při založení Jednoty; zdali pocházel z vládyk Komarovských z Komárova anebo z nižšího-li stavu byl, nevědomo. Jediná o něm zpráva zachována od Blahoslava (Hist. 103) a Br. Jaffeta (Hlas), že o schůzi ve Lhotě u Rychnova. když vykonána byla první volba starších losem, na památku složil píseň: „Radujme se všickni společně“. Tomu poněkud na odpor jest, že ve zprávě své o kancionálu Blahoslav původství té písně připisuje Br. Matěji Konvaldskému. Br. Jaffet Komarovského nazývá

Komenský.

369

„jedním z starších dívno zřízených k raddé, mužem učeným a pobožným“ (l. c.).

Br. Komenský Jan Amos, lat. Comenius, z Nivnice, nar. 28. bř. 1592. Otec jeho Martin byl mlynářem, a záhy z Nivnice přestěhoval se do Uherského Brodu. Smrti otcovou 1602 a brzo potom i matčinou osiřev, pobyl půl druhého roku na škole v Strážnici, kdež měl tetu. Leč teprv co mladík 16letý k tomu dospěl, aby se učiti mohl latině. Za dvě léta nesnáze pozdních studií tou měrou přemohl, že se v lednu 1610 mohl v průvodu mladého pána Jetřicha z Kunovic vypraviti do Herbornu. Učenci tamni v živém tehdá byli spojení s Jednotou. Starší tam tisknouti dávali latinské spisy své. L. 1613 obrátil se do Heidelberka. Ve dvou těchto městech Komenský nabyl prvních popudův k hlavním směrům potomni činnosti své. Jindřich Alstedius v Herbornu vstípil veň simé schylnosti mystické, Wolfgang Ratichius v Heidelberce ponuknul jej k snahám didaktickým, sám pak Komenský ze sebe utvrdil se u vědomí, žeť povolán jest, aby mateřský svůj jazyk povznesl na vrchol dokonalosti. Jakož u něho vždy rychlý byl postup od myšlénky ke skutku, jal se hned v Herborné pracovati na základním dile k porovnání a slicování češtiny i latiny a brzo potom na spise vševědném, kterýmž by se Čechům nahradila celá knihovna. Podivným řízením dostal se mu v lednu 1614 do rukou původní rukopis světového díla Koprníkova „De revolutionibus orbium coelestium“, jejž v Heidelberce koupil od vdovy Christmannovy (Augsb. Allg. Zeitg. 1872, příl. 304). Z Heidelberka 1614 učinil výlet do Amsterdamu, a na podzim se odtamtud po přestálé nemoci pěšky dal do Prahy a dáleji do Moravy. Tu z počátku učiteloval na škole přerovské, až 1616 v Žeravicích zřízen byl na kněžství. Nedlouho potom odevzdána mu správa němecného zboru ve Fulneku; zde, oženiv se, založil si první svou — pohříchu na krátce šfastnou — domácnost. Fulnek 1621 od vojska španělského popelem položen a Komenský, pozbyv majetku svého, musel hledati útočistě na Žerotinském panství v Brandýse nad Orlicí, kdež připraveno mu zátiší v chaloupce „na srubu“ pod vrchem Klopoty, ježto podle starého podání vystavena byla od Br. Řehoře, zakladatele Jednoty (Fiedler 219). Ale i tam sledovaly jej nehody. Mor 1622 zbavil jej

Rukověť k děj. lit. č.

24

370

Komenský.

manželky, dětí i drahného počtu přátel. Pro štěstí bohatá mysl
jeho i v útěchách i v útrapách hojné nalezala podněty k tvoření
slovesnému, jemuž se oddal s horoucnou úsilovnosti, čerpaje z
něho nejen sobě poklid mysli, ale poskýtaje posilnění i sklí-
čeným spolutrpitelům. Dne 3. září 1624 za druhou chof při-
družil si dceru Br. Jana Cyrúla. Viděti z toho, že se vždy
kojil naději v nějaký příznivéjší obrat věci českých; ale klamal
se. Obzor čím dále, tím hustéji se zatemňoval. Vyhoštující
rozkazy, ježto v srpnu a v prosinci t. r. na knéžstvo nekato
lické vydány, nutily i správce Jednoty, aby obmýšleli, kam od
stoupiti. Rovněž naléhala potřeba opatřiti mládež školním učením.
V obojí příčiné Komenský, jsa tehdá již členem úzké raddy, prak-
tickým svým smyslem nad jiné byl činnější. V březnu 1625
sjeli se knězí bratrští na statku Karla Bukovského bliže prame-
nův labských, i snesli se na tom, aby útočiště hledali v Polsku
a Uhrách. I hned několik z mladších kněží posláno na obě strany
jednat o místa k přesídlení exulantům bratrským. Do Polska vy-
praven Komenský s Br. Janem Chrysostomem. Po velikonoci
obrátili se nejprvě k Zhořelci, kdež jej Gsellius, učitel mladého
Žerotina tam na studiích jsouciho, upozornil na šprotavského
jircháře Krištofa Kottera a revelace jeho. Komenský dal se
pohnouti k zajiždce do Šprotavy v knížectví hlohovském,
kdež od pastora Mencelia ještě vice u víře v zjevení Kotte-
rova byl utvrzen a také s visionářem samým se setkal. Od-
tud vydal se do Lešna, a když tam Br. M. Gratiana, biskupa
polského, nezastal, opět se vrátil do Šprotavy, a šestnácte dní
tam zůstav, viděni Kotterova na český jazyk přeložil. Potom
znovu dal se do Polska. Zpátečni cestu vzal přes Berlín,
Frankfurt nad Odraou a zase navštivil Šprotavu. Poselství
Komenského se zdařilo. Vévoda bělský, Rafael hr. Leštinský,
slíbil vystěhovalce uhostiti v Lešně, a co do školy ujednáno,
aby se pro mládež bratrskou užilo luteranského ústavu v
Bytoni (Beuthen), který tehdá nově založen byv, slynul
čerstvými i čilými silami. Když se Komenský domů navrátil,
revelace Kotterovy nemalé mezi Bratrími spůsobily pohnutí,
až Kottera i do Čech pozvali. Ano sám Fridrich Faleký, v
Hollandu meskaje, dosíci jich sobě žádal. I spůsoben jich
pékný přepis, a s tím, když Ladislav z Žerotina pro chorobu
nemohl, Komenský z Berlína 1626 poslán do Haagu, aby jej

Komenský.

371

Fridrichovi osobně doručil. Komenského překlad mezitím mimo vědomí jeho vytisťen v Perné. Tehdá asi udála se první srážka mezi Bratřími a Evangelíky českými. Mr. Megander exulantům perenským o Kotterových proroctvích napsal dobré zdání, jež znělo dosti nepříznivě. Dotek se tu ovšem i Komenského, pobudil tohoto, že prý „prudkou, hrdou a neušetřenou nař censuru mezi ruce exulantův dodal“. Jen prostřednictvím mužů rozvážnějších překáženo prý tehdá další rozpřádání sporu. Tak dle Martinia (Obr. 449). Napři tomu Felin (Rozebr. 214) vypravuje, že spor veden jen mezi Komenským a Megandrem co osobami soukromými, kteří žádného jiného do toho nezapletli, aniž čeho vůbec tisknouti dali, a bylo prý hned zatím všecko pokojno jako i předtím. Komenský, vrátiv se z hollandské cesty, pobýval pod Krkonošemi na statcích pánův bratrských, Adama Zylvara, Václava Záruby a Jiříka Sadovského, ve Vlčicích, v Branné, v Třemešné a Sloupně. V létě 1627 prohlížeje s Br. Stadiem, učitelem mladých Sadovských, knihovnu vlčickou, udeřil na didaktiku Bodinovu a tím vzal podnět k sepsání podobného díla českého. Ano hned i pro Stadia sepsal nékterá pravidla, jakby u vychovávání a učení zákův svých postupovati mél. V líst. t. r. byl na Branné přítomen viděním Kristiny Poňatovské. Brzo však vyrušen i z vrátkého toho bezpeči. Za tuhé zimy koncem ledna 1628 ubíral se s Jiřím Sadovským, náčelníkem vystěhovalců bratrských, Br. Cyrillem a jinými, veda s sebou i Kristinu, na 24 vozích přes Náchod do Polska. Dne 8. února dorazili do Lešna. Manželka Komenského, z Prahy přijevší, již od srpna 1627 tam dlela. V Lešné Komenský hned všecku prázdeň obrátil k oblíbenému svému učitelstvu, působě na škole bratrské, od 1555 stávající, a na gymnasium, čtyry léta před tím od hr. Leštinského založeném. Ostatních více než 30 kněží přiměl k tomu, aby, nemajíce jiného na ten čas zaméstuání, dali se v sestavování konkordancí biblických, jichž dodělání 1632 poručeno Br. Stadiovi. Nesnáze životní na vystěhovalce tehdá ještě vždy jen mírně naléhaly. Opatrní Starší užili doby nejistě, aby nastřádali aspoň poněkud prostředkův pro dni strastné. K tomu plynuly odkazy milosrdných duší, jako Estery z Vchynic Sadovské († 23. máje 1630), kutnohorského souseda Mikuláše Kocourovského a jiných. I z daleké Anglie

24*

372

Komenský.

1630 bez proseb poslána do Lešna pomoc penéžitá. Nadto pak všecky vzpružovala nadeje brzkého návratu do vlasti. Za vpádu saského 1631 Bratři zůstali obojetnými. Sledovali sice zrakem toužebným vše, co se ve vlasti dálo; ale od účastenství činného zdržoval je již příkře luteranský ráz krátké restaurace, která pod ochranou saskou a řízením Martiniovým v Praze provedena. Komenský jen snoval přípravy k zvelebení školstva českého a k obnovení Jednoty, kdyby se podařil návrat. Teprv když vpád saský za své vzal, jevily se účinky nezdaru i v Jednotě. Staršíjali se pomýšleti na trvalejší zřízení na půdě cizinské. V srpnu 1632 předběžné sešli se v Lešně, a počátkem října odbyvána tam první rádná synoda, i přičinou Komenského památná. Tam zajistě zvolen i zřízen k přední starosti a formálné mu odevzdána pěče o studující mládež, jakož i o všecko, coby k budoucím opatření a vyzdvižení škol náleželo. Dokončení do té doby spisové jeho „Synopsis persecutionum“ a „Haggaeus redivivus“ došli schválení; Jaffetova tuším historie o původu Jednoty k přehlédnutí a doplnění jemu svěřena. Ale i v oboru, kde mu nebylo třeba dožadovati se vůle Starších, mocné Komenský činil pokroky. Sepsáno po Dildaktice „Informatorium školy materské“, pak „Astronomia ad lumen physicum reformata“ 1630 a „Physicae ad lumen divinum reformatae synopsis“ 1632. Nejvice pak jméno jeho proslavila „Janua linguarum“ 1631 vydaná. Vzešlat spisem tím školám latinským doba nová, doba vybavení z trampot, s učením latině posaváde spojených, a uvedení snadné i přirozenější methody. Odevšad se Komenskému hrnula uznání. Přední tehdá didaktikově dávali se s ním v dopisy. Nejvřeleji se věci ujal Samuel Hartlieb, rodem Prušák, asi od 1630 v Anglii usedlý a tam co vychovatel na slovo vzatý. Za pomocníky v pracích didaktických Komenský přitovaryšil sobě dva bratry, snad z Fulneku vystěhovalé, theologie doktora Jiřího a filosofic doktora Davida Wechnera, švagry šprotavského pastora Mencelia. Kteří zpočátku vyučovali v Bytoni, později pak se usadili v německé osadě lešenské. L. 1633 jal se zanášeti novým vydáním kancionálu a sám k tomu do 1640 drahné písní polských i německých přečeštil. Mezitím exulanty bratrské začala tlačiti nouze pořád citelněji, že nezbylo než domáhati se pomoci u souvěrečiv v cizině. S téžkým

Komenský.

373

srdcem odhodlali se k tomu Starší, i vypravili počátkem máje 1633 posly do Švýcar, Hollandu a Anglie. Co sebráno, rozděleno mezi Bratři v Polsku, v Slezsku a Uhrách usedlé. Pohřichu zdarem poslův bratrských roznícena nevrlost Evangelíkův perenských, jichž poslové potkali se s menší štédrotou. Tím zostřeny i dávnéjší nepohody mezi Bratřími a Evangeliky. Několik let spory tyto všelijak tutláno až pak vypukly u veřejné zástí. V září 1634 Komenský spolu s A. Hartmannem české zbory zastupoval na konvokaci ve Vlodavě, kdež sjednocení českých a polských Bratři dotvrzeno i tím, že Komenský po žádosti Polákův ke shromaždění učinil řeč českou. Po všecken ten čas pracoval byl na Pansofii své a v únoru 1635 již tou měrou pokročil, že synodě oznámiti mohl, že připravuje „Pansophiam christianam“, k čemuž se mu dostalo nejen schválení, ale také šfastného zdaru povinšování. Účel pansofických snah jeho nebyl jiný, než aby vědomosti, po rozličných oborech rozptýlené, svedl v soubor přehledný, snadno postižitedlný, a tudíž vzdělancům vůbec přistupný; aby věda ziskala vně více pospolitosti, vnitř více spolehlivosti. K vůli snadnější výživě a lepší k pracím zvolnosti žádal v srpnu, aby mu povoleno bylo přestěhovati se do Skoků anebo do Ostroroga; ale sešlo s toho z příčin zevníjších a tuším i proto, že Bratřím výhodněji bylo držeti Komenského v Ležně, kam k vůli němu šlechta polská valem počínala posílati syny své. L. 1636 ulehčeno mu aspoň tou měrou, že zprostén prací pastýřských. Mělt působiti jen učením a kázáním, kdežto všecky ostatní starosti vzloženy na správce zboru samotného. Téhož roku theolog anglický Jan Dury či Duraeus obrátil se k Starším o podporu v záměrech svých, aby mezi církvemi evangelickými zdviženy byly roztržky a pokoj zaveden. Nejupřimnějším v tom pomocnikem ukázal se mu Komenský, s kterým se již prostřednictvím Hartliebovým od vydání Januy, neřku-li dřive, byl seznámil. Aho Komenský, porozšířiv myšlénku Duraevu, až do poslední chvíle pěstovati ji nepřestal. Ale jako na pamětnou, aby zakusil, jak nesnadno je úmysly sebe ušlechtilejší uvěsti ve shodu se skutečností, hned tehdá sám se viděl nucena vystoupiti proti útoku, jejž Sam. Martinius pod barvou sjednocenosti církevní učinil na Bratři 1635 a 1636. Také proti socinianům Janu Schlich-

374

Komenský.

tingerovi, pastoru v Rakově, a Mel. Schäferovi, bylo mu bo-
jovati, z uložení Starších. Zaneprázdnění ta nehrubě vděk
vytrhovala jej z zamilované pansofie. Aby nabyl nutných k
tomu prostředkův, neopomíjel šířeji o ní přátelům a přízniv-
cům vykládati. Již 1634 poslal nástin takový Hartliebovi,
kterýž jej 1637 v Oxfordě pod nápisem „Conatuum Comenia-
norum praeludia“ při své „Porta sapientiae“ dal vytisknouti.
Téhož roku Komenský v té příčině psal bratřím Bohuslavovi
a Vladislavovi Leštinským, ježto 1636 po smrti otce Rafaela
nastoupili dědictví i v panství jeho i v ochranství Jednoty.
Bohuslavovi podrobný rozvrh podal 1640. Největší dojem
méla publikace oxfordská v Anglii samé, kdež učený svět ži-
voucně zabrán byl v snahy, jež o zvelebení náuk lord Fran-
cis Bacon († 1626) byl snoval. Spatřovaliť v Komenském
muže, kterýž povolán, aby uskutečnil, co velikým obnovitelem
věd začato. Nástin jeho pod titulem „Prodromus pansophiae“
spolu s některými jinými spisy z novu 1639 a 1642 otištěn
v Londýně a 1644 v Leydenu. Úsilím Hartliebovým podařilo
se přivěsti k tomu, že Komenský t. ř. dlouhým parlamentem
povolán do Londýna. Mělt buď v hlavním měste britanském,
v blízkém Winchestru nebo v Chelsea dostati kollej, v kteréžby
pod vedením jeho mužové rozdilných národův jednomyslně
pracovali o zdokonalení a rozšíření všech věd. Pohřichu že
záměr ten zůstal záměrem. Když Komenský 21. září 1641
připlul do Londýna, byl parlament právě odročen. S upřímnou
opravdovostí přistoupeno k dílu. Prátelé Komenského jali se
zkoužeti pansofický jeho apparát, jemu pak k prohlídce dány
inventáře oněch tří kollejí, na které se pomýšlelo: Sabaudeum,
Winthoniense a Chelseum. Komenský zabral se i do spiso-
vání, složiv spis „Via lucis“, totiž rozbor toho, jak by se
moudrost, zákon duchův, povšechně mohla rozšířiti. Ale v
tom vypukla bouře irská, která mysli rázem od věd obrátila
k mečům. Nieméně dostávalo se slavnému pansofovi, jakž
Komenského nazývano, tolik přivětivé přízně, zvláště přiči-
něním Hartliebovým a Duraevým, že se v Anglii déle pozdržel
pracuje na spise „Pansophiae diatyposis“, kterýž v anglickém
Jeremiáše Collierově překladu vydán 1641 v Londýně, v la-
tinském originále 1643 v Gdansku. I z Francouz dostal po-
zvání skrze ctitele svého, slavného M. Mersenna. Jistý Vlach,

Komenský.

375

Rossignuolo jménem, Komenského vyzýval, aby pansofii svou
dedikoval kardinálovi, tuším že Mazarinimu. Ale všecko to
pustiv mimo sebe, z Londýna se konec července 1642 odebral
do Švedska, kdež se mu z nenadání vyskytl štědrý mecaenas.
Ludvík van Geer, bohatý Hollandan, jenž co továrník děl i
zbraní výnosné obchody vedl v Švedsku, upozorněn byv na
pansofické snahy Komenského správcem domu svého v Am-
sterdamě, Godefriedem Hottonem, nabídl mu podporu svou.
Dne 19. srpna přistál Komenský k sídlu Geerovu v Norkö-
pingu. V Švedsku dostalo se mu hojné příležitosti k výměně
myšlének s osobami vynikajícími, jako zejména s učitelem
královny Kristiny, Dr. Janem Mathiae, s kancléřem akademie
upsalské Janem Skitem, zvláště pak s arcikancléřem říšským
Axelem Oxenstiernou. Rozduva, kterou měl s tímto, proň
byla rozhodná. Bystrozraký státník větší váhu kladl na ob-
novení methody školní, jakožto na potřebu nejbližší, nežli na
dalekosáhlé cíle pansofické, a Komenskému rada ta, s kterou
i Geer souhlasil, tím byla závažnější, jelikož podle tehdejšího
stavu věcí všecka naděje a důvěra exulantův českých sou-
středila se v Oxenstiernovi. K pracím společnou shodou obrán
pruský Elbink, kamž se Komenský s rodinou i s knihami v
listopadu přestěhoval. Leč nedařilo se vše bez obtíží. Ko-
menský veliké dílo nemohl podstoupiti sám, než potřeboval
pomocníkův, kteří by myšlénky jeho sami dovedli odíti v pří-
slušnou podobu. Těch nesnadno bylo jednati; nevždy se za-
jisté vůle rovnala schopnosti *). Ale i při dobrých spoluděl-
nících věc sama pro rozsáhlost svou vymáhala času. V obojím
ohledu třeba bylo peněz s dostatek. I k Jednotě Komenský
měl povinnosti, kteréž mu prázdně ubíraly, jako jmenovitě
účastenství v synodách z Orle na Litvě 1644 a v Toruni
1645. Pohostinným Elbinským k vůli 1644 přijal mimořádnou
professuru na tamním gymnasium, ač se skrovným, ale vždy
závadným závazkem. Nadto duch jeho, bezděky hledaje ob-
měnu, vždy vracel se k pansofii, zvláště k nejmilejší jemu
částce jeji „o upravení věcí lidských“. Nedočkavý Geer na-

*) Mezi pomocníky Komenského jmenuje se též Olirius „Angličan“ prý, jenž studoval v Leydenu. V tom omyl. Olirius ten nepochybně byl syn Br. Václava Oliria ze Skutče rodilého, kterýž 1614 byl učitelem a pak kaplanem v Třebíči, a od 1617 správcem zboru v Jaroměřicích (Wolný II. 3).

376

Komenský.

léhal, vytýkal, ruce odtahoval, a ubohý Komenský v bílé své musil se doprošovati pomoci od belgické cirkve v Londýne. Nicméné koncem 1646 práce jeho tak dospěly, že se s nimi odebrati mohl do Svedska ke zkoušení. Prvé nežli k tisku přikročeno, zemřel přední biskup Jednoty, Br. Vavřinec Justin, a Komenský vyvolen byv jeho nástupcem, musil se přesídliti 1648 do Lešna. Tu jej stihala pohroma za pohromou. Sotva přijel, zemřela mu manželka. Mír westfálský smluven, a na exulanty české v ném ani nevzpomenuto! Poslední jim náděje na návrat do vlasti zmařena! V hořkosti srdce svého psal o tom 11. října 1648 Oxenstiernovi. V zármutku poněkud mu zábavou a útéchou bylo tištění spisův, v Elbinku dohotovených: Methodus linguarum novissima 1648, Vestibulum rerum et linguarum fundamenta exhibens 1649, Janua rerum et linguarum structuram exhibens 1650. Atrium rerum et linguarum ornamenta exhibens 1651. Mezitím vždy jasněji zračilo se duchu Komenského, že Bratrstvu, z vlasti vypovězenému a v cizině se pořád více rozptylujícímu, nastává chvíle poslední; „Ksait umírající matky Jednoty“ 1650 jest výrazem trudného toho presvedčení. Tu již neváhal se sám opustiti i Lešno, když ho z Uher od knížete a kněžny Rákócich došlo pozvání, aby didaktické a pansofické záměry své sám prakticky provedl v Šaryšském Potoku. Byl k tomu hlavně pobádán prorockými slíby Mikuláše Drabíka, soudruha svého ze škol strážnických, jenž mu od 1642 posílal revelace své. Na předběžné cestě o velikonoci 1650 odbyvány schůze vystěhovalcův, kněži i politikův, v Uherské Skalici a v Pouchově. Br. Jan Felin a soudruhové jeho užili té přiležitosti, aby Drabíka v neklamném světle Komenskému vyličili, leč bez úspechu; anobrž Komenský k Drabikovi, jehož některá předpovědění byla se vyplnila, ještě úchvatněji přilnul. V Š. Potoku konečně se usadil Komenský v říjnu i s horlivosti ujal se svého úkolu. Brzo však shledal, že půda uherská nehrubě přihodna k zrůstu idejí jeho. Knihy, které tam tisknouti dal na svůj náklad, zůstaly namnoze nerozprolány, a ještě o to měl ostouzení s Janem Veresházim. V červnu 1654 opět byl na cestě do Lešna, aby zde po dvou letech stižen byl pohromou poslední. Lešno 1655 obsazeno od Švédáv. Komenský Karla Gustava přivítal nadšeným panegyrikem, tím pak popudil nemálo Poláky

Komenský.

377

a zvláště Bohuslava Lěstinského, že ukládáno přímo o jetí a bezživotí jeho. Když Poláci 29. dubna 1656 Lešno obsadili, vzplápolal dvoudenní požár nad nečfastným městem. Komenskému zmařen všecken statek (3000 tolarův v ceně), a což on výšeji kladl a do smrti želeti nepřestal, zničeny i rukopisy, jmenovitě sbírka kázání, po 40 let konaných, všecky práce pansofické, z nichž nejvíce truchlil nad „Silvou pansophiac“, pak „Poklad jazyka českého“, na němž od 1612 pracovati neumdléval. Vyrumovány ze ssutin jen skrovné zbytky, ježto Komenský před útékem v ložnici své byl zakopal. Ostatkové Bratři přenesli se nyní do Břehu. Komenský sám, ušed do Krosna, přijal pozvání Vavřince Geera a odebral se přes Frankfurt nad Odrou, Štětin a Hamburk v průvodu Br. Daniele Streyce do Amsterdamu. Tu mu konečně po tolikerých utrpeních dopráno ztráviti několik let v poklidu a bezstarostnosti uprostřed přátel, kteří cenili zásluhy jeho a všemožně se přičinili, aby mohl dokonati záměry své životní. Hostitelům amsterdamským odvděčil se již 1657 vydáním sebraných děl svých didaktických „Opera didactica omnia“ ve čtyrech dílech. Bohužel, že téhož roku mystickou svou schylností dal se svěsti k uveřejnění, ač bezejmenému, proroctví Kotterových, Poňatovské a Drabíkových, z čehož mu nejedna trpkost vzešla („Lux in tenebris“). Proti útokům bránil se zvláštním spisem: „Historia revelationum“, 1659 vydaným, složiv v něm vzácné zprávy životopisné. Ostatní svá léta trávil jednak almužnic-tím, jelikož pomoci exulantům českým i polským do jeho rukou se scházely a z nich rozcházely, jednak spisováním náboženským, pansofickým, básnickým, polemickým atd. Psalt proti Socinianům, proti Španělovi Raimundovi z Sabaudu, proti františkánovi Valerianu Magni (pod pseudonymem Huldrica Neufelda) a j. L. 1661 v listu ku kněhkupci Petru Montanovi vypsal přehledně veškerou svou literání činnost. Kněhtiskaři amsterdamšti závodili o čest býti jemu k službám. Stále pěsto-val svazky s Anglií. Tehdá Cromwell ujímal se utiskovaných protestantův na pevnině, zejména i vypuzenců lešenských, pro něž od něho sbírky po Anglii vypisovány. Cromwellův tajemník Thurloe hnul myšlénkou, aby Waldenšti z Savoje vypuzení a češti vystěhovalei usadili se na půdě irské. Jednáno o to 1658 i s Komenským, ale zámysl zmařen neumornou na-

478

Lupáč Martin.

manualníku 125). Tehdá spolu s Rokycanou přilnul co učen-
nik k Mr. Jakoubkovi. Učeného gradu nedošed, stal se kně-
zem a ihned přidružil se k nejpokročilejším horlivcům. S zá-
stupy Hynka Krušiny 1420 táhl do Boleslavska na klášter
mnichovo-hradištský, roku pak následujícího byl ve vojště
Žižkově, když Táboři a Pražané vzali Chrudim. Není nepo-
dobné, že tehdá již, seznámiv se s kališníky chrudimskými,
od nich přijat za faráře (Rybička v Sl. N.). To ovšem mu
nevadilo, že i dále zůstaval při Žižkovi, čili jak původce latin-
sko-české písně de haereticis in Bohemia pravi, že chodil „s
bubencem“. L. 1426 přebýval v Praze a Jakoubkovi i Ro-
kycaně pomáhal proti Korybutovi a Příbramovi snovati pikle,
kteréž se 17. dub. 1427 zkončily zajetím knižete i souvěrných
s ním mistrův (Výb. II. 311). Timto skutkem dostatečně na-
značeno tehdejší náboženské smýšlení Lupáčovo. Náleželt k
těm, kteří vždy ještě stáli při náuce Wiklefově, rozhodně od-
porujice snahám mírnějších kališníkův o sbližení se s Řimem.
Tim se vysvětluje Táborův k němu důvěra, za jejichž st Kou-
pence byl pokládán, ač ovšem nepřijímal výstředního učení
Biskupcova a soudruhův jeho. V jednání s basilejským sbo-
rem hned z počátku měl popřední účastenství. Již 1432 byl
mezi posly, kteří se s legáty sborovými setkali v Chebu. Ke
sboru samému třikrát posloval: v lednu a v srpnu 1433 i v
únoru 1434. V srpnu 1434 byl v Řezně a 1435 na sjezdu
brněnském. Když se jednalo o zpořízení hierarchie české, do-
stalo se mu té cti, že jej sněm svatomatoušský 21. října 1435,
vedle Václava Bílého z Vysokého Mýta, vyvolil za podbiskupi
Rokycanova. Volba tato, ač ji císar Zikmund schválil. z Říma
nikdy ovšem potvrzení nedošla. Dne 5. července 1436 byl
Lupáč v Jihlavě při slavném prohlášení kompaktát, a když se
Táboři smířili s císarem, vzat v listop. mezi rozsudí, kteří o
věcech mezi nimi a Rokycanou spornými měli vynéstí konečný
rozsudek. Ale brzo nastaly nové rozstrky. Zikmund, sotva
se ujistil panstvím v zemi, jal se pracovati o obnovení starsího
stavu náboženského, a netrvalo dlouho, již se Rokycana v
Praze necítil jistým i odhodlal se k odchodu na Kunětickou
Horu. L. 1437 vypuzen i Lupáč z Chrudimě (Valečovský
proti Rokyc.). Tehdá tuším útočité nalezl v Žateci, odkudž
Václ. Koranda starší na čas byl musil odstoupiti (Collin Vera

Lupáč Martin.

479

narratio a Jacobaei Idea 12). Že by byl býval na sboru
knézském v Kutné Hoře, nepodobá se. Žatecké tam již opět
zastupoval Koranda a za Klatovany mluvil správce tamní Václ.
Rájovec. Z toho se vidí, že Lupáč ve faru klatovskou ne-
uvázal se leč po tomto roce teprv. Z Klatov 1452 písemnou
hádku vedl s kardinálem Mikulášem z Kusy. Téhož roku měl
opět býti rozsudím mezi Rokycanou a Tábory, ale pádem
Tábora nedošlo k tomu. V Klatovech, blízek jsa Chelčického,
dal se s ním v rozmluvy a dopisy. „Kn. Martin“, jemuž o
povinnostech pastýrův duchovních Petr Široký list napsal, ne-
zdá se býti nikdo jiný nežli Lupáč. Jak důsažný byl naň
vliv zvláštního onoho muže, zřejmě viděti v listu, jejž Lupáč
1456 z Klatov k lidu českému učinil o večeři Páně. Zde zcela
ve smyslu Chelčického učil, ať prý lid sprostně a bez hlou-
bání věři slovům Kristovým. Lupáč tuším sám se dal mezi
„šeré kněží“ a vstoupil v bližší spojení i s zakladateli Jednoty
bratrské. Br. Řehoř a soudruzi jeho mívali s ním schůzky
v Chotěboři. Tam zajisté a v nedaleké Běstvině Lupáč, ač
za posledních dob svých pravidelný svůj obyt měl v Praze,
častěji pohostinu býval u kn. Martina Němce. Bratři mnoho
s ním mluvívali, radice se s ním a vyznávajíce mu zejména,
kterak věří o svátosti oltářní, a on prý nepohyzdil toho, aniž
je vinil, by o čem zle věřili (ABr. I. 374 sld., II. 1 a 44).
Přitom až do posledka neutuchla v něm zakořeněná nenávist
k Římu, v čemž se ovšem ani od Chelčického nedělil. Zrušení
kompaktát skrze Pia II. pohnulo jej k ostrému polemickému
spisu, datovanému 1462 z Běstviny (rkp. v dvorské vídenské
a v mikulovské bibl.). Téhož ducha phni jsou i ostatní spisové
jeho. I moru 1464 užil k útržkám proti Římu. Rovněž v
boji s Hilariem péru svému zaháleti nedal. Zemřel u vysokém
věku 20. dubna 1468 (Pal. Déj. IV. 1, 393).

1. Píseň: „Buď Bohu chvála čest- v kancionále bratrském (Blah. de cant.).

2. List, jímž víru svou o svátosti oltářní vyznává, „dán v Klatovech ruků Martinovů l. 1456 v svátek rozeslání apošt.“. Rkp. v Mikulové (Dudík 64, III. 629).

3. List o kropáči, latině i česky. v Korandově manualníku (III. 688).

4. Traktát proti Hilariovu Lučišti pekelnému, k němuž se Bratří často ve spisích svých táhnou (III. 638).

5. Opravený text N. Zákona, kterýž obsažen v rkp. dvorské bibl. videu-
ské Cod. Theol. 2128 (Dobr. LG. 220, III. 564).

6. Výpiskův ze spisův Lupáčových celý jeden rkp. v bibl. Gersdorfské v Budišíně (Pal. Děj. IV. 1. c.).

480

Lupáč Prokop.

7. List z Chotčboře 1466 o božím těle. ABr. I. 236.

Lupáč z Hlavačova Prokop z Prahy, syn měšťana Jana, v domě otcovském pečlivého nabyl vychování, učitelem maje proslulého později professora Matěje Dvorského čili Curia z Hájku a užívaje pobudného tovaryšstva Kodicillův, Mitise, Kollina a j. L. 1557 stal se bakalářem a 1560 mistrem svob. um. (LD. II. 367 a 372). Pobyv pak některou dobu co rektor školní v Nymburce, jal se na université čisti. L. 1566 a 1567/8 zašťával úřad děkanský na fakultě filosofické. Lupáč byl jedním z činných účastníkův básnického družstva pod Janem z Hódějova, jenž jemu, Janu Malinovskému a Davidovi Krinitovi 1562 vymohl erb a přídomek „z Hlavačova“ (Rybička v Sl. N.). L. 1568 došlo ho povolání na radní písařství do Domažlic, načež v červnu od university vzal odpuštění. L. 1573 oženil se Theodorou vdovou Budichiovou. Nabyv s ní hojného jmění, složil písařství a od té doby co radní sloužil obci. Veda vzorný pořádek v řízení úředním, založil knihu obecních snešení, kteráž podnes jest důležitým pramenem dějin městských (Lumír 1859, 1242). Pobuzen historickým kalendářem wittemberského professora P. Ebera, jal se sestavovati podobný spis z dějin českých. Ukázka, 1578 v Normberce vydaná, odevšad uvítána co nejpřivětivěji. L. 1584 vytištěno celé dílo v Praze s dedikací Vilémovi z Rožmberka pod titulem: „Rerum bohemicarum ephemeris seu calendarium historicum, ex reconditis veterum annalium documentis erutum“. Spolu s Zikou z Puchova začal spisovati obširnou kroniku českou, ale nedospěli k ukončení. Úlomek snad z dila toho, jest život Karla IV., jehož dějinami se Lupáč s zvláštní zálibou obíral. Též sepsal několik spisův latinských obsahu náboženského. Zemřel 5. dubna 1587 i pochován v děkanském chrámě. Náhrobek spatřoval se až do 1708, kdež při opravování chrámu vyvržen. Památku jeho epitaphiem opěl Kodicill (Kalina Nachrichten III.).

1. Historie o císaři Karlovi IV. V Pr. 1584 a péči Hankovou 1848 (IV. 428).

2. Modlithy na každý den o umučení Páně (Klíč 131).

Lupius Krištof z Prahy, nar. 24. září 1635. Vstoupiv do tovaryšstva Ježíšova, po některém čase dal mu výhost, ale zanedlouho se do něho 1675 zase navrátil. Zastával v něm

481

prokuratorství české provincie, potom po tři léta missionářoval,
posléze byl zpovědlníkem na sv. Hoře, kdež zemřel 6. srpna
1680, morem byv zachvácen (Pelcel Jesuiten).

1. Mik. Lancicia Život Marie Bonaventury (z lat. přel.). V Pr. 1673 (V. 1287).

2. Drexeliovo Divadlo božího řízení. V Praze 1673. 1679 atd. (V. 817).

3. Drexeliův život sv. Joba. V Pr. 1679 (Balb. Beh. d. 389).

z Lužnice Matěj, potomek vládycké rodiny, po hradu Luž-
nici u Tábora nazvané, bojoval ve vojsku proti Turku a účastnil
se nešfastného boje před Budínem 1541, o němž spolu s Ji-
řikem z Waldšteina napsal list t. r. tiskem uveřejněný (IV. 204).

Lužský Melichar, rodic z Luže u Vys. Mýta, farář v Cetorazi, 1604 vydal kázaní nad Jindř. Kunrátem Vencelíkem z Vrchovišt konané (V Pr. 1604, IV. 1678).

Lykaon Jan z Klatov, učitel, asi 1656 co stařec 82letý obžalován od kn. Augustina Hájka ve vsi Železné (rak.), že by falešným učitelem proti víře katolické byl a toliko dvěma svátostem učil, načež „soldáty vzat a do vězení těžkého při- veden“. Proti násili tomu prosebně se obrátil k arcibiskupovi pražskému. Jemu Fr. Dvorský připisuje rkp. v Sobotce nale- zený, jenž v sobě obsahuje:

Mravy etnostné mládeži potřebné, Otázky pro dítky o náboženství, Školu dětinskou. Otišt. v Besedě učitelské 1874, č. 31 a 35.

Lykaon Pavel z Kostelce studoval na universitě pražské.
Dosáh stupně bakalářského, učiteloval 1004-5 na školách
pražských u sv. Michala na St. M. a v Opatovicích (ČČM.
1845, 628 sld.), načež se nepochybně bohatě přiženil a co
měštan na St. M. osadil. V bourích stavovských měl znač-
nější účastenství, jelikož hned po bitvě bělohorské ušel, načež
1634 dům jeho konískován a za 400 kop gr. prodán židům
(Pam. 1873, 856).

Padesatero duchovní přemyšlování (z lat. Jana Gerharda). V Pr. 1615 a 1619, pak někde na Slovensku 1614 (IV. 1905).

Br. Lyknovský Jiří co skladatel písně „Ej naž my
dítky spolu křtem“ v Kleychově rejstříku a podle něho u
Jungmanna omylem položen místo Ciklovského Jiřího, jenž dle
Blahoslava (De cant.) písně té původcem jest.

Lynk Matěj, knéz katolický, farář u sv. Vojtěcha v Praze, 1730 a 1734 vydal kázaní jedno ke cti sv. Jana, druhé při jubileu čtyrstoletém kláštera sedleckého (V. 964).

Rukovčí k děj lit č.

31

Výklad zkratkův.

Cifra římská a arabská, ježto při titulu knihy v závorce bez dalšího ná-
znaku položena, k. p. III. 80, znamená dobu a číslo v druhém vydání Jung-
mannovy „Historie literatury české“ 1849.

Bibliothècan signatary (k. p. XVIII. C. 28), při kterých nic jiného při-
dáno není, vztahují se k náznakům universitní knihovny pražské.

Abh. b. GW. = Abhandlungen der königl. böhmischen Gesellschaft der
Wissenschaften.

ABr. = Archiv bratrský. Přistavená římská cifra znamená číslo foliantu.
Folianty chovány jsou v Herrnhutě; v Museum Českém nachází se jeden
(G. 2, 10), jejž naznačujeme = ABr. XI. Pro rozdíl znamenán od nás XI.
foliant herrnhutský = ABr. XI H.

Arch. Č. nebo prostě Arch. = Archiv český, vydaný v šesti dílech od
Fr. Palackého. V Praze 1842-73.

Auersberg App. G. = Geschichte des böhmischen Appellationsgerichtes
von J. E. Grafen v. Auersberg. Prag 1805.

A. V. = augspurské vyznání.

B. m. = bez místa, B. r. = bez roku.

Balbin Boh. d. = Balbini Bohemiae dicta dle vydání Ungarova.

Bart. = Bartoše písaře kronika, vydání Erbenovo.

Beck Neutitsch. = Dr. Jos. Beck Geschichte von Neutitschein. Neutitschein
1854.

Benham = Daniel Benham's Account of J. A. Comenius. London 1858.

bibl. olom. = studijní bibliotheka v Olomouci.

Bl. u. Blah. Gr. = Blahoslavova Grammatika česká (č. 23).

Blah. de Cant. = Blahoslav de novo cantionali bohemico (č. 13).

Blahověst = časopis katolicko-církevní, vydávaný od V. S. Štulce 1847-1861.

Boček = Sbírka kněh a rukopisův archiváře Bočka, jest nyní majetkem
moravského archivu zemského.

Bor. = Jednání konsistoře katolické a utrakvistické. Vydal Dr. Klement
Borový. V Praze I. 1868, II. 1869.

483

Bor. Brus. = Antonín Brus z Mohelnice, arcibiskup pražský. Sepsal Dr. Kl. Borový. V Praze 1873.

Bor. Utraq. = Die Utraquisten in Böhmen. Quellennässig dargestellt von Dr. Cl. Borový. Wien 1866.

Březan V. z Rožnu. = Březanův život Viléma z Rožmberka (č. 4).

Brus = Bor. Brus.

Claudius Gesch. v. Neuh. = Geschichten der Stadt Neuhaus. Neuhaus 1850.

Claudius Herrn v. Neuh. = Die Herrn von Neuhaus. Neuhaus 1851.

Codex j. boh. = Codex juris bohemici. Edidit Dr. Herm. Jireček. Pragae 1867, 1870.

Collin Vera narr. = Matthaei Colliui Vera narratio de statu religionis in bohemica gente (Při latinském vydání konfessí podobojích). Pragae 1574.

Cosm. = Cosmae Chronicon Bohemorum. Vydání Dobrovského a Pelcelovo v L. díle: Scriptores rerum bohemicarum. Pragae 1783.

Cosm. cont. = Cosmae continuatores. Tamtéž.

Cyth. Třan. = J. Třanovského Cythara sanctorum, zpěvník evangelický poprvé 1635, potom s mnohými přímnožky přečasto vydávaný.

ČČM. = Časopis Českého Museum, od 1827 vydávaný.

ČKD. = Časopis pro katolické duchovenstvo, vydávaný 1828—1851 pak od 1860.

ČMM. = Časopis Matice Moravské, od 1869 vydávaný.

Červ. hist. = Br. M. Červenky Poznamenání některých skutků božích (č. 3).

Červenka Osvědč. = Osvědčení se Jednoty bratrské (č. 2).

Červenka Not. conv. B. = Venceslai Červenka de Wiežnow Notitia collegii convictorum S. J. od S. Bartholomaeum. Pragae 1674.

Č. Mus. = Museum království českého.

Dačický = Paměti M. Dačického z Heslova.

Dal. = Kronika Dalimilova.

D. dvor. = Desky dvorské království českého.

De cant. = Blah. de cant.

Děje Mus. = Dějiny Musea království českého. Sestavil V. Nebeský. V Praze 1868.

Dekr. = Dekrety Jednoty bratrské. Vydal Antonín Gindely. V Praze 1865.

D'Elvert LG. = Historische Literaturgeschichte von Mähren und Österr. Schlesien. Brünn 1850.

D'Elvert Beitr. = Beiträge zur Geschichte und Statistik Mährens und Österr. Schlesiens. I. Band. Brünn 1854.

D'Elvert Nachtr. = Nachträge zur historischen Literaturgeschichte im vorstehenden Werke.

D'Elvert Ref. = Beiträge zur Geschichte der Rebellion, Reformation, des 30jährigen Krieges und der Neugestaltung Mährens in 17. Jahrhunderte. Brünn 1867.

Dial. = Dialog t. j. dvan formanuo rozmlauvání. Peterky s Valauchem (Od Br. Adama Šturma). V Prostějově 1542.

Dlabač prostě anebo Dlabač Campan. = Biographie des Mr. Joh. Campanus Wodňanus von G. J. Dlabač. Prag 1819.

484

Dlaboř Chorin. — Johann Chorinnus von G. J. Dlabač. Prag. 1821.

Dolčevý BLit. — Böhmische Literatur auf das J. 1779. Prag, 1779. — Böhmische Literatur auf das J. 1780. Prag 1780—1784.

Dobrovský LG. — Geschichte der böhmischen Sprache und älteren Literatur. Prag. 1818.

Dobrovský LG. 1792 — Geschichte der böhmischen Literatur. Prag 1792.

Dobrovský LMag. — Literarisches Magazin von Böhmen und Mähren. Prag I. u. II. 1786. III. 1787.

Dobrovský Reise in Schwr. — Literarische Nachrichten von einer im J. 1792 unternommenen Reise nach Schweden. Prag 1795.

Dobrovský Slavin — Slavin, Botschaft aus Böhmen an alle slawischen Völker. Prag 1806, vydání Hankovo 1824.

Dobrovský Slovanka — Slovanka. Zur Kenntniss der alten und neuen slawischen Literatur. Prag I. 1814, II. 1815.

Dobroslav — časopis po svazích vydávaný od J. L. Zieglera 1820—1823.

Doc. — Documenta Mr. J. Hus vitam, doctrinam, causam illustrantia. Edidit Franc. Palacký. Pragae 1869.

Dudik Dietr. B. — Handschriften der F. Dietrichstein'schen Bibliothek in Nikolsburg. Wien 1868.

Dudik Iter R. — Iter Romanum. Zwei Bände. Wien 1855.

Dudik MGQ. — Mährens Geschichtsquellen. I. Cerroni's Handschriften-Sammlung. Brünn 1850.

Dudik Schw. R. — Forschungen in Schweden für Mährens Geschichte. Brünn 1852.

dvorská bibl. víd. — cís. dvorská bibliotheka ve Vidni.

Erben Reg. — Regesta diplomatica nec non epistolaria Bohemiae et Moraviae. Pragae 1855.

Erben Prim. — Die Primatoren der k. Altstadt Prag. Prag 1858.

Farragines — Farragines poematum, ab aliquot poetis bohemicis scriptorum diversis temporibus. Pragae 1561—1562. Čtyry díly.

Feifalik Studien I—VII — Studien zur Geschichte der altböhmischen Literatur. Wien 1859—1862 (aus den Sitzungsberichten der k. Akademie der Wissenschaften).

Fiedler — Todtenbuch der Geistlichkeit der böhmischen Brüder. Wien 1863 (V. Band I. Serie der Fontes rerum austriacarum).

Fontes rerum boh. — Prameny dějin českých, vydávané z nadání Palackého. V Praze I. 1873. II. 1875.

Gram. — Blah. Gr.

Gindely GBr. — Dr. Anton Gindely Geschichte der böhmischen Brüder. Prag I. 1857, II. 1858.

Gind. Quellen — Téhož Quellen zur Geschichte der böhmischen Brüder. Wien 1859 (XIX. Band II. Her Serie der Fontes rerum austriacarum).

H. — Hanka — České prvotisky. Od Václava Hanky. V Praze 1852 (z Čas. Českého Mus.). Pripojená cifra značí číslo Hankovo.

Hanka Sbírka nejd. sl. — Hankova Sbírka nejdávnějších slovníků. V Praze 1833.

485

Hanslik = Geschichte und Beschreibung der Prager Universitätsbibliothek.
Von Joseph A. Hanslik. Prag 1851.

Hannuš Dodl. = Dodavky a doplňky k Jungmannově historii literatury české. V Praze I. 1869, II. 1871.

Hannuš MVyb. = Malý Výbor ze staročeské literatury. V Praze 1863.

Hannuš Quellenkunde = Quellenkunde und Bibliographie der böhmischen slovenischen Literaturgeschichte. Prag 1868.

Hannuš Zusätze zu Hanslik = Zusätze und Inhaltsverzeichniss zu Hanslik's Gesch. der Pr. Un. Bibl. Prag 1863.

Herrn v. Neuhaus = Clawlius.

Hist. pers. = Historia persecutionum ecclesiae bohemicae. (Amsterodami 1648.)

Horányi Mem. = A. Horányi Memoria Hungarianum et provincialium, scriptis editis notorum. Viennae 1775—1777. — Memoria nova. Pestini 1792.

hr. = hrabě, hrabénka.

Hus Doc. = Doc.

H. V. = helvetské vyznání.

Index = Index librorum prohibitorum. Pragae 1767.

Jacobaei Idea = Idea mutationum bohemico-evangelicarum ecclesiarum in florentissimo regno Bohemiae e traditionibus humanis Pragae reformatarum, opera Mr. Jacobi Jacobaei Guttenbergeni. Amsterodami s. a. (1624).

Jaffet Hlas = Br. J. Jaffeta Hlas strážného (č. 3).

Jahrb. d. Lit. = Jahrbücher der Literatur, ježto pod zástitou státní kauceláře do 1848 ve Vídni vydávány.

Jandera Miletin = Uiber Miletin in Böhmen. Von Jos. Ladislaus Jandera. Prag 1830.

Jandyt = Grammatica linguae bohemicae. Přídavky literárně-historické při ní.

Jelinek = Historie mésta Litomyšle. V Litomyšli 1838—1845.

Jgm. = Jungmannova historie literatury české 1849. Kde mínéno vydání první, tam dodán letočet 1825.

Jungm. Příd. = Přídavky ve vydání 1849 na str. 522—526.

Kal. = Velasl. kal.

Kalina Nachr. = Nachrichten über böhmische Schriftsteller und Gelehrte
Von Dr. Mathias Kalina v. Jätenstein Prag I. 1818, II. 1819, III. 1827.

Káz. = kázani. Káz. pohř. = kázaní pohřební.

Kleych = Historie o vydání kancionálů v národu českém. Při Kleychově kancionále 1727 (č. 3).

Klič = Klič Koniášův, viz str. 354.

kn. = kněz.

Korandiv manual. = Manuálník Mr. V. Korandy (č. 13).

Krok = Krok. Listy vědecké. V Praze I. 1865, II. 1866.

Lányi Cat. clerus érd. = Magyar catholicus clerus érdemeinek történet-igazolta emléke. Irta Dr. Lányi Károly. Posonyban 1848.

LD. = Liber decanorum facultatis philos. Dva to díly „Monument universitatis pragensis“ Pragae 1830—1841. Pátý svazek sborníku tohoto, obsahující v sobě listiny 1411—1650, str. 176, do 1848 byl vytiskněn, ale pak celý náklad až na dva výtisky (u pp. Palackého a Tomka) zmařen.

486

L. don. nupt. = Liber donationum nuptialium v městském archivě Vy-
sokého Mýta.

Lippert = Geschichte von Leitmeritz. Prag 1870.

B. z Lobkovic věk = Pana Bohuslava Hasišteinského z Lobkovic věk a
spisy sebrané. Od K. Vinařického. V Praze 1836.

Br. Lukáš Odpis = Odpis proti odtržencuom (č. 58). O obnovení (č. 18).

Lumír = Lumír, týdenník belletristický a archiv pro dejepis, vydávaný od F. Mikovce od 1851 do 1862.

Lupač = Rerum Bohemicarum ephemeris. Pragae 1584.

Lupač Ž. Karla = Historie o císaři Karlovi IV. (č. 1).

M. Strana = Malá Strana pražská.

Martin. Důvody = XXXV důvodův Mr. S. Martinia 1635 (č. 13).

Martin. Inducie = Induciae Martinianae aneb zpráva atd. 1638 (č. 15).

Martin. Obrana = Obrana Martiniova 1636 (č. 14).

Meč = Br. Jana Jaffeta Meč Goliášův v ČČM. 1861, str. 139—158.

Miklošič Sl. Bibl. = Slavische Bibliothek oder Beiträge zur slav. Philo-
logie u. Geschichte von Fr. Miklosich und J. Fiedler. Wien I. 1851, II. 1858.

N. M. = Nové Město pražské.

Navrátil = Děje kostelův pražských u sv. Haštala a sv. Jindřicha od Karla Navrátila. V Praze 1861 a 1869.

Novotný = Bibliotheka českých biblí. Vydal Frant. Novotný z Luže.
V Praze 1810.

N. Sl. = Slovník Náučný.

Obrana = Martin. Obr.

Obzor = Český obzor literarní, vydávaný od 1867 pod redakcí Ferd. Šulce.

Odpis = Lukáš Odpis.

Ohláš. = Na spis, proti Jednotě bratrské od Martinia sepsaný, ohlášení. V Lešně 1635 (Komenský č. 29).

Ol. nebo Olom. = Olomouc.

Op. = Opava.

Ostersp. = Die lateinisch-böhmischen Osterspiele des 14.—15. Jahr-
hunderts. Von Dr. J. J. Hanuš. Prag. 1863.

Osvěla = Osvěta, listy pro rozhled v umění, vědě a politice. Vydávaná od 1871 pod redakcí Václava Vlčka.

Otavan = časopis vydávaný v Písku od 1863.

p. o. = pod obojí spůsobou.

P. z V. Č. = Posel z Východních Čech, vydávaný J. Benouim v Chru-
dini od 1872.

Palacký Děj. = Palackého Dějiny národu českého.

Palacký Hussit. u. Höfler = Die Geschichte des Hussitenthums und
Prof. Const. Höfler. Kritische Studien von Fr. Palacký. Prag 1868.

Palacký Ital. Reise = Literarische Reise nach Italien im J. 1837 zur Aufsuchung von Quellen der böhm.-mährischen Geschichte. Prag 1841.

Palacký Přehl. = Palackého Přehled současný nejvyšších důstejníků a
auředníků zemských i dvorských ve královstvi českém. V Praze 1832.

Palacký Würdigg. = Würdigung der alten böhmischen Geschichtschreiber.
Prag 1830.

487

Pam. = Památky archæologické a místopisné, vydávané od 1854.

Pelcel Abbild. = Abbildungen der böhmischen und mährischen Gelehrten und Künstler. Vier Theile. Prag 1773—1782.

Pelcel Jesuiten = Böhmische, mährische und schlesische Gelehrte und Schriftsteller aus dem Orden der Jesuiten. Prag 1786.

Pescheck Exul. = Die böhmischen Exulanten in Sachsen. Von Christian Adolf Pescheck. Leipzig 1857.

Pescheck Ggrf. = Geschichte der Gegenformation in Böhmen. Dresden 1844. 2 Bände.

Pescheck Zittau = Handbuch der Geschichte von Zittau. Zittau I. 1834. II. 1837.

Pešina Phosph. = Phosphorus septicornis, h. e. metropolitanae divi Viti ecclesiae majestas et gloria. Pragae 1673.

Pešina Mars mor. = Mars Moravicus. I. Pragae 1677.

Pr. = Praha, Prešp. = Prešpurk, Prostěj. = Prostějov.

Pr. Abh. = Abh. b. GW.

Pr. Sitzb. = Sitzungsberichte der k. böhm. Gesellschaft der Wissenschaften. Od 1840 při Abhandlungen, od 1859 o sobě.

Právník = Právník, časopis vénovaný védě právnické. V Praze od 1861 vydávaný.

Příd. = Jungm. Příd.

Procházka Comm. = Faustini Procházka de saecularibus liberalium artium in Bohemia et Moravia fatis commentarius. Pragae 1782.

Procházka Misc. = Miscellaneen der böhmischen und mährischen Literatur. 3 Bände. Prag 1784—1785.

Quell. = Gindely Quellen.

Regenv. = Systema historico-chronologicum ecclesiarum slavonicarum. Opera Adriani Regenvolscii (Wegierski). Trajecti ad Rhenum 1652.

Rel. Tab. = Reliquiae tabularum terrae regni Bohemiae. Edidit Dr. J. Emler. Pragae I. 1870.

Řičák Děj. Přešť. = E. V. Řičáka Dějepis města Přeštic. V Praze 1864.

rkp. = rukopis.

Rozb. nebo Rozb. stč. lit. = Rozbor staročeské literatury. V Praze I. 1812, II. 1845.

Rozebr. = Br. J. Felina Rozebr. Obrany Martiniovy (č. 1).

Rozm. star. Č. = Rozmlauvání mládence rytíře se starým Čechem. 1604. Rkp.

Rozpr. = Rozpravy z oboru historie, filologie a literatury. I. Vyd. J. a H. Jireček. Ve Vídni 1860.

Rozum Stč. bibl. = Jana Václ. Rozuma staročeská. Šest dílců. V Praze 1853—1856.

Ruda = Jos. Rudy Mr. Jan Černý a jeho herbář z r. 1517. V Živč. IV. V Praze 1872.

Ruffer = Vojtěcha Ruffera Historie vyšehradská. V Praze 1863.

Ryb. = Antonín Rybička.

Rybay Katal. = Jos. Šálka katalog antiquárský spisův z pozůstalosti Jiřího Rybaye. V Praze 1857.

488

Sborník = Sborník vědecký musea království českého. Vydávaný od 1868.

Schmidl hist. S. J. = Joannis Schmidl Historia societatis Jesu provinciae bohemicae. Pragae 1747.

Schaller Piar. = Lebensbeschreibung gelehrter Männer aus dem Orden der frommen Schulen. Von Jaroslav Schaller. Prag 1799.

Sedláček Čásl. = Aug. Sedláčka Děje města Čáslavě. V Praze 1874.

Sedláček Rychn. = Téhož Rychnov nad Kněžnou. V Praze 1871.

Sitzb. d. b. GW. = Pr. Sitzb.

Sitzb. W. Ak. = W. Sitzb.

Skala = Pavla Skaly ze Zhoře Historie česká 1602—1623. Pět dílů, vydání K. Tieftrunka. V Praze 1865—1870.

St. N. = Slovník náučný Riegerův.

Slav. Pam. = Paměti Viléma hr. Slavaty od l. 1608 do 1619. Dva díly, vydal Jos. Jireček. V Praze I. 1866, II. 1868.

Slovanka = Dobrovský Slovanka.

St. Pohl. = Slovenskje pohladi na vedi, umeňja a literatúru. Vyd. od M. J. Hurbana. V Skalici 1846—1851.

Spírk Pr. Un. B. = Geschichte und Beschreibung der k. k. Universitäts-Bibliothek zu Prag. Von Dr. Ant. Spirk. Wien 1844.

stč. = staročeský.

St. l. = St. let. = Staří letopisové čeští 1378—1527. Vydal Fr. Palacký co třetí díl Scriptores rerum bohemicarum. V Praze 1829.

St. M. = Staré Město pražské.

St. Un. = Statuta universitatis Pragensis, t, j. třetí díl Monumenta Univ. Pragensis. Pragae 1841.

St. skl. = St. Sklád. = Starobylá skládanie, vydávaná od V. Hanky. Pět dílcův 1820—1823.

Sternberg = Abhandlung über die Pflanzenkunde in Böhmen von Grafen Kaspar Sternberg. Prag I. 1817, II. 1818.

sv. = svatý.

Svělozor = Světozor Slovenských Novin, pod redakci Dr. Herm. Jirečka vydávaný napřed co feuilleton Slov. Novin, 1858—1861 o sobě.

svob. um. = svobodná umění.

Šaf. = rukopisné výpisy P. J. Šafaříka k dějinám literatury české.

Šaf. LG. = P. J. Šafařík Geschichte der slawischen Literatur und Sprache. Ofen 1826, Prag 1869.

Šaf. Mluv. stč. = Počátkové staročeské mluvnice. Od P. J. Šafaříka. Při Výb. I.

Šaf. a Pal. Denkm. = Die ältesten Denkmäler der böhmischen Sprache, kritisch beleuchtet von P. J. Šafařík und Fr. Palacký. Prag 1840.

Šembera Děj. lit. = A. V. Šembery Dějiny řeči a literatury české. Ve Vídni 1869.

Šembera V. Mýto = Vysoké Mýto. Popsal A. V. Šembera. V Holo-
mouci 1845.

Šturm Dial. = Dial.

Šturm Rozs. = Václava Šturma Rozsauzení kancionálu bratrského. V Pr. 1588.

489

Šturm Ozvání = Téhož Krátké Ozvání. V Praze 1584.

Švenda = Obrazy města Kr. Hradce: zlatý a stříbrný, železný, mědený, hliněný. V Kr. Hradci 1799—1818. Patnáct dílců.

Tablic Poezie = Bohoslava Tablice Poezie s životy starých slovenských spisovatelův. Čtyry díly. Ve Vácově 1806—1812.

Tablic Vers. = Slovenšti Veršovci. V Uherské Skalici 1805, ve Vácově 1809.

Tardy = Památka roku slavnostního 1863. Vydal J. Janata, V. Šubert a Heřm. z Tardy. V Praze 1864.

Tieftrunk = Odpor stavů českých 1847. Sepsal K. Tieftrunk. V Praze 1872.

Tomek Děj. Un. = Děje university pražské. Díl I. V Praze 1849.

Tomek Pr. Un. = Geschichte der Prager Universität. Von W. W. Tomek. Prag 1849.

Tomek Reg. dec. pap. = Registra desátků papežských z dioeczí pražské. V Praze 1873.

Tomek Zákl. = Základy starého místopisu pražského. V Praze 1865—1872.

Tomsa Chrest. = Über die Veränderungen der čechischen Sprache nebst einer čechischen Chrestomathie. Von Fr. Tomsa. Prag 1805.

un. bibl. pr. = universitní bibliotheka pražská.

Ungar in Balb. = poznámky Ungarovy při II. dílu Balbinovy Bohemia docta.

W. Sitzb. = Sitzungsberichte der k. Akademie der Wissenschaften in Wien.

V. = Rožm. = Březan V. z Rožm.

Valečovský = traktát Vaňka Valečovského učiněný proti Rokycanovi a jeho kněžím.

Velesl. Kat. = Kalendář historický Veleslavinův. V Praze 1578 a 1590.

Veselé čtení = Sbírka veselého čtení ze spisů českých starověkých i novověkých od Dr. Herm. Jirečka. V Olomouci 1860 a 1861.

Weyrauch = Geschichte und Beschreibungen der K. Stift Strahöwer Bibliothek. Von Ervin Weyrauch. Prag 1858.

Viták Děj. Kr. Dv. = Déje Kralové Dvora. Sepsal Ant. Konst. Viták. V Praze 1867.

Voigt Acta = Acta literaria Bohemiae et Moraviae. Prague 1774—1783.

Wolný = Gregor Wolný Kirchliche Topographie von Mähren. I. Olmützer Diöcese, II. Brünner Diöcese. Brünn 1855—1866.

Výb. = Výbor z literatury české. V Praze I. 1845, II. 1868.

Zel. Jungm. = Václava Zeleného Život Jos. Jungmanna. V Praze 1873.

Zimmerm. Ferd. = Příběhové království českého za panování Ferdinanda I. V Praze I. 1820, II. 1821.

Zoubek = Život J. A. Komenského. Sepsal Fr. J. Zoubek. V Praze 1871.

Zprávy kn. = Br. Lukáše Zprávy při službách úřadu kněžského. V Boheslavi 1527 (č. 63).

Zywalda = Jindř. V. Zywaldy Deym města Kouřimě. V Praze 1665.

Žerot. listy = Listové psaní jazykem českým. Ve spisech K. st. z Žerotína. Svazek 1—3. V Brně 1870, 1871, 1873.

Živ. Aug. = Život Jana Augusty od Bílka a Blahoslava (č. 5).

U B. Tempského, knížkupe, také vyšly.

Blahoslava, Jan., Grammatika česká dohonání léta 1571. vyd. J. Hradil a J. Jireček: 2 zl. 80 kr.

Čelakovský, Dr. F. L. Česká čínači kniha pro druhou třídu nižšho gymnasia. 3 vydání. — „ 78 „

— Matě věhu z věku před literatury české. Druh vydání. 1 „ 60 „

Cimraňzl., T., Zemepis po nižší tridny středních sklad. 3. vydání. 1 „ 20 „

Dadík, Dejiny Moravy. Dl. 1. (Od nejstaršího az do r. 903). 2. vyd. 2 „ — „ 50 „

Frič, Prof. Dr. A., Přírodopis zivocištva pro vyšší gymnasiaální a reální školy. S 1150 výnosy na 945 obrazcích. 3 „ — „

Gindeły, A., Déjepis všeobecný pro školy střední ve 3 svazcích vzdělal prof. Jos. Erben. Cena svazku. — „ 70 „

— Déjiny českého povstání léta 1618. Svazek I. 3 „ — „

Husi mistra Jana sebrané spisy české. Z nejstarších známých pramenů k vydání upravil Karel Jaroňír Erben. 3 díly. 9 „ 50 „

Jireček, Herm., Codex juris bohemici. Tomi secundi pars altera, continens jus terræ atque jus curæ regiae saeculi XIVmi. 2 „ 70 „

— Codex juris bohemici. Tomi III. pars II. complectens jus terrae saeculi XVmi (1429—1500). 2 „ — „

— Codex juris bohemici. Tomi III. pars III. exhibens mag. V. a Všehrd opus hoh. „de jure terræ Bohemiae libri novem“. 5 „ — „

— Základy opus českého zřízení v koruné království Českého za Karla IV. 1 „ 80 „

Jiroček, Jos., Anthologie ze staré literatury české 2. vyd. 1 „ 40 „

— Anthologie z literatury česke doby střední. 2. vyd. 1 „ 60 „

— Anthologie z literatury české. doba nová. 3. vyd. 1 „ 30 „

— Cítanka pro první tridu nižšho gymnasia. 5. vyd. — „ 60 „

— „ „ třetí „ 3. „ — „ 72 „

— „ „ čtvrtou „ 2. „ — „ 60 „

— Rukovět k dějinám literatury české do konce XVIII. věku. Dl. 1—3 po. — „ 50 „

Lepař, Fr., Recká čevíčbni kniha pro česká gymnasia. 2. vyd. 1 „ 60 „

Močnik-Starý, Arithmetika pro nižší tridny škol středních jakož i měškanských. 2. vyd. 1 „ 20 „

— Základové měřictví a reisování. Se 232 obrazů v textu 1 „ 90 „

Palacký, F., Déjiny české. Dl. I., částka 2. 2 „ 50 „

— „ „ II., „ 1. Svazek 1. 1 „ 50 „

— „ „ III., „ 1—3. 7 „ — „

— „ „ V., „ 1—2. 5 „ — „

— Rudhost. Sbírka drobných spisů. Dl. I.—III. 8 „ 50 „

— Déjiny doby husitské. Dl. I.—III. 7 „ — „

— Gedenkblätter. Auswahl von Denkschriften. Anwätzen und Briefen aus den letzten 50 Jahren. Ein Beitrag zur Zeitgeschichte. 1874 2 „ 40 „

Pokorný, Dr. A., Názorný přírodopis všech tří ríši. Pro nižší odělení sčasních škol československých. Dl. I. Názorný přírodopis živocištva. Vzdělal Pavel Jehlička. S 489 vyobrazeními. 3. vydání. 1 „ 20 „

Dl. II. Názorný přírodopis rostlinstva. Vzdělal Dr. Lad. Čelakovský. S 357 vyobrazeními. 3. vydání. 1 „ — „

Dl. III. Názorný nerostopis. Vzdělal Dr. Boňeký. S 191 vyobzeními. 3. vydání. — „ 70 „

Ricard-Roth, První ačení jazyku francouzskému. Za knihu udebnou pro první tridu reálních škol českých přípůsobil. 2. vydání. — „ 80 „

Šafařík P. J. Sebrané spisy I. a II. Slovanské starozůstnosti. Druhé vydání. Dl. I. a II. 10 „ — „

— „ „ Dl. III. Rozpravy z oboru věd slov. 4 „ 50 „

— Památky dřevního pisu muietvi jihoslovanív. Vyd. druhé, doplňky z pozostalosti Šafaříkovy rozmožené, upravil Jos. Jireček. 3 „ 50 „

— Slovanský národopis s mpou. 2 „ 80 „

— Geschichte der slavischen Sprache und Literatur nach allen Monachen. Zweiter Abdruck. 4 „ — „

Tomek, Déje močněství rakonského. Ku potřebě na gymnasiích 2. vyd. — „ 60 „

Tomiček, Obrazy světa čili popsani rozličných krajin naši zemi. Vydání s 6 rytinami, váz. 1 „ 80 „

— Mluvnice česká. Nově vzdělaná. První theoretický díl, 8. vyd. 1 „ 20 „

Tomek, Déje močněství rakonského. Ku potřebě na gymnasiích 2. vyd. — „ 72 „

Tiskem ukející spoločnosti Bohemia.

M.

Macer z Letošic Bartoloměj, měšťan pražský. L. 1619 mu Kampanus vénoval smutečni báseň nad úmrtím Jakuba Kochana z Prachové (Dlabač 83).

Historia o Tamerlanovi, králi tatarském. Z lat. V Pr. 1598 (IV. 366).

Mačay (Macsay) Alexander, řeholník řádu pavlanského, první byl mezi Slováky, který v knihách svých zvláštnostem nářečí slovenského úmyslně širší dával průchod. Řeč jeho nicméně v celku je obecná spisovní, leč že slova velmi často ohýbá na obvyklý Slovákům v okoli prešpurském spůsob, jako k. p. duša, núza; vůlu, mšu, smrtú, pracú; rodičoch, pohanoch, chleboch; očám a očom, ušům; chcem, možem, prijmem; chcejú, majú, jedijú, pravijú, někdy i pravjá, stúpjá, cvičjá; házati, kráčati, púštati; reč, úrad, pýr (Dobrovský Slovanka II. 179).

Panes primitiarum. Chleby prvotin, neb kázaní na neděle celého roku, v slovenském jazyku ponajprv na světlo vydané. V Trnavé 1718 (V. 869). Dedikací hraběti Adamovi Koloniči.

Maget Karel z Tišňova, nar. 8. list. 1683, vstoupiv do tovaryšstva Ježíšova 1703, po 3 léta učil grammatice, 15 let kazateloval, 9 řídil několik kollejí a 4 léta připravoval novice. Zemřel v Chomutové 9. července 1746 (Pelcel Jesuiten).

1. Snopův jedenáctero Joseřovi se klanějících. V Pr. 1720, v Hradci Kr. 1722 nákladem jesuity Jana Gregori z Chocně, zemřelého 1723 (Krška Chocěň 91; V. 1613).

2. Život Jana Nep. V Opavě 1722 (V. 1321).

3. Křesťanské učení. V Pr. 1721, v Kr. Hradci 1725 (V. 763).

4. Nové vydání Duchovních cvičení sv. Ignacia, poprvé 1692 tištěných. V Pr. 1721 (V. 1444). Darováno do Děd. sv. Václava.

Magrle ze Sobíšku Václav, z Přelouče rodem, evangelík náboženstvím (Slav. Pam. I. 291), dokonav studia, usadil

Rukověť děj. lit. č II.

1

2

Magrle.

se v St. M. pražském co prokurator. L. 1609 účinně se účast-
nil v jednání o majestát i volen mezi defensory. Když se
1611 vojsko pasovské blížilo, vzat v deputaci, o to k Rudol-
fovi II. poslanou (Skala I. 299). Tehdá již měl pověst ob-
myslného právníka, a nejeden těžký případ zastávati mu svě-
řen. Když 1616 Polyxena z Lobkovic koupiti chtěla statek
Lobkovice a pro závady v tom vězící přistoupiti k tomu od-
hodlati se nemohla, za kupce přihlásil se Magrle, a teprv po
odstranění závad převod na paní tu vykonal (ČČM. 1836,
296). Prohnaný partikář Václav Vchynský, byv 1616 od sta-
vův obžalován, zástupcem vyvolil si Magrli samotřetiho (Sk. I.
361). Nemilé pro Magrli následky mělo spojení s Henykem z
Waldšteina. Ve shodě s ním sepsal spis historický, „v němž
se jak nebožtíka císaře Rudolfa tak i císaře Matyáše velmi
potupně a jízlivě dotýkal, a při nich i kardinála Klezle s ji-
nými osobami předními“. Henyk dílo to na Dobrovici koncem
1615 dal vytisknouti, a těžké z toho měl odpovídání, kdežto
se Magrle vyvětil výmluvou, že prý sepsání své Henykovi dal
k přehlednutí, nikoliv k vytištění. Nadto rozprávělo se, že
udaroval sobě a vyzískal nejv. kancléře a jiné nejv. úředníky
„statkem pozemským“. V nesnázích svých domáhal se také
u defensorův, aby se jeho zastali, ale ti mu přímluvy své ode-
přeli, pravíce, že spis ten jedno byl politický, a ne theologický,
defensorové pak že nikdá k tomu nařízeni nebyli, aby někoho
z stavův zastávati měli v příčinách politických. Nepovolnost
tato Magrlovi byla příčinou, že se od defensorův zcela odtrhl
a mezi ně více nechodil. Nicméně býval na sněmě až do 1619
a v nejedněch jednáních a spisováních potřebovati se dával.
Teprvé po vyvolení Fridricha Falckého zcela se vzdal všeho
ve sněmu i ve službě veřejné účastenství. Po převratu 1620
vzat sice u vyšetřování, ale ze všeho se nářku vyvedl. Magrle
byl muž bohatý, jakož vysvitá již z toho, že 1623 do komory
kurfísta saského zapůjčiti chtěl 30.000 zl. V krátkém potom
čase zemřel, manželce své Barboře rodem Permanové celé své
jmění zůstaviv. Leč ona tvrdší byla než manžel. Sebralat vše a
dala se do Perna, i zemřela tam 1633, hojně vystěhovalce
české podporovavši. (ib. V. 199—205). Dílo Magrlovo, ač se
dostalo do veřejnosti, s velikou stiháno bylo přísnosti. Pátráno
po něm nejen na Dobrovici, ale i u Kleinwächtera v Kr.

Mach.

3

Hradci (Pr. Sitzb. 1863 I. 138). V obsilce na Henyka z Waldsteina uvozuji se listy zabaveného rukopisu, jenž byl na velikém regálním papíre psán a vázán. Nejvyšší číslo listové je 885, z čehož posouditi lze, jak rozsáhlý byl ceclek.

Podobá se, že jedna část jeho zachovala se v rukopisech, z nichž jeden se nalezá v biskupské bibl. litoméřické, druhý ve sbírce Bočkové (IV. 445), třetí u kapucínů v Horšové Týne (Dobrovský Běhm. Literatur 1779, 290).

Kniha tato obsahuje v sobě tyto pravdivě vypsané věci:

a) Za jakou příčinou Uhři císaři Rudolfovi jakožto králi a pánu svému se zprotivili, a jak zase v poddanost uvedeni byli.

b) Item jakým spůsobem Krištof Hefman Ruszwurm, JMC. nejv. feld-
maršálek v Uhřích, a proč stát jest (1605).

c) Odstoupení od správy a gubernaci císařské, zemí uherské, moravské a rakouské (1608).

d) Item přitažení arciknižete Matyáše rakouského, za jakou příčinou do kr. českého s lidem válečným vtrhnouti, co říditi a jak zase z Čech odtrhnouti ráčil (1608).

e) Vyjevení falešných praktyk, složených proti straně podobojí v Moravě a Opavě (1. 1-93).

f) Co se jest při sněmu obecném, držaném na hradě pražském 1609 a na rathauzích St. i N. M. pražského předně o náboženství a potom i o politické věci jednalo, a jakým spůsobem stavové kralovství českého, tělo a krev Pána našeho Ježíše Krista přijímající, od císaře Rudolfa konsistoře a akademie pražské i svobodného provozování náboženství svého křesť. destali (1. 93—281). Jest to denník sněmu od 28. ún. 1609 do 23. ún. 1610. Písařem rkp. podepsal se Alexander K. Lomický.

Br. Mach či Matěj Sionský (Mathias Sioninus), rodem z Kláštera Hradiště, jenž Bratřím slul Sionem. Učeného vzděláni nenabyl jako i Augusta, jemuž věrným byl posobnikem. Spolu přijali jáhenství 1520 a kněžství 1531 v Brandýse, spolu 1532 vpravili se do úzké rady (Meč. 149). Po Br. Rohovi některou dobu spravoval zbor v Bělé (Pam. 1864, 147), později zbor boleslavský. K biskupství povolán na synodě přirovské 1537 (Bl. hist. 210). L. 1544 byl v Týné nad Vltavou oddávat pana Valkouna, z čehož následkem udání Bydžovského pošlo vyšetřování (Červ. hist. 308). Po požáru litomyšlském 1546 staral se s Augustou o to, aby zbytky archivu bratrského byly sebrány (Quellen 326). V přípravách, které se dály před povstáním 1547, Br. Mach nebyl bez účastenství. Zejména spůsobil, ač neučinil-li sám, překlad jízlivého proti Řimu pamfletu „Pammachia“, jehož vytištění v Normberce kněhtiskař Vaněk či Václ. Austský opatřil. Týmž během vytištěny tam

1*

4

Mach.

i dva listy Kalvinovy (Gind. GBr. I. 291). S Vaňkem Aust-
ským přátelství brzo se zkazilo. Br. Mach a Israel vešli s
ním v smlouvu o nové vydání kancionálu bratrského, když
pak 1548 potlačením Bratři odbyt knihy byl překažen, jal se
Vaněk žádati náhrady a, nemoha ji dosíci, chtěl Macha v Bo-
leslavi obstaviti. To sice Janem Prostibořským bylo překaženo,
ale Mach přestal se cititi v Boleslavi jistým. Tu synoda žera-
vická 1548 usoudila, aby vypraven byl za vypovězenci. Téžko
prý se „ubohemu Bratru bylo skrývati a schovávati s jeho
nemocni, když jej nepřátelé uvěziti chtěli.“ (Dekr. 167). Za
společníka a předního pomocníka dán mu Br. Jan Černý. Na
podzim dorazili do Toruně. Když nasídlení na půdě pruské
bylo ujednáno, usadil se 1549 Mach v Doubravně (Liliopolis,
Gilgenberg) i biskupoval odtamtud nad vypovězenými Čechy.
V létě zavítali k němu Br. Blahoslav a Rokyta návratem z
Královce (Fiedler 257). V říjnu 1549 zajel Br. Mach do
Moravy na synodu do Prostějova. Tu mimo jiná důležitá řízení
snešeno, aby Mach, pozůstana na Moravě a opatrnosti v ukrý-
vání-se užívaje, všecky kněží Jednoty české i moravské pře-
hlídl (Dekr. 168). O času adventním obeslal k sobě raddu
do Slezan, i zřídiv tu jáhny některé na kněžství, pospíchal ke
svým do Prus o novém létě 1550 (Meč 150). Za nedlouho
opět se vrátil na Moravu a sešed se v Prostějově s staršími,
učinil opatření pro případ, jestližeby on v Prusích zemřel a
Augusta z vazby nevyvázl, načež se zas odebral do Prus, a
tam setrval až do smrti, aniž kdy více synodám přítomen byl
(Dekr. 170). Zemřel v Doubravně 16. dubna 1551 a tu po-
chován v kostelíku polském a českém. Kázal nad ním při
pohřbu Br. Jan Černý. Br. J. Ciklovský a Jan Lorenc za-
věsiti mu dali nápis nadhrobní na stěně kostelní, čehož prý
žádnému v Jednotě od sta let učiněno nebylo. Paměti bratr-
ské nazývají jej, ač prý byl neučený, velikým mužem, člově-
kem velmi opatrným a zmužilým. Jakž postavy byl vysoké,
tak prý i mysli udatné. Chválu prý měl od mnohých mužův
učených (Fiedler 236).

1. Tragedy nová, Pammachius jinéno mající, od Tom. Naogeorga Straub-
binského složená a z řeči latinské v českau, jakž mohlo býti, přeložená. V
Normberce 1546 u Kr. Gutknechta (IV. 220).

2. Dvě epištoly Jana Kalvina. V Normberce 1546 (Gind. GBr. I. 291).

Makaronská skládání.

5

3. Kancionál bratrský. V Boleslavi 1547 u Václ. Austského. Zdá se, že to byl pouhý otisk textu Rohova z 1. 1541.

Macher Andres, Čech berlinský, 1749 u Fr. Frid. Hen-
ninga v Berlíně vydal překlad „Zlaté pokladničky dítek bo-
žích“ od Karla H. Bogackého (V 1508).

Majestas Carolina, zákon, kterýmž Karel IV. zamýšlel v jedno sepsání uvěsti právo zemské. Složen 1346, ale již 1355 zrušen. České vzdělání jest dvojí: jedno doslovné, druhé stručné; toto nadepsáno „Statuta zemská“ anebo „Rád koruny české.“ Doslovné otištěno Palaekým v Arch. Č. III., stručné v H. Jirečkově Codex juris bohemici II. 2.

Mākarius viz Blahoslav. -

Makarius z Marfelic Josef, přípravního vzdělání nabyv
v konviktě jesuitském u sv. Bartoloměje, odebral se do Řima.
Tam v kolleji germanské studoval theologii. Co doktor v
písmě sv. vrátil se do Čech i přijat do kapituly u sv. Vítá,
kdež naň vzložen úřad scholastika. L. 1612 stal se děkanem
u všech svatých. Tébož roku vydal „Directorium juris cano-
nici“ a 1616 latinskou řeč „contra moderni temporis haere-
ticos“. Česky začal psáti teprv 1621. Když 1623 Ferdinand
II. přijel do Čech, přivítal jej chvalořeči jménem veškerého
kněžstva katolického. Rovněž 1626 pozdravil arcibiskupa Ar-
nošta hr. Harracha, když se stal kardinálem. L. 1623 uděleno
mu falckrabství a 1628 tajné radství. Příštího nato roku po
smrti Arseniově stal se děkanem kapitulním; zároveň jej
Harrach učinil svým generálním vikářem. Zemřel 11. dubna
1635 (Balbin Boh. d. II. 151).

1. Pravdivé zdání naproti Havla Žalanského, jak se zdá, spisu o proti-
venstvích církve. V Pr. 1621 (IV. 1466 a V. 676).

2. Rozmlauvání o kostelních obrazích aneb zpráva a odpověď na hanlivé kázaní proti obrazům kostelním od nějakého Skultéta kalvína učiněné. V Pr. 1621 (V. 677). Skultétovo kázaní o modlářských obrazích vyšlo 1620 (IV. 1661).

3. Kázaní některá, v kostele sv. Vítá učiněná (Rybička v Sl. N.). Ded.
Jaroslavu Bořitě z Martinic.

4. Panegyricus aneb řeč ozdobná cís. Ferdinandovi, při šťastném jeho z Vídně do král. českého se navrácení připsaná. 1623. Otišt. u Skaly V. 287—306.

Makaronská skládání latinsko-česká nejstarší se vy-
skýtaji mezi písněmi veselých žákův a mendikův. Detrimen-
tum patior nynie i v každém čase, Carmen praestet Deus coeli,
v němžby to byl rozum celý a Nos expertes fere labe

6

Makovský.

bydlime u samé Labe (litoměrická) pocházejí z XV. věku. Otištěny od Feifalika v Wien. Sitzb. 1862, první též ve Výb. II., první a třetí v Hanušové MVýb. Křížova „Cantio de haereticis in Bohemia“ 1457 též má hojně českých vstavkův. Kázaní latinsko-česká, v Litoměricích po 1471 činěná vydal Hanuš v MVýb. 31—39. Poslední toho druhu báseň jest Hammerschniedův: „Proteus felicitatis et miseriae čechicae“ 1715.

Makovský z Makova Jan, syn Vavřince, erbem a přídomkem 1551 nadaného, po dokonaných studiích vstoupil do služeb Rožmberských, i svěřeno mu vychování Petra Voka (Březan v ČČM. 1828, 86). Lomnický dedikoval mu kroniku o čísle i Trojanovi.

1. Sv. Augustina Enchiridion. V Pr. 1546, 1559, 1563 a 1591 (IV. 1755). Ded. Václavu Albinovi z Helfenburka, kancléři Rožmberskému.

2. Pranostika Mikuláše Weisza od 1575 do 1580. V Pr. 1575 (IV. 765).

Makovský z Makova (Macovinus) Vincenc, Janův bratr, studoval v Praze, kdež se 1557 stal bakalářem a 1565 mistrem svob. umění (LD. II. 366 a 383). Potom učiteloval na školách městských, zejména v Čáslavi, a vychovával děti v domech panských, jako 1579 u místosudiho dvorského a Kocínova švagra, Víta Flavína z Rottenfeldu. Již co bakalář začal básniti latině. Jmenovitě vydán od neho 1558 sapphickým veršem žalm 37.

Dialogus puerilis, Rozmlauvání dětinská, obsahující v sobě slova věcí domácích obyčejných. V Pr. 1579 (IV. 25). Ded. synům Víta Flavína.

Malec Jan Alexander, kněz katolický, 1730 vydal kázaní o sv. Janu Nep. (V. 959).

Malobitský Jan z Lounu, nar. 11. list. 1620, od 1640 jesuita. Z počátku 15 let vyučoval na gymnasiích v Brně, v Praze a v Kladště, potom po šest let pracoval co kazatel a missionář. Ustanoven byl rektorem kolleje hradištské, ale pro popudlivost povahy své sám se vzdal úradu toho. Při švédském obléhání Brna 1645 spolu s J. Kořínkem bojoval v čele studentův; i v Praze 1648 vynikal odvahou a srdnatostí. S nemenší zmužilostí obětoval se obsluze nemocných v moru, kterýž nedlouho potom zuřil v Praze, naschvál vyhledávaje takových nemocných, ježto ode všech už byli opuštěni. Zemřel v kolleji novoměstské v Praze 6. srpna 1683. Několik kněh psal latině.

Dům věčnosti blažené a nešfastné. V Pr. 1681 (V. 1421). Ded. raddé lounské, která spisovateli darem odeslala 30 zl. (ČČM. 1847 II. 325).

Marada.

7

Malovec Michal 1527 přepsal práva česká, jus provin-
ciale Bohemiae. Rkp. jeho na Strahově (Weyrauch 22).

Malý Jiřík, jinak Svoboda, soused N. M. pražského,
1619 vydal spis „o vzkříšení Páně“ (IV. 1458).

Malý z Tulechova Benjamin, erbovní strýc Kodicillův,
byl milovník zpěvu a hudby. L. 1589 oženil se, kteroužto
svatbu Šalomoun Frencelius opěval latinskou básní (Kalina
Nachrichten II.)

Píseň člověka k spatřování dobrodini božských, těž ku práci a vděčno-
sti i hodnému darů božích užívání pobuzující, času žní 1587 složená. V Pr.
1588 (IV. 96). Nápěv na čtyry hlasy.

Mammotrektus, μαρμόθεπτος, jest sbírka slov latin-
ských z písma sv. a českých k nim překladův. Před úpl-
ným přetlumočením bible mammotrekty bývaly pomůckou těm,
ježto se do latiny biblické vpravovati počinali. Jsou to tedy
první pokusy o zčeštění sv. písma. Z počátku glossy české vpi-
sovali mezi řádky latinského textu, později převáděli je do zvlášt-
ních kněh, až je prodlením času i abecedně zpořádali. — Rozdílné
od mammotrektů jsou výklady slov hebrejských, chaldejských
a jinojazyčných, s jakýmiž se potkáváme v bibli litoměřické,
hlaholsko-emauské a v rkp. kapitolním (II. 126).

Mammotrekty latinsko-české popsány u Jungmanna a Hanuše (III. 3). O mikulovském viz Dudík Dietrichstein'sche Bibliothek 47. O vodňanském, vídenském c. dvorní bibliotheky zprávu podal Dr. A. Jar. Beck v ČČM. 1843, 148.

Manětinskyý viz Adami Viktorin.

Mangold Jan, kněhtiskař v Praze, knihy české tiskl 1786.

Mantuan Jan přijmím Fentzl, kněhtiskař. L. 1518
spolu s J. Pekkem v Normberce vydal „Enchiridion seu ma-
nuale curatorum“ česky a latině (Dobr. LG. 327). Tamtéž s
přípisem jeho vytištěna „Zahrádka duše“ v tiskárně Jana Stichse
a nákladem Jana Schimara z Augspurka. L. 1526 shledáváme
se s ním co usedlým měšfanem v Plzni, kdež t. r. opět spo-
lečně s J. Pekkem vytiskl Erasma Rotterdamského výklad na
modlitbě Páně (III. 834, H. 27).

Hortulus animae, Zahrádka duše, nábožnými modlitbami a pěknými figu-
rami ozdobená. S Cisiojanem. V Normberce 1520 (III. 933, Hanka 167).
Ded.: „Osviecené kněžně paní Johance z Wilhartic, abatyši kláštera na hradé
pražském, Jan Mantuan Fentzl pozdravení dává“.

Marada Bartoloměj, Slovák, knéz katolický.

8

Marček.

Politikus a Idiota o jednospasitedlné víře rozmluvající. V Trnavě
1744 (V. 792).

Marček Eliáš, Slovák, 1768 v Prešpurku vydal spis „o žitném květu“ (Šafařik LG. 393).

Marchio Vit z Kamenice, městénín a služebník pořádku nákladnického v Starém Městě pražském, zanášel se spisy Savonarolovými, z nich některé přeložil, jmenovité:

1. Čtverý výklad na modlitbu Páně a

2. Kázaní u vigili narození Páně. Obě v Praze 1620 a 1627 (IV. 1547).

Marianská skládaní k oslavě Matky boží počínají se pisní „Bóh všemohúčí“, příbuznou k polské Bogarodzici (ČČM. 1872, 335). K té druží se překlady Stabat mater, O Maria florens rosa (Výb. I. 322—332), „Zdráva’s milá matko boží“ (St. skl. I. 107), pak „O přeslavná matko boží“ (ib. II. 167 a Anth. I. 68), „Zdráva naděje všeho světa“, „Královno nebeská“ (Rozb. I. 132), „Hvězda mořská“, „Maria spomocnice“ (Výb. II. 25 sld.). Některé přešly záhy v zpěvníky polské, jako „Maryja czysta dziewice“, „Nasze nadzieje przemiła“, „Zdrawa Gospodze miłości“ Z básni rozpravných vytknouti sluší: Devatero a sedmero radostí Panny Marie, Nanebevzeti Panny Marie (vše otštěno ve St. Skl. II. a III.). Srovnej Hry velkonoční, Legendy a z Kozlí Mik.

Marin z Jenčic Václav, kněhtiskař v Praze, jenž 1596 vytiskl Stepheliovu „Oratio funebris“ nad Adamem z Hradce a 1598 Mollerovo „Zreadlo“ (IV. 1862).

Marinek Matěj viz Pardubský.

Marini de Gratianopoli Antonín, též Antonius Carbonista de Francia zván. Francouz z Grenoblu rodilý, muž nad míru obratný a marnomluvný, pedant s genialními ducha blesky, znalý v právu mezinárodním, zvláště pak u věcech národní oekonomie (Pal. Děj. IV. 2, 115). Do Čech dostal se 1460, jsa již radou krále franského, snad v nějakém jeho poselství, i brzo si velikou měrou získal důvěru krále Jiřího. Aby s ním ústně obcovati mohl, přiučil se jazyku českému, že i psaní svá česky dovedl psáti. Jednoho večera vedla se řeč o prostředcích, kterým by Čechám pojistiti se mohl pokoj i svornost, bezpečnost i hojnost. Tu král Marina vyzval, aby mu podal zdání písemné o sedmi otázkách jednak politických, jednak oekonomických, jak Čechy smířiti s církví, jak spůsobiti obecný mir v křeslanstvu i ubrániti se Turkům, jak usta-

Markovic.

9

noviti v Čechách stálou minci, jak hornictvi opraviti, jak re-
galie zřiditi, jak poznati bilanci kupectva českého, jak zve-
lebiti obchod český. Marini vyplnil vůli královu, ačkoli se
nás nedochovala, než odpověd k otázce poslední. Hlavně bý-
val užíván k jednáním záhraničným. Již v březnu 1461 po-
slán k prokuratoru královskému v Řimě, Dr. Fantinovi. Dne
8. srpna t. r. z Viterba psal králi o řízení svém list český
(ČČM. 1828. III. 21). V březnu 1462 přidán k slavnému po-
selství, do Řima vypravenému. Hned po návratu odebral se
do Benátek, maje vyskoumati, zdali republika ochotna připojiti
se ke spolku knížat, o nějž Jiří ukládal k vymanění se z
vrchpraví papežského. Potom byl Marini u dvora francouz-
ského a polského, v březnu 1464 posloval u Matyáše Kor-
vina, a 16. máje t. r. se v průvodu Albrechta Kostky z Po-
stupic vydal ke dvoru Ludvíka XI., před kterým v Abbeville
věc svou vedl. Dne 23. července se v Rouenu rozjeli poslové;
Marini, rozžehnav se s Čechy, zůstal již ve Francii, aniž se o
něm jaká další zpráva vyskýtá (Denník Jaroslavův v ČČM.
1827. I. 40, Palacký Děj. IV. 2).

Rada o zlepšení kupectví v Čechách. Rkp. v černinském archivě jin-
dřichohradeckém, otštěna Palackým v ČČM. 1828. II. a ve Výb. II. (III. 219).

Marka Pavlova Million přeložen na český jazyk za XIV. věku. Překlad zachoval se v jediném rkp., psaném v Letovicích na Moravě. Výňatky ve Výb. II. Srov. Vrtátkovy rozpravy o říši mongolské v ČCM. 1870 a 1873.

Markoltovy rozprávky čili „kronika o rozmlauvání krále Šalamauna s Markoltem obličeje škaredého“ bylo čtení v polou XVI. věku oblibené, jakož o tom Bavorovský svědči. Tištěno před 1567 u Melantricha (IV 255, ČČM. 1865, 218).

Markovic Matěj starší, nar. 1707, učil se v B. Štávnici,
B. Bystřici a v Prešpurku. L. 1731 odebral se na universitu
jenenskou. Vrátiv se do vlasti, stal se 1734 kazatelem v
Sarvaší, kdež 1762 zemřel (Tablic Poezie III.).

1. Slaup ohnivý, modlitby a písníčky duchovní. L. 1756 (V. 1652).

2. Historia církevní St. i N. Zákona, summovně v rytmách obsažená. Ve Vratislavi 1765 péčí Ondřeje Škultétyho (V. 169).

3. Vypsání stolic království uherského ve versích (rkp. V. 223) a Kra-
tická historie království uberského (rkp. V. 219).

4. Jelen dychtíci po tekaucích vodách, aneb sv. otčenáš s přídavkem písní 1746 (V. 142).

5. Píseň o chvále stavu sedláckého 1752 (V. 202).

10

Markovic.

6. O potřebě navštěvování domu 1747, spis, jejž dle zprávy Horányho Markovic v pietistických rozepřích na světlo vydal (V. 1119).

Markovic Matěj mladší, syn předešlého, nar. 25 března 1752 v Sarvaši. Stav se knézem evangelickým A. V., nejprvé po 6 let vedl úřad duchovenský v osadě Puszta-Födimes. L. 1782, když se vlivem generála hr. Wurmsera utvořila česká církev A. V. v Praze, povolán ke správě její. S počátku konal služby boží v místnosti německého zboru, až se osadě české podařilo koupiti 1784 svůj dům v truhlářské ulici. Sotva se byl usadil v Praze, vydal spisy polemické, dva své a třetí překladem díla Roykova, kterýmiž zavdán podnět k rozporu s jesuitou Chmelem. Markovic zemřel v Praze 27. srpna 1793 (Tardy 199).

1. Nevinný odpadlec, to jest, taužebné proukázaní nevinnosti těch, kteříž se k náboženství V. A. připojují. V Pr. 1783 (VI. 1765). Nato odpověď Chmelova (ib.), a opět obrana Markovicova:

2. Notae ad innocentem apostatam, t. j. proukázání míst, na kteréž se odvolavá „Nevinný odpadlec“. V Pr. 1783 (ib.).

3. Dekret sněmu kostnického o přijímání pod jedním spůsobem. Přeloženo z něm. prof. Kašpara Royka. V Pr. 1783 (ib.) Na to opět Chmelova odpověď (ib.).

4. Kázaní na ned. II. po třech králích. V Pr. 1785 (VI. 1995).

Marie Jakub, měšťan N. M. pražského a „rybhandléř,“ milovník kněh českých, jenž několik starších tisků sobě přepsati dal, jako Lomnického instrukci 1713 (rkp. v Č. Museum). I rukopisy, kde moha, chrániti hleděl. Jmenovitě rkp. Poručenství 12 patriarch, kterýž v kladěre sedleckém 1714 při stavební obnově mezi zdmi poloshnilý nalezen byl, na sebe převedl a lepší vazbou opatřiti dal (Vrfátko v ČCM. 1862, 65).

Martimiani viz z Hořovic B.

Martin bakalář, kněz podobojí, vykonal sám druhý ku konci XV. věku cestu do Jerusalema přes Benátky, Brindisi, Tarent, Korfů, Kandii, Damašek, a nazpět přes Kandii, Roudus, Korfů a „zemé slovanské“ (Dahmacii), i popsal příhody pouti své 1490 (ČCM. 1861, 272).

Martin kněz viz Žatecký M.

Martin, kněz a kantor kostela v Úvalně (Lobenstein) 1433 na Moravě, přepsal Nový zákon a připojený k němu vokabulář. Rkp. ve sbírce druhdy Bočkově. (III. 4).

Martin z Krčína, kněz kališný, farář v Hradci, jenž se hned z počátku připojil k Bratřím a s Br. Michalem Starým

Martinides.

11

je v náboženských vécech řídil. Již Augustin Halar z Chru-
dimě (1462 bakalář), Jiří z Sušice a Petr z Ledče, kteří
1461 s Br. Řehořem byli uvězeni, odvolávali se na učení
Martinovo a Michalovo o večeři Páně. A Rokycana v listu
1468 proti Jednotě vydaném oba nazývá učiteli bratrskými
(Výb. II. 735). Brzy po tomto listu jat byl Martin v Kr.
Hradci a 1470 od Rokycany v přítomnosti Mr. Vrbenského,
kn. Tomáše od sv. Jindřicha, přitele Všechnova kn. Jíry a
kn. Tobiáše vyslýchán, ale, když se odvolati zdráhal, zase do
vazby odveden.

1. Hádka Mr. Rokycany a jeho pomocníkův s kn. Martinem, od tohoto podrobně vypsaná. ABr. II. 126.

2. Psaní kn. Martina vězně Mr. Jann Rokycanori okolo 1. 1470. ABr II. 120.

Martin mistr viz z Počátek Martin.

Martinec Antonín, jesuita, 1708 vydal a Frant. Eufrasii
hraběnce z Trautmannsdorfu dedikoval Pavla Praxla „Spůsob,
nímžto se čistotné duše Bohu získati mohau“ (V. 1462).

Martínek viz Húska Martin.

Martini Jan Mauric, farář v Bělé poč. XVIII. věku.

Jádro učení křesťanského dle spůsobu Bernardina Mercatoris. V Pr. 1706, 1726 a 1739 (IV. 755).

Martinianus Havel, řečený Gallmarz, 1525 jsa co
pachole ve službách Buriana z Všehrd, přepsal proň Všehrdo-
vých kněh devatero. Rkp. v Č. Museum (Hanka při vydání
1841, IX).

Martinides či Martinovský Bartoloměj z Prahy, kněz podobojí, farářem byl u sv. Vojtěcha v Praze od 1613. Tehdá sepsal stručný popis rodiště svého: „Descriptio regiae urbis pragensis“ (Pr. 1615). U vyhnanství přežil rok 1630.

1. Káz. pohřební nad dcerami Jakuba Tichého Mělnického. V Pr. 1613 u Kalúsa (IV. 1691).

2. Nové léto. O obřízce a podniknutí jí od Krista. B. m. 1636 (V. 717).

Martinides Václav z Turnova, studoval v Praze i do-
sáhl 1532 stupné bakalářského (LD. II. 302). L. 1586 byl
farářem v Hradišti nad Jizerou.

Krátký spis o stavu manželském. V Pr. 1586 (IV. 1320).

Martinides Vojtěch, Slezák z Roudné, nar. 1606, vstou-
pil 1629 do řadu jesuitského. Šest let učil náukám humanit-
ním, 14 let missionároval, spravoval nékolik seminářů a dva-

12

Martinius Matěj.

krát byl rektorem kolleje opavské. Zemřel v Uherském Hraděství 14. srpna 1681.

Uzda duchovní. V Pr. 1675 (V. 1428). Vydána též latině a německy.

Br. Martinius Matěj spůsobil vydání nedělních evangelíí a epištol pro potřebu škol bratrských textem řeckým, českým, německým a latinským, přidav k tomu v týchž jazycích i malý katechismus.

Evangelia et epistolae, quae diebus dominicis per anniversarias vices in ecclesiis Fratrum in Boh. et Mor. explicari solent, graece, boh., germ. et latine, cum analysi difficiliorum vocum . . . in usum scholarum, cum parvo catechismo in iisdem linguis. Bremae 1614 a 1616 typis Thom. Villeriani (Dudík Schw. R. 341, IV. 1210).

Martinius z Dražova Samuel, syn Petra M. Slavětinského, duchovniho správce v Hořovicích, a Anny Fradeliové, dcery děkana berounského, nar. 1593. Nižší studia odbyl v Louně a v Žatci, vyšší od 1612 v Praze, kdež se 1614 stal bakalářem i mistrem svob. um. Povinnost cvičení mládeže vykonal na škole ve Vodňanech. L. 1615 zřízen na kněžství od pražské konsistoře podobojí, načež krátce za J. Rosacia kaplanoval u sv. Mikuláše na M. Straně, až mu svěřena správa církevní v Litni u Karlšteina. V polovici máje 1615 slavil sňatek svůj s Rosinou, dcerou Adama Hippia Vodňanského, což od 25 poetův latinskými verši opěváno (Sacrum thalamo rev. et sinceri theologi Mr. S. Martinii Horzovini. Pr. 1615). Dne 9. pros. 1616 měl řeč akademickou: „Oratio de concordia ecclesiae“ (Pr. 1616). Dvé léta potom vydal spis porovnávající Husa s Lutherem: „Hussus et Lutherus, seu collatio historica duorum J. Christi militum“ (Pr. 1618), kterým si proklestil přístup na faru u sv. Haštala, úmrtím J. Tesáka uprázdněnou. Za doby jeho obnovena chatrná škola farní, o níž šlo příslovi: „U sv. Haštala škola jako šatlava“. Uvedení do ní žákovstva M. oslavil latinskou básní, kterou pak Hammerschmied v Prodromu otiskl (Navrátil Kostel sv. Hašt. 19). L. 1619 povolán k assessorství do konsistoře a spolu s soudruhy Fridrichovi Falckému odevzal latinské vydání konfessí české (Ohl. 154). Tehdá obdařen i erbem a přídomkem „z Dražova“. Podle kancionálu v kostele svatokřížském, k faře jeho přiděleném, 1620 opatřil příručné vydání zpěvův adventních a zpořídal latinsko-český otisk Vrbenského „Konfessí na otázky rozebrané“ V pros. 1621 vypovězen byv z Prahy, obrátil se do

Martinius Samuel.

13

Mišné. Koncem ledna 1622 byl v Altenburce (Pescheck Exul. 38), kdež se pro krutost zimy některý čas pozdržeti musil. Z jara odebral se do Wittemberka. Od theologův tamních mnoho lásky zažil. Vykázaliť mu zdarma byť v kolleji Friderikanské a jinak jej podporovali. Dvé léta ztrávil tam, pilným posloucháním čtení, disputováním a jinými akademickými exerciciemi strasti pohostinství sobě i svým oslazovati se snaže. Pět svých orací výdal tiskem: „De religione Bohemica, De miraculosa conservatione ecclesiae, Protestatio contra Bohemos apostatas“ (t. proti Campanovi a Basiliovi, ku katolicismu přestouplým), „In exequiis Bohemi studiosi“ (kterou při pohřbu „na krchově“ učinil), a „Parentatio antiquissimae, quae Pragae fuit, academiae Carolinae, cursu et occasu ejus“ (Wittemb. 1623—4). Hlavně se hleděl zdokonaliti v němčině, ale brzo, znamenaje přílišnou nesnadnost, aby v ní jako v jazyku mateřském kázati mohl, obrátil se k umění lékařskému. Když mu 1624 chot zemřela, jediného syna Adama zanechal ve Wittemberce pod ochranou otce svého i dále se pustil do světa. Nadvštívil akademie v Lipsku, v Jeně, v Helmstättu a v Roztoku, i přední hanseatská města. Z Hamburku po moři do Hollandu se přeplavil. Tu shledal se s mnohými krajany, jmenovitě s Hendr. Matesem z Thurnu, an, vrátiv se z Cařihradu, do Benátek na povolání republiky k generálství vojenskému se strojil. Thurn Martinia přijal ve službu svou co kazatele latinského a 200 zl. brabantskými na cestu jej založil. Leč k žádosti Pavla Kaplíře dal mu na tři léta dovolenou, aby po P. Ješínovi mohl převzíti vychování mladých Kaplířů: Albrechta, Bohuslava, Zigmunda a Zdeňka. S nimi odebral se do Gröningu, ale když mu akademie tamní nebyla vhod, do Franekeru ve Frieslandu. Ve Franekeře na pozvání theologův, zvlášť Makoví a Poláka a Amezia Angličana, množstvikráte disputoval; i chovanci jeho hádaní akademické podnikli. L. 1625 uveřejnil tam latině konfessí českou s poznámkami, věnovav ji senátu kempenskému. I disputační své přednášky dal tisknouti: „Tetradion disputationum historico-politicarum“, věnovav je hraběti z Thurnu. Z Frieslandu obrátil se do Leydenu, kde 1626 opět dva spisy: „De reformatione hussitica“ a „Vindiciae Žižkianae“ uveřejnil. Pobyv potom na ostrovech zeelandských, přeplavil se do Anglie. Zde mu přízeň Fridricha Falckého zjednala přístup ku králi

14

Martinius Samuel.

Karlovi a udělení šlechtictví (21. máje 1626). Z Londýna jel do Francie, a i zde od Ludvíka XIII. obdařen mnohými milostmi. Potom některý čas ztrávil v Genevě. Dokonav pak úkol svůj u mladých Kaplířů, kteří se od péra obrátili k rapíru, dal se do Benátek k Thurnovi, odtud se pak brzo s ním vrátil přes Lombardii, Piemont, Savoj, Burgund do Francie, a dále po moři do Hollandu. Přijevše dostali první zprávu o valném vypovídání nekatoliků z Čech 1627, což u Martinia vzbudilo myšlénku, aby se všickni exulanti pro víru, i z Belgie i z Čech, usídlili na půdě hollandské, a sice do friesského města Stawernu. Záměru svému zvláštním spisem snažil se zjednati průchod. Leč „Motivy“ jeho zůstaly bez účinku, jakož i cesta, jižto po zajíždce ke dvoru Christiana IV., krále dánského, v uložení Thurnova vykonal do Wittemberka a k pomezi českému, anobrž naopak i sám Martinius v Mišni uvázl. Thurnovi se vidělo, že mu M. platněji bude sloužiti, zůstávaje na blízce kurfirstského dvoru saského a odtamtud zprávy mu dodávaje. K jeho tedy rozkazu snažil se M., aby v Perně, kdež bylo střediště vystěhovalcův českých, uchvátil duchovní vládu nad exulantskou obcí. Dne 7. dubna 1628 potvrzen k tomu od kurfirsta Jana Jiřího, i zároveň mu za adjunkta přidán otec jeho (Pescheck Exul. 143). Hned potom se oženil, za manželku pojav Kateřinu, dceru staroměstského souseda Jana Jelínka. L. 1629 vydal „patenty“ ku králům, knížatům a městům, prose o pomoc vyhnancům, a sám se o to na cesty vybral. Příčinou rozdávání sebraných almužen první nastaly v Perně neshody mezi Evangelíky a Bratřími, kteréž pořáde rostly, až se zvrhly v boj nesmiřitedlný, jelikož se Bratři řádům luterským podvoliti vzpěčovali. K tomu přistoupila třenice příčinou výroku jednoho o sv. Trojici v Martiniově vydáni symbola Athanasiova. Martinius po mnohých mrzutostech, jež sám vydáváním paškvilův rozdmychoval, musil se odhodlati k přetištění symbola s prefací, od konsistoře dráždanské jemu nařízenou (Inducie 36). U protřed sporů těchto se vpádem, jejž saský vojevůdce Arnheim v srozumění s Albrechtem z Waldšteina po bitvě u Lipska do Čech učinil, exulantům otevřela brána do vlasti. Dne 15. list. 1631 Sasové obsadili Prahu, a Perenští nemeškali následovati po nich. Přišedše do Prahy, v první neděli adventní sňali hlavy osob 21. června

Martinius Samuel.

15

1621 sstatých s věže mostecké a pohřbili je v Týně. Martinius
nad nimi měl kázaní pohřební (ČČM. 1853, 525). Katolický
farář týnský, Jan Petr Čechiades, přinucen faru svou postou-
piti Martiniovi. Dne 8. pros. svolána schůze knéžstva pod-
obojiho do domu H. Matese hrabéte z Thurnu na Újezdě a tu
Martinius přes odpor stavův asi 70 hlasy administratorem vy-
volen, načež jej do „kathedrálního kostela“, jak podobojím od
dob Rokycanových Týn slul, uvedli a prohlásili. Hned potom
přistoupeno k přeobrazení university. Martinius vyvoliti se
dal na proboštstvi kolleje Karlovy, i v samém skutku on i jiní
čtení rozpočali (Osvěta 1873, 176). Ale nedlouho, trvalo toto
působení. Již 23. máje 1632 Arnheim opustil Prahu, a s ním
se Martinius s soudruhy opět, od Litoměřic po Labi, navrátil
do Sas. Dne 27. máje v Perně dála se jakás reformace kon-
sistoře pražské pod předsedáním Martiniovým, začež tento v
pamfletu: „Diškurs dvou kněží Petra Simplicia a Pavla Prch-
licia“ pod osobou Pavlovou přetřepáván. Ale nepominul strach,
s kterým ušel z Prahy. Domníval se, že brzo bude udeřeno
i na Perno; aby tomu ušel, odejel na prámu v Litoměřicích
vypůjčeném do Wittemberka, a teprv po několika nedělích
zase se navrátil. Již 1629 byl Martinius „velikým nákladem
a ostaráním“ od kn. Megandra koupil tiskárnu, i začal s po-
mocí Ctiborovou svoje i cizí knihy tisknouti. L. 1630 vydán
Krupiův Katechismus, 1631 Krocinovského Harmonie, pak
Písně pohřebni při pohřbu Melichara Haldiusa, synáčka Jana
Haldiusa z Nayenperka (Kleych) a j. L. 1632 však tiskárnu
zcela postoupil Ctiborovi, tak že první polemický jeho spis
proti Bratřím již znamenán firmou Ctiborovskou. Ve spisu
tomto vynesl M. všecky své hořkosti na Bratři, jichžto sou-
věrci po dlouhém ostouzení návodem jeho 1635 z Perna byli
vyobcováni. Starší nesmlčeli mu. Komenský a Fabricius od-
pověděli 1636, načež Martinius ještě toho roku vydal Obranu,
a když Starší vydáním Komenského „Cesty pokoje“ a Felinova
„Rozebrání“ replikovali, 1638 své Inducie. L. 1635 zemřel
mu otec, načež si za spomocníka připojil Mr. Matěje Georgina.
Tím zdá se nabyl větší prázdně, i jal se úsilovně pracovati na
historii církvi evangelistských v Čechách, kterouž z jara 1639
vydati obmýšlel. Ale před ukončením díla toho zastihla jej
smrt. Konec ledna 1639 byl v Dráždanech, a když se odtud

16

Martinius Samuel.

do Perna vrátil, těžek byl a stonati počal. Nemoc rychle se vzměhala, až ji 7. února (dle nového kalendáře) i podlehl. Pochován v Perně v Kostele sv. Mikuláše, kterýž Čechům byl vyhrazen. Na hrob dán mu nápis, že byl „theologus inter Bohemos excellentissimus, exiliis, bellis, rapinis afflictissimus“ (Pescheck Exul. 35). Krupius a Janda tiskem vydali pohřební kázaní jemu na památku učiněná. Druhá jeho manželka po rozbiti osady perenské, při čemž všecken svůj majetek ztratila, s čtyrmi dětmi uchýlila se do Žitavy. Synové jeho Mr. Samuel a Mr. Benjamin stali se kněžími evangelickými, a od nich pochodí četná, v Sasích podnes kvetoucí rodina Martinich z Dražova (ib. 96).

1. Rorate čili zpěvy adventní. V Pr. 1620 (IV. 153 a V. 81).

2. Confessio bohemica vere augustana in quaestiones et responsiones resoluta. Česky i latině. V Pr. 1620 (IV. 1215).

3. Knižka ruční (enchiridion) zpěvův a modliteb s připojeným symbolem Athanasiovým dle překladu Kodicillova z řečtiny od 1. 1574. Ve dvou dílech. V Perně 1629 (IV. 153, V. 81 a 1532), pak 1630 v 12º a 1631 v 8º (Kleych).

4. Symbolum Athanasii podle latinského obecného exempláře, spolu s vyznáním čtyr snímů duchovních, nicenského, konstantinopolitanského, efezského a chalcedonského pod titulem: Vyznání víry sv. křesťanské. V Perně 1630 (V. 698 a 701, Obrana 438).

5. Kázaní pohřební nad Bohuslavem Růtem z Dirného na Borci a nad Pražkou Lidmilou Kubicovou 1630, nad Janem Jindřichem Pomnitzem, synem purkmistra perenského, a nad Mr. Mikulášem Troilem Hagiochoranem 1631 (V. 1061).

6. Modlitby, k časům těmto posledním a velice strastným případné, jako i ku památkám a slavnostem. Bez r. a m. v Perně 1630 (V. 1532).

7. Modlitby, těž přemyšlování svaté, pannám a paním, vdovám a sirotkům i jiným pobožným srdcím ku potěšení. Asi 1630, pak 1669 v Žilině (ib.).

8. Desatero přemyšlování s modlitbami kajícími (ib).

9. Sedm listův apokalyptických od sv. Jana, kancléře Páně, k sedmi církvím asiatským učiněných, v církvi pireuské při sedmi pohřbích vyložených a vysvětlených (IV. 823).

10. Deset pohřebních kázaní (V. 1061). Č. 8—10 tištěna před 1636, jelikož je Mart. uvozuje v Obraně, 347. Srov. ČCM. 1874.

11. Konfessí česká. V Perně 1630 (IV. 1215).

12. Konfessí augspurská. V Perně 1630 (Obrana 347).

13. XXXV. důvodův, pro které všickni evangelistůti Čechové za jedno býti povinni jsou. V Perně 1635 (V. 698). Srov. Slavata Pam. I. 9.: „Traktát dosti spletichaný.“

14. Obrana proti ohlášení starších kněží bratrských. V Perně 1636 (ib.).

15. Induciae Martinianae aneb zpráva, proč odpovědi se nedává na ty dva důtklivé a hanlivé spisy od starších kněží bratrských. V Perně 1638 (ib.)

Mastičkář.

17

16. Skraušené modlitby. Tři díly (V. 1532). Tišt. po 1636.

17. Sacra anchora Bohemorum exulantium. Skraušené k Pánu Bohu obráčení lidu evangelistského českého, mezi cizími národy zůstávajícího. V Perně 1638 (ib.).

18. Historia bohemo-evangelica, Historie církvi evangelistských českých, psaná 1636-38. Rkp. ztracen.

19. Praxis pietatis z Komenského textu prý Martinius opravoval a jinačil, chtěje ji tiskem vydati 1635 (Ohláš. 137).

20. Díla, ježto se v Klíči 143 a 149, u Jungm. IV. 459, V. 374, 494 a 698 uvozují, vydal Martinius jen latině. Svov. ČM. 1874, 206.

### Martinovský Lukáš, svob. umění mistr, kteréžto hodnosti dosáhl na některé cizí université. Soudíc po přátelství jeho s Dr. Janem Habermannem či Avenariem († 1590), náležel k zastavatelům učení Lutherova.

Křesťanských pobožných panen věneček poctivosti. S předmluvou od Habermanna. V Pr. 1581 (IV. 685).

### Marxius Jan z Horaždovic byl farářem na Kosové Hoře (1614); po převratu odebral se u vyhnanství, odkudž se 1631 na čas do Čech navrátil. L. 1645 ještě byl živ, přebývaje v Uhrách.

1. Summa biblí ve verších. 1616 (IV. 162).

2. Písně na každý den v týhodni s modlitbami. V Trenčíně 1645 u Doroty Vokálové (IV. 137 a 1984).

### Masník či Masnicius Daniel, syn Mikuláše, Liptovana z Bodic, byl rektorem školy žarnovické a potou knězem v Kostolné za první polovice XVII. věku.

Dvě písně, jedna v Kleychově kanciónále 1650 složená, druhá v Cyth. Třanovského (Tablic Poezie I.).

### Masník či Masnicius Tobiáš, syn Danielův. Vyučiv se v kolleji přešovské, 1669 stal se rektorem v Senici. Pobyl tu jen devět měsíců, i odebral se do Jilavy, kdež z počátku též jen školu spravoval, až se 1671 stal jáhnem. V proti-venstvích tehdejších sdílel osud svých vrstevníkův i musel se dáti u vyhnanství, z něhož se po několika letech zase navrátil. Okolo 1680 byl v Žitavě; tam se ujal Fr. Rühra, an co mladík s matkou svou z Čech byl ušel pro náboženství (Pe-scheck Ggrf. II. 518).

1. Vyvolená boží vinice obnovená. V Dráždanech 1682 u Krišt. Bau-manna (V. 386). Ded. Kateřině Sidonii Revayové z Revu.

2. Zpráva písma slovenského, jak se má dobře psáti, čísti a tisknauti. V Levoči 1696 (V. 16).

### Mastičkář viz Hry velikonoční.

Rukověť k děj. lit. č. II.

2

18

Matěj od Bílého Iva.

Matěj od Bílého Iva, měštění St. M. pražského, spojil se s Severinem, Pytlíkem a Janem od Čápův k zpořízení prvního vydání celé bibličeské 1488 (III. 536). Zdá se, že v domě jeho byla tiskárna, ve které povstaly prvotisky pražské. Dům ten od 1520 přešel v majetek Konáčňu.

Matějkův Jan, mistr svob. un., 1615 úředníkem byl v Častolovicích, i napsal životopis Fridricha z Oppersdorfu, jejž t. v. vydal spolu s písní, k potěšení synům jeho Ottovi a Fridrichovi v zarmoucení po smrti otcové složenou (IV. 199).

Mater verborum viz Vacerad a Katholikon.

Matheides ze Závětie Norbert, litomyšlský rodic z rodiny, která erbovně byla spojena s Závěty L. 1719—35 byl děkanem ve Skutči a čestným kanovníkem kralohradeckým. L. 1719 v lázni svatomikulášské u Vys. Mýta nabyl polepšení svého zdraví (Částka 90).

Gerharda Petschachera Blahoslavená Panna cellenská. Z latiný. V Pr. 1738 (V. 1223).

Matheolus Jan Sedlčanský (Sedesanus) studoval v Praze i stal se 1577 bakalářem (LD. II. 425), načež obrátil se ku kněžství. L. 1580 přeložil Valentina Trocedorfa, znamenitého svou dohou paedagoga († 1556):

Modlitby na evangelia všech neděl a svátkův. V Pr. 1580, 1582 (IV. 1954).

Mathiades Jan Jiří viz Račenský,

Mathiades Pavel Hradecký z Hradce Králové, kněz evangelický, jenž 1624 u vyhnanství do Lužic se odebral a v Žitavě exulantům českým služby kazatelské konal (Pescheck Ggrf. II. 479).

Artikulové, podle kterých navštěvovány a zkušovány bývají církve v Sasích 1593 (IV. 557 a 1742).

Mathiades Václav Brodecký z Brodce u Jičína 1611 byl farářem ve St. Bydžově, ve kterémžto úřadě setrval až do reformace katolické po 1621 (Pam. 1860, 118).

1. Henrika Agrikoly knížka srovnávající starý i nový zákon. V Brně 1611 u B. Albrechta (IV. 1160 a 1168, D'Elvert Beitr. 50).

2. Kázaní na odchodné (Klíč 161, IV. 1636).

3. Pobožný spis o slavné a předůsto jné večeri Páně 1612, 1616 (Klíč 161, IV. 1401).

Matyáš z Hraběšína, bakalář, studoval někde v cizině, i žil potom v Praze. L. 1540 přítomen byl při léčení faráře svatoštěpánaského (Dudík Schw. R. 176). L. 1545 napsal hanlivé jakés psaní na potapu kněžstva podobojího, pravé v ném

Mayer.

19

mimo jiné, že chce „druhý Žižka povstati na popy“. Když to podáno do konsistoře, vynlouval se, že to učinil z žertu, jako tovaryši svému hroze; byl prý k tomu ponuknut od Bratří boleslavských, kteří jej špěhěrem zjevně nazývali, a chtice jej zkusiti, na to ho navedli. Když se zaň Mr. Kollin a Mr. Sentigar přimlouvali, konsistoř na výmluvě té popřestala, ale Matyás vždy jesté před úřady měl oplétání (Bor. I. 202).

## Matyás Bohuslav viz Jičinský M. B.

Mauřenín Tobias z Litomyźle, „svobodných umění milovník“ a rozhodný stranník směru luteranského. Spisovatelská činnost jeho připadá mezi 1593–1625; největší ze spisův jeho obliby dosáhly hry dramatické. L. 1590 se oženil a Blažej Jičinský šňatek jeho písní oslavil (IV. 185). Po 1621 odebral se v pohostinství do Bavor, kdež složil píseň do spisu, od Jiříka Galli 1625 v Řezně sepsaného (ČCM. 1850, 222).

1. M. Mollera nábožné modlitby starých sv. oteřív. V Pr. 1593, 1602 (IV. 1965).

2. Zreadlo dvau boháčův. V Olom. 1594 (IV. 698).

3. Výkladové na evangelia sv. Jana. V Pr. 1595, 1598, 1605 (IV. 1519).

4. Chiromantia, ruční knížka na ruce komplexí. 1598 (IV. 800).

5. Sedm částek modlitéb Mollerovyčích. V Pr. 1599 (IV. 1965).

6. Věk člověka, 7. Historie o sedlském pacholku a o pohěhlém židu, 8. Výstupný syn, jsou dramatické skladby, tisěné v Pr. 1604 a pak často „roku tohoto“ (IV. 232).

9. Polykarpa Leysera Vysvětlení křesťanského katechismu v osmi kázaních zavřené. V Drážďanech 1606, ve Velkých Němčicích 1615 (IV. 1623; Martiniova Obrana, kdež podán výtah, 195–215). Ded. Kašparovi Kaplíři z Sulevic. Proti této kníže vydán „jakýsi traktát důtklivý a štislavý, psaný bez podpisu místa i jména“. Nato psal Mr. Vikt. Vrbenský (ib. 215).

10. M. Mollera Manuale, Rozjimání, kterak by člověk učiti se měl křesťanský živu býti a blahoslaveně umřítí. V Pr. 1608, pak 1717 (IV. 1883).

11. Potěšitélné rozjimání o dni posledním a o životě večném. Veršované skládaní na slova: „Tobias Mawrzenín, swobodných uměnj milownjek, složil“. Při Galliho Wasserquellu (ČCM. 1850, 222).

## Maximilianus Antonius a Jesu, augustinian bosák, 1699 v Praze založil bratrstvo sv. Anny. Zemřel po 1723.

1. Růže bílá červená, požožnost k sv. Anně. V Pr. 1699 (V. 1593). Ded. Alžbété hraběnce z Schatzgotsche roz. Waldsteinové.

2. Pět Davidových kamenův Goliáše porážejících nebolížto pět ran Krista Pána tajemství. V Pr. 1723 (V. 1479).

Mayer J., syn městského rychtáře v Třeboni, sepsal páměti o věcech, v rodišti jeho od 1564 do 1673 udalých. Přepis, rukou augustiniana Bertranda Radla (zemř. 1777) zpořízený,

2*

20

z Mayersbachu.

podnes se chová v Třeboni. Výňatky v ČČM. 1858 péčí kn. Karla Müllera.

z Mayersbachu Jan Hynek, lékařství professor a 1752 rektor na universitě pražské, 1749 sepsal a vydal „vyšetření příčin, prostředkův a lékařství při všeobecném pádu hovězího dobytka“ (V. 594).

z Medulánu Václav na N. M. pražském 1475 přepsal bibli t. í. Dlouhoveskou (III. 520).

Megander Kristof, mistr svob. um., kněz evangelický, 1620 kazatelem byl v Postoloprtech, později v Benešově (Bensen). L. 1624 odebral se do Saska i zařídil si tam, jak se zdá, napřed v Drážďanech, potom v Perně tiskárnu, kterouž mu postoupili nápadníci po Henykovi z Waldšteina; první známý tisk jeho jest tuším „Echo pohřební“ nad A. M. Budovcovou 1625. L. 1629 tiskárnu prodal Martiniovi. L. 1625 „k žádosti osob vzácných vynesl dobré zdání na ta nějaká vidění Krišt. Kottera“, proti němuž psal Komenský (ČČM. 1874). L. 1636 Megander již byl mrtev, jelikož jej t. r. Martinius nazývá mužem „vzácné paměti“.

1. Kázaní pohřební nad Polyxenou Šternberkovou z Waldšteina. V Pr. 1620 (IV. 1726).

2. Matýáše Hoe Evangelická ruční knížka. V Perně 1627, 1630 (V. 695, Obr. 322).

3. Postilla Egidia Hunnia, wittemberské akademie professora. V Perně 1628 (IV. 1554, kde se první vydáním omylem klade k l. 1588). Že ji Megander s některými pomocníky přeložil, určitě vysvitá z Martiniovy Obrany 438.

Meixner Leopold, kněz dioecese olomoucké, do 1729 farářoval v Slatenicích, do 1730 v Moravských Prusích, odkudž se dostal do Tovačova. L. 1731 stal se děkanem. Zemřel 8. června 1737 (Wolný I. 5, 91).

Kázaní při korunování obrazu mariauského na sv. Hoře. V Olom. 1732 (D'Elvert Nachtr. 277).

Melantrich z Aventina Jiřík, Rožďalovský, nar. 1511, studoval v Praze, kdež 1535 dosáhl bakalářství (LD. II. 316). Potom dal se na cesty po Německu; déleji pobyl ve Wittemberce, slyšel tam Melanchthona, v Basileji a v Normberce. V Normberce oblíbil sobě umění kněhtiskářské i seznámil se s Janem Güntherem, ku kterémuž se po návratu 1542 odebral do Prostějova co pomocník při tiskárně. Jiřík náboženským smýšlením klonil se k náuce Lutherově, kteráž pod ochranou

Melik.

21

Jana z Pernšteina v Prostějově měla přední své opořiště Asi 1546 obrátil se do Prahy i spoleil se tu s kněhtiskařem Bartou Netolickým, jehož závod na Malé Straně 1552 na sebe převedl a na St. M. přenesl. První velké jeho podniknutí bylo nové vydání Bibli. Dal se v ně s pomocí Netolického i Sixta z Ottersdorfa a 1549 je dokonal. Z jiných děl u Melantricha tištěných přípomenouti sluší Herbář Mathiolův něm. a česky 1562—3, Zřízení zemské 1564, Práva méstská 1579, Postilhu Ferovu 1575, Rvačovského Masopust 1580. Knihy, od jiných sepsané a od něho vydávané, opatřoval předmluvami a dedikacemi, jako k. p. Sedmero kázaní s výkladem na žalm 50. od Jer. Savonaroly (IV. 1583), připsané místopisáři Vilémovi Malovcovi Kosořovi z Malovic, pak Vlčetinského překlad modliteb Cithardových. Erbu a přídomku „z Aventina“ uděleno mu 1557. L. 1563 koupil si dům „u dvou velbloudův“ v ulici Kunešovic, nyní Sirkové, i znovu jej spůsobem renaissančním podle potřeb svých vystavěl (Pam. 1855, 255). L. 1576 za společnika přijal zetě svého Mr. Daniele Adama z Veleslavina. Melantrich zemřel 19. list. 1580 i pochován v kapli betlemské. Po smrti jeho tiskárnu spravoval Veleslavina až do právních let Jiříka mladšího, kterýž ji 1584 sám se ujal, ale již koncem 1585 nebo počátkem 1586 smrtí sešel (Rybička v ČCM. 1865).

1. Dr. Urbana Regia, superintendenta luneburského, rozmlauvání o krásném kázaní, kteréž Kristus od Jerusalema do Emaus dvaum učedlnikům učinil. V Prostěj. 1545, v Pr. 1571, 1573 (IV. 1493). Ded. Janovi z Pernšteina.

2. Téhož Katechismus. V Pr. 1547 a pak častěji (IV. 1253).

3. Bibli Melantrisská č. Melantriska. V Pr. 1549, 1557, 1561, 1570 a 1577 (IV. 1166). Ded. Maximilianovi II., 1577 cís. Rudolfovi II. Srov. ČČM. 1865, 133; Novotný Bibliotéka č. bibli 23 sld.

4. Kasp. Huberina Studnice života a lékařství duše. V Pr. 1554, 1555, 1566 (IV. 1806). Ded. místokancléři Zigm. Heldtovi z Kementu.

5. Modlitby nábožné (z knížek Strančnského a jiných vybrané). V Pr. 1554, 1558 atd. (IV. 1939).

Melezinek Václav, pernikář pražský a veliký enthusiasta pro vzniklé za jeho doby české divadlo. Radost svou nad tím jevil ve verších, jež k novému roku vydával (Dobr. LG. 1792, 215), velebě v nich jmenovitě bratry Thámy a herce (VI. 366).

Melik či Melikius Samuel z Vážce byl syn Šalomouna, rektora svatojanského, později kněze vážeckého. Vyučiv se umění liternímu, byl kantorem v Třebiči na Moravě asi 1575,

22

Melissaeus.

potom za krátký čas rektorem školním ve svém rodišti, 1577
ve Slovenské Lipči, později v Březně, kdež se 1579 stal kapla-
nem. L. 1595 jmenuje se tam již řádným farárem. Na shro-
máždění církevním v Žilině 1610 vyvolen za superintendenta
okoli báňského, v kterémžto úřadě setrval až do smrti 29.
srpna 1620.

Ve spelku s Eliášem Láním a Izákem Abrahamidesem vydal 1612 kate-
chismus Lutherův (IV. 1406).

Melissaeus Jakub Krtský ze vsi Krt u Strakonic, nar.
1554, knězem stal se v Srbišti. Od 1594 děkanem byl v Kutné
Hoře. S Veleslavinou žil v svazcích přátelských; pro jeho
slovník sbiral názvy hornické. Zemřel 21. října 1599 morem
(Balbin Boh. d. 201). Přátelé jeho památku mu oslavili bá-
sněmi: „Genethliaca et anagrammatismi“ (Pr. 1599), připojivše
ku knížce té některá jeho o mužích výtečných epicedia.

1. Žámové sv. Davida, v písně pod melodie zvyklé uvedení. V Pr. 1596 (IV. 109). Výňatky ve Výb. II.

2. O povodni škodlivé, l. 1598 na rozličných místech stalé, kázaní troje před pohřbem, při a po pohřbu těl lidí ztopených činěné v Horách Kutnách. V Pr. 1598 (IV. 1604).

Melissaeus Václav Krtský, bratr Jakubův, nar. 1540,
knězem p. o. stal se 1560, načež byl kaplanem v Žatci.
Později uvázal se v děkanství lounské, a z Louna odešed,
vedl duchovní správu v Dubu. L. 1575 při jednání o kon-
fessi českou přibrán byl do komisse, na kterouž redakce její
byla vzložena (Jaffet Hlas str. 175). Zemřel 26. října 1578
v Dubu (St. Un. 191). Syn jeho, též Václav, rozený z Louna,
stal se mistrem učení pražského, 1594—1605 spravoval školu
kutnohorskou, pak faru v Hrušovicích, odkud tuším 1624 uchýlil
se do Saska (Jacobaei Idea 46).

Písně církevní, obsažené v kancionále lomnickém, 1579 psaném (J. Lhota v Pam. 1861, 75).

Mělnický Martin, kněz podobojí, 1552 stal se farářem
u sv. Mikuláše na Malé Straně (Bor. I. 302 a 317). L. 1562
podepsal konfessi, která od podobojích mírného směru luteran-
ského císaři Ferdinandovi I. podána a pod titulem: „Tato
víra, učení a náboženství starých verných Čechův tělo a krev
Páně p. o. přijímajících atd.“ (IV. 1215) vytištěna byla (Jacobaei
Idea 21). Následkem toho spolu s Mystopolem 28. září t. r.
od krále ustanoven k administratorstvi. Když se 1564 jed-

Menšík.

23

nalo o svěcení knězi podobojích a první o to u arcibiskupa Antonína Brusa učiněné kroky zůstaly marnými, Mělnický s několika faráři pražskými vyslán o přimluvu k Pražanům (Brus 183). Po smrti Mystopolové 31. března 1568 jediným zůstal administratorem. L. 1570 dal se v jednání tajné s Augustou o spojení Bratři s podobojími. Ukazoval se přitom, jakoby věcí bratrských spolu s ním zastávati chtěl, ano na- psal mu pěkný o tom list pod pečeti konsistořskou. Augusta věřil upřímnosti líčené i jal se administratorovi odpovídati, anobrž i agendy bratrské mu vydal. Konečně Mělnický svrhl krabuši, ano počal zřejmé proti sjednocení i psáti. Augusta tak se nad tím rozlítil, že s tíží zdržen byl od toho, aby oba- polné dopisy nevydal do veřejnosti (ABr. XI. 31). L. 1569 Mělnickému propůjčeno děkanství u sv. Apollináře. Zemřel tuším 1572 (ČČM. 1848. I. 466).

Psaní ku panu Václavu Čejkovi. V Pr. 1576 (IV. 1299).

## o Meluzině čtení viz Durink z Ringolu.

Menší František, kněz katolický, 1744 v Kutné Hoře vydal kázaní o sv. Janu Nep. (V 1012).

Menšík z Menšteina Jakub, Prachatičan, mladší léta ztrávil u Viléma z Rožmberka, jemuž i později dopisoval noviny, a když pán stonal, lékaře mu jednal. L. 1577 přijat do stavu rytiřského. L. 1584 písarem byl u soudu purkrabského, 1586 stal se hejtmanem Menšího Města pražského. L. 1587 od Jana Vchynského dostal vesnici Mokropsy, ku které připojil i Vonoklasy. Z jara 1590 vyhořel mu dvorec vonoklasský, že se na léto přestéhoval do Mokropes. Tím zachoval se od zlé příhody. Jacis lotři chtěli jej přepadnouti a vyloupiti, a skutečně vrazili do dvorce, nevědouce ovšem, že tři hodiny před jich příchodem Menšík jinam se byl obrátil (Březan). L. 1593 byl úředníkem při hejtmanství hradu pražského. Toho roku navěsti se dal nejv. hofmistrovi Jiřímu z Lobkovic, aby mu v pletichách jeho o dosažení nejvyššího purkrabství po Vilémovi z Rožmberka byl nápomocen. Stížnosti, jichž přednešení na sněmě hlavní mělo býti pákou snahám Jiříkovým, k jeho a Ladislava z Lobkovic návodu Menšík uvedl ve spis (Tomek v ČČM. 1853, kdež 238—243 i spis otistén). Za tuto službu slibeno a i vymoženo mu místosudství, kterýžto úřad od 1593 zastával do 1601. Mezitím sestavil právní

24

z Merfelic.

obyčeje o soudu mezním, což sněmem byvši schváleno, stalo
se zákonem. L. 1601 od Jiřího Vratislava z Mitrovic koupil Osov
a Skripli. Tehdá povýšen za kr. radu a prokuratora. Vedle toho
od 1603 zastával i purkrabství hradu pražského. Dne 1. čer-
vence 1609 účasten byl druhé schůze direktorův s pány ka-
tolickými u nejv. purkrabí (Slav. Pam. I. 346). L. 1611 při-
padla naň povinnost, aby po útrajném vyznání Teynaglově k
úřadu nejv. purkrabství obeslal souvěrce a stejnomyslníky své,
Slavatu a Martinice (ib. II. 22 a 44). L. 1613 vzdal se úřa-
dův i vedl odtud život soukromý. V bouřích stavovských co
horlivý katolík stál při straně královské, ačkoli v seznamu osob,
jež byly od stavů vypovězeny anebo ze služeb veřejných vylou-
čeny, jména Menšikova nenalezáme. Jmění své, an byl bezdětek,
obrátil na kostely, školy a ústavy milosrdné. Zemřel 1636.

O mezech, hranicích, saudu a rozepři mezní i příslušenství jich v král. českém. V Pr. 1600 (IV. 937). Srov. rozpravu Dr. H. Jirečka O soudu mezním v ČČM. 1858.

z Merfelic (Marf.) viz Makarius Jos.

Městecký viz Adelf Jan.

Mezároš (Mészáros) Ondřej, farář v Dubnici, pak 1804
—1812 kanovník nitranský a požitečník jednoho z uherských
opatství.

Drahně vydal kázaní, modlitebních knížek. Život Tobiáse. Učení řím-
ského katolického náboženství (Šaf. L.G. 394), Velmi vážné s Bohem obcování
(Sl. Pohl I. 2). Značná část kázaní Mesárošových otištěna v Rešetkové
sbírce „Kázně přihodné“, ježto 1831 v Trnavě vydána (ČCM. 1859, 145).

Měšťánek Jan viz Civilius J.

Metelka Daniel, farář v Držkové (bol.), 1768 učinil druhé vydání medlitební knihy: „Výborné duše lékařství“ (V. 1519). Prvni vydání vyšlo 1740 nákladem dědictví svato-václavského.

Mezlecký z Palmolevu Jan Václav od 1710 farářem
byl v Čelakovicích. Dosáhnuv doktorství písma sv., stal se
kanovníkem a českým kazatelem u sv. Vita. Přitom již 1730
držel i kanovnictví na Vyšehradě, jsa jeden z posledních,
kteří obě ty prebendy pospolu měli. V dějinách kapitoly vy-
šehradské tu sobě zůstavil památku, že 1737 se přičinil o
zřízení dvou nových míst kanovnických (Ruffer 354). Zemřel
asi 1740.

Michal.

25

1. Vinšovaný aplpněk mésice v temnostech noci (káz. o sv. Barboře). V Pr. 1710 (V. 910).

2. Thymiana pietatis Pii V. t. j. pravá podstata vůně májové poety boží (káz. ke eti sv. Pia). V Pr. 1713 (ib.).

3. Lucerna ardeus et lucens t. j. svíce hořící a svítící, sv. Jan de Regis (káz.). V Pr. 1738 (ib.).

## Mezřický viz Facilides, Huber, Jabín, Olivetský Pavel, Thaddaeus Jan.

### Mička Josef Hynek, doktor filosofie a lékařství, vydal rozpravu o Dobré vodě táborské:

Uzdravující studničný pramen kr. města Hradiště hory Tábor. V Jindř. Hradci 1732 (V. 556).

Br. Michal Starý, kněz římského svěcení, farářem byl v Konwaldě, potom v Žamberku. K Jednotě přivinul se hned při počátcích jejich, ano vedle Br. Řehoře stal se zakladatelem jejím. Opustiv faru, usadil se s ostatními v Konwaldě. Zde odevzdáno mu řízení služeb, ve kteřých již 1459 některé, ač skrovné, učinil změny, zjednodušiv obřady, což první k žalobám u krále zavдалo podnět Rokycanovi, an nový spolek náboženský mohl viniti, že i u vécech zevnitřních děli se od obce křesfanské. L. 1467 na synodě lhotecké Br. Michal předním mezi biskupy byl volen a hned nato vypraven do Vidně k Štěpánovi biskupu waldenskému, aby od něho přijal posvěcení. Po některém však čase, aby se všecko spojeni s hierarchickými řády římskými přetrhlo a Jednota již svého biskupa měla, Michal prvotnost vzdal Br. Matějovi a sám sedl níže pod něho. Ano odrekl se i prvotního svého kněžství, aby prý „na sobě nic římského neměl“, a znova na kněžství od nových biskupův bratrských říditi se dal (Arch. Č. VI. 173). Brzo nastaly doby utrpení, jichž nemalý podíl poprán i Michalovi. Král Jiří kázal jej jmouti a na hradě svém v Mostě uvěziti. Teprv smrti královou zasvitla Bratřím doba oddechu. Strana podoboji starala se nyní, aby je přemluvením odvrátila od nastoupené dráhy. L. 1473 a 1478 pozváni sou od mistrův pražských k rozmluvám; obou schůzi účastnil se Michal, první s Br. Jarošem, druhé s Br. Janem Chelčickým a Prokopem. Asi 1474 vydal se s jinými přes Slezsko do Marek, chtěje navštiviti tamní Waldenské, ale zvráceni byli již z Kladska. V různicích 1490 stál při straně pokročilé proti Br. Matěji (Meč 144). Na snešení rychnovském 1495 nalezáme jméno jeho v

26

Michalec.

čele podpisův (Dekr. 2). U vysokém stáří zemřel v Rychnově
12. dubna 1501 a tu pochován.

1. Psaní o dovernosti, že Jednota z Boha jest, a zchybáni o tom čím sluší
léčiti. Michalův to spis dle svědectví Červenkova. ABr. V. 9—27 (III. 728).

2. Psaní proti artikulám, které od neznámého kohos proti Bratřím Vilé-
movi z Pernšteina byli posláni 1499 (Blah. hist. 109).

Br. Michalec Martin z Litoměřic, nar. 1504, vzdělání
svého nabyl v boleslavské škole bratrské, čeledinem jsa Br.
Lukáše, jehož smrti 1528 byl přitomen. Na jahenství zřízen
v Brandýse 1529; tam též stal se 1531 knězem a 1532 členem
úzké raddy. Počátkem 1533 vypraven do Němec, aby se se-
známil s náčelniky reformace a důkladné přezvědél, jak se kde
co děje mezi Luterány i Cvingliany. Opatřen jsa listy k Luthe-
rovi i Melanchthonovi, nejprvé zastavil se ve Wittemberce,
kdež od obou přívětivě byl uvítán. Plné čtyry neděle tam
ztráviv, časté míval s nima rozmluvy o učeních rozdílových,
jako bylo o ospravedlnění skrze víru, o křtu, o večeri Páně.
Zároveň hojnou měl přiležitost, vylíčiti jim řády bratrské.
Luther se odhodlal, k přímluvě a s pomocí jeho, pod auktori-
tou svou vydati konfessi, kterou Bratři 1532 k žádosti Konráda
Krajiře pro Jiřího markrabi brandenburského byli sepsali.
Šastné toto pořízení a strach před nepokoji, ježto tehdá zvláště
v okolí Münsteru příčinou Novokřtěncův trvaly, přimělo Michalce
k tomu, aby, nechaje další cesty, hned z Wittemberka domů
se navrátil (Quell. 46). Brzo potom odevzdána mu správa
zboru prostějovského. L. 1535 zapletl se v jednání s Habro-
vanskými. Po výměně několika listův stala se schůze v Ky-
jově, leč s nevalnéjsím než posud výsledkem (Blah. hist. 207).
Na synodé přerovské 1537 volen k biskupství i svěrena mu
péče o vychovávání mládeže bratrské. Přitom dána mu veliká
svoboda co do pořádku učebního, aby směl měniti i přestavovati,
jak by se jemu za lepší při které veci vidělo (Dekr. 163).
Jmenovitě Blahoslav byl vychovancem jeho. Latine mnoho
neuměl, ale jsa muž zdařilého přirození, vtipný a výmluvný,
vyučováním svým docílil takových výsledkův, že Bratři dlouho
zpomínali na výtečnou jeho methodu, jak mládež uměl zane-
prazdňovati. „Příčiny prý dobré obmýšlel celádce své, v nichž
dobre stáli i rostli“ (Dekr. 232). I řízení pořádku při káza-
ních vzloženo nań ve spolku s Augustou a Machem. V tom
zachovával zásadu, kněžím pouštěti co největší vůli, aby

Michalides.

27

dělal každý tak, jak by se nejlépe vzdělával lid (ib. 166). Vedle toho na M. vzkládána péče o vydávání spisův. Tak 1543 v Prostějově opatřil vytištění Bavoryňského knihy o pravém náboženství. Téhož roku vyšel tam zkorrigovaný od něho a předmluvou opatřený „Dialog Peterky s Valouchem“ od Br. A. Sturma (Blah. Gr. 290). Leč vydáni toto pykati musil tím, že jej Jan z Pernšteina pod 400 kop gr. mis. na rukojmě vziti rozkázal, aby se postavil, kdežby mu koli pán poručil, ač po malém času propuštěn z toho závazku (Cerv. Hist. 221). L. 1545 uloženo mu vytištění listův bratrských k Němcům a na obrat, v Olomouci, s opatrností prý jemu vědomou (Dekr. 163). L. 1544 sám se pustil do polemiky s Bartošem z Bíliny, an se tehdá stal farářem u sv. Petra v Prostějově. Při tom s velikou chválou vedl úřad biskupský. Služebníky téměř po vši Moravé spravoval. I do ciziny u věcech Jednoty cestu jednu vykonal, byv 1540 u Hesse ve Vratislavi (Gind. GBr. I. 252). Kazatel byl dobrý, ale spisovatel, podle úsudku Blahoslavova, nešťastný. Po zemi prý všecko se plazí, co psal, ač toho málo, příliš prostou maje češtinu. Také vše od ruky na spěch dělal, na slova a phrases péće nemaje. Ale nemoci dlouhé a těžké — stonávali na dnu — vymlauvají prý dobrého muže (Bl. Gr. 287. Fiedler 232). Zemřel v Prostějově 24. ledna 1547.

1. Psaní k Janu Dubčanskému 1535 (Bl. hist. 207).

2. Kázaní o večeři Paně k žádosti Mr. Jana lékaře v Miadém Bohoslavi sepsané. I odpověď na psaní proti tomu kázaní kněze B. Bílinského. V Prost. 1544 (IV. 1245).

3. Písní 31 v kancionále šamotulskému, z nichž dvě podle liter: Budiž Bože mé silné úřanie (paní Bohunce) a Milý otče (Martin Michalek ke cti Kristu). Za zdařilé klade Blahoslav (Gr. 283): Všickni věrní křesťané. Těš se, dcerko sionská. Zpívejmež, věrní, společně. Kdož pod ochranon Nejvyššího.

Michálek Daniel, kněhtiskař pražský, jenž 1676—1731 držel impressi akademickou.

Michalides Samuel za mládi okolo 1690 studoval v Budišině i byl v učení nápomocen Kr. Peškovi. Později stal se evangelickým farářem v Baňské Bystrici a superintendently tem baňského okoli od 1732. V přátelských svazcích žil s Kleychem, jenž mu 1720 věnoval N. Zákon.

Summarium biblicum theologův wittemberských. 1730 (Šafařík St. LG. 393).

28

Michalovič.

Michalovič Matauš ze Sečenu (nitr.) učil se v Křemnici, v Ružemberku a v Přešově. Rektor přešovský Jan Matheides odporučil jej Komenskému, když tento v Šaryšském Potoce dlel. Michalovič sloužil slavnému učenci 1½ léta v přepisování rukopisův, kteroužto prací znamenitě prospěl v literním umění, zvláště ve spisovné češtině. Krman při své grammatice často s ním radu brával, jakž z listu jednoho od Michaloviče Krmanovi psaného na jevo vychází. I sám M. sepsal navedení, jak by se Slováci v spisovnou řeč vpravili. (Tablic Poczie II.).

Světlonoš český, cestu do češtiny ukazující. t. j. ukázaní sumovní, jak se jazyk český má právě čitati, vyřikati a psáti. Spravený pro národ slovenský v uherské zemi bydlící, z něhož v jednom týdni Slovák vtipný a sandný můž se naučiti česky čitati, slova rozeznávati a psáti, a z pulerování svého jazyka se porozkochati. Přidána báseň od D. Krmana. Rukopis. (V. 18).

Michalovský Jan, v lékařství doktor, sestavil slovník český, ale prvé nežli naň poslední ruku přiložiti mohl, zemřel 1781. Práce jeho dostala se pak Dobrovskému, kterýž ji za základ položil slovníku svému (Jahrb. d. Lit. 1827, Předmluva k slovníku Jungmannovu).

Michna Adam, rodem z Otradovic, v polovici XVII. věku byl varhaníkem v Jindři. Hradci.

1. Česká Marianská muzika. V Pr. 1647, 1747 (V. 91).

2. Svatoroční muzika, aneb sváteční kancionál. V Pr. 1661 (ib.).

Michna Matouš, Slovák, katolický kněz, farářem a děkanem byl v Očové (zvol.).

Světlo ve tmách. V Trnavě 1758 (Chráspek v St. N. V.).

Mika Josef z Pelhřimova, nar. 28. září 1669, vstoupil do řádu praemonstrátského na Strahově 1687 a 1693 na kněžství byl vysvěcen. Od 1707 zastával úřad podpřevora, až 1709 povolán na proboštství při klášteře praemonstrátek v Doksanech, s kterýmžto důstojenstvím spojeno bylo právo zasedati na snémě zemském. Jsa milovník staveb, jal se přejinačovati klášterní budovu i kostel, leč činil to kvetoucím tehdá slohem copovým, tak že starobylé tvary romanské obnovou bezmála byly setřeny. Za jeho doby 1726 slavena stoletá památka přenešení ostatkův sv. Norberta do Prahy spůsobem nádherným na Strahově i v Doksanech. Na Strahově při této přiležitosti Mika učinil české kázaní. O Doksanech sepsal touž dobou spisek německý: „Das ruhmwürdige Doksan“ (Leitmeritz 1726). Zemřel léče se v Teplici 14. září 1733 i pochován v chrámě

Milec Eliáš.

29

doksanském. (Beneš v Pam. 1862, 173; D. K. Čermák z zá-
pisek Dlabačových).

Norbertinské sedmistvo. Kázání. V Litoměřicích 1727 (V. 944).

Mikšovic Pavel, měšťan lounský, sepsal kroniku rodiště
svého, zahrnující v sobě dobu 1490—1631; rkp. chová se v
městském archivě v Louně, jiný v Duchcově (V. 301). Zemřel
10. února 1632. Srov. *Mojžíš Jan*.

Br. Mikuláš viz Dobromír Mik.

Mikuláš z Pelhrimova (dle Jaffeta), kněz podobojí, 1522
jsa farářem u sv. Petra na Poříči v Praze, nově vydal spis
Mr. Martina Počáteckého o bludech pikhartských, čímž se Br.
Lukáš pohnuta viděl k odpovědi (č. 45). Kn. Mikuláš 1526
již nežil, jelikož se r. t. farářem svatopetrským jmenuje Jiří
Haliř (Bor. I. 25).

Mikuláš z Prostějova rodic, rektor školy v Bystrém,
1554 pro Václ. Žehušického z Nestajova přepsal Mr. Albertův
spis o lékařství koňském (III. 290, Sternberg Pfl. in Böhm.
I. 106). Václ. Žehušický 1553–7 držel panství svojanovské,
ku kterémuž Bystré náleželo (Pam. 1856, 345).

Mikuláš, písař turnovský, muž zbožný a vzdělaný, jakž
o němž svědčí Blahoslav.

Písně jeho: Bohu otci nebeskému vzdav (opravena od Blahoslava), Jsa Bůh v bytu vždy jediný (oprav. od Augusty), Ej nuž chválu vděčnou a Spasiteli Kriste jediný, otštěny v kancionále šamotulském (Blah. de Cant.).

Milde Heinrich, exulant český, 1735 a 1736 v Hali u
Jana Justina Gebauera vydal tři spisky náboženské (V. 782).

Milec Eliáš z turčanského sv. Martina, syn Danielův,
vzdělání přípravniho nabyl doma, v Ivánkovcích, v Levoči a
v Přešově, načež se odebral do Nagy-Enyedu v Sedmihradech
naučit se německy a maďarsky. Universitní studia odbyl v
Jeně. Po návratu 1727 stal se kazatelem A. V. na zámku
Bitči u baronky Kalisiusové. L. 1730 povolán za správce
církve uhersko-slovenské v Prešpurku. Milec rovně Liberdovi
byl pěstovatelem směru pietistického, jmenovitě překlad jeho
postilly Jakuba Spenera 1729 veliké spůso bil hnutí v evange-
lických círvích uherských. Zemřel 1757 (Horányi II.).

1. Jak. Spenera Gruntovní učení o článcích víry křesťanské, na obyčejná nedělní a sváteční evangelia. 1729 (Horányi II.).

2. Přemyšlování o sedmi posledních slovích ukřižovaného Ježíše. V Žitavě 1738 (V. 1490).

30

Milec Jiří.

3. Přemyšlování - výkladem a nančením o osmeru blahoslavenství. V Žit. 1738 (V. 1491).

4. Rambachovo Přemyšlování o utrpení Ježíše Krista. V Žit. 1744 (Hor. II.).

5. Evangelium Izaíše o narození Krista Pána. V Žit. 1744 (V. 1502).

6. Evangelický budič srdec. V Žit. 1744 (V. 1637).

7. Nové vydání M. Láuiho překladu Eichornovy Duchovní zbrané 1744 (V. 1583).

8. Spasitedné řeči Pána Ježíše vysvětlené a k vzdělání vydané 1745 (Hor. II.).

Milec Jiří, syn Eliášův, též kněz evangelický, jenž duch. správu vedl v Beckově (trenč.) a 1805 zemřel.

Přeložil Haasovu paraphrasi, překlad ve 2 dílech vydav pod titulem: Nový Zákon vysvětlený 1805—6 (VI. 1716).

Milesius Eliáš, rodem z Rejšic u Mladé Boleslavě, 1620 byl farářem v Mělníce a odebral se u vyhnanství do Žitavy, kdež mu 1630 zemřel syn Václav (Pescheck Exul. 74, Ggrf. II. 482).

Modlitby pěkné a nábožné na neděle a svátky (Index, Jungm. Příd. 75).

Milesius Jan, syn Eliášův, kněz evangelický, po smrti Krupiově 1667 povolán za kazatele české osady žitavské, v kterémžto povolání působil do 1673 (Pescheck Zittau I. 299). Manželka jeho, Kateř. Foratova, 1678 zemřela v Žitavě v domě kn. Kašp. Motěsického, kterýž ji pohřební kázaní učinil a vytisknouti dal (V. 1084).

1. Některé písně v Millerově „Pokladu zpěvův duchovních“ (V. 113, Pescheck Exul. 68).

2. Zpěvy k chvalám a poctám božím. V Žitavě 1668 u J. K. Dehna (Kleych 45). Text přehlednut od P. Krupia.

Miletický Jakub, kněz v Bitnici, sepsal 1564 „Zprávy o některých Bratřích“, ježto v sobě obsahuji děje Mikulášencův. Z pokléskův viděti, že sepsání stalo se leda z neurčitého podání, jakéž se mezi sektou mikulášenskou udržovalo.

Rkp. v univ. bibl. pražské XVII. G. 6 (IV. 542).

Milič Jan z Kroměžíře, kněz dioecese olomoucké, 1350 byl kanovníkem kapituly kroměžířské, praebendu maje na vsi Martinicích (Wolný I. 2, 84). Sloužil v kanceláři císařské za kancléřův Viléma z Landšteina a Dětřicha z Pordic i býval v komonstvě Karla IV. na cestách po říši, zejména 1359 ve Vratislavi, 1360 a 1362 v Německu. Jméno jeho co registratora vyskýtá se na četných listinách oné doby. Odměnou za služby tyto stal se kanovníkem a sakristou

Milič.

31

u sv. Vita. Od 1362 spravoval úřad arcijahenský. Pohnut příkladem Konráda Waldhausera umínil si, že se zcela oddá opravé mravův kazatelstvím. Přes všecky přimluvy arcibiskupa Arnošta vzdal se všech hodností a důchodův i odebral se asi z jara 1364 do Horšova Týna, aby se tam v zátiší venkovském připravoval k úkolu svému. Po půl létě vrátil se do Prahy i jal se kázati u sv. Mikuláše na M. Straně a u sv. Jiljí. Z počátku nehrubě se mu darilo, ano zvláštnosti jeho vyluzovaly úsměch posluchačův, brzo však „silný duch, jenž z ného plápolal v milosti boží“, otevřel mu cestu k srdcím lidu, an se úctou vábena cítil k muži, odrekšímu se všeho, co vůbec bývá cílem snah lidských, a samochtě vyvolivšímu život plný práce a otrap. V poživě i v oděvu byl praskrovný, až přes míru. Co měl, rozdaroval chudým, na sebe zapomínaje. Obyčejně kázal denně dvakrát, někdy i tři- a čtyrykrát. Časem vyjížděl i z Prahy, aby osady venkovské po Čechách a po Moravě poučení svého učinil účastny. Kázaní s neobyčejnou rychlostí v mysli si sestavoval. „Vše, co já, maje kázati mužům učeným“, pravil Mr. Vojtěch Ránkův, „sotva za měsíc sestaviti dovedu, Milič sestaví za hodinu“. Ke vzdělání studentů a mladých kněží kázával latině u sv. Mikuláše na St. M., ano naučil se v pozdním věku i německy, aby rozšířil obor působnosti své. Přitom kázaní i spisoval; co jednoho dne napsal, to na zejtří 200 klerikův po předříkači opisovalo. Knihy, které během tím vznikly, nemálo byly rozsáhlé. Jedné sbírce nápis dal „Abortivus“, druhé „Gratiae Dei“. Zároveň jim pojištěno veliké rozšíření, tak že podnes dosti četné jich zachovány sou přepisy. Jako byl přísným sám k sobě, tak bezohledně káral i vady a neřesti jiných, žádného při tom stavu nešetře. Svétským rovné se dostávalo pokárání jako kněžím, nízkým rovné jako vysokým. I nebylo divu, že naň povstávali sokové, ale přízeň císaře a arcibiskupa oddálila vše-likou nepříjemnost. Mezitím se zabral do učení o Antikristu, i dal se jim tou měrou unésti, že tvrdil jakoby Antikrist již byl na svétě, ano jednou v horlení svém 1366 ukázal i na Karla IV., pravé, že on je Antikrist. Arcibiskup Očko nemohl jej nepokárati. Milič uvézen, zároveň pak ustanoveni Mr. Vojtěch a děkan vyšehradský, Vilém z Lestkova, aby prohledli všecka psaná kázaní jeho. Ale ti nic nenalezli sest-

32

Milič.

ného, i Milič propuštěn z vazby. Přihoda tato nezůstala bez účinku na Miliče. Vidět, že učení jeho není bez závady, i k upokojení svému odhodlal se k cestě do Říma, kamž z jara 1367 z Avignonu očekávali papeže Urbana V. Milič v dubnu zavítal do věčného mésta, ale že papež nepřijížděl, již se strojil sám do Avignonu. Před odchodem nemohl odolat puzení, aby kázal o oblíbeném svém předmětě; ale návěšti o tom žebraví mniši, upozorněni byvše od vrstevníků svých pražských, chvatem užili za příčinu k uvězení i jeho i soudruha Dětřicha. Milič vsazen do kláštera minoritského Ara coeli v Lateráně, Dětřich u dominikánů. Z počátku těžce držen, ano mu i bibli vzali, až po kázaní, jež učinil před sborem učencův u sv. Petra, poněkud v přísnosti poulevili. Svobody dosáhl teprv po příchodu papežově (16. října) skrze přízeň kardinála Albanského. U vězení sepsal latině spis o Antikristu. Vrátiv se do Prahy, pokračoval v kázaní s jednostejnou horlivostí, ano po smrti Konráda Waldhausera (8. pros. 1369) snažil se nahraditi i činnost jeho. Téhož léta podruhé byl v Římě. Zvláštní zřetel obracel nyní k zpustlým ženám, jimž opatřil útočiště i výživu, ano pro ně v ulici benátské vystavěl zvláštní dům s kaplí, k němuž 19. září 1372 položen základní kámen. Ženštiny tam přebývající uvedl pod přísnou kázeň a řeholi. V sousedství sobě a stejnomyslným kněžím k obývání zbudoval dům literátů, oba pak ústavy společným jménem nazval Jerusalem, i vymohl na okolních farářích, aby mu postoupili farní práva. Postupu tohoto užili pak faráři pražští za příčinu, aby proti Miliči zavedli při před soudem cirkevním. Chtice se ve spolku s mnichy zbaviti nepohodlného mravokárce, jali se v červnu 1373 proti němu radu bráti, i dovedli toho, že napřed soudruhovi Miličovu, kn. Vojslavovi, potom i Miličovi samému zapovězeno kázaní. Pře počata 2. srpna. Od nepříznivého rozsudku chtěl se Milič napřed odvolati k papeži, ale upustiv od toho, vznesl věc svou na arcibiskupa. Leč faráři, pobuzeni prvním výsledkem, sami poslali žalobu do Avignonu, kdež ji Mr. Jan Klonkot ke kurii podal. Řehoř XI. 13. ledna 1374 nařídil, aby o to proti Miličovi zakročeno bylo inquisitorem. Proti tomu však Milič odvolal se k papeži, ano sám se do Avignonu vydal, byv na cestu štědře opatřen od pražských svých přátel. Osobní jeho přítomnost rozhodla. Klonkot od-

Milinský.

33

volal žalobu, a brzo potom i zemřel. Milič veřejně kázal i stoloval s kardinály, zvláště s obráncem svým, s Albanským. Ale nebylo mu dáno, aby vítězství, které nad protivniky svými slavil u dvora papežského, doslaviti mohl v Praze, kdež zatím u vyšetřování pokračovati nepřestali. Zemřel 1. srpna 1374 v Avignonu, dva dui před tím diktovav dva listy, jeden pánům z Rožmberka, druhý kardinálovi Albanskému, kterýž jej s slzami četl i Miliče prohlašoval za blahoslaveného. Četní byli stoupenci Miličovi, žádný pak z nich tou měrou nevynikl jako Matěj z Janova a Tomáš z Štítného. V dalších dobách nejvíceji slaven Milič mezi Bratřími. (Vita presbyteri Miliczii a zpráva Matěje z Janova v I. Fontes rer. boh., Palacký Vorläufer des Husitenthums in Böhmen, V. V. Tomek v Dějích Prahy II. 2).

1. Postilla latinská zachovala se v mnohých rukopisech, z nichž olomoucký popsán v ČKD. 1864, 318. V olom. bibl. studijní nachází se sbírka českých výkladův na nedělní evangelia, psaná asi počátkem XV. věku, o níž není nepodstatná domněnka, že to část díla Miličova (II. 129 a 130, ČČM. 1861, 269). Též Br. Jaffet (Hlas 25) svědčí, že „kázaní Miličova zůstávají po dnes“.

2. O zarmúceních velikých cierkve svaté i každé duše věrné, kteréž mají trpěti od draka na poslednie dni Antikristovy. Rkp. 1453 v Dietrichsteinské bibliothce (Dudík 36). Vydáno od Brikciho a Bydžovského v Pr. 1542 (II. 162). Vydání 1523 u Bočka zdá se býti omylem.

Milichthaler Linhart, kněhtiskař normberský, jenž 1540 nákladem měštana normberského Melichara Kobergera vytiskl českou bibli a 1542 nákladem svým N. Zákon. Syn jeho Fridrich přesídlil se před 1567 do Olomouce; toho zajisté roku biskup V. Prusinovský jemu a Václavovi Pilátovi udělil povolení, aby jisté knihy prodávati směli (D'Elvert Beitr. 39). L. 1572 přejal tiskárnu od dědicův Güntherových. V Olomouci působil až do smrti své 1592. Tisky jeho tak vynikají úpravností a ozdobností, že první v tom ohledu po bratrských knihách místo drží. Stačí v tom poukázati jen na postillu T. Bavorovského, nákladem Viléma z Rožmberka tištěnou. Po smrti Fridrichově závod jeho v době 1592—1603 veden jménem dědicův, až syn jeho Jan či Hans k letům dospěl; po dní práce Janovy jsou z 1. 1609.

Milinský z Milína Matěj, úředník na panstvích k Teplici přináležejících, přítel kn. M. Longolia, jenž mu 1620 věnoval své Complementum astronomiac, nazývaje jej knotrem a patronem svým laskavým.

Rukověť k děj. lit. č. II.

3

34

Miller.

1. Modlitby na desatero boží přikázaní s rytmami. Přel. z ném. V Pr. 1619 (IV. 1995, Klíč 102).

2. Verše o žádosti oči, žádosti těla a pýše života při Longoliově Complementu. V Pr. 1620 (IV. 790).

Miller Jan Bohumil, cirkve české v Žitavě kantor, kancionál 1685 od Jana Nováka vydaný rozmnožil novými i starými písněmi. Jmenovité připojil veň i písně kn. Václava Pacovského. Práce jeho vytistěna pak nákladem J. Tobiadesa a Jak. Jakubice pod titulem:

Poklad zpěvův duchovních. V Žitavě 1710 u M. Hartmanna (V. 113, Kleych 76). Písně, jichž téměř 1000, jsou od Růhra, Chr. Peška, J. J. Dolanského, Dan. Stránského, J. Milesia, Krupia a jiných. Předmluva od Chr. Peška.

Miłochovsky Jan, kněz evangelický v Březně, 1673 byl vypovězen.

Ornamentum magistratus publici. Ozdoba vrchnosti světské. V Dráždanech 1678 (Jungm. V. 496). Přidána k ní odporučovací báseň od D. Horčičky.

Minetti Bernard, kněz katolický na Moravě v prvé pol. XVIII. věku.

Salubres morientis seque pro felici aeternitate disponentis affectus. Lat. něm. a česky. V Olom. 1741 n Hirnle (D'Elvert Beitr. 73).

Miřinský Václav, rodem tuším Moravan a prvotně řeholník benediktinského kláštera v Měřině (Wollein). O životě jeho, kromě chudé zprávy J. Táborského, nevíme ničehož, a předce jej míti třeba za zakladatele církevního zpěvu českého Sepsal zajisté drahný počet písní náboženských, kterých, jak Táborský di, „církev v Čechách a na Moravě hned od času jeho života obecně užívala“. Bylo jich tolik, že, ač dvoji sebrání učiněno, nikdo jich všech spolu nevytiskl. Společnika v dile tom měl Bohuslava Sopouška. Zemřel 1482.

1. Písně staré, gruntovní a velmi utěšené. V Pr. 1522 n bílého lva a 1531 n Severina. Třetí vydání spůsobil Jan Táborský pod titulem: „Písně starého zákona, gruntovní a velmi utěšené, někdy od kn. V. Miřinského složené, i jiné písně; též také sedm písní o sedmi smrtedlných hříších, to vše od téhož skladatele kn. V. M. složeno“, v Pr. 1567 u Markety Kozlové. Táborský v předmluvě dí, že to výběr z písní Miřinského, kdežto prý je Konáč a Severin roztržitě vytiskli. Po čtvrté v Pr. 1577 (Jgm. a Hanuš III. 43, Hanka 91, Kleych 40).

2. Písně na epištoly a na čtení velmi utěšené, někdy od kn. V. Miřinského dohré paměti. které se v kostelích na každou neděli zpívají. Vydány od J. Táborského, jenž připojil mnoho písní svých a Klimenta Bosáka, v Pr.

Miruše.

35

před 1585 roku neurčeného u Melantricha, pak 1590 (Hanuš III. 43, Kleych 40). Tytož písně v rkp. 1555 rukou Mat. Pilaře v univ. bibl. pražské.

## Miřkovský viz Dikastus Jiří.

Mirotický Jan rodem z Mirotic za mladších let žil v Čechách, potom od 1542 na Moravě, bavě se učitelstvím dilem na školách, dilem v domech šlechtických, později pak konaje povinnosti písárské v několika městech. Konečně vstoupil do služby k Vilémovi Prusinovskému z Víckova, kterýž 1565—1572 byl biskupem Olomouckým, a nabyv tu majetku, usadil se co měšťan v Kroměžíři. Zde na starší svá léta jal se obírati spisovatelstvím. Aby přijaté své otčiné, tak drahně let v ní ztráviv, zanechal nějakého znamení vděčnosti, nejprvé 1572 přeložil Gjorgjevićův spis o Turcích, nemaje tuším vědomosti o tom, že česky vydán již 1567 od Jana Bessa, potom 1578 Aubanovo dílo ethnografické, samostatně do něho zpracovav rozpravu o Čechách a Moravě. Zemřel po 1579.

1. Bart. Georgeviće O začátku panování tureckého. V Ol. 1576 u Fr. Milichthalera (IV. 307).

2. Jana Aubana Obyčeje, práva, řády aneb zvyklosti všech národův. V Ol. 1579 u J. Olivetského (IV. 646). Ded. Přemkovi Prusinovskému z Víckova, an se právě z dalekých cest byl navrátil.

Miruše, jinak Miruš či Miroš Jan za mladších let byl mnichem, později farářem u sv. Kříže v Praze. Náuka Lutherova v něm, ač již starci, horlivého našla podpůrce. Shodovalyt se s ní náhledy jeho, které již 1513 ve dvou traktátech byl vyložil o přijímání dítek a o poslušenství papežském. K Miruši se v tom záhy přidružili týnský farář Jan Poduška a Mr. Václav Roždalovský, kteří už 16. července 1519 psali Lutherovi, chvalice učení jeho a posílajice mu spisy Husovy. Počínání mužův těchto brzo vzbudilo pozornost starověrných kališnikův. Ti v srpnu t. r. svolali synodu k zatracení článkův některých, jimž Miruše a satellité jeho učili, ačkoli snešením svým nehrubé prospěli. V únoru 1520 Poduška a Roždalovský traktáty Mirušovy znova dali vytisknouti, sami pak brzo potom podlehli moru (St. 1. 441). Jakým vlivem Miruše vládl, vidéti z toho, že téhož léta spůsobil, aby se Korambus vzdal administratorství. Dokud strana Hlavsova v Praze předčila, nikdo mu nemohl překážeti. Ač naň žalob stále přibývalo, předce starověrní, i tehdá, kde moc jejich značně byla vzrostla, necitili se dosti silnými, aby naň sáhli (Bartoš 109). Teprv

3*

36

Misinger.

když Hlavsovcí zcela byli pokoření, došlo i na starého hor-
livce. Dne 10. srpna 1524 obeslán před raddu staroměstskou
i spolu s souvěrnými faráři vypovězen (ib. 69; srov. zápisku
v rkp. mikulovském, Dudík 43). Rok potom osoby luterani-
smem podezřelé obeslány před konsistoř podobojí, i musili uči-
niti odvolání a přiznati, že svedeni byli nevérnými kněžími,
totiž Martínkem, Mirušem, Poduškou, Počátkem a jinými (ib.
147). Ještě jednou vyniká jméno Mirušovo 1530, když obé
strany, Hlavsova i Paškova, měly slyšení před králem. Tehdá
měšťan jeden viněn, že jest následoval Miruši vypovězeného,
jeho jsa učedlníkem (ib. 315).

1. Dítky pokřtěné nepotřebují zkušení, mají býti k stolu Páně připuštěny. V Pr. 1513 a 1520 (III. 769 a 780).

2. Míra nesmírného poslušenství papežského. V Pr. 1513 a 1520 (III. 780, Hanka č. 57 a 81).

O obou zpráva Štelcarova (ČČM. 1864. 282). Datum „v Praze po sv. Matěji, po smrti toho kn. Miruše“, vzato ne z vydání 1520, nébrž z nějakého tuším pozdějšího.

Misinger Joachym, osoba známá jediné z Indexu, kdež
modlitby jeho zakázány (Jungm. Přid. 76).

Mitas z Vorličné Mikuláš, podle rodiště svého Ústí
nad Orlicí nazýván též Austinus, studoval v Praze, kdež se
1536 stal bakalářem (LD. II. 318). Usadiv se v Litoměricích,
byl nepochybně při raddě městské písařem, později usedlým
měšťanem. Vynikaje velikou známostí práv saských, podle
kterých litoměřická stolice kmetcí soudila, pokládán byl za
hlavu kmetův tamních. L. 1555 spolu s primatorem Janem
Kotvou povolán do Prahy, aby se účastnili v opravování práv
městských (Lippert 439). Zemřel počátkem října 1574 a 11.
t. m. slavně pochován v kostele všech svatých (Tieftrunk v
Pam. 1860, 127).

Process litoměřické stolice kmetcí. Jest to bezpochyby týž spis, jenž
1571 od Litoměřičanův podán Maximilianovi II. a od císaře poslán Pražanům,
aby jej srovnali s právy svými (ČČM. 1864, 398).

Mitis Augustin, kněz pod obojí, 1619 farářem byl v
Mlazovicích u Hořic.

Kázaní o povětrí. kteréž 1. 1619 na den sv. Jana Křt. bylo. V Hradci Kr. 1619 (IV. 1653).

Mitis z Limuz Tomáš, syn městěnína nimburského Jana Kamaritha, Mitis zvaného, nar. 21. pros. 1523 v Nimburce.

Mitis.

37

Studia připravní konal v Žatci pod Václ. Arpinem spolu s Pavlem Aquilinatem, načež se odebral na universitu pražskou. Vzdělav se zde, zvláště pod Mr. Matoušem Kollinem v básnictví a řečnictví, stal se bakalárem 1546 (LD. II. 341). Potom učiteloval na školách venkovských, jmenovité 1550—1 v Českém Brodě. Navrátiv se do Prahy, byl přijat do kolleje Laudovy. L. 1552 stal se mistrem svob. um. L. 1554 opustil Prahu i znova přejal učitelství v Č. Brodě. Zde 1555 za manželku pojal městskou dcerku Julianu. V družstvu básnickém Jana z Hodějova brzy vyniknul na jedno z předních míst. L. 1556 dosáhl obecného všech tehdejších vzdělancův cíle; totiž obdržel erb i přídomek, jejž on sobě podle staré osady Lémuzův obral „z Límuz, de Limusa, Limusaeus“. Působením Jana Hodějovského 1556 povolán na školu sv. Jindřicha v Praze, kdež zastával úřad učitelský, až co majetník domu na St. M. na uhelném trhu přijal právo městské. I potom ne přestal vyučovati mládež vyšších stavův. Asi od 1563 zcela se oddal na spisovatelství a kněhkupectví. Přikoupiv se na tiskárnu Jana Kozla, společně s ním ji v domě svém vedl. Nadto pak spojil se s Janem Kantorem, J. Jičinským i J. Dačickým k zařízení řádného kněhkupectví čili, jak tehdá říkali, „bibliotheky“ v kolleji Karlově. Hlavní odbyt měly knihy protestantské v Říši tištěné a v Čechách zakázané. Tou se cestou zvláště šířily spisy směru cvinglianského a kalvinského. K žalobě arcibiskupa Brusa Maximilian II. 1571 vydal dekret, kterým arcibiskupovi poroučí, aby ihned vyslal do Mitisovy bibliotheky, dal ji přehlednouti a dotčené knihy sektařské obstaviti. Rozkaz ten od vyslaných arcibiskupových, Tomáše Albina z Helfenburka officiála a Václava Frantu kanovníka, bez prodlení byl vykonán. Probošt a mistři kolleje Karlovy proti kroku tomu ovšem se vzpírali, pravice, že tomu rozuměti jest, jakoby „kněží pod jednou nějaké inquisici a vyhledávání o víru a náboženství v straně podobojí sobě osobovati chtěli, jakž takovým spůsobem v Hispanii a ve Frankreichu a v zemích dolejších německých jest se stalo“, ale uslyševše, že se to dálo s vědomím cisařským, na tom se spokojili, zvláště když viděli, že se podobné opatření provedlo i u jiných „knihařův“ (ČČM. 1833). Tomáš zemřel 31. ledna 1591 (Procházka Th. Mitis’ Leben u. Schriften v Misc. 368—

38

Mitmánek.

447). Mimo přečetné spisy latinské, vydal jediný spis český, a i ten z latiny přeložený:

Historia památky hodná o žalostivém dobytí Sigetu od Solimana a kte-
rak Mikuláš hrabě z Serynu jest statečně až do smrti ho bránil. V Pr. 1568
(IV. 306). Ded. Vilémovi z Rožmberka.

Mitmánek Václav z Uherského Brodu, vychován byv
v Jednotě, 1530 odebral se do Wittemberka. Tam se však s to-
varyši svými skromnosti a přisné mravopočestnosti bratrské
odcizil, oblibiv sobě „více prý svobodu téla pod jménem a
zástěrou svobody křestanské“ (Quell. 45). L. 1532 byl v
Paříži, ale odešel pro bouřky, ježto tam vypukly; asi v únoru
1533 opět byl ve Wittemberku. Na podzim t. r. se k vůli
dalším studiím odebral do Basileje, a odtud později opět do
Wittemberka. L. 1537 odtrhl od Jednoty, a přihlásil se
k luteránům, ale po dvou letecl přešed do Prahy, přestoupil
k podobojím a byl 1540 v Benátkách na kněžstvi vysvěcen,
načež učiněn kazatelem při kostele týnském a členem konsi-
stoře podoboji za administratorství kn. Jana Mystopola. L. 1541
zjednal sì doktorát písma sv. Společně s Mystopolem vedl
1543 k utužení luteranismu (viz P Bydžovský). Ferdinand I.,
jejž popudil odvážnou řeči o nenáležitosti vlivu panovníkova u
věci cirkevní, v letě r. 1543 z Prahy Mitmánka vypověditi dal,
načež se některý čas kryl v Pardubicích u přiznivce svého
Jana s Pernšteina, až pak do Slezska a Mišně se obrátil. Již
koncem t. r. byl v Praze opět, ale tajný jeho ukryt byl po-
zrazen, a on spolu s hospodářem svým, měštanem Koukolem,
a „knihařem či presařem“ Bartolomějem Netolickým jat, i zpo-
čátku na hradě do Mihulky, potom na Křivoklat do vězení
dán. Teprv v červenci 1544 propuštěn sice, ale zároveň ze
všech zemí královských na vždy vyobcován. Následující potom
léta ztrávil bezpochyby v Sasku, a účastnil se u vydávání
četných pobuřovacích pamfletův českých, které 1546—1547
ve Wittemberce byly vydávány. L. 1548 shledáváme jej v
Krakově, kde pomluvami svými u kraloveckého kazatele Mr.
Funka mnoho nesnází spůsobil Bratřím, pohostinství ve Prusich
hledajícím. Z Krakova zajel na Červenou Rus, kdež buď co
kazatel, buď co vychovatel na zámcích Dědilově u Lvova a
Zaruzí u Zborova žil až do 1553, načež všека po něm stopu
mizí (ČMM. 1873).

List na potupu Jednoty bratrské, kterýž psal řvagrovi svému do Uher-

Mizera.

39

ského Brodu 1543 a vytisknouti dal. Odpověd naň od Br. Laurina či Lorka
jáhna bratrského.

Mítýsko Ondřej z Litoměric studoval v Praze, kdež se
1583 stal bakalářem a později mistrem svob. um. (LD. II.
443). Několik let učiteloval; 1593 byl správcem školy u vy-
sokého kostela v Kutné Hoře. L. 1594 přijat do kolleje Kar-
lovy, ve kteréž 1594-5 a 1598/9 zastával úřad proboštský
(ČČM. 1847, I. 399). Fakulta filosofická, kdež četl o mathematice,
vyvolila jej 1601 k děkanství; prvé však, než úřad tento uni-
versitním řádem doplnil, zasáhla jej smrt 26. června 1602 i
pochován v kapli božího těla (St. U. 208). Soudruhové z
university postavili mu tam památný kámen, Mr. Jan Cam-
panus pak oslavil jej epitaphiem (Pr. 1606).

1. Kalendář hospodářský, kancelářský ku potřebé úředníkům, písařům, minciřům, prokuratorům, kupcům, historikům i poctivé obchody vedaucím. V Pr. 1593 (ČČM. 1862, 307). Ded. šepmistrům i raddě a všem horníkům na Horách Gutnách.

2. Kalendář tento vydával i později. Palacký uvozuje výtisky z l. 1598, 1599 a 1601 (ČČM. 1829, I. 61).

3. Minucí na r. 1600 (Palacký ib.). Ded. panu Krištořovi Želinskému z Sebuzína na Břežanech; Cholupicích a N. Líbni, mistokancléři kr. č.

Mizera Ondřej, kněhtiskař, dvakrát se nazývá Jarovským
(IV. 1562, 1785), jednou Jaroslavským (IV. 1424), tak že pra-
vého rodiště dobrati se nelze. Po Danielovi z Karlšperka, od
1611 spravoval tiskárnu Henykovu z Waldšteina na Dobrovici.
Ku konci 1615 a poč. 1616 pan Henyk tajně a ukrytě kázal
mu tisknouti historický spis, od Magrle složený, hrubě se cí-
sařův Rudolfa a Matyáše dotýkající. Potajné prvního dílce
do Prahy a do jiných měst vtroušení spůsobilo veliké pohoršení.
Jelikož Henyk vinu všecku sčítal na Mizeru, byl tento z po-
ručení královského na hrad pražský přivezen a vezením opatřen,
až jej na prosbu Henykovu 27. února 1616 císař kázal pro-
pustiti, s tou pánu učiněnou zápovědí, aby ho žádným vězením
ani jiným trestáním neobtežoval a po dvounedělném vyzvání
na hrad postavil. Henyk vše slíbil, ale nicméně ubohého ti-
skaře do těžkého vézení dáti a potom před velikonocí t. r. za
ruce i nohy ukovaného času nočního beze všeho pořádného
obvinění, vyslýšení a rozeznání mistrem popravním stíti dal.
Chtěje hanebný ten skutek utajiti, v tom se pronesl a jiným
mluviti přikázal, že jest se Mizera z vézení dobyl a utekl,
anobrž i na dvorskou kancelář, když mu poručeno bylo, aby

40

Mládenec

impressora postavil, zprávu takovou učinil. Ale pravda nezůstala tajna. Tělo na místě popravištním u Dobrovice bylo nalezeno, z poručení královského ohledáno i totožnost jeho stvrzena (Obsílka na Henyka v únoru 1617. Skala II. 118). Svévolného pána trest neminul. Krátce před smrtí se Mizera i literárně pokusil, přeloživ Dan. Löbrina, Slezáka z Nového Města, kazatele v Libochově nad Labem, německy sepsané:

Pohádky duchovní aneb řeči v podobenstvích pověděné. V Dobr. 1616, v Trenčíně 1660 » Vodháje, v Olom. 1695 u Kiliána, v Brně 1722 atd. (IV. 1438, V. 747, 772).

## Mládenec viz Orloj.

z Mladenovic či Mladoňovic Petr, Moravan, studoval v Praze i stal se 1409 bakalářem svob. um. (LD. I. 404). Když Jan z Chlumu od university a na útraty její (ib. 431) vypraven byl co průvodce Mr. Jana Husi do Kostnice, přidán mu Petr za písaře. Společně 11. října 1414 vyjeli a i v Kostnici v úzkých spolu svazcích zůstávali. Petr mistra, když byl v žaláři, opatřoval potřebami k psaní (Doc. 85), opisoval traktáty od něho tehdá skládané (ib. 98), prostředkoval obcování jeho s Čechy v Kostnici, sám mu stále dopisoval, přičemž užíváno té opatrnosti, že Hus listy jeho, přečet je, ničil (ib. 114). V sezení sboru církevního vždy s Janem z Chlumu býval přítomen, ke všemu, co se dálo, oči maje otevřené. Jménem Čechův a Polanů, kteří tehdá v Kostnici pobývali, složil žádost o vyvězení Husovo a sám ji pak 13. máje 1415 ve sboru četl (ib. 258). Taktéž sepsal a četl repliku, kterouž se k dané na to ode sboru odpovědi biskupův litomyšlského a carcassonského Češi a Poláci ozvali (ib. 260, 263). Jak velice Mr. Hus služby Petrovy cenil, viděti z listu, jejž mu v červnu před smrtí svou psal. Odkázav mu několik kop grošův dí: „Věz, že to nejsou peníze, jimiž bych se chtěl odplatiti za tvou přehoroucnou, přepevnou a převěrnou oddanost k pravdě a za službu tvou i útěchu, kterou’s mně prokazoval v mých útrapách. Bůh buď odměnou tvou. Kdyby se mi udalo v Praze žíti, tu bych nejinak, než jako s rodným bratrem, ba nadto, o všecko s tebou se chtěl dělit“ (ib. 104). Ještě vážnější Mr. Husovi službu prokázal Petr spisem svým o posledních jeho osudech: „Relatio de Mr. Joannis Hus causa in constantinensi concilio acta“, jenž od Palackého v Hus. Doc.

Mladota.

41

otištěna poprvé správným textem. Navrátiv se do Prahy, přijal Petr mistrství 1416 (LD. I. 438) i počal působiti na universitě, zároveň od 1420 zastávaje úřad kazatele u sv. Michala, kdež Mr. Křišfan byl farářem. S tímto záhy vraceti se začal v kolleje středmosti náboženské a brzo stál mezi předními hlavami mírné strany pražské. O schůzi v domě Zmrzlikově četl 76 bludných artikulův táborských a účastnil se hádaní o nich, jakož i v kostele u Matky boží sněžné odpíral Václ. Korbandovi, když tento zamítal užíváni ornátův při službách božích. Z jara 1426 volen děkanem fakulty filosofické. Inter arma musae silent, platilo i tehdá. „V bouřích, které hlavně od domácích rozbrojníkův, lichým prý slovem Bratřími zvaných, v Praze i v zemi rozníceny, činnost školní úplně utuchla“ (ib. II. 5). Za nedlouho spolu s souvěrci svými od strany Rokycanovy i uvězen a na čas z Prahy vypovězen. L. 1439 uvázal se po smrti Křištanově ve faru svatomichalskou (St. let. 116), zároveň pak vzloženo naň rektorství. Na universitě 1441 zastával podruhé děkanství fil. fakulty; 1446 naposledy jméno jeho tam vyniká (ib. 29). Mezitim dohodl se byl s Rokycanou, ano když 1447 o potvrzeni jeho k arcibiskupství vypraveno do Říma poselství, shledáváme mezi posly i Mr. Petra (Pal. Děj. IV. 1, 136 sld.). L. 1448 v máji setkal se důtklivým spůsobem s kardinálem Karvajalem (ib. 165). Zemřel, tuším co administrator konsistoře podobojí, 7. února 1451 (ib. 387).

Spis o utrpení Mr. Jana Husi. V Pr. 1533 u P. Severina, bez r., asi 1600 u S. Palmy a 1870 u Kobra (III. 156, Dobrovský LG. 248).

**Mládí Ježíšovo viz Apokryfy biblické.**

Mladota ze Solopisk Adam Hynek, syn Viléma Jiněicha, vstoupiv do stavu duchovenského, 1674 byl administратorem v Bystřici, odkudž povolán na děkanství do Chrastě a potom k sv. Apollinařiši do Prahy. L. 1691 byl protonotářem apoštolským a později přijat do kapituly pražské a vyšehradské (Ruffer 328). Nad Janem Fridr. hr. Waldšteina, arcibiskupem pražským učinil pohřební kázaní latinské, jenž pod titulem: „Vivit post funera virtus“ (Pr. 1694) tiskem vydáno. L. 1702 povýšen na proboštství kostela všech svatých. Zemřel 17. října 1708.

1. Vale neb poslední žhnání a laučení Kateřiny Anny z Řičan, zemř. 25. září 1674. V Pr. 1674 (V. 1083). Ded. otcí jejímu Petrovi.

42

Mleynek.

2. Humilitas exaltata, Poníženost vyzdvižená a ctnost korunovaná. Kázaní při installací Frant. Heleny Pirony z Galliana co abatyše u sv. Jiří. V Pr. 1691 (V. 897).

Mleynek Jan z N. Jičína, obyvatel olomoucký, přeložil spis žitavského kazatele Mr. Val. Beglera, jenž vyšel pod titulem:

Rozjímání o životu, radosti a slávé pobožných lidi, tolikéž o hrozném a strašlivém trápení všech bezbožných ve věčném pekelném ohni. V Olom. 1615 u Handle (IV. 1906, ČČM. 1863 LXIII).

z Mnichova viz Velenský Oldř.

Mníška bosáčka proroctví 1449, rkp. XV. věku v bibl. ustavu Ossoliňských (Dudík Archive Gal. 183).

Mnišovský viz Soběhrd Raf.

Mlynářových Eliáš, měštění kežmarský na přechodu XVII. do XVIII. věku (Tablic Poezie III.).

1. Duchovní života studnice (modl. knížka). V Levoči 1702 nákladem Vozářovým, bez m. 1736, v Prešp. 1775 (V. 1597).

2. Písníční knížka. V Kežmarku 1707, v Laubně 1731 (V. 106).

3. V Cyth. Třan. a v Jakobaeiho funebrálu od něho několik se písní nachází; taktéž v kancionále Kleychově.

Moc Jan, exulant a kněz novobratrský, jenž 1727 v Laubně vydal kázaní jedno (V. 872).

Močidlanský viz Palma Sixt.

Modestin Ondřej, nar. 1558 v Kr. Hradci, 1579 vstoupil do tovaryšstva Ježíšova. Již 1581, když vypraven byl Antonius Possevin do Moskvy, aby jednal mír mezi Štěpánem Bátorym, králem polským, a Janem Vazilevicem Hrozným, cářem ruským, přidán mu Modestin hlavně co znatel jazyka slovanského. V Moskvě několikráte před cářem a bojary řečnil. Po návratu do vlasti zastával úřad kazatelský v Olomouci a v Praze. L. 1583 stal se správcem konviktu sv. Bartoloměje, 1595 ředitelem semináře a pozdeji rektorem kolleje sv. Klimenta, kdež položil základní kámen ku kostelu sv. Salvatora. L. 1600 Joachyma Novohradského z Kolovrat ke smrti připravoval, sám pak brzo potom, 14. dubna 1601 na věčnost se odebral. (Švenda Ž. Obr. V. 76. Pelcel Jesuiten).

1. Cesty moskvanské 1581 popsání, společně s Possevinem složené (IV. 655).

2. Jakuba Wujka z Wagrowce († 1597) Postilla. Z polštiny přeložil. V Litom. 1592, v Pr. 1629 (IV. 1556).

Modliteb českých sbírky nejstarší jsou v rkp. univ. bibl. pražské (XVII. F. 30) a v Roudnici, obé z XIV. věku pak v knihovně Neuberkovské 1444. O těch třech rkp. širší

Moller.

43

popis podal Jungmann v Rozb. I. Jiná zajímavá sbírka asì z počátku XV. věku nalezá se v univ. bibliothede lvovské, o níž viz J. Holovackého rozpravu „O рукописномъ молитвенныхъ старо-чешскомъ“ v aktách kr. učené společnosti české 1861. Srov. též ČČM. 1859, 21. I bibliotheka Dietrichsteinská chová modlitby psané z poč. XVI. věku (Dudik 38). — Z modliteb po různu se vyskýtajících jmenovati sluší formule zpovědní, z nichž jednu Kopítar otisknul v Glagolité Clotzově str. 47; jiné uveřejnil Hanuš v Pr. Sitzb. 1868. II. — Jednotlivé modlitby z XIV. věku se též nalezají v rkp. univ. bibl. pražské XVII. E. 8. (Hanuš II. 159). Tam se nachází i 15 otčenášův, kterým prý sám Kristus Pán naučil sv. Bernarta. Srovnej též Breviář a Hodinky. — O staročeském otčenáši dočteš se ve Světozoru Sl. N. 1859 č. 3. — Vigilie za dušičky připojeny sou k žaltáři Klementinskému, kdež i litanie nejstarší.

**Mojžíš Jan**, měštěnin lounský, 1784 sepsal letopisy rodného svého města, ježto se začínají od XIV. věku a sahaji až do paměti spisovatelovy (ČČM. 1847 II. 327). Srov Mikšovic Pavel.

**Molek Tobiáš z Hradce Králové**, správce neb korrektor bibli benátské 1506.

**Molitoris (Müller) Vavřinec z Litomyšle**, nar. 23. pros. 1622, vstoupil 1641 do řádu praemonstrátského na Strahově. L. 1648 disputoval z filosofie a 1651 z theologie na kolleji arcibiskupské v Praze s velikou pochvalou. L. 1657 učiněn děkanem v Žatci, kdež 13. října 1670 život dokonal (Zprávy D. K. Čermáka).

Kázaní při pohřbu Jarolima Ferdinanda, uroz. pána Jiřího Poka. JMC. rychtáře v městě Žatci, synáčka. V Pr. 1660 (Y. 1080).

**Moller Albin ze Straupćic (Stropice v Dolní Lužici v kraji kalavském)**, mistr svob. um., žil v Starém Deberu či vlastně Dobrině, zanášel se hvězdářstvím i vydával 1608—1625 minuci a kalendáře, jež sám česky i německy spisoval (Palacký v ČČM. 1829. I. 62).

Výtisky větším dílem zachovány v arch. roudnickém (IV. 778, 779 a 782).

**Moller Jakub**, Slovák z Báňské Bystřice (Novo-Soliensis), studoval v Praze i dosáhl tam 1558 hodnosti bakalářské (LD. II. 367), načež snad co učitel přišel do Ústí nad Labem, a tam se přiženiv usadil. Byl tam měštanem a senatorem ještě 1598.

44

Mollerianus.

Zigm. Suevia Speculum mundi indurati, Zreadlo zatvrzeného světa. V Pr.
1598 u Václ. Marina z Jenčic (IV. 1860 a 1862, Klíč 73). Ded. Havlovi
z Lobkovic.

Mollerianus Wolfgang, filosofie a obojiho lékařství
doktor, za XVI. věku v Brně usedlý.

Zlé užívání hojitedlného lékařství. V Prostějově 1550 (IV. 881). Ded.
nejv. purkrabí Wolfovi Krajiřovi z Krajku.

Monse šlechtic Josef Vratislav, Moravan z Nového
Mésta (jihl.), nar. 15. června 1733, vyšší studia konal v Praze
a ve Vídni. Dosáhnuv doktorství práv, usadil se advokátem
v Olomouci. L. 1767 uvázal se v professuru právnickou na
tamní universitě, 1769 jmenován přísedou dvorské nad studiemi
kommisse, 1777 direktorem studia právního a praefektem univ.
bibliotheky, jenž tehdá z kněhoven jesuitských byla založena.
L. 1778 stal se cís. radou a 1780 povýšen na šlechtictví. Hor-
livá záliba v dějinách domácích podnítila jej k usilovnému
badání nejen v obecné historii moravské, ale zvláště také v
historii práva a písemnictva vůbec. „Tabula juris publici
marchionatus Moraviae“ (Ol. 1776), „Suppeditata ad historiam
literariam Moraviae“ (ib. 1777), „Infulae doctae Moraviae“
(Brunae 1779) byly prvotiny těchto snah jeho. L. 1778 pojal
myšlénku, aby sepsal život Karla z Žerotína. Pelcel opatřil
jej přepisy listův Karlových z archivu hořovického, a Monse
hned přistoupil k upravení výboru z nich, kterýž po svazcích
mínil vydávati; pohříchu nevyšel než první svazek: „Caroli
L. B. a Zierotin epistolae selectae“ (Brunae 1781). Byltě od
úmyslu svého odveden 1782 přejmutím kathedry domácího
zákonoznanství. Zajímavé jest, že obratem tím upustil od
latiny i jal se psáti německy. L. 1783 uveřejnil „Leitfaden
zu den Vorlesungen über die Landesgesetze Mährens“, 1785
a 1788 první dva svazky dějepisu Moravy, dobu přemyslovskou
obsahující: „Versuch einer kurzgefassten polit. Landesgeschichte
des Markgr. Mähren“, 1787 „Die ältesten Municipalrechte der
Stadt Brünn“. Nepoměrně většího rozsahu, nežli tištěná tato
dila, jsou rukopisné přípravy a snůšky Monseovy, ježto se s
sbírkou Cerroniho dostaly do zemského archivu moravského.
Vedlo se mu jako drahně jiným učencům, že zabrav se do
badání, lákavostí nových objevů nechával se odváděti od pr-
votni dráhy. — Zvláště vytknouti třeba tak řečená „Fragmenta
Monseana“ Boček tvrdil, že zápisy ty od Monseho krátce

Motěšický.

45

před smrtí nalezeny byly na dvou listech pergamenových na radnici olomoucké (ČMM. 1872, 60); zatím kritika novější neodmluvně dokázala, že to nejsou než padélky Bočkovy, jež pod ctihodným jménem Monseovým, aby jim dodal víry, pustil do veřejnosti. Co do smýšlení, stál Monse na stanovišti své doby, i byl tudíž přivrženee idei josefinských a nepochybné, jako i Dobrovský, člen spolku masonského. V tom směrý sepsány jsou nejen dva malé spisky jeho, ale i také 1779 vydaný „Dialogus inter clericum et militem super dignitate papali et regia“. Přátelské svazky spojovaly jej s Dobrovským, Dobnerem, Pelcelem, Habrichem, Cerronim, kterémuž při sbírání býval nápomocen. Zemřel v Olomouci 6. února 1793 (D’Elvert LG. 246, Dudík Mähr. GQ.).

1. Cadetovo de Vaux Ponavržení prostředkův k umenšení nezdraví takových příbytkův, které rozvodnění podrobeny byly. V Ol. 1785 (VI. 1590).

2. Eckhartshausenovy Odkryté tajnosti čarodějnických kunštův k výstraze a vyučování obecného lidu o pověrách a škodlivých bludech. V Ol. 1792 (VI. 1180 a 1478).

Morávek Ondřej, nar. 1745 v Jindř. Hradci, člen řádu františkánského, 1796 guardian ve Slaném.

Krátký života popis bl. Leonarda a Portu Mauricio. V Pr. 1796. (VI. 2170).

Morávek Viktorin, Klatovan, jenž studoval v Praze a dosah mistrství svob. um., obrátil se k učitelství. L. 1620 byl správcem školy nimburské.

Bonus judex, t. j. dobrý saudce (žertovné skládání). V Pr. 1620 (IV. 213).

Moravus Jan viz Wolf J. a Bessus.

*Morgenstern Jiří, jehož „Zrcadlo hřišných“ v rkp. 1520 se chová v univ. bibl. pražské (III. 895), nebyl spisovatel český, nébrž nepochybné Prušák.

Mošovský viz Institoris Michal a Tesák Jiří.

Motěšický Kašpar, vnuk kn. Štěpána M., seniora kazatelův A. V. v knížectví těšinském a faráře ve Veldryni, a syn Jana M., kazatele ve Střelcích v horním Slezsku. Ještě v pramladých letech jsa, dostal se 1671 za kazatele do osady českých exulantův v Adelsdorfě v knížectví lehnickém po Václavu Tobiadesovi, někdy kaplanu u sv. Mikuláše na M. Strané († 1671). Ale již 1675 povolán byl po Milesiovi za kazatele k české osadě do Žitavy, kdež 1689 zemřel (Pescheck Zittau I. 299, Ggrf. II. 559, Exul. 68).

46

Mravoučná skládaní.

1. Některé písně duchovní. 1673, 1718 atd. (V. 100).

2. Kázaní o ochraně angelů nad dítkami. V Žitavě 1678 (V. 898).

3. Kázaní pohřební na Kateřinu Foratyn, vdovu po J. Milesiusovi, kazatelí exulantův českých v Žitavě. V Žitavě 1678 (V. 1084).

4. Sufítus spiritualis, Kadění duchovní v čas moru. V Žitavě 1681 (V. 1582).

5. Křesťanská domácí postilla. V Dráždanech 1682 u Baumanna (V. 837).

6. Suscitabulum poenitentiale, Budić pokání. B. m. 1683 (V. 860).

7. Kázaní svatodušní, l. 1684 v Žitavě konané. V Žitavě 1691 (V. 898).

8. Ruční knížka, t. j. každodenní modlitby, jižto z prvotního vydání 1604 znova vydal 1687, připojiv k ní písně, kteréž byl v nově složil a některé z němčiny přeložil. Potom 1694 vydána byla nákladem Jana Ohništanského a Martina Pánka - vynecháním některých písní Motésického a přidáním jiných. L. 1708 opět od Václ. Kleycha jakožto prvotiny jeho nákladu (Kleych 45).

9. Modlitby. V Žitavě 1706 (V. 100 a 1582, Klíč 94).

10. Výklad na 7 slov Kr. Pána. Rkp. na Smečně (V. 825).

Mravoučná skládaní záhy vynikají v literatuře naší. K nejdávnějším náležeji výklad na desatero božích přikázaní, starší Spor duše s tělem a zlomky táborské. K nim druži se skládaní o pravdě, o postavách a mravech lidských, o pravdě, o pěti studnicích hříchu, o smrti, o bohatci a smrtedlnosti, Kato, Svár vody s vínem, druhý Spor duše s tělem, vše z XIV. věku. Z doby pohusitské vynikají skladby v rkp. májového snu, Rada zvířat, Zreadlo marnotratnosti, Pán rady atd. Z XVI. věku jmenovati sluši naučení pod jménem Ludvika z Pernšteina známé. Z XVII. časoměrné verše, ježto se ve dskách zemských porůznu vyskýtaji a souborem 1682 co svatební knížka k sňatku pražského měšťana Jiřího S. Trmana z Ostravy byly vydány (V. 227). Z básníkův toho směru, jejichž jména známa jsou, viz Flašku, Hynka z Poděbrad, Lomnického, Paprockého, Jiříka Carolidesa, Viktorina Morávka.

Starší básně otištěny v St. Skládaních a ve Výboru I. Staršího Sporu duše s tělem úvod i v Rozboru I. 147. Táborské zlomky vydány od A. J. Vrťatka v ČČM. 1874. Druhý text Sporu duše s tělem ČČM. 1855 a 1859. Rozbory od V. Nebeského o starším Sporu duše s tělem v ČČM. 1847. I., o rukopise májového snu v ČČM. 1848. I., J. Feifalikovy o Sváru vody s vínem a o Sporech duše v tělem v Studien III. a V. Pravidla přístolní v ČČM. 1862.

Münsterberské kníže viz z Poděbrad Hynek.

Munzar Jan Zlatoúst ze Zbraslavě, nar. 24. června 1755, vstoupil 1776 do kláštera strahovského i vysvěcen knězem 1780. Na universitě dobyl sobě mistrstvi ve filosofii a bakalářstvi v bohosloví. L. 1784 poslán co katecheta do Mi-

Muška.

47

levska a 1796 povýšen tam na děkanství. Zemřel v Milevsku 27. máje 1807 (Zprávy bibl. strahovského D. K. Čermáka).

Spis o zaopatřování lidu chudého fary milevské. V Pr. 1799 (IV. 1233).

Mudrcův sedmi kronika několikrát česky byla vzdělána. Nejstarší text je v Rozprávkách či Gesta Romanorum (ČČM. 1862, 364). Jiný tištěn v Plzni 1502 (Hanka č. 17). Opět jiný v Jindř. Hradeci bez r. (IV. 269). Šířeji o ní psal Nebeský ČČM. 1847 II. 351 sld.

Mudrcův dávních skutky a mravy, překlad spisu latinského: „Vitae philosophorum“, pochodíci z XIV. věku. Rkpy starší v bibliothece fürstenberské a druhdy u Pelcela, mladší s mluvou obnovenou v univ. bibl. pražské, odkudž výňatky v v Anthologii I. a ve Výb. II. Později spis ten nově vzdělali Konáč (č. 4) a Lomnický (č. 12, II. 78).

Musophilus Jan ze Soběslavě (u Jungmanna mylně Rosaciem nazván), kněz podoboji, zanášel se hudbou a zpěvem. Z písní, které dílem sám složil, dílem od jiných mužův k zkorrigování sobě dané měl, sestavil kancionál, jejž nejprvé 1568, po druhé 1585 u B. Valdy nákladem svým u veřejnil. Mimo to po 1580 vydal sbírku písní obsahu nábožného. Písně jeho zvláště tím vynikaji, že při mnohých naznačen rok, kdy byly skládány (1564—83). Většina psána na jména, odkudž poznati lze osoby, s kterými básník obcoval. Byl jmenovitě znám s rodinou Seydův z Hornseyna a na Ředhošti, s Václavem Hlavsou z Liboslavě, s Lipoltem Častolorem z Dlouhévsi a na Kotouni, s Adamem Hrobčickým na Budenicích, s Lorencem a Kašparem Šlikem, s Jiřím Zajícem z Hažmburka a na Mšeném († 1580), jakož i s mnohýmí osobami z Soběslavě, Tábora, Žlutice, Žatce, Toužimé, Slaného, Litoměřic atd. L. 1554 žil v Žatci, později 1566 v Ředhošti, 1577—8 v Žaboklicích (žat.), 1580—1 opét v Ředhošti a 1583 v Šířvicích u Litoměřic.

1. Písníčky křesťanské, s melodiemi notovanými. V Pr. 1568 (IV. 63).

2. Kancionál jednohla-ný. V Pr. 1585 (IV. 90, Klíč 70). Ded. Janovi z Vřesovic a na Vchynicích i slečnám Aléně a Aksiné Myškovnám ze Žlunic.

3. Písně všelijaké. V Pr. po 1580 nepochybně u B. Valdy (? IV. 92). Exemplář bez titulu S°. listů L., v biskupské bibliothece litoměřické. Ded. Mikulášovi Skálskému z Dubu a na Lušicích, prokuratoru a písaři soudu komorního.

Muška František, jesuita, přeložil spisek rozjimací od

48

Mysteria.

Ignacia z Lojoly, jenž pak 1722 dědictvím sv. Václava vytíštěn (V. 1524).

Mysteria viz Hry vánoční a velikonoční.

z Mýta Vysokého Matěj studoval na universitě pražské i stal se 1461 bakalářem (LD. II. 77). Co lékař usadil se v rodišti svém. Tu 1496 přeložil Jiříka z Augusty (z Augspurka) spis, řečený „Světlo apatekářův“, k pobidnutí Ladislava z Wartemberka, kterýž jej „ospalého k té práci vzbudil, aby jazyk nás český i tudy se šířil, šlechtil a vzmáhal; neb prý není tak úzký ani tak nehladký, jakž se některým zdá“.

Rukopis díla tohoto, 1496 ve Vysokém Mýtě psaný, chován byl ve shírcě rytíře z Neuberka, ač se ho tam za posledních dob nebylo lze dohledati (III. 270).

## N.

Br. Načeradský Jan, zřízen na kněžství v Prostějově 1537, spravoval zbor v Týně nad Vltavou a všecken ten kraj, muž prý pobožný a Jednotě věrný. Zemřel v Týně dne 31. března 1565 (Fiedler 249).

Dvě písně v kancionálu šamotulském: Již sluší srdce svého a Ó člověče, povstaniž z marnosti (Blah. de Cant.).

Načeradský Šimon studoval v Praze i stal se 1525 bakalářem (LD. II. 281). Chtěl dosíci i mistrství, ale při zkoušce neobstál. Podrobil se jí 1533 podruhé, ale nepochodil lépe (ib. 305). Jelikož nezdar ten přičítal Mr. Zahrádkovi, všelijak jej počal stihati. L. 1534 jemu na vzdory v Normberce vydal dvě pranostiky, připsav je raddě staroměstské; brzo potom i bakaláře proti mistrům pobouřil (ib. 312 sld.). Vyučoval tehdá na škole před Týnem. Brzo potom zemřel (ib. 306).

Náchodský Stěpán František, kněz katolický počátkem XVIII. věku.

Sancta curiositas, t. j. svatá všetečnost. Postilla katolická. V Pr. 1707 (V. 840).

„Nálezové práv zemských tohoto slavného království českého, od mužuov mnohých a v právich země této známých sebraní“, jest titul soustavného snešení pravidel právních z desk zemských, ježto 1536 tiskem bylo vydáno. Nový otisk péčí A. Musila v Právníku 1861.

Němčanský Bartoloměj.

49

Br. Narcissus Jakub Vrchopolský, nar. 1548, učedníkem stal se 1568 v Boleslavi, jáhnem 1572 v Slavkově, knězem 1574 v Boleslavi. Do úzké raddy zřízen 1584 v Slavkově (Meč 153). L. 1592 spolu s Br. S. Sušickým vypraven k synodě Bratří polských do Šamotul (Dekr. 258). L. 1594 učiněn biskupem a zároveň naň po smrti Eneasové vzloženo poprvé od úřadu písarškého oddělené historictví Jednoty (ib. 261). Tehdáž určeno též, aby sídlo své vzal v Evančicích (ib. 265). Když 1600 zemřel Br. Effrejm, postoupil za sudího v Čechách a v Moravě (Meč 155) i usadil se v Brandýse n. O., správu Evančic postoupiv Br. Z. Aristonovi. L. 1604 se oženil, za manželku pojav Kateřinu, sirotka po primatorovi brandýsském Noskovi; svatba slavila se v Lhotce (Pam. 1873, 887). Zemřel v Brandýse 27. února 1611 (Meč 153).

Části archivu bratrského, ježto připadají v dobu jeho, posud objeveny nebyly.

### Návita Jan 1551
vydal „knihy lékařské z mnohých kněh lékařských v jedno shromážděné“ (IV. 882).

### Nedoman František Antonín, kněz dioecese olomoucké,
od 1720 farářem byl v Kralicích, od 1726 ve Valaském Me-
zeříci, odkudž se 1727 dostal na faru přerovskou. Zemřel 19.
srpna 1765 (Wolný I. 1. 3 a 5).

1. Dennice šfastnějšího dne předchůdce, v rozličných ctnostech cvičení. V Ol. 1736 (V. 1350).

2. Svaté jednání. V Trnavě 1746 (ib.).

### z Nedvojovic P. S. 1520
na kolinském hradě nad Labem přepsal práva jihlavská. Rukopis nyní univ. bibl. pražské XVII. H. 29.

### Nejedlý Josef, evangelický kněz na Slovensku, 1766
vydal pohřební chvalořeč Theresii Madočány v Trnavě. (V. 1097).

### Br. Němčanský Bartoloměj z Uherského Brodu stal se
1575 učedníkem a 1587 jáhnem v Boleslavi, knězem 1587 v
Lipníku. L. 1594 ustanoven správcem zboru v Chrasti (Dekr.
265). L. 1599 na synodě boleslavské přijat do úzké raddy a
1601 zřízen na biskupství, načež sídlo své vzal v Evančicích
(ib. 275). Zemřel 16. list. 1609 v Boleslavi (Meč 155 sld.).

Dispositio in historiam passionis aneb rozvržení na historii umučení Páně. Rkp. v 4º choval se koncem XVII. věku v Stockholmě (Dudík Schw. R. 89 a 117). Tištěna 1595 pod titulem „B. N. H(unnobrodení) Dispositio aneb rozložení pašije svaté“ (IV. 1855, Klič 18).

Rukověť děj. lit. č. II.

4

50

Němčanský Jan.

Br. Němčanský Jan z Uherského Brodu, nar. 1552, učedlnikem stal se 1568 v Přerově, jáhnem 1575 a knězem 1584, obé v Slavkově, do raddy zřízen 1589 v Lipníku, k přední stavosti 1594 v Přerově. Tam na něho vzložen i úřad písare Jednoty (Dekr. 261). V Dřevohosticích, kdež vedl správu duchovní, vystavěl zbor. Poslední léta poražen byl mrtvicí, čímž všecka ovšem jeho činnost zastavena. Po půl-druholetém trápení zemřel 9. září 1598 (Fiedler 291).

Vysvětlivky k N. Zákonně Blahoslavova překladu, když 1593 co VI. díl bible kralické byl vytištěn (Novotný z Luže 79).

Němec Fabian, praemonstrát zabrdovický, byl farářem v Žeraticích, když se kláster zrušil (1784). i zůstal na faře té, až do své smrti 17. února 1794.

Katechismus. V Ol. 1771 (V. 813).

Němec Jan, řečen Žatecký po rodišti svém, kněz katolický, kterýž se v hnutí husitském stal jedním z předních tvůrcův učení táborského. I Biskupec netajil se tím, že velkou část náuky své bral od něho. Když se velké poselstvo české strojilo ku koncilium basilejskému, tu v srpnu 1432 od strany táborské na přezvědy tam vypraven kn. Jan s Mikulášem Humpoleckým, písářem staroměstským. Po malé příhodě v Biberachu, 10. října dorazili do Basileje. Učinivše své vyřízení u sboru a dostatečnou obdrževše odpověd, již 14. t. m. dali se na zpáteční cestu. Ve vlastním poselství nebyl Jan, nébrž Petr Žatecký, snad bratr jeho, spisovatel latinského o tom diaria (otišt. skrze Palackého v Monumenta conciliorum generalium saeculi XV. 1857). Poslední o kn. Janovi zprávu máme z 1. 1434. Když o tehdejším sněmě kněží sirotći valně se s Rokycanou spojovali, přestanouce býti zvláštní stranou, předním kroku toho odpůrcem vedle Mr. Payne byl kn. Jan. Od té doby úplně přilnul k Táborům (Palacký Děj. IV. 1). Srov. Chelčický.

1. Spis kterýž se počínal: „Poněvadž duch pravdy převelmi se protivi lži“. Uvozuje jej Chelčický v traktátu proti Biskupcovi (l. 7).

2. Artikule kn. Janovy v latinském přehledu zachoval Mr. Příbram.

Br. Němec Urban viz Hermon.

"Nemojevský Jakub, korouhevník jinovraclavský, horlivý přivrženec a zastavatel nauky Kalvinovy a potom, když se s Jednotou seznámil, i učení bratrského, řečník uchvacující, tak že řečmi svými i kněží katolických k mínění svému obracel.

Netolický z Netolic.

51

Ostří svého péra pokoušel na jesuitech poznaňských, a zvláště na proslulém kazateli tamní kathedrály, Benediktu Herbestovi. Díla jeho tištěna byla mezi 1566—1589. V českou literaturu cestu mu otevírá spis, kterýž vydal proti Herbestově knize: „Chrześciańska porządna odpowiedź na tę konfessią, ktora pod titulem Braciej zakonu Christusowego nedawno jest wydana. Przydana jest historya kacerzstwa Husowego“ (Kraków 1567). Polský originál díla Nemojevského podán králi Zigmundu Augustovi v říjnu 1569, tiskem však nevyšel leč 1589. Předtím se spisovatel postaral, aby text jeho i českým jazykem byl zpořízen, což se 1586 stalo.

Odpověď na knihu kn. Benedikta Herbesta, kazatele a kanovníka tůmu poznaňského, kterauž napsal proti konfessí křesťanské Bratří našich etc. Potom jest i odpověď na historii kacířství Husova, kterýmž ten pobožný člověk nikda vinen nebyl. Na konci sau přidána svědectví o mši a o jejím původu, z historikův církve římské a z jejich Dekretálův tu vybraná. Rkp. 1609 v bibliothece rožmberské, nyní v Stockholmě (IV. 1269. ČČM. 1851. II. 73, Dudík Schw. R. 152).

**Nephetius Matyáš Method**, Moravan z Mohelnice, kněz katolický, okolo 1610 spravoval faru v Hustopeči, od 1617 v Kučerově. L. 1621 uveden na brněnskou faru u sv. Jakuba. Zemřel 1623 (Wolný II. 1—3).

Traktát o svátosti oltářní. Rkp. 1614 (IV. 1430).

**Netolický z Netolic Bartoloměj**, obecně Barta, Netoličan, jenž erbem a dotčeným přídomkem podělen 1537. Oddav se na kněhtiskařství, čili jak se tehdá psalo, na knihařství neb presařství, delší čas pobyl v dilnách záhraničných. Po 1530 založil si tiskárnu na Malé Straně, zároveň zastávaje úřad písaře při tamní obecní raddě (IV. 726). Prvotné náležel k Jednotě bratrské, potom pak od Bratří vypadl, stav se jich „posměváčkem a utrhačem“. Jmenovitě vešel v užši přátelství s Dr. Mitmánkem. Když se tento konec 1543 tajně z výhostu navrátil do Prahy, mívali spolu dychánky v domě měšťana Koukole na St. M. Při jedné takové schůzi v noci na 4. led. 1544 byli všickni tři jati a na staroměstskou radnici odvedeni, kdež Netolického s Koukolem uvězili, Mitmánka pak na hrad odvedli. Příčinou toho bylo domnění, jakoby listy nějaké potupné, ježto tehdá na hofrychtéře Jakuba od Kos v Praze byly přibijeny, od nich pocházely. V tom vézení zůstal Netolický po delší čas. Teprv po králově z Říše ná-

4*

52

Netolický z Turnova.

vratu, konce června, vyprosili pirátelé vyproštění jeho na ru-
kojmě (Červenka hist. 296, 306). Živnost svou provozoval
obyčejně ve spojení s někým druhým; tak jmenovité s mladším
Severinem k vytištění Sentencií Brikciho, s Jiřím Melantrichem
k vytištění bible. Po smrti jeho 1552 Melantrich tiskárnu
cele přejal i přenesl na St. M. (Rybička v ČČM. 1865).

1. Noviny o Turku a o Budínu. V Pr. 1512 (IV. 295).

2. Modlitby na žalmy. V Pr. 1562 podruhé vydané (IV. 1944).

Netolický z Turnova Jan, zeman ve službách Viléma
z Rožmberka, ztrávil drahně času v Polsku i byl země a lidu
velmi povědom, že jej pán u věcech tamních dobře potřebovati
mohl. Zabiv lokaje pana Vchynského, mél pro vraždu tu
kání, až 1572, když pana Viléma na cestě polské doprovázel,
k milosti přišel. Požději byl třikrát do Polska poselstvím vy-
praven. L. 1574 30. března vyjel z Milčina i dal se přes
Kladsko, Kozlí a Bytom do Krakova, kam dne 26. dubna
dorazil. Téhož ještě léta v červenci vydal se podruhé na cestu
do Varšavy, když Poláci po útěku Jindřicha Valesského sně-
movali o jiného krále. Po třetí pak jel v červnu 1576 ku
knížeti Konst. Ostrovskému v příčině panstvi roudnického a
s tajnými instrukcemi. Od té doby trávil dny své co pur-
krabi v Krumlově, kdež 1577 zařídil bici hodiny a bezpochyby
i pobožnou svou knížku sepisoval, na stará kolena nalezaje v
práci té úlevu i útěchu.ª Syn jeho, též Jan zvaný, byl úře-
dníkem panství netolického (Březan živ. Vil. z Rožmb.).

Křesťanský regiment, zpráva, kterak věrný křesťan modliti se má. V Pr.
1577 a 1580 (IV. 1827).

Netolický Jiří studoval v Praze i stal se 1514 bakalářem. Vysvěcen byv na kněžství, spravoval rozličné osady na statcích Rožmberských a Hradeckých. Jmenovitě byl farářem v samém Jindř. Hradci. Po smrti J. Bavorovského 1562 povolán na arciprýštství plzenské. Z tehdejší jeho činnosti zachovala se paměť na visitaci v Plané, kteráž zavdala příčinu k nesnázi s pateronem tamním Florianem Griespekem (Brus 215). L. 1568 byl N. kanovníkem a kazatelem u sv. Vita v Praze.

Šestnácte kázaní o bídě nynějšího našeho života. V Pr. 1568 a 1588
(IV. 1587). Ded. Zdeňkovi ze Sternberka.

Netvořický Augustin, bakalář pražský a kněz staro-
kališný, okolo 1540 podle zprávy Paprockého sepsal spis po-
lemický, obrácený proti Lutherovi, proti Bratřím a některým

Nigellus.

53

mistrům pražským, dedikovav jej opatu slovanskému, Janu Nožičkovi, pod nápisem: „Clypeus fidelium, Pavéza věricích“ (III. 804), nejisto, zdali česky či latině.

Netvorský František Kajetán, kněz řádu theatinského, okolo pol. XVII. věku sepsal „Poselství mrtvých k živým“ (V. 679), jenž se chová rukopisem v univ. bibl. pražské.

z Neuberka rytíř Jan, horlivý pěstovatel staré literatury české, muž klassicky vzdělaný a znatel i milovník vše-likekých umění. Sbíral staré mince, obrazy, rytiny a jiné starozřitnosti, především pak staré české rukopisy a knihy. Dostal-li se mu výtisk kusý anebo zedraný, snažil se jej doplniti. K tomu v domě svém měl tiskařský lis a náležitou k tomu zásobu litého písma. Rukopisy, jichž nemohl dosíci, buď sám přepisoval, jako slovář Rosův, buď přepisovati dával. Tím se bavil i v pozdnějších letech, když neustále býval churav a prsty dnou měl zchromené. Úzké přátelství spojovalo jej s Dobrovským, k jehož odporučení 1780 za literárního pomocníka do domu svého přijal V. M. Krameriusa. Tehdá spůsobil vydání několika starších spisův; jmenovitě vydal 1781 Šteyrova Žáčka (V. 14), Ticini Principia linguae vendicae (Šaf. LG. 483), 1783 P. Černoviceni vocabularium rythmico-bohemicům (IV. 45) a Prima principia linguae bohemicae (V. 24). Zemřel 31. řijna 1784.

Nič (Nitsch) Daniel z Prahy, nar. 1651, stal se 1666 členem tovaryšstva Ježíšova, kdež dílem působil co učitel, dílem co kazatel. Zemřel v rodišti svém 22. června 1709 (Pelcel).

Berla královská (sbírka kázaní nedělních a svátečních). V Pr. 1709 (V. 866). Celý náklad od staroměstské kolleje S. J. darován dědictví svato-václavskému.

Nigellus z Oskořina Trojan, rodic heřmanoměstecký, nar. 1537, bakalářem stal se 1564. Učitelovav v Nimburce, v K. Hoře, v Čáslavi a v Kr. Hradci, teprv 1572 dosáhl hodnosti mistrské. Od té doby zůstal na universitě, jsa jedním z nejčinnějších opatrovatelův jejích. Kdykoli bylo co jednati, vždy Trojan k tomu zván; kdykoli nastaly nesnáze, nikdy pomoc jeho nescházela. L. 1576/7 spravoval kollej Karlovu, 1583-4 byl děkanem fil. fakulty. Ale tu se začal viklati. V Kr. Hradci vyhlédl si nevěstu, sirotka po měšťanu tačním Mikuláši Kavinském z Stranova, a 1584 vymohl si již poručenské ke sňatku svolení (Švenda Ž. O. IV. 102); sešlo však

54

Nigrin.

s toho, a místo choti dostalo se mu správy nad kolleji krá-
lovny Hedviky. L. 1591 obdařen erbem a přídomkem „z
Oskorína“ spolu s slavným právníkem, Strakoničanem Vitem
Ophthalmiem. L. 1591—2 volen k rektorství, kteréžto cti se mu
1597 dostalo po třetí. Za starších let býval nevrlý a svár-
livý. S kollegami, zvláště s Bacháčkem a Václ. Vlaverinem,
časté míval hádky, když se vínem rozpařili při stole. Ne-
jednou musil je rektor mířiti a rovnati (ČCM. 1847. II.). Tro-
jan zemřel 9. srp. 1604 i pochován v kapli božího těla (St.
Un. 209). Náhrobní jeho kámen podnes se chová v Č. Mu-
seum. Od 1581 sepsal drahně básní latinských; sic jinak vy-
dal jediné 1597 sv. Ambrože Ethiku křesťanskou. Bibliotheku
svou odkázal kolleji, ta však z odkazu toho nehrubě užitku
vzala. Trojan zajisté, veliký jsa kněh milovník, nejen všecko,
co měl, na ně obracel, ale nadto k vůli zálibě té se dlužil, tak
že se kollegiaté viděli nuceni, na zapravení dluhův velikou
část kněh rozprodati (Kalina Nachrichten II.).

1. Ondř. Hyperia traktát o obecném opatrování chudých lidí. V Pr. 1592 (IV. 729). Přitom šest kázaní Chrysostomových o almužně.

2. Potěšitélná knížka a naučení z písma sv., kterak se člověk k spasi-
tedlnému umírání připraviti má (Kalina l. c.).

3. Vita honesta, Život poctivý a ctnostný. V Pr. 1597 (IV. 699). Srov. Slavata Pam. I. 11.

4. Kázaní sv. Ambrože o užitku smrti. V Pr. 1601 (IV. 1776).

Niger viz Černý Jan.

Nigranus viz Br. Černý.

Nigrin Jiří viz Černý z Černého Mostu.

Nigrin Jiřík z Litomyšle studoval v Praze, kdež se 1600 uvozuje co alumnus. Bakalářem učiněn 1601 (ČČM. 1848 I. 181, 191), načež se zanášel učitelstvím; jmenovitě 1607/8 správoval školu u sv. Štěpána na N. M. pražském (ib. 1845, 627). Tehdá 1608 raddě novoměstské připsal „Gratulationes“ veršem latinským (Dlabač 46). Později se na stálo usadil na N. M., přijav tam právo městské, i sloužil obci co písar radní, v kterémžto úřadě 1613 zejména se uvozuje (Navrátil sv. Jindř. 105).

Kvítkové z písem sv. V Pr. 1617 (IV. 739).

Nigrin Tomáš, dominikán, kazatel u sv. Jiljí v Praze 1672.

Ovoce z růží arcibratrstva sv. růžence. V Pr. 1672 a 1710 (V. 1129).

Nigrini Jonáš učiteloval nejprvé v Těšíně, od 1726 v Nezpatech, později v Modré, odkudž přešel ve službu Gabriele Pioneří, slavného svým časem advokáta (Tablic Poezie III. 43).

Nosidlo.

55

Několik písní v kancionále Matěje Augustiniho (rkp.) a v Cythaře Třanovského.

Br. Nikodem viz Vacetinský Nik.

Nikodemovo čtení viz Apokryfy biblické.

Nikolaides Joachim Alexander z Lisova, studuje theologiaii u Jesuitův, pod vedením J. Fera přeložil tři spisy Drexeliový:

Křížovou školu, Herolta smrti a Rozjimáni o věčnosti, pak J. Fr. Matenesia Berlu královskou, ježto 1635 v Pr. tiskem byly vydány (V. 268. 1392 a 1393).

Nimburský Jan, kněz podobojí, 1619 farářem jsa v Bohumilicích u Vimperka, vydal „Modlitby“ (IV. 1994). Týž co Herynk.

Nonnius Pavel z Heřmanova Městce v Praze 1601 stal se bakalářem (ČČM. 1848. I. 191), ale již 1599 od podzimku sloužil co succentor při školách žateckých (ib. 1845, 632). Obrav si stav kněžský, spravoval 1614 děkanství jičinské. Příštího na to roku dostal se za faráře do Náchoda, jehož obec si jej oblíbila, když nad mrtvým tělem Albrechta Smiřického v St. Náchodě kázal.

1. Kázaní pohřební nad Albr. Václavem Smiřickým dne 8. června 1614 v St. Náchodě. 1615 (Zikmund ve Sl. N. V.).

2. Pamět pohřební Doroty Špátovy, manž. Jakuba Špáta, purkrabí náchodského. V Hradci Kr. 1615 (IV. 1715).

3. Šest modliteb v nemoci těžké postaveného člověka. Rkp. 1638 druhdy u Bočka (V. 1541).

Nosek Jakub okolo 1560 vydal s kontrfektem spisek „o židovském pokolení“ (Dudík Schw. R. 78).

Nosidlo z Geblic Václav nar. v Litoměřicích 16. září 1592. Otec jeho Jan, měštění a senator tamní, pečlivě se staral o jeho vzdělání nápřed na školách domácích, potom na universitě pražské, kdež 1615 Václav dosáhl stupně bakalářského. Pobyv potom několik let co učitel na rozličných školách českých, vrátil so do své otčiny, stal se 1624 radním písařem a rok potom se oženil. Nemovité jmění jeho záleželo z rodinného domu v pokratické ulici, z vinice a ze spustlého domu před Novou branou (Lippert 392). Leč nebylo mu souzeno užiti pokojného bytu. L. 1625 nařízena reformace Litoměřic pod zprávou pověstného hejtmana Balt. Maradasa a kapucína Františka hr. z Rozdražova. Nosidlo v lednu 1626 opustil rodiště své i odebral se s jinými souvěrci svými přes Benešov nad Ploučnicí do Perna, kamž

56

Novacius.

jej zanedlouho následovala i žena jeho, doma byvší zůstavena,
ale nemohouci sněsti týrání rychtáře Aulika. Počátkem ledna
1627 vrátil se Nosidlo zase do Litoměřic, než nevytrval tam
leč do prvních dní májových. V Perně zasadil se spolu s
Stránským a Mr. M. Troilem Hagiochoranem o povolení jednoho
kostela k českým službám, čehož k velikonoci 1628 také do-
sáhli. Sam. Martinius začal však již 1630 rozsévati koukol
rozbrojů, kterýmiž vystěhovalci ćěšti, i jinak všelijak zbědo-
dovani, mnoho hořkostí zakusili. Nosidlo zemírel, jak se po-
dobá, okolo 1638 v Perně.

Přihody a utrpení svá i soudruhů svých od 1. ledna 1626 do kalendáře Veleslavinova na spůsob denníka zapisoval. Zápisky tyto, ježto se druhdy nacházely u českého kazatele dráždanského, Jiřího Petrmana, 1. 1780 pře-psal Pelcel a z rukopisu Pelcelova 1799 Cerroni. Vypravování, ač dle nad-pisu vedena až do 11. června 1638, nesahají než do 1636, končice se tím, co vystěhovalce české tehdá potkalo v saském Freiberce (Dudík M. G. Q. 457—462). Podle zprávy Chr. A. Peschecka (Exul. 37) nachází se svazek rukopisných pamětí Nosidlových v Perně; také prý tam jsou tři svazky, tý-kající se záležitostí litoměřických. Zpráva Jungmannova (V. 281), žeby pa-měti Nosidlovy sahaly do 1658, povstala chybeným psaním 1658 m. 1638.

Novacius Didacus, řeholník řadu sv. Františka.

Modlitba k pěti ranám Ježíše Krista. V Pr. 1652 (V. 1553).

Novák Dominik, kněz řádu kazatelského, 1740 vydal
kázaní, jež učiněno při primici Mariána hraběte z Věžník,
praemonstráta želivského (V. 999).

Novák Jan, jinak Vrba, exulant český, 1685 v Žitavě
u M. Hartmanna vydal „kancionál zpěvů, z starých i nových
písní v jedno shromážděný“ (Kleych 45).

Novennarius Lukáš, Tábořan, kaplanoval 1594 v Kutné
Hoře (Lumír 1862, 808). Později farářem byl u sv. Martina
v Praze. L. 1618 vydal píseň z 1. 1441, že „má každý věrný
křesťan z povinnosti tělo a krev Pána Ježíše Krista pod obojí
spůsobou přijímati“ (III. 39).

Noviny z počátku rozesílávány jen listovně, později se
vedle psaní i tisknouti počaly. Některé z novin listovních na-
lezaji se v Arch. Českém. Nejstarší jest tuším zpráva o bitvě
u Kunovic 1443, která se zachovala tím, že otštěna 1543 v
„Kronice o pohnutí křesťanuov znamenitém proti Turkuom
pohanuom“ (IV. 297, ČČM. 1859). První soudobně tištěné
noviny jsou Konácův překlad Cuspinianovy zprávy o sjezdu
tři králův 1515. Od 1540 novin tištěných přibývalo; zvláště

Nozdrovický.

57

z tiskáren B. Netolického, Šeb. Olivetského, Šeb. Oksa z Ko-lovsi, Dan. Sedlčanského, Buriana a Oldřicha Valdy, Jana Šu-mana i dědicův jeho, pak Jana Otmara. Mnoho se novin ta-kových uchránilo tím, že je jednotliví spisovatelé vetkávali do svých kněh, jakož to spatřujeme u Václava Hájka a Viléma Slavaty. Ano Marka Bydžovského letopisové hlavně z novin sestaveni sou. První pořádné, každého měsíce, ač nedlouho vydávané noviny vycházeti počaly v září 1597 u Dan. Sedl-čanského. Prodlením času se častější rozesílání zpráv skrze listy tou měrou ustálovalo, jak se zařizovala pošta. L. 1657 vymohla si Lidmila Sedlčanská privilegium, aby směla vydá-vati a poštou rozesilati tištěné listy novin, jehož potvrzení 1672 i Jan Arnolt z Dobroslavína, přejemce tiskárny Sedlčanských, sobě zjednal. L. 1690 privilegium to znova potvrzeno. Ale no-viny ty vycházely ne periodicky, než vždy jen porůznu, jak se kdy příčina k tomu udála. Vlastní noviny české založil teprv K. Rosenmüller pod titulem: „Auterní a sobotní pražské poštovní noviny, z rozličných zemí a krajin přicházející“. První číslo vyšlo 4. února 1719. Po smrti mladšího K. Ro-senmüllera 1748 vedl je Fr. Kirchner a po něm J. J. Klauser, za redaktora majice Fr. Kozuryho, až pak 1776 zanikly (V. 387). Mezitím byl se 1761 kněhtiskař Kalivoda ve Vidni pokusil o „Videnský Denník“, který však brzo zašel (V. 354). L. 1782 péčí Kozurovou Rosenmüllerovské Noviny zase obnoveny. Kozury je řídil až do konce 1785. Dne 1. ledna 1786 začal Fr. z Schönfeldu pod správou V. M. Krameriusa vydávati „Schönfeldské c. k. poštovské noviny“. L. 1789 Kramerius od redakce odstoupil i sám založil své „C. kr. vlastenské no-viny“. U Schönfelda od té doby pracovali Václ. Tham, J. Tandler, Daniel Korbely, J. Hybl a j., až noviny jeho 1793 zašly. L. 1783 Tallayem v Prešpurku založeny česko-slovanské noviny, ale ani ty 1787 nepřečkaly. (Dlabač Nachricht von den in böhm. Sprache verfassten und herausgegebenen Zei-tungen 1803. — Woccl Historický přehled českého časopi-sectví ČCM. 1846. — D'Elvert Beiträge. — Světozor Sl. N. 1861, 257).

**Nozdrovický Alexander**, Slovák, ku konci XVIII. věku
byl soudním assessorem.

1. Dvojic tihodného otce Ant. Guevara Listy a rozmlúvání. 1773. Rkp.
někdy u faráře Rešetky, nyní u Matice slovenské (Sl. Pohl. I. 2).

58

Nožička.

2. Fendlonovy Příběhy Telemacha syna Ulyssesa. Z latiny 1778. Rkp. tamtéž.

Nožička z Votína Blažej, bratr tuším Jana Nožičky, opata na Slovanech, a tudiž původem Hradečan, městénin na St. M. pražském. Erbem a přídomkem „z Votína“ obdařen 1541, potvrzmo 1556 (Rybička v Sl. N. V). Po bitvě mühlberské uveden do raddy staroměstské (Zimmerm. Ferd. I. 324) a po zřízení soudu nad appelacími 1548 spolu s Tomášem z Javorice, Janem Pamfilem a Janem Lukšem ustanoven za radního na lavici městské. Na stará léta (před 1566) oslepnul, tak že úřad svůj složiti musil. Od té doby bavil se skládaním kněh, jež písaři do péra říkal. Zemřel asi 1570.

1. Proti bludům některým před tisíci léty odsouzeným (proti Bratřím). V Pr. 1566 (IV. 1282). Ded. císaři Maximilianovi II. Vydáno i latině. S listem schvalovacím arcib. Ant. Brusa.

2. Rozmlauvání mezi otcem a synem. V Pr. 1566 (ib.).

3. Vyznání o poctivosti vzývání přímluv svätých a o modlitbě za mrtvé, V Pr. 1568 (ib.).

Nožíř mladší, rodic a obyvatel litoměřický, koncem XVI. věku sestavil události rodinného města svého. Rkp. na Strahově (Weyrauch 21).

Nucellus Václav ze Strakonic, kněz katolický.

Regule zlaté pravého a skutečného křesťanství. 1731 (V. 709).

Nudožerinus viz Benedikti Vavř.

Oekonomus Jiří z Roudnice, kněz evangelický. Počátkem ledna 1605 povolán na děkanství chrudimské, kteréž spravoval až do převratův 1622. Horlivost, kterou v oslavení Fridricha Falckého na jevo dal, byla příčinou, že dříve jiných kněží evangelických opustiti musil své beneficium. Dne 2. května 1622 vyobcován i z města i z vlasti.

1. Vil. Perkinsa knížka o opuštění božím, z latinského převodu T. Draxa přeložil 1610 (IV. 1885). Ded. kn. Jiříkovi Hanusovi.

2. Dvoju: Te Deum landamus, t. j. pamětné poznamenání chval božských, že nás novým králem Fridrichem obdařil. V Pr. 1619 (Přid. 19).

Oestreicher František z Prahy, nar. 1748, farář v D. Hbytech, pak děkan v Žebráce a arciděkan kraje berounského.

z Olbramovic.

59

L. 1795—97 měl několikero kázaní na Svaté Hoře u Příbramě, ježto pod titulem „Diků vzdání“ tiskem byla vydána (VI. 2007 a 2014). Zemřel 1825.

Ojíř z Očedělic Albrecht, potomek staré rodiny vládycké prvotně v Žatecku usedlé, bratr tuším Bohuslava a Fridricha, kteří dosti obsáhlé statky drželi. Albrecht vzdělal se za právníka i obrátil se k službě zemské. L. 1458 účastnil se sněmu, na kterém Jiří volen ku království. Od 1475 zastával úřad purkrabi ľradu pražského, později vyskýtá se 1478 co místosudi a 1485 co místokomorník. V době 1475—1479 shledáváme jej mezi soudci soudu komorniho, 1485—1494 mezi soudci zemskými. V soudech obyčejně ustanovován k tomu, aby potaz vynášel. I za poručníka často bráván. I v politickýn věcech nebyl bez účastenství. Tak jméno jeho shledáváme mezi těmi, kteří k smlouvě polsko-české proti Matyášovi Korvinovi v dubnu 1489 přivěsili své pečeti. Co soudce zemský položil si za úkol, aby obecné nálezy od krále Jana 1311 až po Vladislava II. v jedno svedl, „chtě této slavné koruně a pánóm českým i vládykám i správcuom této země naučenie, nébrž zprávu nějakú pozuostaviti.“ V sbírání nepřestal na dskách zemských, nýbrž čerpal i z dvorských. Práci svou zavřel 1494 a brzy potom nepochybně i zemřel.

Registrum na dávní zřízení zemské. Otišť. v H. Jirečkově Codex juris boh. III. 3 (III. 317).

Ojíř z Očedělic Bohuše či Bohuslav drahně let žil při dvoře Viléma z Rožemberka jakožto hofmistr jeho. L. 1562 byl v průvodu Petra Voka, když jel o nevěstu Vilémovu, kněžnu brandenburskou, 1572 provázel Viléma na cestě polské, odkudž počátkem ledna 1573 nápřed poslán na Třeboň. L. 1585 již byl mrtev (Březan V. z Kožm.).

Modlithy utěšené. V Pr. 1584, v Trenčíně 1655 (IV. 1959).

Oks z Kolovsi Šebestián, měštění a kněhtiskař na St. M. pražském 1562 do 1571. Jmenovitě zanášel se vydáváním novin. L. 1565 pro „nějaké prý básně a lživé noviny o Maltě“, jež bez povolení arcibiskupského vytisknouti dal, uvězen byl na radnici staroměstské (Brus 121). Zdá se, že to byla zpráva, již Jungmann uvozuje k l. 1566 (IV. 303).

Okurka viz Aupický Jan.

z Olbramovic Mareš, jedna tuším a táž osoba s Maršem

60

Olivetský.

Kokovcem, kterýž 1491 od Bratři vypraven byl do Rus hledat cirkve, ježto by v prvotní prostotě se byla zachovala. L. 1497 sepsal nebo přepsal „Traktát o domu duchovním“ (III. 881), jehož rkp. v un. bibl. pražské.

Olivetský z Heřmani, druhdy i z Olivetu Jan, na německých tiscích *Hans Olivecensis vulgariter Grosskopf* anebo *Hans ab Oliveto* (D'Elvert Beitr. 35), starší syn Pavlův, po otcově smrti usadil se v Olomouci, kdež 1536—1548 provozoval živnost kněhtiskařskou. Jen v době 1543—44 pobýval v Prostéjově; tam, mimo některé spisy bratrské, vytiskl almanach P. z Proboštovic, věnovav jej Janovi z Pernšteina. Zdá se, že tiskárnu měl nedaleko Prostějova ve mlýně. Sťat 1551. Jiný Jan, snad syn jeho, tiskl v Olomouci 1576 do 1584.

Olivetský z Olivetu Pavel, prvotně Ravel z Meziříči zvaný, 1503 povolán od Bohuše Kostky z Postupic do Litomyšle, aby tu zařídil knihtiskárnu. Pán mu k účelu tomu prodal dům na hoře olivetské, kterýž stál na tom místě, kde nyní panská zahrada naproti vchodu do gymnasia se nachází. Druhý dům přikoupil Pavel v městě 1526. Mimo Litomyšl provozoval kněhotisk i v Praze, maje tam závod svůj na Malé Straně v domě Jana z Šelnberka, nejvyššího komorníka, „pod stupni“. V Litomyšli měl pres starý normberský, kdežto v Praze užíval presu nového, k němuž měl „čtyři instrumenta, jeden textu menšího, druhý písma obecného, třetí pranostykového, čtvrtý písma nejmenšího, podobného k pranostykovému“, spolu s matricemi na lití liter. Až po 1519 nazýval se buď prostě „Pavlem na hoře olivetské, in monte Oliveti“, nebo „Pavlem z Meziříčí, Pavlem Meziřickým“; teprv 1519 vyskýtá so název „Pavla Olivetského, Paulus Olivecensis“, čehož od té doby důsledně šetřeno. Na poslední vůli 1534 podepsal se: Já Pavel Olivetský, impressor z Olivetu. Dům na hoře olivetské se vším načiním porucil manželce své Bonuši, dům v městě synům a dcerám, z nichž jedna vdána byla za Alexandra. Zemřel 28. pros. 1534 (Sedláček v Pam. 1871).

Olivetský z Heřmani, druhdy též z Olivetu Šebestian, mladší syn Pavlův. Až do 1556 zůstával v Litomyšli při matce, kdež t. r. vytiskl v třetím vydání „Rozmlauvaní ducha s duší“. L. 1556 prodal dům na olivetské hoře, jejž byl přejal po matce a přestěhoval se do Olomouce. Tam žil tuším

Opsimates.

61

v společném hospodářství s bratrovcem Janem. Poslední jeho
tisk je z l. 1580.

Olomučanský Štěpán z Kouřimě, knéz evangelický, fa-
rářem byl v Praze u sv. Kimenta, od 1615 u sv. Petra na
Poříči. L. 1609 volen do konsistoře. L. 1622 v lednu uchýlil
se do Saského Altenburka a odtud do Dráždan. Za vpádu
saského 25. bř. 1632 uveden na nékdejší svou faru a do kon-
sistoře. Po návratu do Šas, opét zil v Dráždanech a tam
1634 zemřel (Pescheck Exul. 29, 39).

1. Kázaní nad Voršilou, manželkou Sim. Šudy z Semanína. V Pr
1614 (IV. 1709).

2. Slavnost vzkříšení. V Pr. 1615, 1619 (IV. 1431).

3. Noc veselá s světlem. V Pr. 1617 (IV. 1911).

4. Potok sedmi pramenův. V Pr. 1617 (ib.).

5. Tabita joppenská. (V Perné) 1627 (V. 1251).

Opatovský Šťastný, Pražan přeložil „Zprávu o kalen-
dáři římském, l. 1583 o deset dnů napraveném“. V Pr.
1584 (IV. 770, ČČM. 1862, 303). Ded. Burianovi Trčkovi z
Lípy a na Veliši.

Opavský Matěj, kazatel v Opavě 1554, od něhož se
zachovalo dvě kázaní (IV. 1579).

Opsimates Jan, muž učený, studie vyšší konal na aka-
demii genevské, tušim co společnik Albrechta Bukůvky, s
kterým 1600 zaznamenán jest v tamním matrice (Pr. Sitzb.
1862. I. 101). Navrátiv se, za hnutí náboženského 1609 byl
v Praze. Tehdá obrátil na sebe pozornost prvním svým spi-
sem „Zrcadlem“, jejž hned po zvolení a ztvrzení administratora
Eliáše Šuda vydal na „patentu velikém“. Tu zjinačil artikul
o večeři Páně proti znění konfessí české, jakož na to stěžo-
váno ve „Zdání o napravení cirkvi evang. českých“, stavům
1609 podaném. Že byl Kalvinovým stoupencem, již se vidi
z literární činnosti jeho. Dotvrzeno to ještě jedním skutkem.
L. 1619, jsa spolu s nějakým studentem v Luži, žádal na
tamním správci zboru bratrského, Br. J. Joramu, aby jim
oběma večeři Páně podal po kalvinsku, což Joram učinil a
proto od starších ostře pokárán byl (Mart. Dův. XXVIII,
Ohláš. 135). Po 1627 ujel Opsimates do Perna, a odtud dále
někam se dal. Zdá se, že ve spisech, proti Martiniovi vy-
daných (č. 10 a 11), aspoň některé měl účastenství.

62

Optát.

1. Zreadlo všeho křesťanského náboženství. V Pr. 1609 (Skala II. 48, Martin. Obrana 171, IV. 1387).

2. Rod věčného nebeského a všemohaucího krále. Bez m. 1612 (IV. 1477).

3. Bibli svaté historie pěkný pořádek (ib., Klíč 71).

4. Ráj rozkožného naučení o jistých znameních synův božích. 1613 (IV. 1419 a 1894, Klíč 76).

5. Traktát o modlitbě (IV. 1419, Klíč 76).

6. Večeře Páně podle sv. Písem prvotní církve a starých otcův znameníte vypsáni. Bez m. 1613 (IV. 1419) a v Pr. 1617 (IV. 1446).

7. L. 1617 vydal J. Streyce překlad institucí Kalvinových (IV. 1346).

8. Pobožná duše, jenž k známosti Boha hoří. Expl. v Perně (IV. 1894).

9. Křesťanské ustavičné v třech vécech cvičení. (IV. 1894, Klíč 76).

10. Tres propositiones aneb troje předložení kalvinské. 1633 (snad od Optimatesa. Mart. Obrana 416 sld.).

11. Diskurs anebo rozmlauvání dvau kněží, Pavla Simplicia a Petra Prchlicia, o nedávní reformací konsistoře pražské, držané v městě Pirně 27. máje 1632, sepsaný. Paškvil na několika arších (V. 712, Obrana 421).

Optát Beneš z Telče, byv 1520 vysvěcen na kněžství katolické (Wolný II. 3, 357), záhy obrátil se k učení Lutherovu. Když Jihlavané asi touž dobou za kazatele přijali Pavla Speráta, jednoho z předních rozplozovatelův nové náuky, obrátil se k němu kn. Optát se čtyřmi otázkami, totiž: má-li pod svátostí těla Páně věřen býti syn boží, kdežto slova zaslíbená o samém těle zmínku činí? má-li býti celý Kristus věřen pod spůsobou chleba? má-li se Kristu tělesným klaněním v svátosti poklona činiti? a má-li Kristus býti v svátosti užíván? Sperát sám neodpověděl, nébrž otázky poslal Lutherovi, žádaje, aby on dal na ně odpověď. Luther přání tomu vyhověl a sepsáním jeho Br. Lukášovi dána příčina k polemické rozpravě 1522 (ČM. 1861, 285). Když 1524 stavům a kněžím podobojím z Čech a z Moravy položen sjezd v kolleji Karlově pod předsedáním Karla Münsterberského, dostavil se tam z Moravy se Sperátem i Optát (Collin. Vera narr.). Asi 1530 se spolu s Petrem Gzelem za učitele dostal do Náměští na podaci Václava z Lomnice, jemuž i dítky vyučovali. Tu jali se ze spolka překládati Nový Zákon z Erasmova textu latinského. Mezi prací pocitivše potřebu správného pravopisu českého, sami se o jistý spůsob ve psaní snesli a dva o tom spisky vydali. Důložkem k vydání N. Zákona založila je velebná panna Johanka z Boskovic, od 1508–1532 abatyše kláštera králové na Starém Brně († 1540). Potom o Optátovi dlouho žádné zmínky není, až k l. 1551, kdež se s

Ořechovský.

63

ním v Prostějové setkal Blahoslav (ABr. VIII. 48) a v širší o některých článcích víry rozpravu zabral. Z počátku se Optát k Blahoslavovi měl opatrné, ale jakž prý seznal u něho prostost bez ošemetnosti. s upřímným upřímně a s velikou ochotnosti rozmlouval. Dojem, kterýž setkání toto zůstavilo u Blahoslava, velmi byl přiznivý. Popis své s Optátem rozmluvy položil později do archivu bratrského „na památku prý toho pobožného kněze; neb rovného jemu kněze, tak jakž slovou, kališného nikdy nevidél; jediného toho prý nalezl beránka mezi vlčaty pap. hnízda v Čechách“ (Gr. VII). S tím se shoduje i úsudek, jejž později zapsal do grammatiky, že byl „muž pilný, jemuž rovného kněze toho svěcení řimských biskupů v pobožnosti opravdové i v věrném P. Bohu sloužení na Moravě nikdy neviděl“ (ib. 1). Z toho a z jiných okolnosti viděti, že Optát v pokročilejším věku od mladistvého pro Luthera zápalu se obrátil zase k učeni katolickému, jakož je drželi starověrní utrakvisté.

1. Grammatika česká v dvojí stránce, Orthographia předkem, Etymologia (Philomatesova) potom. V¹ Náměští 1533 v máji, v Normberce 1543, v Pr. 1588 u Dačického a 1643 n Z. Levy: „Gram. česká sedmerou stránku v sobě obsahující“ (IV. 5). Spolu s kritikou Blahoslavovou v jeho Gram. 1857 ve Vídni. Vydání 1533 ded. Václavovi z Lomnice a na Náměští.

2. Nový testament všecek již nejposléze a pilně od Erazma Rotterodamského přehlednutý. V Náměští sazbou P. Gzele a presem Matéje z Dvoříšť, dokončen 29. list. 1533 (IV. 1171). Ded. Johance z Boskovic. Srov. Šemberovy. Pány z Boskovic. 125.

3. Isagogicon, to jest, navedení každému, počínajícímu se učiti psáti. V Náměští 1535, v Prostěj. 1548, v Pr. 1589 (IV. 4).

4. Kázaní nešporní na epištoly (IV. 1567).

5. Otázky z šesté kapitoly sv. Jana, jaký rozdíl totiž jest mezi chlebem v Kafarnaum židům oznámeným a mezi chlebem při poslední večeři Páné (IV. 1291).

6. O poručenství Pána a spasitele našeho Jezu Krista. kteréž jest učinil při poslední večeři. Rkp. z l. 1577 (ib.).

7. Kázaní na den památky božího těla. Týž rkp. (IV. 1283).

8. Kázaní na první list sv. Pavla. Týž rkp. (ib.).

9. Píseň: „Když Alžbéta matku Páne k sobě“ v kanc. šamotulském, o níž dí Blahoslav (de Cant.): „Kuž B. Optát udělal nejprv, Br. Wolf potom předělal, a naposledy také i opravena jest a velmi změněna l. 1561“.

**Ořechovský z Honbic Jan**, syn Václava, sudího při menším právé kraje olomouckého. Neždenice a Rudici, jež zdédil po otci, 1545 postoupil švakrovi svému, Eliáši ze Srbec.

64

Orel.

Krátký spis o morové nemoci. V Prostěj. 1552 (IV. 893).

Orel Bartoloměj z Adorfu, hvězdář, 1599 žil v Podbo-
řanech, a odtamtud vydal český kalendář na r. 1600 (Palacký
v ČČM. 1829. I. 62).

Orlík Vavřinec z Brandýsa nad Orlicí, syn Pavla ko-
váře, zemřelého 1521 v Solnici, nar. 1520, stal se učedlnikem
1539 v Prostějové (Blah. hist. 211) a na knéžství zřízen
1553 v Přerove spolu s Blahoslavem, jenž se tehdá ještě psal
Br. Blažejem. Oba spojovalo úzké přátelství. Orlík Blaho-
slavovi sloužil za písaře a spomocníka, jakož pak narážkou
na orla sv. Jana Evangelisty sebe prozval Orlikem. Zemřel
21. dubna 1589 v klášteře na Sioně u Jana Labounského z
Labouně (totiž v nynějším Klášteře Hradišti) i pochován v
průvodu okolo 3000 lidí v Mladé Boleslavi.

Nekrolog bratrský: „V této knížce pokládá se šťastné životův a rozkošné
zesnutí mnohých osob, kteříž v Jednotě bratrské Pánu Bohu nad jiné slau-
žili v stupních vyšších“. Orlíkem dokonán 1576, načež jiní dva dále po-
kračovali. Počátek až po 1550 vypsán z historie Blahoslavovy; později užil
zápisek Červenky, Kalefa a j. Rkp. v tajném archivě videnském i vydán
Jos. Fiedlerem pod nadpisem „Todtenbuch der Geistlichkeit der böhmischen
Brüder“ ve Fontes rerum austriacarum. Scriptores V.

Orloj či Orlojík maudrosti věčné, „rozmlauvání mezi maudrostí věčnau a mládencem“, spis též *Mládenec* nazvaný. Nejstarší rkp. v prelatuře krumlovské z konce XIV. věku (ČČM. 1843, 420). Později často přepisován: 1455, 1469, 1497 atd. (III. 878).

z Osečna Ondřej, Polák a nepochybně cisterciák kláštera v Plasích, jenž přebýval v Kralovicích Cinadrových, odkudž též slul: „Andreas Polonus de Cralowicz“. L. 1433 sepsal či přepsal český převod kněh o čtyřech stězejních ctnostech, za středověku Senekovi přičítaný.

Rkp. v univ. bibl. pražké X. E. 1, popsaný v ČČM. 1861, 343. Výňatky v Hanušově MVýb. 79–86. Jiné obširné, příklady z dějin starověkých přeplněné vzdělání zachovalo se v rkp. musejním z XV. věku, odkudž výňatky ve Výb. II. 647 sld., a jinde. Tištěno v Plzni 1502, 1529, v Pr. 1553 (III. 202, Hanka č. 22).

z Oskořína viz Nigellus.

Osovec viz Humpolecký J. J.

Osovský z Daubravice a na Třebíči Smil II., syn
Buriana Osovského a Elišky Bétovské z Lichtenburka. Po
otcově smrti 1563 držel statky rodinné napřed ze spolku s

z Ostrovice.

65

bratrem Janem a po bezdětné jeho smrti sám. Svou dobou
byl jedním z nejvzácnějších pánův moravských, vynikaje vzdě-
laností, výmluvností a statečností. On jako i předkové jeho
znal se k Jednotě, a mezi podporovateli tištěných děl bratr-
ských, jmenovitě kancionálu evančického 1576, nechybělo
nikdy jméno jeho (ČČM. 1862, 46). V Třebiči Bratřím dal
listy osvobozovací 1572 na školu a 1573 na zbor. L. 1582
daroval jim pozemek na zvonici (Wolný II. 3, 139). První
manželka jeho, Johanka z Žerotína, zemřela mu 1588, načež
se v říjnu 1589 po druhé oženil s Kateřinou z Waldšteina
(Březan 290). Toho roku již byl královským radou, brzo
pak vzkládány naň vyšší úřady zemské; byltě 1591 a 1593
místodržícím nejv. komorníka a 1597, 1602—4 nejvyššího sudí
moravského (Zápisy K. z Žerotína I. 4). L. 1577 byl v Olo-
mouci, když Rudolf II. přijat za pána země moravské. L. 1587
arciknížete Maximiliána, voleného krále polského, s jinými
pány Moravany doprovázel do Polska. Dne 16. září připojil
se ku komonstvu arciknížecímu v Slavkově, odkudž se přes
Vyškov a Prostějov brali do Olomouce. Dne 27. září polská
deputace v biskupském chrámě Maximiliana provolala králem
polským, načež po dvou dnech celý průvod dal se na cestu;
10. října byli v Bědzině na zemi polské. V nešťastných dal-
ších bězích Smil vytrval u arciknížete, až po nezdařeném útoku
na Krakov počátkem prosince spolu s jinými pány domů se
navrátil. Zemřel dne 13. února 1613, i pohřben ve sklipku
při zboru bratrském v Třebiči (Pam. 1857, 358). Vdova jeho
provdala se 1614 za pana Karla z Žerotína. Smilem vymřel
rod Osovských.

1. Denník, obsahující a) pamět toho, co jest se při času sv. Janæ Kř. v Olomauci dálo, když císař Rudolf II. za pána země moravské l. P. 1577 přijat jest. b) Poznamenání cesty, kterouž s arciknížetem Maximilianem, voleným králem polským, do království polského konal. Rukopis ve sbírce Cersonské. Dudík MGQ. 266 sld.

2. Codex Daubravicianus č. sbírka půhonův a nálezův z brněnského soudu zemského v l. 1575–1610 vyšlých (Rukopis v brněnském museum).

z Ostrovice a na Pecce Anna, manželka Mikuláše Hořického, 1502–9 nejv. písaře, horlivá ochránce Jednoty. Mr. Jiřík Sovka, chtěje ji odvrátiti od toho, 1508 psal k ní list, načež Bratří jménem jejím učinili odpověd a jemu ji poslali (Blah. hist. 115).

Rukověť k děj. lit. č. II.

5

66

Ostrožský.

**Ostrožský Benedikt**, kněz evangelický, farářoval v Uherském Ostrohu či Ostrově na podacím Jetřicha z Kunovic i účastnil se 1566 schůze souvěrného kněžstva moravského; tu se snesli o konfessi, která se v podstatě s augsburskou shodovala. V spisování jí Aquilinovi pomáhal kn. Benedikt (ABr. IX. 137 sld.). Zemřel asi 1573, načež na faru ostrožskou dosedl Kyrmezer (ib. XI. 281).

**Oteův církevních spisové překládáni** od XIV. věku až do katolické reformace, kdež ku podivu všecka v oboru tom činnost skoro poustala, leda že několik starších překladův znova otiskováno. Nejoblíbenější od prvopočátku byla dila sv. Augustina. Mimo to zčeštěny některé spisy Ambrože, Bernarda, Bonaventury, Cypriana, Cyrilla, Eusebia, Eusebia Pamphila, Ignacia, Irenea, Isidora, Jeroný ma, Methodia, Orogena, Řehoře Nazianského, Řehoře Velkého, Zlatoústa. Mezi překladateli vynikají: Matouš Benešovský, Hořický, Hostaunský, Řehoř Hrubý z Jelení, Jan Jahodka, Kocín, Vincenc Makovský, Trojan Nigell, Sixt z Ottersdorfa, Pistorius, Scipio, Sychrovský, Štítný, Adam z Vinoře, Viktorin z Všehrd a Pavel Žatecký.

**Otmanský Hugo z Chtělnic** u Brna, nar. 1704, benediktin kláštera rajhradského, pracoval v duchovní správě v Ostrovačicích od 1748 s malou přestávkou l. 1757, kde vedl dozor nad hospodářstvím klášterním. Zemřel 1772 (Wolný II. 1 a 2).

Applausus urbis brunensis. Plesání města brněnského skrz obdržené od švedského nepřítele vítězství. V Brně 1745 (V. 1010).

**Otmar z Nepomuku**, vladyka i zemský pisař moravský, 1535 v Lilči vytisknouti dal zřízení moravské (IV. 923).

**Otmar Jan**, syn Jakubův, kněhtiskař pražský 1598–1609. L. 1592 jemu Kampanus připsal básení „de carminum contemptu“ (Dlabač 22).

**Otrokóci Josef 1792** v Trnavě vydal „Krátký výklad křest. katolického učení“ (Sl. Pohl. I. 2).

**z Ottersdorfa Ambrož**, rodic z Rakovníka. Dokonav studia přípravní, obrátil se k právnictví. Erbem a přídomkem „z Ottersdorfa“ spolu s bratrem Sixtem obdařen byl po 1540. Z počátku sloužil při obei v Praze, až 1544 povolán za pisaře radního do Brna. L. 1554 povýšen za královského prokuratora. Byv přijat do stavu vlátyckého 1550, stal se pánem statkův

z Ottersdorfa.

67

Lipůvky, Pouzdřan, Bohdalic a Pavlovic. Mimo to lénem
držel statek Blansko. Zemřel 19. máje 1559, zůstaviv nezle-
tilé dva syny Pavla a Jana (D'Elvert Nachtr. 252. Wolný
II. 2, 322).

1. Pavla Jovia kniha o věcech a spůsobech národu tureckého. V Pr.
1540 (IV. 293). Společně s Sixtem. Ded. arcikn. Maximilianovi a Ferdinandovi.

2. Karla IV. život dle rukopisu pergamenového, u zemského podkomoří
Přemka z Víckova nalezeného, spolu s řádem korunovačním. V Olom. 1555
(II. 77) s dřevořezbami. Předmluvu Ambrožovu znova otiskl Tomsa 1791.

3. Výklad na zřízení markrabství moravského z l. 1545 s četnými dodavky.
Rkp. asi od 1562 ve sbírce Cerronské (Dudík Mähr. GQuell. 5).

z Ottersdorfa Sixt, Rakovničan (Sixtus Rakonicenus),
studoval dilem v Praze, dilem k vůli vycvičení v řečtině, na
cizích školách. L. 1534 stal se bakalářem (LD. II. 310).
Brzy potom z řečtiny přeložil spis jeden sv. Ignacia, učedlníka
sv. Jana Evang. (Bydž. č. 9). Ale nezůstav při učitelství,
1537 přijal úřad písaře zádušního u špitálu sv. Pavla před po-
řičskou branou. V krátkém nato čase ustanoven písařem při
raddě staroměstské. L. 1540 pro mladá arciknižata s bratrem
Ambrožem přeložil Joviovu kroniku tureckou, začež oba oba
dařeni erbem a přídomkem „z Ottersdorfa.“ Mezitím byl se
Sixt na St. M. co měšťan usadil a pro znalost práv i skvělou
výmluvnost nejen do raddy, ale i do sněmů volen. Zajímavé
jest, že on to byl, jenž Mystopolovi z rozkazu královského
1543 nařídil, aby processí na boží tělo jako posud slavně ko-
náno bylo. Ale nedlouho potom na čas upadl v nemilost. Což
se takto událo. Sixt náboženským přesvědčením náležel k
mírným podobojím, k čemuž již samo přátelství s P. Bydžov-
ským ukazuje; nicméně zůstával v přátelských svazcích i s
obrancem Bratři, Arnoštem Krajířem, kterýž jej na Brandýs
častěji zvával na myslivost. Za jednoho tamního pobytu s pá-
nem zašel do zboru, chtěje očitě spatřiti náboženství bratrské.
Toho nepřátelé jeho se chopili i osočili jej z pikhartství. I
byl tudiž při obnově raddy odstraněn; leč dlouho při tom ne-
zůstalo. K přímluvě tušim příznivce svého, nejv. kancléře
Hendricha z Plavna, před krále samého obeslán k osobnímu
ospravedlnění, i to se mu takovou měrou podařilo, že jej Fer-
dinand I. opět do raddy kázal uvésti. Po smrti Jakuba Vršov-
ského z Kapihory 1546 povýšen na kancléřství. Téhož roku
spatřujeme jej mezi osobami, které v březnu od stavův vy-

5*

68

z Ottersdorfa.

praveny sou s plnou mocí do Vratislavě. Tam totiž král zasedl k soudu, aby porovnal rozepře stavův českých se slezskými o zemské hejtmanství v Slezsku a s knížaty lehnickými o dědičnou smlouvu, kterou tito bez svolení králova a sněmovního byli učinili s kurfirštem brandenburským. Následovaly rozmíšky v Čechách. Ferdinand I. po příkladu od Španělův v Nízozemi daném k vůli upěvnění moci panovničí příhodný prostředek spatřoval v podkásání měst. První k tomu krok učiněn požadavkem k Pražanům, aby předložili práva svá. Výmluvností Sixtovou pokus ten na licho prošel. K novému roku 1547 Sixt obvyklým spůsobem králi blahopřání Pražanův přednášel, ale brzy se poměry začaly kaliti. Když král s Mauricem saským proti spolku šmalkaldskému uzavřel novou smlouvu, Sixt na sněmě jménem měst proti tomu se opřel, jelikož prý smlouva ta na úkor starým „erbanuňkům“, mezi Čechy a domem saským. Ještě více se pobouřily mysli, když Ferdinand I. na stavích vymáhal pomoc válečnou. Stavové o své ujmě sešli se do kolleje Karlovy rokovat o návrzích, o kterých by se na příštím sněmě dohodnouti měli. Do kommisse k sepsání jich volen i Sixt, a zápisové jemu k opatrování odevzdáni. I po bitvě mühlberské pokračoval Sixt v parlamentární činnosti. Posilán nejednou od Staroměstských ku králi. Jmenovitě 6. července řeči dojímavou před ním vedl prosby jejich. Dne 8. opět s jinými před králem stál. ale již domů se nevrátil, byv vzat u vězení. Král patrně měl jej v domnění, že ví o mnohých tajných úkladech, na jichž poznání mu záleželo. Když po dobrém k seznání pohnouti se nedal, odveden byl 22. července do smrdutého jakéhos sklepa v černé věži, odkudž jen k přímluvě pánů moravských byl vymaněn a pak v domě písaře zemského Wolfa z Vřesovic přísně střežen. Dne 4. srpna měl býti právem útrpným dotazován, ale zdá se, že větší povolností dovedl toho, aby muka mu byla ušetřena. Teprv 24. září propuštěn na svobodu. Od té doby živil se obchodem s sukny a zaneprazdňoval spisovatelstvím. Zeména spojil se s Melantrichem k opatření nového vydání písma svatého. K tomu 1549 III. knihu Machabejských z latiny přeložil, k následujícím pak vydáním 1556 sld. s Melantrichem zopravoval celý text, sám porovnav Nový zákon s textem řeckým. Opravy, které přitom provedl, zavdaly pak

z Ottersdorfa.

69

příčinu k výčitce o „zmelantrichování bibli“. (Dobrovský LG.
1792, 180). L. 1553 vydal spravený V. Hájkem text Solferna
(III. 900), věnovav jej Wolfovi z Vřesovic, a 1566 opatřil
vydání Erasmova spisu o hotovení se k smrti, jejž Jan z Lob-
kovic byl přeložil (IV. 1815). U veřejných věcech, dokud
Ferdinand I. žil, žádného neměl účastenství; jen 1557 volen
byl do kommisse k opravě zřízení zemského (Zimmermann
Ferd. II. 418). Teprv když král zemřel, opět činnost jeho
hledána. Byltě ustanoven raddou při soudu purkrabském, i v
tom až do smrti své platné služby konal (Březan 177 a 260).
O sněnu 1575, když se jednalo o konfessí českou, stál při
straně tuhého staro-utrakvisty Jana z Waldšteina; nicméně
zvolen do výboru, na kterýž konečná té konfessí úprava vzlo-
žena, a potom vzat i mezi defensory z stavu městského. Po
osmi letech s životem se rozžehnal 25. srpna 1583 i pochován
u sv. Benedikta. Ženat byl dvakrát, s Dorotou Srnovcovou
z Varvažova a s Kateřinou Mrázovou z Milešovky. Devíti
svým dětem zůstavil dosti značné jmění: tři domy, kotce a
drahně svrškův (Pelcel Abbild. IV., Riss v ČČM. 1861, kde
i zpráva Červenkova). Ke cti ražen mu 1583 památní peníz
s poprsím a s heslem: Unum necessarium. Blahoslav 1570
nazývá jej (Gram. 175) nejlepším Čechem ze všech přítomných
pražských doktorů a mistrů. Bydžovský a Bessus věnovali
mu spisy své. Skvostný graduál, jejž 1570 nákladem svým
zpoříditi dal, chová se od 1846 v British Museum pod č. 16175.

1. Spisu neznámého od sv. Ignacia překlad. Po 1534 (Bydžovský č. 9).

2. P. Jovia kniha o věcech a spůsobech národu tureckého. Společně s bratrem Ambrožem. V Pr. 1540 (IV. 293).

3. Ammonia Alexanderského Život Pána našeho Ježíše Krista. V Pr. 1547. (IV. 1783). Ded. nejv. kancléři Hendrichovi z Plavna.

4. Třetí kniha Machabejských s předmluvou a Putování, cesty a práce sv. Pavla. V bibli melantrišské 1549 sld. (V. 641 a 1166).

5. S. Isidori Hispalensis Synonyma. Knížka utěšená, rozmlauvání rozumu s člověkem. V Pr. 1549, 1551, 1607, 1830 (IV. 1255 a 1756). Ded. nejv. kancléři H. z Plavna.

6. Akta aneb knihy památné čili historie oněch dvau nepokojných let 1546 a 1547. Rkp. v Č. Museum a v univ. bibl. pražské (IV. 424). Opis s proměnami v Slavatově hist. spisování. Výňatek ve Výb. II. Srov. Zimermannův Ferdinand II. a Tieftrunkův Odpor stavův 1547.

7. Životopis svůj sepsati se strojil, ač se toho ani stopy nenalezá.

8. Modlitby rukou Sixtovou vepsané do tišť. lat. žaltáře v Museum (IV. 1943).

70

Oxyopus.

**Oxyopus Jan** z Sobotky (Sabatenus) studoval v Praze, kdež 1564 dosáhl bakalářství (LD. II. 378). L. 1581 děkanem byl v Jičíně. Tehdá Davida Chytraea, professora roztockého, list nějaký „z Roztochu“ z latiny, ač prý nevelmi slaně pře-ložil a darem porozesílal, zejména i Janu Špaňovskému z Lisova (ABr. XI. 573).

Kázaní o duchovním a posvátném těla a krve Páně požívání. 1602 (IV. 1614).

P.

**Pabíček Jan**, poslední kr. rychtář města Nového Kolína, sepsal dějiny tamní do 1789.

Rkp. v Č. Museum; výňatky v ČČM. 1848. I.

**Packo**, prvotně **Pacek František Augustin**, Olomučan, 1771 v Prešpurku zařídil tiskárnu, ve kteréž se do poč. XIX. věku drahně knih českých vytisklo.

**Pacovský (chybně Pečovský) Bartoloměj**, rodem z Pacova, studoval v Praze i dosáhl 1528 bakalářství a 1534 mistrství v svob. um., načež hned začal působiti na universitě. L. 1536 a 1537 byl děkanem fakulty filosofické (LD. II. 291, 309, 317).

Rozmlauvání dvoje o vtělení a narození Krista (J. Příd. 94).

**Pacovský Pavel**, jeden z nemnohých mezi Mikulášenci, kteří nabyli školního vzdělání a latině znali. Miletický uvozuje jej co jednoho z 12 starších, kteří při shromáždění 1551 byli přítomni. Jako všickni jeho souvěrci, často býval vězen. Vrchní správu sekty své přejal asi 1574 po mnohomučeném Janu Táborském. L. 1575 měl hádaní na hradě pražském se zástupci konsistoře podobojí, při čemž sám arcikníže Ferdinand byl přítomen, pak v Augspurce před mnohými prý dobrými lidmi. Téhož roku Maximilianovi II. podal konfessi mikulášenskou, kteráž 1576 i tiskem vyšla (Pal. Děj. IV. 1, 406). Původcem spisu toho podle vší podobnosti nikdo jiný nebyl než on sám. Zemřel na N. M. pražském; rok úmrtní jeho Miletický klade jednou 1579, po druhé 1581.

**Pacovský Václav**, kněz evangelický, co exulant v Žitavě 1662 shromáždil písně církevní, chtěje jich co kancionál o sobě

Paeonius.

71

vydati, ale v tom v Pánu usnul a ta jeho práce tak zůstala. Později sbírky jeho užil J. Miller, připojiv ji k „Pokladu“ svému (Kleych 46).

Pačuda Matouš z Dobromilic, kněz podoboji, 1616 byl farářem u sv. Havla v Praze. Po přijetí Ferdinanda II. za krále 1617 se mezi kněžstvem podobojím, kteří se poněkud ještě starší tradice přidržovali, potají začala agitace o navráčení konsistoře, jakož bývala do 1609. Mezi těmi, kteří se k tomu klonili, byl i Pačuda; připovídáno mu, žeby se stal administratorem. Prvé však, nežli snahy ty k skutku nějakému dospěly, Pačuda zemřel (Hist. pers. 147).

Spis v němž se obsahuje, které věci předešly příchod Messiáše. V Pr. 1616 (IV. 1481, Klíč 105).

z Padeřova Filip, odvážný vůdce vojska táborského, jenž od 1430 držel hrad Ostroměč při Vltavě. I po bitvě lipanské směl odporovati na hradě tomto, až v březnu 1435 od Hynce Ptačka byl obehnán. Dva měsíce odolávali Táboři, až se vzdali, svobodu sobě vyhradivše (St. l. 91). Předtím 1433—5 dal si Filip skrze Jana z Prahy přepsati biblí českou, po něm padeřovská nazvanou.

Pergamenový kodex ten chová se v dvorské bibl. vídeňské (III. 516). Srov. Dobrovský LMag. II. 34 a III. 51. Výňatek při Šemberově vydání Husova pravopisu (Sl. Bibl. II. 196).

Paeonius Martin do němčiny přeložil M. Vlasenického „Hádaní o krev boži“ (III. 647).

Překlad tištěn v Normberce skrze Jiříka Kreydle bez r.

Paeonius Prokop z Světnova u Něm. Brodu, odkudž se i Světnovinus i Teutobrodenus psával. Od mladších let zanášel se lékařstvím. Asi 1603 jal se studovati na filosofické fakultě pražské a 1605 učiněn bakalářem (ČČM. 1848. I. 191). Potom rektoroval u sv. Jindřicha v Praze (ib. 1845, 629) a 1606—7 spravoval školy německo-brodské (ib. 637). Stav se pak mistrem, přijat 1607 do kolleje Karlovy, kterou 1612/3 co probošt řídil. Když se přistoupilo k obnově university, obrán Paeonius k tomu, aby vedle J. Bergera z Grünberka a Borbonia četl na fakultě lékařské. L. 1612 vzložen naň úřad quaestora, ale již po dvou měsících se ho zhostil (ib. 1847 II. 390 sld.). Zemřel 3. list. 1613 apostemate extinctus, i pohřben v kostele božího těla. Zajímavý jest přípisek o něm v Stat. Un. (227 sld.), že poslední svou voli ze statků svých

72

Pahnost.

akademii odkázal mrzutosti, jiným pak nábytek i všecky
své peníze.

Lékařství v čas rány morové, duši i tělu užitečné. V Pr. 1599, 1614
(IV. 901).

Pahnost Josef Karel z Hodonína, nar. 4. února 1735,
kněz katolický a řečník svou dobou na slovo vzatý. Od 1767
farářem byl ve Vlkoši u Přerova, odkudž se 1772 dostal na
faru do Velké Mezříče. Zemřel co arcipryšt jihlavský a čest-
ný kanovník brněnský 7. července 1808 (Wolný II. 3, 63).

Pohřební kázaní nad biskupem olomouckým Maximilianem hrabětem
Hamiltonem. V Brně 1776 4° (D'Elvert Nachtr. 270).

Pachaeus Jan z Budyně studoval v Praze, kdež 1578
dosáhl bakalářství a 1579 mistrství svob. um. (LD. II. 427 a
429), načež, pobyv krátce co učitel na škole novokolinské, 1581
začal čísti na universitě. Úřad probošta kolleje Karlovy za-
stával 1581/2 (ČČM. 1847. II. 43). L. 1583 se zároveň s Mr.
M. Gryllem oženil, odstoupiv od university. K svatbě jim
oběma Jan Rosacius věnoval knížku o svornosti manželské
(IV. 686).

Evangelia s rytmami, neb písně na evangelia nedělní. Před 1581 (Klíč
77, Jungm. Příd. 91).

Pacher Jakub Felix z Přerova stal se 1698 v Měříně
farářem a prvním děkanem. Tam zemřel 30. února 1738
(Wolný II. 2, 178).

1. Jan z Nep. na Zelenou horu blíž Žďáru uvedený 1723 (V. 937).

2. Risus Sarae. Kázaní při posvěcení chrámu žďár-kébo. V Brně 1723 (ib.). Obě ded. Františkovi Julianovi hraběti z Breydy, biskupu světicímu v Olomouci, a Václavovi Veymluvě, opatu kláštera žďárského.

z Palatina Kašpárek Daniel, syn Kašpara Kašpárka,
zámožného souseda plzenského, jenž proslul co veliký pří-
znivec tamniho kláštera františkanského a v něm i pohřben
byl. Zdědiv nemalé po rodičích jmění, náležel Daniel v druhé
polovici XVI. věku mezi přední patricie v Plzni. Přídomku
„z Palatinu“ dosáhl od některého z tehdejších hrabat palá-
cových; neboť majestát nato nevyšel ani z české dvorské
ani z říšské kanceláře. Jméno jeho často vyniká v jednáních
obecných i verejných. Poslední o něm zpráva je z 1. 1599
(A. Rybička).

Život blahoslavené panny Kateřiny Senenské řádu třetího kazatelův sv.
Dominika, sepsaný od sv. Antonína téhož řádu, arcibiskupa florentského, a

Palma.

73

nyní z řeči latinské v jazyk český s pilností přeloženy 1596. Rkp. v praž.
un. bibliothecce (IV. 1789).

Br. Palček, nov. Paleček Jan, viz Klenovský Jan.

Palingenius Jeroným, Kutnohořan, farář v Hradišti nad Jizerou, asi počátkem XVII. věku vydal knihu modliteb na neděle a svátky celého roku (Jungm. Příd. 92), jen z Indexu povědomou.

Palma Močidlanský Sixt, syn Šebestiana, měštana na
N. M. pražském, nar. 6. srpna 1569, záhy dán byl na školu.
Nabyv přípravného učeného vzdělání, co mladík 19letý 1588
dal se na studia bohoslovná; leč nestal se duchovním. Zalí-
bení v spisovatelství obrátilo mysl jeho k umění kněhtiskař-
skému. Vyučiv se mu, jak se zdá, u Stříbrského, 1597 sám
si na N. M. tiskárnu zařídil. Dvě léta potom oženil se, ale
již v únoru 1602 manželku svou do hrobu doprovodil. Od
té doby zcela se zabral v literaturu. V červenci t. r. vydal
pamflet, jenž 1547 poprvé tištěn byl ve Wittemberce (IV.
1861), a asi touž dobou píseň k Mr. J. Husovi a jinou han-
livou o porážce císařského vojska u Kaniže. Publikace tyto
takový učinily dojem, že sám nejv. kancléř, Zdeněk z Lobkovic
s některými radami a s staroměstským kancléřem Jiříkem Heide-
liusem vybral do bytu Palmova, aby je zabaviti dal. Hleda-
ných věcí nenašli, ale Palma nicméně 2. srpna vzat do vazby
na novoměstskou radnici. Odtud po některém čase doprovozen
na rathouz staroměstský od osob všech tří stavův a za ve-
likého křiku žen, napomínajících vězně, aby na Pána Boha
pamatoval a od poznalé pravdy neustupoval. Na radnici 27.
září a 10. října pohrůžkami i katem na něm vytazovali, kdoby
toho pamfletu i těch písniček původem byl. Tu on vyznal,
že píseň o Husovi sám složil, druhou pak že mu nějaký člo-
věk stavu rytířského přinesl k vytištění; pamflet pak že z
starého vydání přetiskl a svou jen předmluvou jej opatřil.
Dne 22. října vyslýchán před soudci zemskými. Zde nejen
seznání svá předešlá opakoval, ale doložil ještě, že mu k vy-
dání těch věcí příčinu dali jesuité, kteří prý také písničky a
spisy i malování potupná proti straně podobojí vydávali. I
mluvil prý tak dlouho a tak rozumně, že jeden z soudcův,
podiviv se mu, řekl: „I pod strhaným pláštěm výmluvnost se
nachází, netoliko v sobolových i kuních šubách.“ Konečně

74

Palma.

vsazen Palma na bílou věž a držen zcela o samotě po čtyry měsice. Dne 26. února spuštěn do hlubšího dolního žaláře, „qui locus humano stercore totus hiat“, a teprv po patnácti dnech, 12. března, z té lidomorny vytažen. Tu rodičově jeho, lidé věkem, chudobou a nemocmi hrubě sešlí, podali k císaři žádost, aby syn jejich z vězení byl propuštěn a věci jeho obstavené pro splacení dluhův jim vydány. Nato Palma vybaven z věže, ale zároveň z měst pražských vypovězen (Skala I. 37—49). Přátelé, mezi nimiž bratr jeho, pak Jiří Carolides a Jiří Dačický, na rozchodnou podali mu sbírku latinských básní, kteréž ve velmi úhledné úpravě 1606 tiskem vydány pod titulem: „Biblion temiticon seu libellus honorarius a quibusdam bonis et honestis viris et amicis scriptus in consociationem, commendationem et memoriam sempiternam honesti et conscientissimi viri ac novi exulis, domini S. Palmae, civis et typographi, patricii neopragensis“ (výtisk v bisk. bibl. litoměrické). Od té doby zdržoval se potaji v rozličných městech. První potom známka živobytu jeho datuje se z l. 1606, kdež netištěný spisek náboženský věnoval Ambrožovi z Olomouce. Teprv 1609 navrátil se zase do Prahy a obnovil tu nejen tiskárskou ale i spisovatelskou svou činnost. Zdá se však, že neměl již zvláštní své tiskárny, nébrž u jiných, jako u Oldř. Valdy, Hanusa atd. sepsání svá vydával. Poslední známý spis od něho tištěn 1617. Po 1620 odebral se, podle všeliké podobnosti, do Bavor a tam někde v pohostinstvi život svůj dokonal.

1. Perlička dítek božích. V Pr. 1593 a potom přečasto (IV. 1966, V. 751).

2. Písně na historie staro- a novozákonní a žalmy kající. V Pr. 1595 (IV. 107, Kleych 41).

3. Písně za ochranu proti Turku. V Pr. 1597 (Kleych 41).

4. O přijímání těla a krve Páně. V Pr. 1598 (IV. 1355. Snad totéž, co IV. 107 f.).

5. Svědectví sv. otcův o přijímání pod obojí spůsobou. V Pr. 1598 (ib.).

6. Rozjímání, kterak den Páně svěcen býti má. V Pr. 1598. (IV. 1863). Obsahuje v sobě i pět písní. Ded. měšťanům pražským Václ. Raudnickému ze Zhoře, Adamovi Linhartovi z Neyenperka, Matěji Brzobohatému a Šimonu Podolskému z Podolí.

7. Píseň o Trojici sv. V Pr. 1600 (IV. 107).

8. Výklad na žalm 78. V Pr. 1600 (IV. 1522).

9. Výklad na evangelium sv. Jana. V Pr. 1600 (ib.).

10. Píseň horlivá k Mr. Janu z Husince. V Pr. 1602. Otištěná u Skaly I. 44 sld.

Pamflety.

75

11. Předmluva k „Mandátu novému Ježíše Krista, všem věrným křesťanům poslaného“ 1602 (IV. 1861).

12. O dobrotě a sladkosti ducha Páně. Psaní slovútnému Ambrožovi z Holomouce 1606. Rkp. univ. bibl. pr. (IV. 1863).

13. Dar nového roku. V Pr. 1609 (ib.).

14. Píseň svatební nová o ženichovi nebeském, k sňatku Jaroslava Smiřického s Annou Alžbétou Zapskou. V Pr. 1610 (Pam. 1866, 326, IV. 127).

15. Historia o Br. Palečkovi. V Pr. 1610 (III. 105). Ded. Řehoři Smrčkovi, primatorovi soběslavskému, a manželce jeho Dorotě.

16. Píseň na smrt Hedviky Smiřické z Hažmburka. V Pr. 1610 (IV. 193).

17. Písně o umučení Ježíše Krista. V Pr. 1611 (IV. 107).

18. Rozmlauvání lva českého s králem Matyášem. Přitom písně o Kristu. V Pr. 1611 (IV. 1399).

19. Píseň o slavném příjezdu Matyáše, krále uherského, čekance království českého atd. do Prahy ve čtvrtek před květnou nedělí 24. března 1611. Na jméno Václava Vchynského ze Vchynic a z Tetova. V Pr. 1611 u Václava Stříbrského.

20. Kázaní o proměnění Ježíše Krista. V Pr. 1611 (IV. 1635).

21. Dar zlaté ruky aneb potěšitedlný, obsahující v sobě rozjímání o milosrdenství božím. V Pr. 1612, 1626 (IV. 1863, Rybai 7).

22. Skrýše zlatá. V Pr. 1612 (IV. 1522).

23. Vade mecum. Modlitby. V Pr. 1613 (IV. 1966).

24. Jiskřičky duchovní (výňatky z postilly Dikastovy). V Pr. 1612 (ib.).

25. Písně na sedm žalmů kajicích. V Pr. 1613 (Kleych. Snad totéž co v Klíči 149 a IV. 107). Srov. č. 2.

26. Monumentum, píseň a památka o životu Albrechta Smiřického. V Pr. 1614 (IV. 1693).

27. Srdečné potěšení pod křížem postavených (IV. 1863).

28. Kancionál, v němž i písně Klimenta Bosáka. V Pr. 1617 (Kleych 41).

## Palumbini Samuel, Slovák, kazatelem byl církve kochanovské, odkudž z příčin neznámých vypovězen byv přebýval v Beckově. L. 1716 povolán k duchovní správě do Nitranské Středy. L. 1723 se u Zuzany Zajové z Čemeru stal dvorským knězem v Hajnové vsi, a tam 1735 zemřel (Tablic Poez. III.).

Složil jednu píseň do funebrálu Jakobaeiho.

## Pamflety české starší nejobecněji vystupují veršem. Z prostomluvných jmenovati sluší Kalenicův list Luciperův k panu Lvu z Rožmitála 1478 (III. 686), Přemyšlenského list o kněžích 1519 (III. 153), některé z publikací Velenského, Domkův list od papeže Lva 1521 (III. 785). Nejhojněji se literatura pamfletů rozmohla za války šmalkaldské. Tehdá z kanceláře kurfiršta saského Hanuše Fridricha systematicky do Čech metány. Tim spůsobem 1546 vydáno „Božského maje.

76

Paminondas.

státu deklarací na acht proti papeži Pavlovi III. " (IV. 519), Bugenhagiovo Napomenuti (IV. 420), Pasquillus (IV. 214), atd. „Deklarací“ tištěna u Jos. Kluga ve Wittemberce; ostatní dílem tamtéž anebo v tiskárně, kterou Hanuš Fridrich u vojště s sebou měl (ČČM. 1875). I v Normberce tehdá tištěny pamflety působením Br. Macha Šionského. Se strany katolické v tomto druhu slovesnosti vynikal Brosius, jehož „Koule Danie-lova", pod pseudonymem Vitolida Póskoka vydaná, nálezi k nejlepším. Z pamfletů počátkem XVII. věku vydaných jmenovati sluší obrácené proti vládě Rudolfově ostré Querely či Lamentací zemi uherské 1604, moravské 1605, české 1611 (IV. 364, 414 a 450), ježto v sobě obsahuji stranická ovšem vylíčení tehdejších událostí. Pozdější některé otištěny sou v dějepisném dile Skalově. Z doby úpadku zachoval se jediný pamflet podivinského poněkud titulu: „Panenský počet hlavní na příjem a vydání panen, braků, zubkyň, mazlíků, též sklepový všelijakých jak krásy, listi, studů, tak zubův a koží panenských“ 1712 (V. 231). Po uvolnění tisku za doby josefinské, kdež se celý roj pamfletův německých rozlítl, o českém nějakém takovém spisku ani sluchu vidu.

Paminondas Jan, též Horský, rodic ze Stříbrných Hor (čásl.), prvotně byl knězem kališným směru starověrného, později zcela ke straně pod jednu přestoupil. L. 1590 farářoval u sv. Václava na N. M. pražském. Nechtěje míti kaplana ženatého, žádal, aby mu dán byl kněz katolický, načež mu administrator arcibiskupství pražského přidělil Ezechiele Zacheusa. L. 1590, když ode dvora se snažili opatřiti konsistoř podoboji takovou měrou, aby v ní máuka a praxí luterská neměla vzniku, přidán jest Paminondas nově zřízenému administratoru, Fab. Rezkovi, s tím uložením, aby všecko jednání jeho bedlivě sledoval a o každém kroku, který by se mu viděl sestným, král. kanceláři zprávu dával. Po dvě léta plnil úkol tento nehrubě důstojný, a odměnou za to propůjčeno mu 1592 opatství na Slovanech, kteréž od podzimku 1590 (ČČM. 1847, II. 58) po vypovězení Matouše Benešovského uprázdněno zůstávalo. Do kláštera vzal s sebou i kaplana, ale nebylo to šťastné spřežení. Zacheus, nemoha snášeti útisky a trýzně od opata jemu strojené, od Slovan ušel (Gind. GBr. II. 318–320). Lépe prospívala důraznost Pominondova v úsili o zvelebení kláštera.

Paprocký.

77

Kapli svatováclavskou, která za předchůdce jeho oltářův byla zbavena a k postavení vinného lisu potřebována, upravil a též znova vysvětil. Rovnou péči vynaložil na kostel emausský, ve kterém se konsistoř podoboji k poradám scházívala. Ale činnost tato nebyla po vůli osadníkům, s jejichž tuhým odporem se potkával, zvláště když den Husův za všední míti a v kostele sv. Mikuláše na Podskalí služby katolické navracovati se jal. Stihali jej písníčkou: „A ten opat slovanský — dal na vinici kopat — na svátek Jana Husi, — za to do pekla musí — věčně se trápit“. Taková mu činili příkoří, že konečně, nejsa jist životem, s přivolením arcibiskupovým opatství složil do rukou opata z Břevnova, Martina Opatovského, a sám do kláštera sv. Markety odešel. Ale již po dvou letech (1601) slavně na Slovany zase byl uveden, ač s nevětším prospěchem. Osadní nedopřáli mu poklidu, ba až jedu mu při jedné hostině dáno do vína. Paminondas podruhé přinucen byl opatství opustiti, odebrav se opět do Břevnova, aby se z následkův otravy zotavil. Z Břevnova odvezen do Police, na zpáteční pak do Prahy cestě zemřel v Dašicích 18. února 1607 (Křížek v Pam. 1854, 198).

1. Píseň o stavu manželském. V Pr. 1589 (IV. 99). Na památku Ladin slavu Popelovi z Lobkovic.

2. Písníčky křesťanské. V Pr. 1596 (IV. 110).

**Pán rady** slove prosaické vypravování o mládenci, kteryž u pána Štěstí sloužil a potom s Neštěstím nevoli začal, a skrze to sebe i pána Štěstí zmrhal, naposledy pak od Donákonáni jest udáven.

Traktátec, kterýž má jméno Pán rady. V Pr. 1505 (Hanka č. 47) a 1586.

**Paprocký z Hlohol a z Paprocké Vůle Bartoloměj,** syn Ondřeje, šlechtice mazoveckého, nar. 1540, vzdělal se na universitě krakovské, načež několik let ztrávil při dvorech zemanských. Po smrti otcově uvázal se v skrovné statky rodinné. Dychtě po větším jméni, odhodlal se k nerovnému sňatku, za manželku pojav bohatou vdovu Hedviku Kosobudzskou; ale zle pochodil. Nemoha sněsti trýznění jejího, ušel z domova i dal se v službu dvořanskou královu sekretáři Ondřeji Taranovskému, kteréhož 1571 doprovázel na poselské cestě do Cárihradu. Navrátiv se odtud, strojil se na novou cestu do Vlach, leč zvěděv o smrti paní Hedviky 1572, vzal odpuštění od Taranovského a ujal se opět správy svého statku.

78

Paprocký.

Tri léta později vystoupil s prvními pracemi literními v jazyku polském. Z těch mu jedna, sepsaná na oslavu šlechtě podolské a červenoruské, „Panosza“, pro úštěpky v ní pronešené, muoho spůsobila protimyslností. V nepokojích, kterýmiž Polsko po vymření Jagellovicův 1572 a zvláště po útěku prvního voleného krále, Jindřicha z Valois, bylo zmítáno, přidržel se Paprocký pánův Zborovských. Za Štěpána Bátora zůstával nicméně v zátiší i jal se zanášeti badáním rodopisným. V té době vydal veliké své dva spisy: „Gniazdo cnoty“ 1578 a „Herby rycerstwa polskiego“ 1584, pojistiv si tím slávu zakladatele genealogie na půdě polské. Z poklidného tohoto zaměstnání 1586 vytržen rozepřemi, po smrti Bátorově vzešlými. Strana Zborovských podporovala kandidaturu rakouského arciknížete Maximiliana proti straně Zamojských, kteráž se snažila na osířelý trůn dosaditi švedského kralevice Zigmunda. Paprocký straně své sloužil pérem i mečem. Kanclěře Jana Zamojského bezejmeným spiskem svým: „Upominek albo przestroga zacnemu narodowi polskiemu“ velmi citelně urazil. Uštěpačné ty verše nezůstaly Paprockému bez následkův. Kandidát Zamojského oseděl na trůně polském, a většině protivníkův nezbylo než rozloučiti se s otčinou, aby ušli pomstě mocného dynasty. Po rozhodné bitvě pod Býčinou 25. ledna 1588, ve které Paprocký sám osobně bojoval, musil spolu s Zborovskými hledati útočiště na Moravě. Z počátku pobýval v Brumově u Klobuk, v komonstvě Krištofa Zborovského, kterýž se na statek ten později i přiženil (Žerot. Zápis. I. 29). Zde bezpochyby sepsal zámezně příkrý pamflet: „Pamięć nierządu w Polszcze“, proti Zamojskému zaměřený a věnovaný Vilémovi z Rožmberka, an co jednatel domu rakouského o mír bytomský tou dobou byl činným. Pro štěstí bylo tehdá pohostinství valným obyčejem při dvorech šlechtických, a muž tak mnohozjezdilý a mnohozkušený, jako Paprocký, všude býval osobou vítanou. Odešed z Brumova uhostil se u bratří Nekešův z Landeka na Vsetíně a Lukově. Později mu přístřeší nabídla pání Lukrecie Nekešovna, manželka nejprv Arkleba z Víckova na Prusinvicích, potom slavného Albrechta z Waldšteina. Konečně ujal se Paprockého biskup Stanislav Pavlovský. Jeho pobudkou stalo se, že se zběhlost svou v studiích rodopisných odhodlal obrátiti na kořist Moravanům. V Kroměžíři od 1590 nalezl

Paprocký.

79

nejen bezstarostný k tomu poklid, ale i ochotnou radu a pomoc
od svého maecena. Ovoce prací těch bylo „Zreadlo markrab-
ství moravského“, jež Paprocký sepsal po polsku a služebník
biskupský Jan Vodička zčeštil. Rok po vytištění viděl se
Paprocký zapletena v process o peníze, ježto mu na to kapi-
tulní probošt Jan Styrnský, biskupský podkoní Jakub Písa-
řovský a jiní byli zapůjčili, on pak navrátiti nemohl. Návrh
o narovnání, aby totiž výtisky nerozprodané byly odhádány,
a dílem tiskaři k uhrazení nákladu, dílem véritelům odevzdány
sám biskup při městské raddě olomoucké podporoval (Wolný
I. 1, 85). Takovým během vyvázl sice Paprocký z nesnáze,
ale pobyt na Moravě počal se mu přikřiti. Od 1595 vždy
častěji zajižděl do Čech, kdež „Zreadlo“ v šlechtě bylo po-
budilo touhu po podobném díle. Zajiždky ty ponenáhlu se
proměnily v delší pobyty, až se Paprocký po smrti Pavlov-
ského 1598 s Moravou zcela rozžehnal a v Čechách na stálo
usadil. Zde poskytnuto mu chleba i soli v domě Jana Zbyňka
z Hažmburka, kterýž se polskému exulantovi týmž stal v
Čechách ochráncem, jako mu na Moravě býval Pavlovský.
Nemenší přízně užíval od páně Zbyňkovy manželky, Polyxeny
z Minkvic. Novým svým hostitelům zavděčil se větší sbírkou
básní: „Nová kratochvíle“ 1597—1600. Zároveň vydal 1599
rozsáhlé dílo: „Ogród krolewski, w ktorem o początku cysarzow
rzymskich, krolow polskich, czeskich . . . krotko opisane naj-
dziesz“, první to velký spis polský v Praze (u D. Sedlčan-
ského) tištěný. I podniknutí jeho o zbudováni rodopisu če-
ského rychle se dařilo. Užívaje v tom přívětivé podpory duchov-
venstva a katolické šlechty, zvláště páně Zbyňkovy, nad to
pak dosáhnuv roční pense 100 tolarův od cís. Rudolfa II.,
1600 dokončil „Diadoch“ Kdežto při „Zreadle“ se zpoléhati
musil na cizi péro české, byl se od té doby tak seznámil s
češtinou, že i Novou Kratochvíli i Diadoch sám spisovati mohl
česky, a již jen opravné ruky Buriana Valdy a Rafaela Mni-
šovského užíval. Mezitím nové se na Paprockého strojily ne-
hody. Jednak náboženským jitřením, v Čechách od 1600 vždy
více rostoucím, hlavně pak zchudnutím svého ochránce při-
bezděčen byl, aby pokusil štěsti svého v třetí zemi koruny
české. Vydav 1602 české vzdělání svého „Koła rycerského",
1576 po polsku tištěného, a dvě léta sobě po pracech tak namá-

80

Paprocký.

havých dopřáv oddechu, odebral se 1604 do Slezska, kdež v Janu Oderwolfovi na Urbanovicích nového našel maecena. Mimo to se k němu s ochotnou láskou měli krajané jeho, ježto rovně jemu po bitvě býčinské do Slezska i do Moravy uchýlili a poznenáhlu příjemný tam obyt sobě upravili. Z těch zvláště připomenouti sluši Lukáše Dębinskeho, jenž 1593 byl hejtmamem biskupských panství vyškovského a modřanského, 1594 přijat za obyvatele moravského a co pán na Střelné i Heralticích 1616 zemřel, zanechav po sobě památku obétovného věd milovníka; pak tchána jeho, moravského místopísaře Jana Horeckého z Horké, rytíře Sierakovské, rejhardského probošta Krištofa Soběkurského († 1606). V 1. 1606—9 žil Paprocký dílem v Brně, dílem v Rejhradě. Zde opět zabral se do práce rodopisné, jejížto výsledky 1609 co „Štambuch slezský“ vytištěny. V Polsku se zatím stav věcí velice byl proměnil. Zikmund III. vždy ještě byl králem, ale pokolení, které se příčinou volby jeho rozsvářilo, za tři desetiletí poustoupilo nové generací. I Jana Zamojského od 1605 na živě nebylo. Paprocký co stařec sedmdesátník neměl již osobního ve vlasti nepřítele. Ano veliká díla literární, jimiž u národa bratrského proslavil jméno polské, mohla mu v očích krajanův dodati zvýšeného práva na vděk otčiny. Mimo to nikdy Paprocký nebyl přestal pěstovati přátelské svazky s některými pány Poláky. I nebylo divu, že se nerozmýšlel povoliti touze své, aby ztrmácené pracným životem kosti složil na zemi rodinné. Po dotištění Štambuchu rozžehnal se s přátely slezskými a moravskými, i odebral se do domova tak dávno oželeného. První mu cesta byla do Krakova, odtud pak do Hnězdna a Poznaně. Navštiviv několik ještě živoucích soudruhův, usadil se na delší čas v klášteřích Wąchocku a Lędzi. Po všecku tu dobu pokračoval u vydávání spisův polských, až jej 27. pros. 1614 zasáhla smrt ve Lvově. Tělesné jeho ostatky pochovány tam na kružganku či křížové chodbě kláštera frantiskánského (J. Jireček v ČČM. 1866).

1. Zrcadlo markrabství moravského. V Olom. 1593 (IV. 413). Přeloženo do němčiny od Chr. Pfeifera.

2. Potěšitedné napomenutí proti pohanům s přidáním praktiky Ant. Torkvata Ferrarského, kterauž Matyášovi králi uherskému 1480 sepsal. V Litomyšli 1594 (IV. 171). Veršem.

3. Kvalt na pohany. Ke všem křesťanským pánům, králům i knížatům,

Paraubek Jiří.

81

a zvláště království polského stavům. Překlad český připsán stavům králo-
vství českého. V Litomyšli 1595 (IV. 347).

4. Památka Čechům u Kheredeš neb Erle 26. října 1595 pobitým. V Pr.
1596 (IV. 438).

5. Písničky dvě ku poctivosti všem slavným obyvatelům král. českého v dar štědrého večera. První o knížatech a králích českých, druhá o zajetí p. Viléma Tréky z Lípy. V Pr. bez 1. (1597). Exemplář v hrabčí bibliothèce na Děčině (Pam. 1867, 326). Jsou to Vitac clarorum virorum, o nichž Balbin (IV. 621).

6. Nová kratochvíle. > kterau tři bohyně Juno, Minerva a Venuše na svět přísly. Ve třech dílech. I. Juno 1597, II. Venuše 1598, III. Minerva 1600 v Pr. (IV. 210). Ded. Janu Zbyňkovi z Hažnuburka.

7. Diadochus, to jest, sukcesí, jinak poslaupnost knížat a králův českých. V Pr. 1602 (IV. 438). Ded. císaři Rudolfovi II., jednotlivé části: Janu Zbyňkovi z Hažmburka a j. Srov. ČČM. 1828, II. 119.

8. Kšaft, jenž byl od jednoho starce třeš synům nepořádně se chovajícím učiněn. V Pr. 1601 (IV. 264). Ded. Krištofovi z Lobkovic.

9. Stav manželský. V Pr. 1601 (IV. 701). Ded. Jaroslavovi Bořitě z Martinic.

10. Třinácte tabulí věku lidského. V Pr. 1601 (ib.). Ded. pánům z Liechtensteina na Mikulově.

11. Půst télesný. V Pr. 1601 (IV. 1365). Ded. pánům z Šternberka.

12. Ecclesia, to jest, církev sv. obecná ve své vzácnosti. V Pr. 1601 (ib.). Ded. arcibiskupovi Zbyňkovi Berkovi z Dubé.

13. Panna. V Pr. 1602 (IV. 701). Ded. pánům Slavatům z Chlumu a Košmberka.

14. Obora neb zahrada, ve které rozličná zvířata rozmlauvání své mají. V Pr. 1602 (IV. 210). Ded. Janu Zbyňkovi z Hažmburka a Polyxeně Minkvicovně, manželce jeho.

15. O poslední večeři Páně. Bez m. (v Brně) 1606 (IV. 1365).

16. Rozmlauvání neb hádání chudého člověka s bohatým. V Brně 1607 (IV. 701). Ded. Lukáši Debinskému z Debina.

17. Rozmlauvání kollatora s farářem o postě, modlitbě a almužně. V Brně 1607 (IV. 1379). Ded. Lukrecii Nekešovně z Víckova.

18. Štambuch slezský. V Brně 1609. Ku konci: Strom z erbův starodávních rodův učiněný (IV. 411). Ded. Janu Krištofu Proskovskému z Proskova na Chřelicích, Senici, Hradci a Bzenci, později hejtmanu knížectvi opolského a ratiboíského († 1625) a jiným pánům slezským.

Paraubek Jiří Václav z Sadské. nar. 28. dub. 1704, syn primatora tamního, studoval v Praze a tam i na knéžství vysvěcen. V duchovní správě působil co kaplan v Sobotce a Libeznicích (již 1743), od 1757 co farář v druhém tomto místě, zastávaje zároveň úřad vikářský. Založil nadání pro učitele libeznického, a 1762 „Paroubkovský dům chudých“ v Sadské. Zemřel 23. července 1778 (Lumír 1857, 810).

Rakověť k děj. lit. č. II.

6

82

Paraubek Václav.

1. Žalmy sv. Davida (s notovanými nápěvy), k nimž připojeny i jiné písně nábožné. V Pr. 1736 u J. N. Tichého. (Lumír 1857).

2. Výtah světa pro mládež, t. j. povědomost historie světské v otázkách a odpovědech. Sepsán prvotně pro školu líbeznickou 1743. Tišť. v Pr. 1765 (V. 258).

3. Písně na evangelia nedělní celého roku. V Pr. 1760 (V. 152). Jest to změněná poněkud část první Cythary Konáčovy. Druhá část s přidáním písní pohřebních (tuším od Paroubka) vyšla v Pr. 1762. Srov. Hanuš v ČČM. 1863, 207.

### Paraubek Václav Vitalis z Sadské, nar. 17. ríjna 1737,
Jiřího bratrovec, od něhož k vyšším náukám přípravu vzal.
Studoval v Praze, kdež posvěcen na kněžství, povýšen na
mistrství svob. umění i na bakalářství sv. písma. Od 1769 do
1772 vedl správu fary vršovické a michelské, načež ustano-
ven arcibiskupským missionářem (Lumír 1857, 811).

Zrcadlo časného a věčného života neb knížka zlatá. V Pr. I. 1770, II. 1771 (V. 1521). Ded. I. Karlovi Hynkovi Hallovi, radnímu N. M. pražského, II. obci Sadské.

### Pardubský Matěj, snad syn Václava Marina z Jenčic,
odkudž by se vysvětlilo příjmi jeho Marínek (IV. 1854). Co
kněhtiskař činným byl v Praze 1612—1620. I literárně se
pokusil, složiv 1619 spisek:

Ku poctivosti sňatku manželského učeného a poctivého pana Mr. Jana Čečbery Stříbrského, měštěnína N. M. pražského, pana ženicha (Pam. 1866, 326).

### Parlagius Jeremiáš, Slovák z Očové, 1601 vydal spisek „Počátek učení“, zdá se pro žáky prvopočáteční (IV. 1363).

### Partlic z Špicperka Šimon, nar. asi 1588 v Třešti na Moravě
co poddaný Vencelíkův z Vrchovišt. Přípravní studia konal v Zhořelci lužickém; asi 1610 odebral se do Prahy, kdež 1612 dosáhl bakalářství. Při tom disputoval o zákonech přepychových, o čemž dva spisečky „Leges sumptuariae“ tiskem vydal. L. 1613 ztrávil co učitel na školách klatovských, i vydal od tamtud latinskou báseň „Adamus judicatus“, připojiv k ní rýmovaný český originál od Tomáše Rešátka. Z Klatov vrátil se do Prahy, i propuštěn byv z poddanosti, podrobil se zkouškám o mistrství svob. umění 1614, načež přejał vychovatelství při synech Fridricha Kolonna z Felzu, s kterýmiž dílem přebýval na Neydeku u ovdovělé jich matky, Anny Barbory z Schönburka, dílem v Lipsku a Wittemberku, dílem s nimi cestoval po Německu. Když 1617 nastaly bouře v

Paskonides.

83

Čechách, odstěhovala se paní Felzová k příbuzným svým do
Mišně. Partlic i tam v domě zůstával, až z jara 1619 přijal
přední správu škol v Kr. Hradci. Po roce úřad tento složil,
maje v létě 1620 tuším nejstaršího syna Fridricha Falckého
doprovázeti do Hollandu. Touž dobou dosáhl erbu a přidomku
„z Špicperka.“ Kde pobýval později, souditi lze jen z míst,
ve kterých latinské jeho knihy tištěny: 1622 v Roztoku, 1623
v Benátkách, 1624 v Erfurtě, 1625 ve Frankfurtě. Zdá se, že
přecházení toto souviselo s lékařskými studiemi, ku kterým se
Partlic již 1618 obracel, podepsav se tehdá na traktátu kometo-
grafickém co „filiater“. Týž přímětek nalezá se i na tituli
„Judicia astrologického“ 1620. S Prahou zůstával v spojení,
ano není nepodobné, že se konečně usadil co lékař v Praze.
Tomu nasvědčuje spojení jeho s Vilémem Vchynským, nadto
pak, že 1637—40 kalendáře své vydával u Bylinů, tedy pod
firmou, o jejíž katolictví a loyalnosti nemohlo býti pochyby,
a která by s psancem jistě nebyla se dała v svazky. Poslední
jeho spis jest vzdělání Erasmových flores, ježto, jak se podobá,
1640 podruhé vydány (Smolík v ČČM. 1871 a 1872. Pelcel
Abbild.).

1. Prosopopoeia Anně Magd. Vencelíkové z Vrchovišť († 3. bř. 1615) ku potěšení vdovce Matěje Zikmunda. Při spise „O proměnách žalostivých“ (IV. 1908).

2. Calendarium perpetuum. Kalendář hospodářský s pamětní historickými. V Pr. 1616 a 1617, tento ded. Joach. Ondřejovi a Janu Albinu Šlikům (IV. 785, srov. IV. 286). Rozbor v ČČM. 1871.

3. Tractatus cometographicus o dvou nových hvězdách či kometách. V Kr. Hradci 1619 (IV. 788). Rozbor tamtéž.

4. Judicium astrologicum neb saud hvězdářský o nových domnělých hvězdách. V Kr. Hradci 1620 (IV. 789). Ded. Jiřímu Sadovskému z Sloupna na Žiželovsi a Sádové, hejtmanu kraje bradeckého.

5. O přípravě k smrti (IV. 1887).

6. Naříkání Krista Pána na nevděčnost lidskou. V Kr. Hradci 1620 (ib.).

7. Flagellum Dei, Bič neb metla boží. V Pr. 1620 (ib.).

8. Kalendář hospodářský a kancelářský na 1622, 1625. V Pr. (V. 513). Ded. Vilémovi Vchynskému. Pak na 1637—1640 v Pr. (ib.).

Br. Paskonides Matěj, kněz bratrský, jehož oba synové, Jan i Ondřej Paskovští, působili mezi Bratřími v pohostinství, onen co tiskař v Amstrdamě, tento co vychovatel na Litvě.

Pohřební kázaní nad Kateřinou Srncovou z Varvažova. V Pr. 1613 (IV. 1690).

6*

84

Paskovský.

Br. Paskovský Jan, 1661 tiskárnu bratrskou spolu s Janem Theophilen Kopidlanským z Břchu přenesl do Amstr-damu, kdež 1661—63 knihy české tiskl (IV. 1222, V. 379, 1372).

Passionál za Karla IV. schválně vzdělán pro potřebu metropolie české. Za základ vzata sice Jakuba a Voragine „Legenda aurea“, ale užito jí s výběrem velice opatrným a středným, zvláště co se dotýče závrakův. Životy svatých, ježto českému kalendáři byli cizí, vynechány, zato však připojeny životy svatých domácích, jako sv. Cyrilla a Methodia, Lidmily, Václava a Hedviky. Život sv. Václava je zčeštění latinské legendy od Karla IV. sepsané (Dobrovský Krit. Versuche III. 50), což pro ustanovení doby, kdy Passionál český sepsán, datum rozhodující.

Rukopis nejstarší a prvotnímu sepsání souvěký z polou XIV. věku i druhý 1379 psaný chovají se v Č. Museum. Průpovědi z onoho podal Hanka ve sbírce slovníkův staročeských. Několik legend, zejména i o svatých českých otištěno ve Výb. I. 263—322 a 1149—1160. Jiný rkp. 1468 dopsaný v bi-bliothece kláštera břevnovského. Passionál vydán mezi prvotisky dvakrát: okolo 1480 bez m. a r. a v Pr. 1495 (II. 145, Hanka č. 3 a 39).

Pastýř, Pastor, kniha prvotně řecky sepsaná od Hermaše, o němž viz Sušilovy „Spisy sv. Otcův“ (Pr. 1874, 168). Nejstarší rkp. českého překladu 1464 v Stockholmě (ČČM. 1851. II. 59). Tiskem vydán od Klaudyána 1515 (III. 902).

Pašije, popis utrpení Spasitelova ve verších, asi počátkem XIV. věku skládaných, v rkp. hradeckém (II. 40, St. Skl. III). — Responsoria k pašijovému týdni z rkp. moravsko-třebovského v sbírce Bočkově. — Prosaických vypsání je několikero (II. 141—3).

Patočka Jan, první kněhtiskař v Kr. Hradci. L. 1591 jmenován poprvé příčinou sporu jakéhos (Švenda Ž. O. IV. 185). Poslední o něm zpráva 1605 (ib. 103).

Patrem či Patriamina nazývaly se verše, vyznání víry v sobě obsahující, jako k. p. sapphické z graduálu příbramského, jež (ČČM. 1872, 189) uveřejnil Dr. B. Jedlička.

Patristická encyklopaedie nejstarší viz Kartúz.

Patristické spisy viz Otcův církevních spisy.

Paukar Jan z Jelenic u Mělníka, vychovanec jesuitského konviktu u sv. Bartoloméje. Na akademii Ferdinandovské stal

Pausteník Jan.

85

se mistrem svob. uměni. V druhé pol. XVII. věku děkanem byl v Pardubicích a vikářem kraje chrudimského.

Pustiny svatojanské. V Pr. 1670 (V. 161). Sbírka idyll, z nichž jedna: „Pastýřské rozmlauvání o narození Páně“ otíštěna v Rosově Čechořečnosti 509–512, pak 1775 od Schönfelda (VI. 914) spolu s překlady latinským a německým. Srovnej předmluvu na Časoměrné překlady žalmův (ve Vídni 1861).

**Paulin Jan Adam** co vysloužilý farář kamenický žil v Praze a 1719 vydal kázaní o sv. Františku Seraf. (V. 929).

**Br. Paulin Pavel** zřízen knězem 1540 v Boleslavi, do úzké rady přijat tamtéž 1543. L. 1553, když nebylo v Jednotě nikoho, kdoby nově zvolené biskupy Černého a Červenku potvrditi měl, zvolen k tomu Paulin s Br. Matoušem Streycem (Dekr. 173). Tehdá spravoval sbor třebičský, a tu se mu událo, že měl rozmluvu s radou cisařským Dr. Kašparem z Nidburka, na niž tento, když Blahoslav 1557 ve Vídni s poselstvím dlel, zpomínal i na Paulina se vyptával. Blahoslav vyvrátil mínění jeho, jakoby Paulin byl biskupem bratrským; řka, že toliko kraji jednomu jest představen. V latině sice není prý zběhlý, ale k úřadu svému dobře spůsobný, jsa muž rozumný a výmluvný (Quellen 178). Později byl Paulin správcem zboru v Hranicích, tu však v nemoc těžkou upadl za dlouhý čas, až i šlak ho porazil. Potom v Přerově nedlouho ležel, nemaje žádného soudu ani paméti. Jakož znamenitý byl z prvu, však k posledku, prý, sláva jeho hrozně spadla (Fiedler 248). Zemřel v Přerově 29. června 1564.

Píseň „Prozpěvujmež vesele“ v kancionále šamotulském.

**Paulirin viz Žídek P.**

**Paus Gerlach František** z Dobrovice, nar. 10. dubna 1739, vstoupil do řádu praemonstrátského na Strahově 1758 a byl 1767 na kněžství vysvěcen. Některý čas vyučoval humanitním náukám v Milevsku, později působil co český kazatel na Strahově, až 1777 učiněn provisorem při panenském klášteře doksanském. Po zrušení kláštera tohoto stal se farářem v Radonicích, kdež 1805 zemřel (Zprávy D. K. Čermáka).

Pohřebná smutnořeč po litostném chvalitebného života zkončení Ernesta Morávka, želivského opata, 26. září 1774 na den po jeho v Pánu usnutí 30tý přednešená. V Pr. v král. dvoře u Fr. A. Höchenbergera 1774. Fol.

**Br. Pausteník Jan**, vlastním jménem Zborník, sic jinak též Jestřebský, neb Ostrský, neb Turnovský. Rodem byl z královského tehda panství Hluboké, ale, když mu rodiče

86

Pausteník Jan.

záhy zemřeli, na gruntu otcově nezůstal, nébrž zanechav osa-
zení jeho poručníkům, oddal se touze své po životě rozjíma-
vém i šel na poušť. Později dal se mezi Bratří i stal se písařem
na Hrubém Rohozci, kterýž od 1513 spolu s částí Turnova
náležel Kunrátovi Krajíři z Krajku. Přísností života a káza-
ním náboženským, ačkoli zvláštní výmluvností nevynikal, veliké
sobě v Jednotě získal jméno. Co zastavatel staré prostoty byl
ovšem odpůrcem Br. Lukáše, i nejednou se spolu setkali. Jedna
z příčin rozporu bylo učení o opětování křtu, očež Br. Lukáš
psání učinil k Br. Janovi, tvrdě, že „mohou příčiny nastati,
že nebude potřebí ani křtu opětovati“ (Dekr. 151). Druhá
byla tato. Br. Jan složil veliký kancionál písní českých po-
božných a poslal jej Br. Lukášovi, když tento po vadném vy-
dání 1519 novou redakci strojil, s divným ovšem požadavkem,
aby celý beze vší opravy a všeho výběru byl přijat. Br. Lukáš,
nemoha v tom povoliti, práci s důtkou nazpět poslal (Blah. de
Cant.). Teprv po smrti Br. Lukášově dosáhl toho Br. Jan, že
1529 na kněžství byl zřízen v Brandýse n. O. Tu jal se po
zemi choditi a kázaním ve prospěch Jednoty působiti. Na jedné
svých cest zastavil se 1533 u katolického pana Krištofa Pří-
chovského na zámku Příchovicích i měl s ním širší rozmluvu
o přijímání pod jednou (Blah. hist. br. 206). Zvláštní zřetel
obrátil ku končinám příšumavským i podařilo se mu Bratřím
zjednati spoluvěrce i v městech tamních, jmenovitě ve Vodňa-
nech, Klatovech a Domažlicích. Středštěm tamních jeho snah
byly Janovice, jejichž držitel pan Suda, ač před léty Br. Lukáše
vězil, nyní, obrátiv se, Jednotě přál, anobrž syny své Ondřeje
a Smila v učení jejím vychovati dal. V Janovicích pro tajné
i zjevné Bratří z okolí založen zbor. Správcem jeho byl Br.
Jan. Kněžstvo podoboji jalo se o to s žalobami obraceti se do
Prahy. Již 1533 došla pánův Janovských obsílka, aby stáli
před soudem komorním. Když krok tento, jak se zdá, zůstal
bez účinku, spojili se děkan Pavel v Klatovech s kněžími z
Vodňan, Domažlic a Chlístova i podali podkomořímu Wolf-
hartovi Planknaru stížnost na Br. Jana, vňíce jej, že proti
snešení sněmovnímu v městech královských hanlivé věci proti
náboženství páchá, urážlivé traktáty o tělu i krvi Páně skládá
a děti, což sic jen kněžím přísluší, křtí. Následek stížnosti
této první byl, že podkomoří z Klatov, Vodňan i Domažlic

Pausteník Jan.

87

sousedy, za tajné Bratři považované, vypověděl; druhý pak,
že nejv. hofmistr mladé pány Janovské k zemskému soudu
obéslal s tím přikazem, aby Br. Jana s sebou přivedli. Páni
oba k danému roku, 26. dub. 1535, před soudem stáli, ale Br.
Jana s sebou nevzali, kryjice se jednak tím, že oni Jana Zbor-
níka, jakož v obsílce byl nazván, neznaji, Jan Pausteník pak
že není jejich, nébrž pana Kunráta Krajíře poddaný. Touž
odpověd opakovali i píri následujících dvou rocích, v máji a
v červnu; při posledním však vzati u vazbu a vsazeni do černé
věže, kdež celý rok ztrávili. Nyní konečně obeslán Kunrát,
aby on Br. Jana k soudu komornímu dostavil. Což když se
25. srpna stalo, Br. Jan po výslechu odveden do bílé věže.
Marně se zaň při králi přimlouval Kunrát. K tvrzení jeho, že
Br. Jan, jakožto osadník rohozecký, jest podaný Krajířův, na-
mítal král, že Br. Jan je poddaný královský, jelikož rodem
pochází z královského panství. Jen tolik dovedla přímluva
Kunrátova, že Br. Jan tuhé vazby v bílé věži na jaře 1536
byl zproštěn a odtud jen na hradě pražském u vězení držán.
Když král v máji 1537 v Praze sídlil, předsevzata opět věc
jeho. Hejtman hradu pražského a nejv. zemský sudi předložili
mu několik otázek o věcech víry, nadějice se, že na ně tak
odpoví, aby mohl býti puštěn na svobodu. Leč zmýlili se.
Br. Jan osvědčil se tvrdou hlavou, anobrž dvojím psaním místo-
kancléři Jiříkovi Žabkovi vyslovil pevný úmysl, setrvati v
Jednotě. Současně tehda u vyšetřování vzat Jan Dubčanský
a Br. Jan proti němu jako svědek státi měl. Ale podařilo se
mu povinnosti této zniknouti; nechtěl svědčiti, aby prý po-
mstu Dubčanského na sebe neuvrhl (Blah. hist. br. 207—10).
Konečně počátkem června 1538, po třileté bez mála vazbě,
puštěn Br. Jan na rukojmě panu Kunrátovi „pod 1000 kop
na postavení“ (Quellen 48). Zároveň uložen mu závazek, aby
nikdy nekázal. „I takž činil, kromě že chodivaje na cesty s
mládencem, napomínával k modleni a rozprávíval někdy hodinku
neb půl druhé. To nesloulo kázaní“. Počátkem máje 1542
shledáváme jej při smrtelném loži příznivce a ochránce jeho,
pana Kunráta, v Mladé Boleslavi. Rok potom i Br. Jan po-
zemskou pouť svou v témž městě dokončil (ČČM. 1843, 192,
Fiedler 229—231).

1. Kancionál písní českých pobožných „jejž za času svého života složil“,

Rokycana.

189

přijel do Basileje. Kdykoli se ve sboru udála příčina k pro-
mluvení jménem Čechův vůbec, jako na přivitanou a na roz-
loučenou, vzdy on vedl slovo. Z thesi českých vyhrazeno
jemu zastávati přijímání pod oboji spůsobou. Když pak ze
sboru poslání legáti do Prahy, tlumočil sněmovníkům latinské
jich reči a rokoval s nimi co přední člen vyvoleného k tomu
sněmovního výboru, až pak 30. listopadu první o kompaktáta
námluvy k místu byly přivedeny. I v Řezné byl jednat s
císařem v srpnu 1434 a na přes rok čelní mezi jednateli če-
skými zaujímal místo na sjezdu brněnském. Nebylo tudíž
divu, že stavové, přistoupivše k zřízení hierarchie české, 21.
října 1435 Rokycanu vyvolili k arcibiskupství. Rovněž při-
rozeno bylo, že se právě volbou touto zostřily i protivy. Kdežto
jedni nového arcibiskupa s nadšením pozdravovali co svého
„anděla“, druzí v temnu proti nému pikle kuli, přímo ukláda-
jice o jeho bezživotí. Chteli prý ho zavražditi nebo utopiti ve
Vltavě. Při slavnostech jihlavských, kterýmiž 1436 kompaktáta
s české strany dokonána, přitomen byl ovšem i Rokycana a 6.
června ve farním kostele četl český text, kdežto latinský včerej-
šího dne byl prohlášen. Ale sotva Zigmund přijel do Prahy,
již proskakovaly nářky, jako by Čechové kompaktáty byli ob-
louzeni. K tomu komonstvo dvorské vyrušilo posavadní pu-
ritanskou přísnotu života pražského. Rokycana sám nařikal s
kazatelny, že se Praha od císařova vjezdu stala jako Sodomou
i začal se nápadné straniti legátův sborových, s kterými posud
často byl obcoval. V říjnu 1436 podařil se smír s Tábory;
náboženské mezi nimi a Rokycanou neshody vznešeno na roz-
sudi. Tof byl poslední volenému arcibiskupovi příznivý sku-
tek za doby Zigmundovy, po kterém nastal úplný rozdvoj.
Zigmund, upevniv se jakž takž v zemi, jal se pracovati o ob-
novení dávnéjšího řádu. Nejvyšší úřadové, soud zemský, radda
pražská obsazeny katolíky anebo kališníky strany Příbramovy.
I Rokycana měl dobrým spůsobem vzdálen býti z Prahy.
Když 13. února 1437 prohlášena byla v Praze ratifikace kom-
paktát ode sboru, noví se měli do Basileje vypraviti poslové.
Císař stál o to, aby se k nímu připojil i Rokycana, ten však,
obávaje se osudů. Husova, uposlechnouti se zdráhal. Tu 24.
dubna zbaven jest fary týnské a hned na ni uveden Mr. Jan
Papoušek z Sobéskvě. Zároveň i jiné fary v Praze a v krá-

190

Rokycana.

lovských městech propůjčeny Příbramovcům, kněží pak strany
odporné, jako Lupáč, Koranda a j., zhoštěni svých prebend.
Rokycana obrat tento ovšem nenesl s myslí rovnou, nébrž
svou nad tím hořkost v kázaních vyléval. I sněm na ztvrzení
arcibiskupa naléhal, ale tím Zigmundovi dána jen přičina k
dalšímu kroku. Dne 11. června Křišfan z Prachatic zvolen ad
ministratorem in spiritualibus arcibiskupství pražského a Roky-
cana tudíž vyveden ze vší působnosti ve správě duchovenstva
českého. Tu se R. v Praze již přestal cítiti bezpečným. Dne
17. června jako procházkou vyšel za vinice. Tam naň se stem
jezdčů čekal Diviš Bořek z Miletínka i odvedl jej na Kuně-
tickou Horu. Odtud přestěhoval se Rokycana do Kr. Hradce,
i vzal tam od té doby obyčejné své sidlo. Za Albrechtovy
doby držel se v zátiší; teprv po smrti císařově pod záštitou
Hynce Ptačka z Pirkšteina veřejně působiti se jal. V prosinci
1439 s jednotníky Ptačkovými rokoval na Mělníce, odkudž po
novém roce 1440 pod gleitem dali se ke sněmu do Prahy.
Tu i o něho, aby na arcibiskupství byl ztvrzen, jednáno. V
říjnu 1441 svoláni kněží do Kutné Hory, i snesše se o 24
článků věroučných, Rokycanovi slíbili poslušenství plné jako
svému vrchnímu správci (Proch. Misc. 354). Takovým během
zavládl aspoň v Kouřimsku, Čáslavsku, Chrudimsku a Hra-
decku, kteréžto kraje stály pod hejtmanstvím Ptačkovým. Po
roce Ptaček toho dovedl, že se i Příbram smíril s Roky-
canou. V červenci 1443 na sboru kněžském Kutné Hoře po
dávném čase opět zastoupeny byly všecky strany náboženské,
nevynímajíc ani Táborův, a těchto učení potupeno od sboru
i rok potom od sněmu. Rokycana tudíž opět stál na místě, s
něhož za Zigmunda byl vybezděčen, anobrž postavení jeho ještě
se stalo pevnějším. L. 1445 Jiří z Poděbrad o potvrzení jeho k
Eugeniovi IV. do Říma vypravil poselství, kteréž nejen s ne-
pořízenou se navrátilo, ale nad to straně katolické, mezitím
značně sesílené, zavdalo podnět k položení rozhodného odporu.
Nejiný výsledek mělo druhé poselství do Říma 1447. Rokycana
do Prahy častěji zajížděl. Zejména tam byl v máji 1448 za
pobytu Karvajalova. Ale stálé jeho tam přesídlení nestalo se,
než když Jiří z Poděbrad, převálčiv stranu Menhartovu, Prahy
se zmocnil. Papoušek vysazen z fary týnské, a 10. září 1448
s velkou na ni slavou uveden Rokycana, načež se ve shodě

Rokycana.

191

s Příbramem uvázal v duchovní správu vši strany podoboji. Tu opět vyhledávati počal smír s církvi. Na samém konci 1449 potaji se vydal na cestu do Ríma přes Pasov a Šerding, ale v Salcburce shledal, že další jízda s přílišným by nebezpečenstvím byla spojena, i vrátil se nazpét. Pokračoval tudiž v listech k papeži, ale vida konečně, že marna tu všecka snaha, počal pomýsleti na jinou cestu, totiž na spojení s církvi řeckou, o kterém od sboru florentského 1439 všelijak v Čechách bylo přemítáno. Zdali v tom sám Rokycana, jak Valečovský tvrdí, nebo někdo jiný první krok učinil, zjistiti nelze. L. 1451 Řekem Mr. Konstantinem Angelikem přinešen do Prahy list z Čářihradu, podepsaný od tři metropolitův, načež s odpovědí konsistoře podobojí tam opět vypraven týž Angelik. V jednání, jež tehdá o unii šlo mezi Římem a klesajícím Čářihradem, list tento od Řekův dodán papeži (Valeč.), čimž se ovšem neumírnil rozdor, kterýž zatím missionářováním Jana Kapistrána značně byl vzrostl. Když Kapistrán kázal na Moravě, nabídl se mu zdvořilým listem 11. září 1451 Rokycana k hádání, ale nechutí Kapistránovou nedošlo k tomu, ano Kapistrán naň vždy ostřeji nastupoval, Čechy nazývaje kacíři a Rokycanu haeresiarchou. V červnu 1452 volán Rokycana ku sjezdu s Kapistránem, kardinálem Kusou a j. do Řezna, ale tu zase on se tam odhodlati nechtěl. Prohlédl, že v církvi římské bytu proň není. Ani konečné pokoření Táborův, kteréž se touž dobou událo, nemohlo mu ulahoditi osamocenost církevni. Dokud Jiří z Podébrad byl správcem zemským, udržoval se Rokycana vždy v moci, anobrž provozoval ji tou měrou, že podkomoři Vaněk Valečovský hořce naň si stěžoval, jelikož prý mu s kněžími svými v úřad jeho sahá. Leč nastoupením v samostatnou vládu krále Ladislava 1453 katolictvo nabylo nové síly a volený od kališníkův arcibiskup ovšem poustoupiti musil do pozadí. Tehdá opět počal hlásati o zavedení lidu křesťanského, o šelmě, o zpustlosti kněžstva, že tehdejší lid křesťanský není církvi svatou, ale jest Babylon a nevěstka, o níž sv. Jan v zjevení píše, že papež s kněžími svými jsou falešní proroci atd. Současně se s Petrem Chelčickým dal v bližší styky, osobně se s ním vidav a skrze listy s ním obcovav o předmětech náboženských. Z mužův, ježto v rozvratu tehdejším po duchovním ukojení toužice, k němu se přivi-

192

Rokycana.

nuli, vynikal sestřenec Rokycanův, Br. Řehoř, s přátely svými. S těmi často se scházel, laskavě se k ním maje. Obyčejným jich hovorem bylo oddělení od církve. „Nevyzdvi-
hnete-li sobě sami z sebe kněží, neostojíte!“ řikával prý jim.
Oni na obrat velikou k němu osvědčovali důvěru, žeby ho
rádi chteli za vůdce mítí a následovati. On jim neodporoval,
ač vždy mu nechtivo bylo, aby to, co kázal a mluvil, naplnil
skutkem. Posléze, aby se dolehavě jich horlivosti zbavil, uká-
zal jim k Chelčickému, vydávaje dobré o něm svědectví a
chvále jim spisy jeho. Řehořovci nicméně nic nečetli, co by
on prvé byl nepročetl a neschválil. Kdyby prý jim i Petrovy
spisy byl zhyzdil, sotva by jich byli přijali. Při tom Roky-
cana nepomijel žádné příležitosti, která se udála k sblížení s
Římem. Za Kalixta III. jal se tam opět dopisovati, ano po-
dáván mu gleit, aby osobně přijel do Řima; ale z mračna ne-
bylo deště, ani když po smrti Ladislavově na stolec krá-
lovský dosedl Rokycanův příznivec, Jiří Poděbradský, ač-
koli tím Rokycanova v zemi moc na trvalo upevněna. Tu
Řehořovci jali se jej viniti z nestálosti. V křivé prý se
lučiště obrátiv, na zpátek mluví; Bratří prý haní, že
by v noci ukradli pravdu, že pokoutně slouží, že jsou bludní,
víry že nemaji o velebné svátosti. Nenašli prý Bratří u
Rokycany než samo kokrhání, kteréž se tudíž povětřím jasným
a pokojem změnilo; usnul prý v tom a zpět počal kokrhati.
Takové o něm úsudky šly mezi Bratřími (Lukáš o obnov.);
leč nepochybno jest, že on i král jednali proti nim jen s oprá-
vněnou ostražitostí. Čerstvá byla tehdá pamět Táborův. Také
ti z prvu pokorně chodili s hůlkami, a trpěli i mučednictva,
až se pak „připravili na cestu s vozy k bojování a s samo-
střily, s cepy, s puškami, a kde jich nepřijali, tu z pušek a
z prakův bili a dobývali, hubili a pálili“ (Valeč). Bratří
sami necítili se prosti vší bázně, aby taková u nich promě-
na nevydařila; však té mezi sebou ustanovili „některé prý
strážné pravdy, aby potom nepovstala jako za Žižky“ (Lukáš
o obnov. 249). Což divu, jestliže již 1461 z ostra dostupo-
váno na novotáře, a k samému sestřenci Rokycanovu s trýzní
soudní saženo? Což divu, že Rokycana, zvěděv „o vyzdvižení
služebníkův“ na horách rychnovských, Čechy jal se vystřihati
před novými kacíři, vyčítaje jim v pastýrském listu 1468

Rokycana.

193

všecky bludy jejich? Marné bylo Řehořovo s Rokycanou dopisování, 1468—1470 jménem Jednoty vedené. Kněží Michal Konwaldský a Martin Krčinský byli jati a uvězeni; o obrácení Martinovo sám Rokycana se snažil, dav se sám několikátý s ním v hádaní 1470. Mezitím nesnází s katolíky nechybělo. Již 1462 Rokycana měl sročení s Hlaviem před králem, an usiloval o šetření kompaktát co základ míru v zemi. Po třech letech opakovalo se hádaní jich před Jiřím, z něhož jen vypředla se jízlivá obapol písemní polemika, kteříž 1467 postoupila zjevnému boji ještě souvražnějšímu. Z záhub zemských strana stranu vinila. Zajímavé v tom je dopisování biskupa Tasa Olomouckého s Ctiborem Tovačovským. Tas piše: „A by nás bylo poslúcháno tolik, jako toho krve nenasyceného Rokycana, nikdy by vlast naše v své krvi se tak nekochala.“ A Ctibor mu odpovídá, že Rokycana „od vás jest zlým nazván, že na svém kázání vysoce se velí Bohu modliti a prositi za mír a pokoj; daleko jeho neřád, kterýž ty píšeš býti, jest pobdnější k svatým následování, nežli váš řád“ (Arch. Č. IV. 143). Po odchodu kapituly pražské 1467 do Plzně Rokycana vedl k tomu, aby místa kanovnická dána byla mistrům a kněžím podobojím, ale Jiří nebyl toho smyslu, aby se rozepře tak velice ostřila, i nechtěl k radě takové přistoupiti, ano prý dobrá mezi oběma vůle poněkud tím pokalena. Odvětil prý Rokycaně: „Mistře, dosti's mistroval; necht my i také mistrujem“ (St. 1. 184). U prostřed války domácí Rokycana skonal. Zemřelé co stařec 70letý 22. února 1471 i pochován v kostele týnskému. — Postavy byl slušné, ač ne převyšoké, s lysinou na čele, plecí širokých, prsou mohutných, těla tlustého. O povaze jeho každá strana soudila svou měrou. Nepodjatému oku zračí se co muž, jenž s myslí upřímnou a velikým úsilím pracoval o vyrovnání Čechův u víře, ač ovšem nerovný veda boj. Živou letorou druhdy se nechával sváděti ku krokům, kteréž mu následky svými byly závadou dosti nemilou. Přitom pracuje za cílem, úsilovností svou druhdy i přiznivým mu mocem vládnoucím býval těžek. „Báli se ho,“ dí starý letopisec (ib. 202) „domácí i okolní, král, králová i páni.“

1. Vocabula polysema bohemica, quibus priori loco latina respondent. Rkp. v dvorské bibl. videnské (III. 14).

2. Kázání na sněmě u Hory na den sv. Františka 1441. Dle Jaffeta (III. 846).

Rukověť k děj. lit. č. II.

13

194

Rokyta.

3. Hádka Rokycany s Tábory na sněmu u Hory, 1444 sepsaná od něho.
Rkp. v Br. Lukášové Trialogu (č.59). ABr. II. 71—108.

4. Kázaní (spis) proti Rimanům po 1448. Dle Jaffeta (III. 846).

5. Knižka o sedmi svátostech (Šturm. Slovnání 75).

6. Traktát proti šesti řečem mistrův poběhlých, psaný po 1448. Dle Jaffeta (III. 635). Zdá se býti totožný s č. 7.

7. Obvinění mistrův pražských, Příbrama a Hilaria, z jich převrácenosti, zrády a poběhlosti od pravdy. Dle Jaffeta (ib.).

8. Psaní Petrovi Chelčickému asi 1457 v ABr. II. 234. Obsah v ČČM. 1874.

9. Traktát o přijímání pod jednau 1465. Otisten v Výb. II. 733. Proti Hilariovi (III. 631).

10. Traktát proti Hilariovu Lučišti pekelnému. Dle Jaffeta.

11. Kázaní na slovo sv. Jana, kap. 16: „Jdu k němu, jenž mne jest poslal“. Proti tomu Jan Kolář z Vitanovic. ABr. II. 228.

12. Postilla: Výkladové a kázaní na čtení nedělní přes celý rok. Vydaná 1470. Dle Jaffeta měl ji Br. Ambrož Skutečský. Rkp. 1503 rukou Stanislava Křižanovského v Stockholmě (Dudík Schw. R. 145), jiný 1586 rukou D. Praetoriusa v univ. bibl. pražské atd. (III. 838). Výňatek ve Výb. II.

13. O sedmi vášních a vadách, ježto hlavní hříchové slovau. V Pr. 1807 péčí Fr. Novotného z Luže (III. 875).

### Br. Rokyta Jan z Litomyšle, Blahoslavův ve studiích
soudruh, 1555 knězem a pak Izraelovým pomocníkem učiněn,
v častých poselstvích užíván, jmenovitě 1558 a 1560 u Kri-
štofa Würtemberského (viz Herbert), 1570 u cáře Jana Vasi-
levice. Zemřel 25. ledna 1591 v Kožminku. Vůbec psal
polsky.

Píseň „Neděste se všickni toho“ v kanc. 1561.

### Romenec Jan z Německého Brodu, syn tamniho děkana,
stal se 1607 bakalárem (ČČM. 1848 I.). Od jara 1608 rek-
torem byl na škole v Jemništi (ib. 1845). Později obrátil se
ku kněžství. L. 1639 jej co exulanta shledáváme správcem
evangelické církve v Dežeřicích.

Monumentum funebre. Pohřební kázaní nad čtyřmi dětmi Martina Bočka, zemřelými v Trenčíně 1639 (IV. 1072). Tu i báseň latinsky a česky sepsaná touž příčinou.

### Ropal z Rífmberků Bartoloměj, Pacovan, 1529 stal
se bakalářem a 1534 mistrem svob. umění (LD. II. 291, 309),
načež počal působiti na universitě. V letech 1536 a 1537 za-
stával dékanství fakulty filosofické. L. 1542—60 vedl písarství
při raddě chrudimské; potom přestěhoval se do Prahy i dal
se mezi prokuratory při soudech zemských. Zemřel 25. máje
1588 (Latině: Rhopalus a Riphaeis montibus).

Rosa.

195

Řehole právní. Z soudních knéh chrudinských otíšt. od Rybičky v ČČM. 1845.

Rosa Jiří z Žamberka a v Žamberce usedlý. L. 1607, když mu zemřela dcera, některou útéchu nalezl v překládání spisu, jenž od kazatele jihlavského Izáka Tribauera 1565 némecky byl vydán.

1. Knížka pěkná a potěšitedlná, pokud rodičové svých dítek smrti žalostiti mají. V Pr. 1607. IV. 677). Ded. raddě v Žamberce nad Vysokou Orlicí.

2. Abr. Bucholcera knížka modliteb. V Pr. 1615 (IV. 1987).

Rosa Václav ze Zdie v Praze dosáhl mistrství v svob. uměních a doktorstvi v právích. Potom obíral se praktickým právnictvím, veda rozepře stran, až vstoupil do veřejné služby. L. 1651, jsa asi třicetník, ucházel se o ruku Anny Lidmily Benolové. Pro ní v škrobeném slohu podle tehdejší francouzské mody sepsal svazek básní. „Jestli“ prý mu „Bůh to velké štěstí dopřeje, že ho krásná dáma milovat bude a že spolu v lásce budou jedno srdce, a nejináče: tehdy že bude, ještě více mluviti a v upřímnosti dále praviti“ atd. Zdali mu toto velké štěstí bylo souzeno, nevíme; v podobném básnění aspoň nepokračoval. Zato se zabral do mluvnických studií. Jmenovitě třicetiletou prací, použiv k tomu i příprav Komenského, sestavil slovník český, ve kterém pořádek abecední spojen s kóřenovým. Seznámiv se s časoměrnými skladbami Benediktího a Komenského, sám se o podobného cos pokusil, ač s nevalným prospěchem. Dne 27. února 1670 ustanoven radou nad apelacími na lavici doktorské, později pak povýšen na lavici rytiřskou. Z soudních rízení, kteréž od něho vedeny, zvláště vyniká vyšetřování francouzských žhářův. Zemřel 11. srpna 1689 (Auersperg App.G. 136).

1. Discursus Lipiriona, t. j. smutného kavalíra, de amore aneb o lásce per potentias et passiones animae suae vedený, v nově na rozličné melodie a zpěvy složený. Vázaného A. L. Benolové 1651 darovaný. Rkp. un. bibl. pražské (V. 195).

2. Slovník český s latinskými a německými významy ve čtyrech svazcích. Rkp. v Č. Museum. Hanns v Pr. Sitzb. 1868 I. 75 (V. 55).

3. Čechořečnost seu grammatica linguae bohemicae. V Pr. 1672 (V. 23). Ded. arcibiskupovi Matěji Ferd. z Bilenberka Rozdělena na čtyry části: orthographia, etymologia, syntaxis a prosodia. V části čtvrté jedná o prosodii časoměrné a spůsobilosti řeči české k vyjádření lat. elegických veršův (V. 72). Zde výúatky z Komenského žalmův, jeho Cato, pak z Paukarových Idyll.

13*

196

Rosacius Adam.

Rosacius z Karlsperka Adam, druhý syn Tomáše Ře-
šátka, za mladých let vzdělával se v Kutné Hoře u bratra Jana,
později odebral se do Prahy, kdež se 1581 stal bakalářem,
1584 mistrem svob. umění (LD. II. 438 a 444). Od 1584
učiteloval u sv. Jindřicha, až 1589 přijat do kolleje Karlovy,
kterou hned toho roku co probošt spravoval. Na universitě
učil klassickým jazykům, mathematice a hvězdářství. Záhy
vynikati počal co básnik latinsky, i vydal několik poemat při-
ležitostných. L. 1592, oženiv se, universitě dal výhost i usa-
dil se v Sušici, kdež se 1600 stal primatorem. L. 1604 erbo-
vním strýcovstvím spojil se s Jiřím Karlem z Karlsperka.
Dne 13. a 14. července 1615 v kolleji Karlově měl řeč, ve
kteréž slavil troji obnovu národu českého, totiž uvedením
křesfanstva, působením Husovým a majestátem Rudolfovým.
Řeč ta tištěna pod titulem: „Oratio panegyrica de Bohemiae
reviviscentia et triplici visitatione, Pragae in collegio Caroli IV.
habita.“

Pranostykování neb proroctví o znameních den saudný předcházejících.
Dle Klíče (II. 5) spisu toho původcem byl Adam Rosacius (IV. 777).

Rosacius Jan Hořovský, kněz evangelický, 1613 kaza-
telem byl v Litni, odkudž 1615 po Hanusovi povolán k sv.
Mikuláši na M. Straně pražské. Později ustanoven assessorem
konsistorním. V máji 1618 neposledním byl podněcovatelem
bouřlivých myslí; jmenovité řečnil k stavům podobojím v kol-
leji Karlově 21. máje (Slav. Pam. II. 90, Skala II. 114). V
červnu 1621 co duchovní těšitel přidán k věznům, kteří na
hradě pražském byli držáni, i k smrti je doprovodil. V lednu
1622 odebral se u vyhnanství do Sas. odkudž se na čas na-
vrátil 1631. Ve sporech, ježto pro vyznání Athanasiovo v
Perně povstaly, dopisoval si s Br. Cyrillem, odsuzuje stanoviště
Martiniovo (Felin Rozebr. 200). L. 1637 ještě byl živ.

1. Příprava k smrti. V Pr. 1613 (IV. 1895).

2. Pohrební kázaní nad Jiříkem Vratislavem z Mitrovic na Litni. V Pr.
1613 (IV. 1689).

3. Trojí modlitební knížky 1615 a 1616 (IV. 1985).

4. Kázaní o hladu, pokutě boží. V Pr. 1616 (IV. 1643).

5. Pobožný začátek sjezdu JMstí pánů třech sjednocených stavův 21. máje 1618. V Pr. 1618. Srov. ČČM. 1863. LXIII.

6. Kázaní nad Polyxenou Šternberkovou z Waldšteina na Pátku, † 6. bř. 1620. V Pr. 1621 (IV. 1689). Ded. Kateřině z Waldšteina.

Rosacius Sofoniáš.

197

7. Korunka neuvadlá, mučedlníkův božích českých a vzácných hrabat. Bez m. a r. (ném. překlad 1621), v Laubně 1756, v Hirschberku 1844 (V. 363). Otištěná u Skaly V. 92–120.

8. Gratulatio ad migrantes Bohemos. Přivítání pobožné Bohu věrným a milým Čechům, / vlasti milé do exilium přistěhovaným. Darem k novému roku 1628. Bez m. (V. 887).

9. L. 1620 vydal a obširnou předmluvou opatřil Slovaciovo Vysvětlení prosté biblií.

## Rosacius Jan Sušický, první syn Tomáše Řesátka, studoval v Praze i stal se 1573 bakalárem a 1576 mistrem svob. umění (LD. II. 413 a 437). L. 1575 rektoroval na škole kutnohorské, odkudž po roce povolán do Louna. Po čtyrletém pobytu odebral se 1580 do Prahy co professor na universitě. K novému roku 1581 mu otec darem novoročním poslal překlad spisu německého, jejž on dav vytisknouti, věnoval Lounským z vděčnosti za přijatá od nich dobrodiní. L. 1583 se oženil a vedle Pachaea uvázal v rádní písařství v Kolíně, kdež 29. listopadu 1584 život svůj dokonal, načež se vdova jeho vdala za Mik. Aletina. Mr. Jan rovně svým bratrům proslul co básník latinský, tiskem však nevydal než jednu baseň „Querelae ecclesiae afflictae ad Christum“ (Pr. 1576), připsav ji Adamovi Slavatě; ostatek chová se rukopisem v bibliothece křižovníkův pražských.

1. Nové léto s podělením vysoce potěšitélných jmen v nově narozeného dítěte, Pána našeho Ježíše Krista. V Pr. 1581 a 1582 (IV. 1829). Překlad Tomáše Řesátka.

2. O svornosti manželské. V Pr. 1583, po druhé co „Bič na zlé ženy“ v Pr. 1787 (V. 686). U Jungmanna co překladatel uveden Matěj Řesátko, Rosacius pak jen co vydavatel. Tot omyl, jelikož i na titulu i v předmluvě výslovně dotčeno, že knížka ta „nyní v nově z německé řeči přeložena od Mr. Jana Rosacia“; o nějaké přítom práci Matěje Řesátky tam ani slova.

## Rosacius Sofoniáš, nejmladší syn Tomáše Řesátka, nar. 24. února 1567, bakalárem 1589, mistrem svob. um. 1593. L. 1591 povolán k rektorství na škole žatecké. L. 1594 oženiv se, přijal v Žatci právo městské a po šesti letech vzat do raddy obecní. L. 1603 oženil se po druhé, za manželku pojav dceru Václava Vodňanského z Radkova, současně pak ustanoven písařem rádním. L. 1609 spolu s Pavlem Skalou od Žateckých důvěrně vypraven byl do Prahy, aby pod zámyslem navštívení přátel vyšetřili, v jak silném počtu stav městský se postavi ke sjezdu od stavův na N. M. pražské rozepsanému

198

Rosenhag.

(Skala I. 182). L. 1611 uvázal se v úřad mestského rychtáře.
Často býval na snímích co zástupce Žateckých. V přátel-
ských svazcích žil s Jiřim i Danielem Karly z Karlsperka;
onen 1612 věnoval mu baseň svou „Sophonias propheta“, tomuto
on sám poslal český svůj spis o potěšení křestanském. Daniel
Karel líčí jej co „muže duchem božím a všelijakou ctností
politickou osviceného“.

Potěsení křesťanské. Které jest nejlepší potěšení každého věrného a po-
božného člověka v životě i v smrti. V Pr. 1613 (IV. 134 a 1897). Vyda-
vatel Daniel Karel připsal spis ten Evě, dceři Sofoniášové.

Rosenhag, učitel na normální škole v Praze, zemřel 1779.

Příběhy bavorské vojny 1777—9. Nedotištěno (VI. 935).

Rosenburg Ignác 1704 přiženil se na tiskárnu Kilianovu
v Olomouci. Požárem 1709 zmařen mu dům i sklad kněh,
morem 1715 na delší dobu práce zastavena a i on zachvácen.
Vdova jeho Anna Alžběta vdala se za Auingera.

Rosenmüller Karel, kněhtiskář pražský, jenž závod
svůj měl v domě plotajském a 1680 tisknouti začal (V. 1182).

1. Martina Hendr. Boudona Co Bůh, co člověk, kdokolivěk, co já, co ty,
Bože svatý. V Pr. 1678 (V. 1413).

2. Krátká zpráva o dávnosti a starožitnosti kanovníkův de poenitentia.
1697. Rkp. v univ. bibl. pražské (V. 468).

Rosenmüller Karel František, nar. 1678 v Teplici,
dokonav studia, hraběte Berku provázel na cestách po cizině.
Po návratu uvázal se v rodinnou tiskárnu v Praze na uhelném
trhu v domě u zlatého kříže, i jal se živnost svou s obezře-
lou přičinlivostí provozovati. Od 1710 vydával šlechtický al-
manach; 1720 vymohl si privilej na kalendář. Dne 4. února
1719 začal vydávati a sám redigovati noviny české. Sekve-
straturu impressi židovských vedl 15 let. Zemřel 9. července
1727. „Ten jest byl druhý Daniel Adam z Veleslavína“ na-
psáno mu na náhrobek.

1. Rejstřík aneb poznamenání všech vzácných rodův českých. Od 1710
do 1721 o sobé, od 1722 při kalendáři svatovojtěšském (V. 346).

2. Pražské poštovské noviny auterní a sobotní 1719—1727 (V. 357).

Rosenmüller Karel František, syn předešlého, 1722
poprvé se oženil s Helenou Klokotskou (V. 191) a 1727 co
dvorský impressor po otcii přejal i tiskárnu i redakcí novin.
Zemřel 1748, závod svůj zůstaviv druhé manželce Žofii, která
se 1752 provdala za Fr. H. Kirchnera.

Rozenplut.

199

Jana P. Ghelena Krátké navržení k poznání moruňho nakažení. V Pr.
1739 (V. 581).

Rosenmüller Matauš, kněhtiskař, snad Karlův otec,
od 1660 v Praze tiskl (V 30).

Rost Baltazar, primas jičinský, 1758 dokonal větší spis
o hospodářství, netišténý (V. 576).

z Rozdražova František viz pod Greifenfelsem.

Rozenplut ze Švarcenpachu Jan, knéz katolický, 1580
spravoval faru unicovskou, ale tak se mu tam špatné vedlo,
že se s čeládkou ani uživiti nemohl a po marném pokuse při-
měti obec k lepšímu jeho opatření s povolením biskupa Pa-
vlovského Uničov zcela opustil (Wolný I. 1, 416). Brzo po-
tom stal se farářem v Landškrouně, kdež pobyl do 1584. Toho
roku povýšen na kanovnictví u sv. Petra v Brně, a zároveň
mu odevzdána brněnská fara u sv. Jakuba, kterouž spravoval
až do 1586 (ib. II. 1, 78). I arciděkanství znojemské naň
vzloženo. L. 1588 povolán na proboštství augustiniánův do
Šternberka, kteréž přejal v okolnostech nehrubě utěšených.
Předchůdce jeho, Fridrich Boříkovský, byl rozmařilý svéták,
za jehož správy konvent hluboko klesl. Špatné hospodaření
s majetkem klášterním pánu šternberskému, Karlovi knížeti z
Münsterberka, zavdalo příčinu, aby klénoty kostelní dal pře-
nésti na zámek a jen k službám božím vydávati je dovoloval.
I na ostatní jméní klášterní sahati se jal. Z toho vzešel spor s
biskupem Pavlovským. U prostřed těchto různic augustiniáni
k radě biskupově Rozenpluta vyvolili proboštem. Kníže Karel,
vida v novém vyvolenci muže rázného, nemeškal proti němu
položiti odpor. Úredník jeho, poslán byv do kláštera, hrozil,
že uvedeni Rozenpluta nedopustí, klénotů kostelních jemu ne-
vydá a klášterní poddané od poslušenství jeho odvrátí. Násled-
kem toho nastalo rozhorčené dopisováni mezi biskupem a kní-
žetem, které trvalo až do dubna 1588. Pavlovský konečně
předce obdržel vrch, že Rozenplut bez překážky v novou
svou důstojnost nastoupiti mohl. Nedlouho potom svěřena mu
administrace i také kláštera u všech svatých v Olomouci, kte-
rou vedl do 1593. Jsa na Šternberce, jal se sestavovati kan-
cionál dílem ze starších, dílem ze svých písní. Nedlouho
po vydání jeho na věčnost se odebral 4. června 1602 (ib.
I. 2, 54).

200

Rozkochaný.

Kancionál, t. j. sebrání zpěvův pobožných. V Olom. 1601 (IV. 116). Ded. Frant. kardinalovi z Dietrichsteina. V rejstříku písně od Rozenpluta složené naznačeny sou hvézdičkou.

Rozkochaný Klen, „Slověnín“ rodem, byl muž svého věku na slovo vzatý, jakož viděti z osob, kteréž mu v díle jeho byli nápomocny. L. 1360 jal se sestavovati slovník, podle příbuzenstva věcí zpořízený, první to známý u nás pokus o přispůsobení jazyka českého k účelům vědeckým. Látku k tomu vybíral dílem ze spisů starších, dílem z souvěkých, obou Bohemářův, atd. Z domácích učených materialie mu podali professor theologie Mářík Rvačka o rybách a povahách tělesných, opatovický opat Neplach († 1371) o učencích, Mr. Gallus či Havel Boleslavský, lékař cís. Karla IV., o živnostech, Juvenal Bydžovský o nemocech, Heřman Pražský či Hermannus physicus, professor na artistské fakultě 1381, též o nemocech, Albert Pražský, tuším že A. Ranconis ab Ericino, o částech těla zvířcího a o pokrmech, Sulek Vyšehradský o rouchu, Benedikt Claretus o nástrojích i nádobách, pan Vilém ze Strakonic o věcech vojenských, Hradecký (Grecensis) o věcech klášterních, Arnošt z Pardubic, arcibiskup (archipraesul † 1364) o věcech hospodářských, Jan z Vlašimě, od 1351 bisk. olo-moucký a od 1364 arcibisk. pražský († 1380), o věcech cirkevních.

Rukopis v klášteře františkanském v Brně, přepis rukou Piterovou v Reyhradě. Otištěn v Hankově Sbírce nejdávnějších slovníků (II. 6).

Rozmluvy či Dialogu spůsob v staročeské literatuře velmi byl oblíben. Nejprvé vyniká ve Sporech duše s tělem, ve Sváru vody s vínem, v Štítného Besedních řečech i v Rozmlouvání duše s svědomím. Dialogy k cvičení se v řeči nejstarší otišt. v Hankově Sbírce slovníků 337–355. Srov. Klatovský Ondřej.

1. Rozpor mezi Prahou a Kutnou Horou, básen sepsaná 1420 „když lid pražský Vyšehrad oblehl mocí“, od žáka nějakého. Rkp. v Budišíně 1448. Zprávu o něm učinil Srezněvský v ČČM. 1840, 409. Výňatky v Palackého Déj. III. 1 (III. 51).

2. Václav, Havel a Tábor čili rozmlauvání o Čechách 1424. Z rkp. duchcovského v ČČM. 1831 a ve Výb. II. 285 (III. 75).

3. Br. Lukáše Rozmlauvání ducha s duší, v Litomyšli 1507 a 1521; Konáče Dialogus, v kterémž Čech s Pikhartem rozmlauvá, 1515; Šturmův Dialog Peterky s Valauchem 1542; Bavorynského Rozml. čtyr bratři 1563 atd.

z Rožmberka Jošt.

201

4. Dialog mezi pánem a rytýřem, že mnoho zlého pošlo z toho, že páni piva vaří a měšťané pánům rovnatí se chtějí. Rkp. (Dudík Schw. R. 78).
5. Rozmluvání mládence rytíře se starým Čechem o příhodách a proměnách v království českém 1348—1604. Rkp. univ. bibl. XVII. D. 20, jiný v Herrnhutě při Meči Jaffetové (IV. 441).

Rozprávky staročeské vyskýtají se především co překlad sborníku, středověkým kazatelům přeoblibeného, „Gesta Romanorum“. Rkp. v univ. bibl. pražské a ČMuseum, oba z XV věku. Jiná samostatná sbírka v rkp. studijní bibl. olo-moucké 1482.

Širší o nich zprávu podali J. Jireček v ČCM. 1862 a J. J. Hanuš 1866 v Kroku. Výňatky v ČCM. 1862 a 1863, ve Výb. II. 897—907 a 909—927.

### Rožďalovský viz Melantrich Jiří.

z Rožmberka Jošt, syn Voka († 1505) a Markety z Guttenšteina († 1524), nar. v Krumlové 31. července 1488. V pacholectví dán byl na Lešno a tam se učil spolu s dětmi Jana Holického z Šternberka, a tu prý se z něho čisté pańátko dělalo. Vládařství domu Rožmberského přešlo naň 1531 po smrti Jana, mistra strakonického. Hned toho roku Ferdinandovi I. ve válce proti Turkům dvě stě kozáků vystrojil, sám pak osobně s velkým zástupem do pole se vypravil. Podobnou pomoc dal králi i 1537. L. 1539 v těžký neduh nějakého nešfastného a smrtedlného ranění, nevědomo jakým původem, upadl a, drahný čas v nemoci ležev, běh života 15. října do-konal i pochován v klásteře vyšnobrodském. Pan Jošt dva-kráte byl ženat. Synové jeho, Vilém a Petr Vok, slavné za-vřeli skvělou řadu pánů z Růže (Březan v ČCM. 1828. IV.).

Knížka o štěpování, připsaná synu Petrovi Vokovi. V Pr. 1598 (IV. 869). Výňatky v Tomsové Chrestomathii.

z Rožmberka Jošt (Jodocus), nar. 1428, druhý syn Oldřicha († 1462) a Kateřiny z Wartemberka. Od prvních let ustanoven a vzděláván byv k stavu duchovnímu, 1448 co mladík 20letý dosáhl svěcení na kněžství. Brzo potom uděleno mu proboštství u sv. Vítě, současně pak stal se mistrem pře-vorství strakonického. Když pak smrti Petra Nováka upráz-dnilo se biskupství vratislavské, vyvolen on k odporučení krá-lovskému nástupcem jeho v únoru 1456. Volba 9. června došla potvrzení papežského s prominutím let a s povolením, aby spolu podržeti mohl obě dosavadní praebendy. Ve Vratislavi nebyl osamělý; dlelt tam ode dvou let bratr jeho Jindřich co krá-

202

z Rožmberka Jošt.

lův hejtman ve Slezsku. Dne 2. března 1458 povolán na
království české Jiřík z Kunštátu. Jošt, ačkoli osobně Jiřímu
byl příchylen, předce měl rozpaky z příčin náboženských, i
nemeškal se o poučení vydati do Říma (v dubnu). Není po-
chyby, že osobním působením svým přispěl k tomu, aby se
příznivě samo sebou smýšlení Pia II. k novému králi utužilo.
Kurie římská a hlavy katolíků v Čechách nesly se tehdá na-
ději, že se ponenáhla podaří, Jiřího odvrátiti od kalicha a moci
jeho obnoviti starý stav církevní v zemi. Jošt, vrátiv se z
cesty v srpnu, zajel 3. října do Vratislavě, kteréžto město po-
řád ještě v odporu proti Jiřímu trvalo, a ačkoli důrazné pří-
mluvy jeho neměly okamžitého výsledku, předce již v lednu
1458 dokonáno smíření. Mezitím uvázal se 1459 ve správu
všech panství Rožmberských, kteréž mu bratr Jan ve 200.000
kop gr. českých, aby je držel až do dluhu toho vyvazení, zá-
pisem postoupil (Březan ČCM. 1828 IV 61). Když se 1461
jednalo o povýšení Jiřího na císařství, nejhorlivějším záměru
toho podpůrcem byl Jošt s pány katolickými. Král dobrou
vůli rovnou měrou splácel. Přibík z Klenového, jenž od Zig-
mundových časů v zástavě držel Volyni, přinucen od něho
postoupiti ji Joštovi co mistru strakonickému (St. let. 70).
Přátelství královo neumenšilo se, ani když Jošt 1461 na zelený
čtvrtek kázaním svým „o krvi boži“ pobouřil lid pražský, že
sám ku králi do Hory musel uteci. Teprv když papežský
legát Fantin v srpnu 1462 v jednání svém s králem, zapo-
menuv se nade vší slušností, vzat byl v kázeň, necítil se
Jošt v Praze bezpečným a ujel, krále ani nepozdraviv. Udá-
lost s Fantinem vedla k tomu, že v Řimě proti králi jali se
strojiti process. Joštovi neušlo nebezpečenství, které postupo-
váním tím katolictvu v Čechách vzrůstalo, i vypravil do Říma
důvěrníka svého, aby pravý stav věci vylíčil a k upuštění od
processu přimlouval. Posel jeho na místě Pia II. nalezl Pavla II.,
a uživ této změny, s pomocí vlaských přátel Joštových vy-
konal, co mu od pána bylo uloženo. Kvas však, jednou roz-
jitřený, nepřestával kypěti. V Čechách se mysli čím dále, tím
vice rozhořčovaly, zvláště když k rozporům náboženským při-
stoupily ponutky uražené ctižádosti. Jošt i tu věrně prostřed-
nićiti se snažil, jednaje brzo s králem, brzo s pány nespoko-
jenými, a když se i to okázalo býti marným, spojil se s Je-

z Rožmberka Jost.

203

dnotou panskou, vždy doufaje, že král, vida rostouci odboj,
„smluvi se radéji podobně, než svadi“. Nad to pak byl toho
přesvědčení, že „nemaje na ruce pánův a k toly, král sám
mnoho nezjedná, a že je jen potud miti bude, pokud na těch
věcech stojí, které k umenšení všeho dobrého nejsou“. Když na
valném sněmě v září 1465 od Jana Zajíce přednášeny stížno-
sti a požadavky jednotníkův, tu Jošt ovšem před Zdeňkem ze
Šternberka jmenován v čele jejich, ale jisté, že prvenství toto
více svědčilo církevní jeho hodnosti, nežli pravému stavu věci.
Po nezdařeném pokuse tomto se jednotníci ke 28. listopadu
sjeli na Zelenou Horu. Byl mezi nimi i Jošt, ale ač podrob-
ných o jeho tam působení zpráv neni, nelze předce pochybo-
vati, že nemluvil a neradil jinak, než na sjezdu, který se v
polou února 1466 v přítomnosti legáta papežského odbýval ve
Vratislavi. Zde zjištěno jist, že kojil vásně a bojovnost své
strany, veda k opatnosti a nepodjatému uvažování všech okol-
ností; ano po sjezdu předniho strůjce bouří, probošta Jana
Důstera, aby jej učinil neškodným, kázal jmouti a na Kalten-
šteině uvěziti. Sjezdu v Jindřichově Hradci v únoru 1467
přítomen nebyl, patrně chtěje vždy zachovati sobě možnost
působení i na krále. Ano i když odsudek papežský na Jiřího
v Čechách již byl znám, podal koncem dubna 1467 královně
Johanně list, ve kterém pronesl smýšlení své o hrozícím Čechám
nebezpečenství. Po sv. Janu Křtiteli poslal králi samému
zvláštní sepsání, ježto pod spůsobou aforismův obsahuje důraz-
nou výstrahu. Jošt patrně každou svou průpovědí naráží na
náhledy, od krále v rozmluvách s ním i s jinými pronášené a
u dvora pražského obecně známé. Ale nebylo již zastávky.
Dne 11. června Ctibor Tovačovsky z Cimburka potřel vojsko
Joštovo u Pačkova. Mylné jest domnění, jako by Jošt sám
se byl účastnil bitvy. Tot již pro tělesnou povahu jeho holá
nemožnost. Seděl tou dobou stále na zámku svém v Nise,
jejž byl úpravné přestavěti dal, prolomiv při tom zdi městské,
aby bez vědomí měšfanův vcházeti a vycházeti mohl. Počát-
kem srpna stavil tam posla, jenž od Viléma z Risenberka a z
Rábí, ač katolika, ale králi věrně oddaného, k legátovi do
Vratislavé nesl list omluvný. V září však sám s králem se
smluvil, vstoupiv s ním v řádný mír, k velikému pohoršení
strany své a legáta papežského. V prosinci položili si jednot-

204

z Rožmberka Jošt.

níci nový sjezd do Vratislavě. Když tam jeli, zastavili se na
Nise přední z nich, nepomýšlejice, že budou svědky smrti
biskupovy. Jošt raním jitrem 13. pros. v prítomnosti jejich
skonal. Ale ani po smrti neustala rozhořčenost ostavených
od něho stranníkův; nechtělít dopustiti, aby ve Vratislavi řád-
ným spůsobem byl pochován. Teprv když to Zdeněk ze Štern-
berka položil za výminku svého příjezdu a když propuštění
Jana Düstera z vazby na Kaltensteině bylo zaručeno, přivezena
mrtvola do Vratislavě a pohrobena v kůru kostela katedrál-
ního. Jošt byl muž zrůstu vysokého, hlavy i očí velikých,
těla kostnatého a hrubého. Miloval hojná jídla a vše cukrem
štědře zadělávaná. Odtud veliká jeho tlouštka. Již 1461 jme-
nují jej tlustým biskupem. Čím dále, tím více tělnatěl, ano
k posledku pro naduřenost nohou ani již státi nemohl a mši
sv. sedě čítal. Při tom trpěl na závrať a kámen. O bystrotě
ducha jeho svědčí spisy jeho. Sám jsa důkladně vzdělán,
milovníkem byl věd a umění, a vždy k tomu přihlédal, aby
úřadové duchovní nebyli dáváni než mužům vzdělaností vy-
nikajícím. Kazatel byl znamenitý. V Praze česky, ve Vrati-
slavi pak, nemaje dostatečné zběhlosti v jazyku německém
(Paprocký o stavu panském 35), latině kázával. Jakkoli hor-
livý byl katolík, nemenší byl vlastenec. Nikde se nedal své-
sti k výstřední nauce, jakou o moci papežské hlásal Hilarius
Litoměřický. Proti různověrcům neradil, anobrž zrazoval uží-
vati prostředkův násilných. Poučná v té příčině je zpráva, od
Br. Jaffeta (Hlas stráž. 134, 140) zachovaná, že v rokování s
Rokycanou o nakládání s Bratřími určitě odváděl od toho, aby
je trápili a hubili, sice by prý lid jich přijal za mučedlníky
a svaté. Doložil při tom: „Budete-li je zjevně o hrdla připra-
vovati, tedy se jich ještě vícě jako kuřat rozplodi“. Jindy
pak pravil, že „mučedlnictví prý jest pečeně neohořalá, z níž
se snadno léhnou červi“. Nicméně od některých souvěkých
pokládán za původa různic v Čechách, ano připisovali mu,
že prý se často tím chlubil, říkaje: „Již sem mezi Čechy
sekerku uvrhl, kteráž se z nich ne brzo vyřeže“ (St. 1. 191).
Povaha jeho mravní, tak těžkými zkouškami tříbená, ukazuje
se nám nyní ve světle nematném. Byl si vědom, že „trápení
dává rozum, protivenství zkušuje lidí jako oheň zlata, a trpě-
livost v protivenstvích přináší život věčný“. (Joann. Loninus

Rudinský.

205

canonicus cracoviensis: Wratislavensis ecclesiae historia v Senkenberg Siles. rerum scriptores II. 170, Palacký Děj. IV. 2). Spisy Joštovy zachovaly se v manuálníku Korandové (175–183).

1. List král. Johanně (III. 119, Výb. II. 723–id.).

2. D. vět článků proti kalichu, spis psaný 1467 po sv. Jiří (III. 641).

3. Šprochy vajovské, poslané králi 1467 po sv. Jauš (Výb. II. 725). Na to dvě odpovědi, jedna od Václ. Korandy Klimovi z Prudovic (ib.), druhá od neznámého skladatele (otišt. v Sitzgaber. b. GW. 1865. II. 21).

4. Spis o spravedlnosti a nespravedlnosti i s odpovědi (ib.).

z Rožmberka Petr, syn Jindřicha († 1310). Po učení dychtě, v mladosti obliboval sobě život duchovní, pročež do kláštera vyšnobrodského dav se, habit cistercský na se vzal, až streycové jeho Vok a Hynek o to se snažili, že kápi svlekl i vládařství domu svého se ujal. Král Jan, aby ho k sobě spřízněním naklonil, královnu Fiolu-Alžbětu, kněžnu těšinskou, pozůstalou po králi Václavovi III., za manželku jemu zasnoubil 1316, kteráž však již druhého nato roku zemřela. Petr pevně stál při králi, odbojným pánům odpiraje i proti ním válče. Od 1318 zastával úřad nejv. komorníka a téhož roku, s Kateřinou z Wartemberka, podruhé se oženil. Na výpravách krále Jana do Francouz a do Vlach Petr věrným býval králi společníkem, v bojích udatně se maje. Zakládaje krále penězi, ponenáhlu takměř všecky zlaté hory v Čechách v moc svou obdržel. Zapsána mu i na mnohých krajích odůmř, nad to pak celá župa plzenská, lesní okres kamýcký, zboží zbirožské a jiné statky královské. L. 1346 v únoru složil s sebe úřad komernický, a manželka stva za mocnost otčovskou vládařku ustanovit, sám opět šel do kláštera vyšnobrodského, i k duchovnímu stavu, jejž si za mladu byl oblíbil, se navrátil. Zemřel 14. října 1347 (Březan v ČČM. IV. 1828).

Kniha starého pána z Rožmberka. Vyd. 1838 v Kucharského Najdawiejszych pomnikach prawodawstwa słowiańskiego úpravou Haukovou, 1840 v Archivu českém I. péčí Palackého, 1870 v Codex Juris boh. II. redakcí Dr. H. Jirečka. Posléze o sobě vydána v Brné 1872 od Vinc. Brandla. V. Brandl knihu Rožmberskou klade do druhé polovice XIII. věku, leč důvody jeho nikterak nevidí se nám dostatečné, aby obecné mínění o autorství Petrově vyvrátily (II. 84).

Rudinský či Rudini Matouš z Bzinec (nitr.) kantoroval v Jilavě. L. 1656 stal se tam knězem i spravoval od 1662 církev kochanovskou (trenč.), od 1672 sádeckou (nitr.).

Písně dvě v Cythaře a u Kleycha (Tablic Poczie I., Haan Tran.).

206

Rühr.

Rühr František z Jičína vychovává na tamních školách jesuitských, odkudž se počitá veliká jeho v latinském veršování zběhlost. Ve Vrchlabi učil se němčině. Potají nicméně přidržoval se naubý Lutherovy, až pak před 1680 s matkou Čechy opustil a do Žitavy se uchýlil, kdež se ho kn. Tobiáš Masník ujal. L. 1684 stal se kazatelem při církvi české v Drážďanech. Po některém čase od městské raddy svěřeno mu i německé kazatelství. V Drážďanech založil 1686 knihu pamětní českou, vedenou od 1650, kteréhožto roku kostel svatojanský exulantům českým byl k službám jejich propůjčen. V posledních letech za spomocníka měl syna svého Jana Jakuba. Zemřel v Drážďanech 1732 i pochován v kostele sv. Jana, kdež se podnes památný jeho kámen ukazuje.

1. Církevní kniha církve české drážďanské, od Rühra 1686 založená. (Pescheck Exul. 27).

2. M. Luthera katechismus. V Drážďanech 1693, 1709 (V. 746).

3. Slavnost jubilaeum evangelického dne 31. října 1717 po druhé držená. V Žitavě 1717 u Hartmanna (V. 391).

4. Otázky pro děti dostatečné, v dvojím spůsobu představené. Dle zprávy Simonidesovy v Summovníku 1705 (V. 754).

5. Písně některé v Millerově zpěvníku.

6. Předmluva Lutherova na epištolu sv. Pavla k Římanům. Vytištěna při biblí halské 1766.

Rupius či Skalník Norbert Augustin ze Strážnice, nar. 1663, vstoupil 1681 do kláštera strahovského a 1688 na kněžství vysvěcen. Po dvě léta byl novicmistrem a 12 let kaplanem v Žateci. Zemřel na Strahově 2. října 1702.

Člověk posláný od Boha, kterémuž bylo Jan přijmení Šagunský, vel. sv. otce Augustina řádu paustevnického, v chrámu ročovském téhož řádu uctěný. V Pr. 1691 (Příd. 131, D. K. Čermák).

Rusín Abraham z Nových Hradů 1601 byl alumnem v Praze a stav se bakalářem, učiteloval 1603 v Klatovech, 1604 v Moravských Budejovicích, 1606—7 v Třebíči (ČČM. 1845). Později stal se knězem evangelickým. L. 1611 byl kazatelem v Židlochovicích (Wolný II. 2, 209), potom v Mokropsích na podacím Fridricha Smolíka z Slavic.

Suma náboženství pravého, z konfessí české vybraná; item examen komunikantův od Dr. M. Luthera. V Pr. 1618 latině i česky (IV. 1451). Ded. dítkám Fridr. Smolíka.

Ruth Ignác, doktor filosofie a mediciny a professor porodnictví na universitě pražské. Přeložil tři knížky zdravo-

Rychnovský.

207

tnické, 1778 o babictví a o utopených, 1782 o neduzích do-
bytka (VI. 1589, 1629 a 1635).

Rvačovský z Rvačova Vavřinec Leander, potomek rodiny z Rvačova na panství lomnickém (bydž.) pochodicí, ale usedlé v Roudnici, kdež on 1525 narodil se. Za mladších let do 1569 v Brtnici vychovatelem byl u Zdeňka Brtnického z Waldšteina, kterýž mu 1565 vymohl erb a přídomek „z Rvačova“ (Rybička v ČČM. 1871, 326). Přijav kněžství podobojí, 1570 stal se farářem v Moravských Budějovicích. Odtud 1573 přesídlil se do Jaroměřic, ale již 1574 službu vy-pověděl, jelikož mu patron slibu svého, aby zůstal vyňat z práva odúmrtního, nedodržel. Patron, nad tím rozhněván, Rvačovského uvrhl do vězení. L. 1575 spravoval faru v Kr-hově, kterou rok potom vyměnil za jevičskou (Wolný I. 5 a II. 3). Z Jevička odstěhoval se do Čech i stal se děkanem ve Slaném 1580, kdež pobyl čtyry léta. Na přivítanou mu složil Musophil píseň o smrtelnosti (Kanc. 86). Potom na krátce zastával duchovní správu v Kostelci nad Labem. L. 1585 uvázal se ve faru bohdáneckou. Tou asi dobu měl opetky s konsistoří podobojí, bezpochyby pro to, že se oženil. Byl za-jistě již do Slaného přišel s rodinou sedmi dětí (Bor. Utraq. in Böhm.). Teprv 1590 zase na milost a pod ochranu kon-sistoře přijat a na vzkušení vzat do měst pražských. Nesnáze tyto byly příčinou, že se mu děkanství v Poličce, o které i on se ucházel, i osada oň žádala, nebylo uděleno (Pam. 1872, 406). Heslo mu bylo: „Nec igni cedit, nec ferro“. Podobizna jeho při Masopustě.

1. Píseň o přátelském posezení a křesťanském hodování. Složená v Brtnici 1569. V Musophilově kancionale č. 262.

2. Knížka zlatá. V Olom. 1577 (IV. 1825). Vytištěna nákladem Roudnických.

3. Masopust. V Pr. 1580 (IV. 684). Ded. Václavovi z Donína na Bílém Aujezdei a choti jeho, Elišce Bezdružické z Kolovrat.

4. Výklad modlitby Páné. V Pr. 1585 (IV. 1506). S předmluvou od Mr. Petra Kodicilla.

Rybák Jiří, měšťan strakonický, zčeštil kazatele glau-
chovského Tomáše Günthera „Knížku potěšitedlnou těhotným
a rodícím manželkám“, vytišt. v Pr. 1567 (IV. 906 a 1733).

Rychnovský Jiří z Rychnova nad Kněžnou 1570 po-
volán do Chrudimě za kantora a ředitele kůru v chrámě

208

Ryk.

děkanském, kdež pod řízením jeho hudba i zpěv velikého zve-
lebení došly. Přízeniv se 1572 na značné jmění, stal se členem
městské raddy. Zemřel na přechodu 1615—16.

Od něho skládány a pořádány jsou zpěvy v graduálu kralohradeckém
(A. Rybička v Pam. 1856, 184). Tam i podobizna jeho od Mat. Radouše.

Ryk Jan po Graudencovi od 1623 držel tiskárnu v Lito-
myšli a zemřel 1636.

Ryvola Jan František, křižovník s červenou hvězdou,
děkan v Červené Řečici.

Knížka o zpovědi a přijínání. V Pr. 1692 (V. 745).

S.

Salay (Szalay) Josef, kněz evang. H. V., 1783 přejal duchovní správu v Lysé. Ačkoli churav a jazyka českého dokonale neznaje, hned se, přišed do Čech, ujal dila i počal připravovati vydání druhé helvetské konfessí, 1566 poprvé vydané. Co do jazyka byl mu při tom nápomocen Václ. Kramerius. Sotva dilo bylo hotovo, Salay zemřel 18. máje 1784.

Vyznání a vysvětlení víry čisté křesťanské k vzdělání církve české refor-
mované. V Pr. 1784 (VI. 1768 a 1772)

Saler Marek, děkan blasenský, 1637 překladem vydal
Drexeliův „Saud poslední člověka“ (V. 1393).

Saličetova ranná lékařství viz Křišťan.

Salius Mikuláš, Pražan, nar. 1543, vnuk Vítia Salia,
doktora v lékařství, v Praze usedlého, jehož Ephemeridův Lu-
páč při své práci užil. Mikuláš 1562 vstoupil do řádu jesuit-
ského proti vůli rodičův svých, kteří se s žalobou svou, že jim
jesuité jediného syna odloudili, k samému arcibiskupovi obrá-
tili. Ale slze a prosby jejich zůstaly marny. Syn pevně se-
trval při povolání, jež si byl oblibil. L. 1565 stal se mistrem
filosofie, jedním z prvních, ježto na nově zřízené universitě
Ferdinandské povýšeni k důstojenství tomu. L. 1567 půvo-
dem jeho v kolleji klementinské provozována truchlohra o sv.
Václavu. Několik let v Praze vyučoval filosofii. L. 1581 ode-
bral se do Plzně kazatelovat; poslední léta ztrávil v Krumlově,
kdež skonal 3. března 1596. Mimo menši dva spisy latinské
sepsal životy sv. Václava, Prokopa, Ludmily a jiných patro-

Satyry.

209

nův českých, ježto pojaty jsou do Vavř. Suriových „Vitae sanctorum“ (Balbin a Pelcel). Česky sepsal dvě hry dramatické, o sv. Václavu 1567 a Ivanu (IV. 224).

Saller (Szaller) G. 1794 v Prešurku nářečím slovenským vydal uherskou grammatiku (ČCM. 1857, 142).

Br. Salmo Jan, Moravan a kněz bratrský, 1610 Janovi Divišovi z Žerotína věnoval modlitební knížku, jejížto rkp. podnes se chová ve Vratislavi (ČCM. 1875, 215). Spolu s Danielem Streycem navštivil Island.

Sambuch Jiří, kněhtiskař v Bardyjově 1663 (V. 183).

Samm Jan, kněhtiskař v Praze 1780—3.

Sandel Jan, městský písař v Kadani, do němčiny pře-ložil kroniku Hájkovu. Preklad vydán v Pr. 1596, v Normberce 1697 a v Lipsku 1718.

Br. Sapor Jan, kněz bratrský, 1622 někde v okoli bran-dýském činný (Pam. 1873, 890). Asi 1628 odebral se u vyhnan ství do Uher, i usadil se tam v Púchove. L. 1632 na synodě le-shenské povolán do úzké rady; že však pro válku do Lešna přijeti nemohl, musilo se přestati na vyhlášeni, potvrzení pak na jiný příznivější čas odloženo. Zemřel po 1649.

Kázaní pohřební ku poctivosti Kateřiny Záhradecké z Choltic. V Trenčíně 1646 (V. 1075).

Sartorius Daniel ze Štitníka (gemer.), nar. 1704, stůdoval ve Wittemberce, načež rektorem byl v avém rodišti, potom duchovním správcem postoupné v Prešové, v Kežmarku a v B. Bystřici. Zemřel 1763 (Tablic Foez. III.).

1. Florilegium publicum, Livetna zanrauka publická. Versem. bez m. 1742 (V. 175).

2. Diarium biblicum, Historie biblická vkládanými verši. Bez m. 1744 (V. 820).

3. Summovní postillka. Bez m. 1746, v Prep. 1779, 1807 (V. 247).

Satyry v starší literatuře veršované vedle skládání mravou-učných nejčetněji zastoupeny sou.

Satyry o femesluších v Tomsové Chrestomathii, v St. Sklad. II. — Zlomek satyry na rytiře jakého v ČCM. 1862, 81. — Podkoní žák (což viz). — Písně o svatokupeckých kněžích, o stavu církve, o viklefici-bekyní, o sedlácích v Feifalikových Altéech. Leiche und Lieder. — O 27 blázniech v St. Skl. III. — Satyry o Husitech v ČCM. 1828, 1851, 1852. — O počátcích husitství v St. 1. 470. — Jiné v Hóflerových Script. rerum hussit. — Hrafius 1512 v St. 1. 519. — Písně Táborských na Ladislava z Šternberka a naopak atd. Většinou útěny i ve Výb. 1. a II. — Knížka o lazebním čase

Rukověť k děj. lit. č. II.

J-J

210

Saukup.

1588. — Satyry na Augustu od Adelfa; jiné v rkp. 1580 v Č. Museum, atd. (Jungm. a Hanuš II. 65, 66, III. 74—84, IV. 216 a 217). Srov. Mravončná skládání a Pamflety.

Saukup Augustin Václav, farář v Koceradech, zvláštní
ctitel sv. Prokopa, k jehož oslave vydal dvojí kázaní 1713 a
1719 (V. 915).

Scipio Vojtěch Šebestian, prvotné Berlička z Chmelče,
rodic plzenský, nar. 1565, vstoupil 1583 do rádu jesuitského,
i ztrávil první léta dilem u Petra Skargy v Krakové, dilem
v kolleji olomoucké. Již asi 1600 jal se překládati Skargovy
Životy svatých z polštiny. L. 1602 knihu tu na větším díle
přeloženou měl; jelikož však překlad delšího času k vytlačení
potřeboval, „dobrá jej některých pobožnosti horlivých milov-
níkův rada popudila,“ aby mezitím Rozmlouvání sv. Řehoře,
řimského papeže, o životech svatých z latiny na česko pře-
ložil a vydal. Od 1611 byl regentem pražského konviku u
sv. Bartoloměje, kdež učil filosofii, mathematice a rozporné
theologii. L. 1616 pobuzen byl od arcibiskupa Lohelia, aby
proti spisu Adama Klementa o manželství kněžském vystoupil.
L. 1619 sepsal vyvrácení druhé apologie stavovské. Mimo
Postillu, i veršemi prokládanou, o jejimžto užívání při náuce
křestanské ještě 1779 zvláštní navedení vydáno od scholastika
Lenharda, sepsal spis nějaký proti Bratřím, jejž známe jediné
z zběžné jedné poznámky Slavatovy. Po 1620 opustil řád,
aniž vědomo, kam se poděl (Pelcel Jesuiten).

1. Životy svatých Petra Skargy, jich překlad do 1602 bezmála byl
hotov (Předml. na Rozml. sv. Řehoře).

2. Rozmlouvání sv. Řehoře o zivotech a zázracích svatých. V Olom.
1602 (IV. 1777). Ded. Jiřímu Pavorinovi z Pavorinu, opatu hradištskému.

3. Kancionál katolický. 1611 (IV. 131). Ded. Kateřiné z Boskovic,
manželce Maximiliana z Liechtenšteina. Podruhé od Šteyra 1687.

4. Bezženství kněžské provedené proti neduvodné ženitbě kohosi Adama Klementa, hlasatele u sv. Václava nad Zderazem. V Olom. 1617 (IV. 1432). Ded. arcib. Janu Lohelioví.

5. Postilla, to jest, Potom toho, co se z evangelium každau neděli (každý svátek), přes celý rok čte, vyložení. V Pr. 1618, podruhé ve dvou dílech v Pr. I. 1667, II. 1668, po třetí 1695 (jeden díl), po čtvrté 1776 (IV. 1563, Klíč II. 347). Ded. Janovi staršímu Ríčanskému Kavkovi z Ríčan na Broumové a Vlachovicích.

6. Vyvrácení druhé apologie stavův král. českého, pod jménem Šeb.
Berličky z Chmelče. Viz Riegger Archiv von Böhmen (IV. 1065).

7. Spis proti Bratřím, „contra Picarditas“. Slavatovi (Pam. I. 8) poslán
byl od Fera 1638.

Sedlnický.

211

Sedlčanský Daniel, lat. Sedessanus, kněhtiskař pražský na St. M. První u něho tištěná kniha česká je od 1588 (IV. 1325), poslední 1619 (IV. 1457). Se jménem jeho sloučena pamět na počátek pravidelného u náz vydávání novin. Turecká válka, 1596 vypuklá a nehrubé s velkým zdarem zbraní cisařských vedená, namítala užitečnost toho, aby se zprávy o ní, pro lepší vykonávání dohledu vládního, vydávaly ne po různu, nébrž po jistých občasích. I nařízeno, aby se „noviny pořádně spolu každý měsíc imprimovaly.“ Sedlčanský byl první, jenž, zachovav se podle toho, uveřejnil: „Noviny pořádné celého měsíce září 1597“ (IV. 638). Brzo však vráceno se zas k spůsobu uevázanému. Nemilé opletky měl Sedlčanský 1602 pro vydání postilly Philadelpínovy (Slav. Pam. I. 240). K rodišti svému vždy choval zvláštní příchynost, jakož viděti z kančionálu, jenž 1580—1592 pro literáty v Sedlčanech zřízen byl nákladem jeho, Jakuba Kréina a jiných krajanův (Pam. 1860, 81). Tiskárnu po 1630 přejal Jiří, jenž 1648 s synem bojoval proti Švédům, a pak asi od 1653 vdova jeho Lidmila S. z Karlova, dvorská impressorka, vymohší sobě 1657 povolení, aby místo novin, tehdá vůbec jen psanými listy rozsírovaných, směla je tištěné rozesílati po poště (D'Elvert Beitr. 172). Potom tiskárnou vládl Daniel, po jehož smrti 1667 opět ji řidila vdova Lidmila S. z Šarfenberka, až 1669 závod prodán Arnoltovi.

1. Historia duchovní o Samsonovi v spůsob Tragedie sepsaná. V Pr. 1608 (IV. 235). Sedlčanský co vydavatel ded. Pertoltovi z Lipého.

2. Kuižka, kterak a kad: by člověk ve dnech svých pravé dobré věcí věděti a věčně spasen býti měl. (Bíle 11. 23).

Sedlčanský Jan viz Matheolus.

Sedlčanský Jan Jakub, soused pražský, kresliř a krasopisec. L. 1630 na památku synovi svému velmi pěkně přepsal Streycovy Žalmy; rkp. na Strahově.

Sumovní příznání k učení křestanskému. V Pr. 1618 (IV. 1452).

Sedlčanský Pavlí 1458, již lnězem jsa, stal se baka-
lářem a 1471 co farář u sv. Maštala v Praze mistrem svob.
um. (LD. II. 62 a 119). L. 1490—1 přepsal řeči Příbramovy
a spisy Korandovy (Rozbor II).

1. Tabule česká k nalezrovi masopustu, kolik bude neděl každého roku od 1491 do 1565.

2. Píseň proti Pikhářovi. Obé při dotčeném rkp.

Sedlnický z Choltic Jiří, syn Fridricha na Polské

14*

212

Selisko.

Ostravě († 1591) a Kateřiny z Tvorkova († 1588), muž v prá-
vech zemských velmi zběhlý. Ku konci XVI. věku byl dvor-
ským sudím biskupských lén olomouckých. L. 1594 kázal
sobě „knihu drnovskou“ přepsati od Jakuba Písaře (ČČM,
1865, 410). L. 1596 sebral nálezy a výpovědi panského soudu,
jakož se sbírky takové tehdá často činívaly, aby ve přech
podobných původ i pohnaný k nim se volati mohli, i nazval
rukopis svůj „Vade mecum“ (Brandl při knize Drnovské II.).
Zemřel 1613 (Žerotin Záp. II. 153).

Selisko Antonín, Kralohradčan, učitel na obecné škole,
v Pr. 1771 vydal „knihu pro dítky“ (V. 504).

Selisko Ferdinand z Král. Dvora, nar. 1720, některý čas byl sekretářem biskupským v Kr. Hradci, od 1752 farářem v Libčanech a od 1762 kanovníkem. Biskup Blümegen 1772 učinil jej officiálem svým a generálním vikářem. L. 1774 uděleno mu uherské opatství. Zemřel 30. dubna 1786 i pochován, první z kanovníkův, v Pouchově.

Výkladové sv. ceremonií. V Kr. Hradci 1774 (V. 1121).

z Semanina viz Šúd a Schwarz.

z Semechova Václav 1507 přepsal sbírku práv a zřízeuí českých. Rák. v bibl. Fürstenbersté (Rozb. I.). Tam obsažena i práva St. M. pražského.

Semelius Matouš, Slovák z Přívize, kdež se vychoval i zrostl a ve škole od dětinství vyučil, až potom v letech do-spělých i za collaboratora a pomocníka mládeže nařízen. Stav se knězem luteranským, za správce církevního 1585 vystaven v Lošticích nad Moravou. Úřadu toho 1618 byl zbaven a od té doby četnou svou rodinu živil vyučováním mládeže. Zemřel 1623 (Wolný I. 4).

Traktát o vůli Pana Boha, stvořitele, vykupitele a posvětitele našeho.
Vytištěn 1615 (Přid. 138). Ded. purkmistru, radde a vší obci městečka
Loštic a rychtáři i radním města Přívize v uherské zemi.

Semian Michal z Hradiště u Skalice, nar. 1741, vyučiv se na školách uherských, od 1766 vychovatelem byl u pána poškého Theodora Bohunka v Lablinsku. L. 1770 odebral se na akademii do Hali a 1773 do Jeny. L. 1774 přejal rektorství na gymnasium v Ratkové a 1775 v kolleji prešovské. L. 1783 stáv se duch. správcem v Pezinku. Zemřel 1810.

1. Čas bolestného umučení Ježiše Krista. Verše. V Jeně 1773 u J.
Er. Strausse (V. 170). Ded. Přítžanům.

Severin.

213

2. Prvotiny služeb božích v novém chrámě v Pezinku. V Prešp. 1783 (VI. 202 a 1990).

3. Kratičké vypsáni knížat a králův uherských. V Prešp. 1786 (VI. 936).

4. Bibli, 1786—7 v Prešp. od Packa vydanou, upravil.

5. Ruční kancionál (výtah z Cithary). V Prešp. 1787.

6. Turecké slečny Kartigam případnosti. V Prešp. 1790 (VI. 781).

7. Verše příležitostné (VI. 395 a 2002).

Semín Jan z Turnova, bakalářem 1555, pak knězem. L. 1562 farářem byl v Č. Brodě; tehdá spolu s jinými podepsal konfessí mírných podobojích, kteráž podána Ferdinandovi I. (Jakobaei Idea 21). Ještě téhož roku po kn. Benediktovi dosazen na děkanství v K. Hoře, ale hned potom sám od Mr. Havla Gelasta před soudem komorním žalován pro scestné prý náhledy o svátosti oltářní (Gind. GBr. I. 467). Zemřel morem 1582 i pochován v kostele sv. Barbory (Pam. 1865, 267).

1. Píseň na jméno Rudolfa II. V Pr. 1579 (IV. 177).

2. Z meteorologie Jana Garcaea část o hromobití přeložil. Rkp. někdy u Fr. L. Čelakovského (IV. 805).

Sequenides Jiří z Chotěboře stal se bakalářem 1599 (ČČM. 1845). Co kněz náležel k straně rozhodně luteránské. Některý čas farářem byl v Luži. Po vydání majestátu 1609 povolali jej souvěrci jeho do Litomyšle ku kostelu špitálskému. Ale v prosinci 1612 paní Polyxena z Lobkovic přijela do Litomyšle a Sequenidesa vypověděla (Jelínek II., 148). Vypuzený kněz dlouho bez opatření nezůstal. Bylté 1613 uveden na děkanství litoměřické. Tam vytrval až do vyhnanství; 1630 s rodinou svou uhostil se v Perné (Pescheck 37, Lippert 454).

Kázaní k výstraze nezřízeného lakomství. V Pr. 1612 (IV. 1637).

Sessius Pavel, kněhtiskař pražský 1606—1632; v době 1626—9 tiskl i v Roudnici.

Severin, písař jihlavský, 1505 upravil horniči právo kr. Václavovo (IV. 958).

Severin Jan, vůbec Severin mladší, syn neteře Vše-
hrdovy. Když vdova slavného ujce jeho zemřela, tu se Jan s
bratry svými táhl k pozůstalosti, z čehož delší spory vzešly
1535—39 (Pam. 1866, 34 a 72). Oddav se na kněhtiskařství,
závod svůj měl na St M. i 1538 tisknouti počal. L. 1540
byl ve spojení s Netolickým, pro něhož vytiskl Brikciho Sen-
tentie, 1541 s Ondřejem Kubešem, s kterým ve spolka tiskl
kroniku Hájkovu. Zemřel 1544. (ČČM. 1861, 391).

214

Severin.

Severin kramář, měštění i konšel na St. M., první tuším byl kněbtiskař pražský. L. 1488 spůsobil vydání bibličeského spisu s Janem Pytlikem, Janem od Čápů a Matějem od Bílého Iva. Žil ještě 1520, kdež sirotky po bratru svém, Viktorinu Cukrmannovi, zastupoval ve při proti známému Zikovi Vaničkovic.

Severin z Kapí Hory, de Monte Cuculi, Pavel, syn Severina kramáře, po němž přejal tiskárnu na St. M. V jeho zajistění děsich totéž se nám objevuje písmo jako v prvních knihách, v Praze beze ména impresserova tištěných. Pavel velikým byl podpůrcem učení Lutherova; u něho tištěny šecky překlady spisův wittemberského reformatora od 1520. Krevně vydával i díla Chelčického, anobrž i vilémovské vydání. Síti síry stalo se, ač praci Chvala Dubánka, písmem Severinovým. Za manželku měi dcera Václava Sovy z Liboslavě po kterém 1542 veškerem statek zdědil. Přidomkem „z Kapí Hory“ obdařen za krále Ludvika. L. 1539 seděl v rychlé staroměstské (Rel. Tab. 250). Přední jeho tisky: Poslední Chelčického 1520, bible 1529 a 1537, zřízení zemské 1530, Francionál bratrský 1541. Zemřel asi 1550.

Severiní Pavel z Sřehove (novoh.) 1702 stat se duchovním správcem v Bařanech, později v Hronci (Garamszek), kdež 40 let sloužil. Proti pietistům vydal latinský spis Collectanea antipietistica, což mu mnoho mrzutosti spůsobil. Zemřel asi 1750.

Div. písně v Obrávě.

Severinův Vít, měštění v Mezřici nad Oslavou, 1607 nákladen svým vydal Ottersdorfova sponymna.

Seestetter Jiljá z Klatov, nmr. 17. března 1733, benedikátun kladrubský, knězem stal se 1758, načež učil filosofii a právní kanonickému v klastěře, až 1780 vyvolen převorem a 1782 supravorem v Přesticích. Elsnerovým vydáním historie proti výstavě cirkve české 1764 ponuknut byl k probírání dějin Jednoho bratrského a 1781 v Pr. vydal o tom „Beiträge zur böhmischen und mänschen Prüdergeschichte.“ Nesnáze, s náleží mu v písiteli byla po zrušení kanonie Kladrubské (1785), přímoj jej, že, vydav se síry přežické, 1798 vstoupil do klástěřa broumovského. Zemřel v Brouncvě 13. prosince 1810 (Táček Přestine).

Simonides.

215

Krátka zpráva o tom, co každý křesťan katolický věřiti a zachovati má.
V Pr. 1800 (VI. 1807).

**Sexti Jan** z Velké Řevúce, nar. 1688, studia odbyl ve Vratislavi. Duchovní správu přejal ve Velké Slabošce, odkudž 1719 povolán do Křemnice (Tablic Poezie III). Psal o církevní historii (rkp.) a několik pisní složil do Nových Rozkoší Blasiových.

**Sexti Petr**, evang. kněz v Bystřici, od 1651 v Březně. Zůstávaje po 1672 deset let u vyhnanství v Němcích, složil spis:

Škola modlitební, vyučující kunšt křesťanského modlení. V Lipsku 1682. (Tablic Poezie II). Tuším že totožná se „Školou modlení“, kterou 1745 S. Trautmann vydal v Břehu (V. 1640).

**Sidonius Daniel** z Přerova, kněz podobojí, co exulant 1635 přejal duchovní správu v církvi trstenské (lipt.). Utíkaje do Uher, měl nehodu, že mu voják jeden uťal všecky skoro prsty u pravé ruky. L. 1640 povolán do Grenice ve Spiši, kdež 1645 zemřel morem (Tablic Poezie II.).

Verše na Citharu, otišt. od Tablice.

**Siebenaicher Michal** z Löwenthalu slezského, nar. 1642, praemonstrát hradištský a horlivý milovník dějin kláštera svého, o nichž obsáhlá sepsání zůstavil. Zemřel 1. ledna 1680 (D'Elvert. Nachtr. 274).

Historie Sv. Hory od prvních počátkův až na naše časy. V Olom. 1679. Ded. Frant. Karlovi hraběti Libšteinskému z Kolovrat, nejv. hejtmann moravskému.

**Siedler Jan Sylvester**, Pražan, kněhtiskař, od 1777 spravoval tiskárnu Svobodovskou v Brně, až ji 1784 sám koupil. Zemřel 1806 (D'Elvert Beitr.).

**Silberius Jan** 1591 vydal verše, Václavovi de Clivo připsané (IV. 182).

**Simonides Adam**, Slovák z Liptova, studia konal v Žitavě, kde již co student 1717 kázal při slavnosti reformační. Rok potom povolán za správce české církve tamní, v čemž strval do 1726 (Pescheck Zittau 299).

1. Martina Grünewalda První litery křesťanského učení. V Žitavě b. r. dvakrát (V. 754, Klíč II. 86).

2. Kázaní přistupující, kteréžto v nově k auřadu povolaný vykonával v 9. ned. po sv. Trojici 1718. V Žitavě 1718 u Mich. Hartmanna (V. 927).

3. Zralé jabléčko, rytmny na výroční evangelia. V Žitavě 1719 (V. 167).

4. Druhé slaďaučké a zrnaté jabléčko na epištoly. V Žitavě 1720 (ib.).

**Simonides Jan** z Turnova, dle svědectví Procházkova (Comm. 317) za doby rudolfinské skládal básně české.

216

Simonides.

Simonides Jan z Vlachové (spiš.), 1667 se učitelem stal v Březně. Za stihání protestantův uherských pohnán před soud do Prešpurku, a jelikož reversu podepsati nechtěl, uvězen na Leopoldově, pak spolu s několika soudruhy oddán na ga- leje neapolské. V Lizernii se jemu a Tob. Masníkovi 1674 podařilo uprchnouti, ale opět byli jati a uvězeni. Konečně je vykoupili kupci neapolští, že se mohli odebrati do Švábska. Odtud Simonides 1676 přestěhoval se do Wittemberka. L. 1680 přijat na akademii jenajskou; později některou dobu žil v Žitavě. Konečně mohl se vrátiti do vlasti. L. 1695 řídil církev v Hronci (Garamszeg), potom v B. Bystřici. L. 1704 stal se superintendentem. Zemřel 1708 (L. Haan Jena).

1. Vysvětlení křestanského učení. V Žitavě 1704, v Trnavě 1710 (V. 754).

2. Summovník. V Levoči 1705 (ib.).

Sinapi bratři Šimon, Bernhard a František Iguác 1688 v Brně zařídili tiskárnu, apparát koupivše po J. Arnol- tovi v Praze. Správu její vlastně vedl bratr nejmladší. Po smrti jeho 1692 přejala ji vdova jeho Marie Alžběta, kteráž obdržela privilej 1697 na modiitební knížky P. Kochema a 1710 na Rajskou růži, Lůžko duchovní a Pět červených kora- lův (Pam. 1863, 284), a 1706 za J. Fr. Svobodu se provdala (D'Elvert Beitr. 70).

Sinapius viz Horčický a Horčička.

Sivý Andreáš, měštan a radní ve Valaském Mezřiči, 1625 za manželku pojal Kateřinu Predmířskou, s kterou se asi 1630 odebral u vyhnanství do Trenčína, a tam ji 1633 po- choval. Potom po druhé se oženil s Kateřinou Puncovskou. L. 1632 a 1638 ztratil dva syny. Úmrtí tato oslavena káza- nimi J. Hodiky, Sopotia, Jak. Stefanidesa a verši Jos. He- liadesa, což vše Sivý nákladem svým v jednom svazku dal vytisknouti.

Kronika Valaského Mezřičí 1539—1648 (V. 305). Rkp. ve Val. Mezřiči.

Sixt. z Derschenfelsu Jan, Pražan, za mládí svého vy- chován v konviku bartolomějském, když tento od 1582 uměštěn byl v Plzni Od 1684 byl zpěvákem v kapli Rudolfa II. Poz- ději stal se spravcem kůru v jesuitském kostele v Olomouci. Svého tam pobytu užil k těmu, aby do sáhl mistrství sv. písma 1597, našel se vrátil cokazatel do dvorské kaple pražské. L. 1599

Sixt.

217

kázal při pohřbu Mikuláše z Lobkovic. L. 1601 obdařen er-
bem a přidomkem „z Lerchenfelsu“. Po Pistoriovi stal se
1608 arcipryštem plzenským a téhož roku vyvolen kanovníkem
na Vyšehradě. L. 1609 byl již i kanovníkem u sv. Vítá a brzo
potom učiněn protonotářem apoštolským. Na Vyšehradě 1613
po Linteonovi v trudných okolnostech přejal děkanství. Jměni
kapitulní velmi bylo ztenčeno. Rudolf II. slíbil sice podporu
1000 tolarův, ale zemřel prvé, než slibu zplněno. Sotva se
kapitola od pohromy 1611 počínala zotavovati, nová hrozila jí
nehoda. Děkan měl přijíti i o posledních 26 poddaných. „Jestli
by se to mělo státi,“ žaluje Sixt, „musil bych za své věrné
služby, zde v království českém JMsti sv. paměti cís. a králi
Rudolfovi přes třidcet let věrně a poddaně konané, na svá
stará kolena s mošničkou nebo kabelí dům od domu jako vo-
ják nějaký žebrat jíti, anebo kostel i školu na Vyšehradě
zamknouti, kněze i žáky propustiti a zlořečení buď na sebe
neb na ty, jenž příčinu tomu dali, očekávati“ (Ruffer 291). Za
takového stavu věcí nebylo divu, že 1618 rád přijal volbu na
proboštství litoměřické, a děkanský na Vyšehradě úřad složil.
L. 1627 při Ferdinandovi II. vymohl, aby probošt litoměřický
na sněmě zemském zasedal hned po arcibiskupovi. V Lito-
měricích asi 1626 při proboštství zařídil tiskárnu, kdež pak i
své spisy tisknouti dával; leč závod ten, sotva že byl zřízen,
31. ledna 1627 pohořel. Týž osud zasáhl i celou budovu
proboštskou, již Sixt z nova byl vystavěti dal (Lippert 514).
Sixt byl milovníkem hudby i básnictví latinského. L. 1617
ku korunováni Ferdinanda II. vydána od něho „Stella bohe-
mica“, 1626 k oslavení vítězství Tillyho nad Dány u Lutteru:
„Triumphus et victoria“, při čemž několik skladeb hudebních.
Zemřel v Litoměřicích 3. listopadu 1629. Balbin, jehož již co
chlapce osmiletého se zvláštní láskou pěstoval, památku jeho
oslavil elegií (v Boh. doct. II. 149 tištěnou). Heslo Sixtovo
bylo: Sustine et abstine, po česku: Trp, by nemohl, neškoď,
by mohl.

1. Kázaní o lásce. 1605 (IV. 1621).

2. Aquila funebris. Kázaní nad mrtvým tělem Krištofa Popela z Lobkovic na Pátku a Divicích, nejv. bohmistra a kamrmistra, zemř. 24. měje a pochovaného 7. září 1609. V Praze 1609 u Pštrosa (IV. 1683). Otisk v Lumíru 1852.

218

Skala.

3. Miláček. Historia o životu a smrti sv. Jana Apoštola a evangelisty Páně. V Pr. 1613 (IV. 1794). Ded. arcibiskupovi pražskému Janu Loheliovi.

4. Život v těla angelský sv. Kateřiny Senenské. V Pr. 1614 (ib.). Srovnej z Falatína.

5. J. Šerera křestanské otázky (proti náuce Lutherově), v jazyku českém mnohými důvody starých Čechův podobojích rozšířené. V Pr. 1624 péčí V. Coelestina z Kronenfeldu (V. 681).

6. Život sv. Norberta. V Litoměř. 1627 (V. 1252).

7. Přenešení sv. Norberta. V Litoměř. 1628 (ib.).

Skała ze Zhoře Pavel, nejstarší syn Adama rodem Písečana, jenž byl měštanem N. M. pražského a registratorem při dskách zemských, a Krumlovanky Benigny Medlové, nar. 10. července 1583. Asi 1600 odebral se na akademii wittemberazkou, kdež o klassické literatuře slyšel Friedr. Taubmanna, Sibera a Rodomanna. Některý čas pobyl i v Altdorfě a v Lipsku, načež po západní Evropě cesty konal. Navrátiv se do vlasti, seznámil se v Žatci s Annou, dcerou Cypriana Hoštálka z Javořice, tehdá po Kralohradčanu Mr. Janovi Plevkovi ovdovělou. Dne 18. máje 1604 hlučně slavena svatba a tři dni po odávkách jednadvacetiletý manžel od Žateckých přijat v právo městské. Šňatkem tím stal se hospodářem značného jmění, že mohl vésti život volný a neodvislý. V snahách souvěkých neměl sice činného účastenství, za to vše, co se dálo, čilou sledoval myslí. O událostech pražských stále ho zpravoval otec a čas po čase i sám zajižděl do Prahy. V máji 1609 vypraven tam od obce v důvěrném řízení spolu s Mr. Sof. Rosaciem. L. 1610 opět se mu událo zavitati do Prahy, aby pohřbil otc e a uvázal se v poručnictví nad mladšími sestrami a bratry. Vyřídiv, co řiditi bylo, vrátil se do Žatce, veza s sebově čtyry bratry, jež vzal pod osobní své opatrování. Když vhy politické začaly bouřněji se zmítati, nemohl Skala oseďděti doma. Asi koncem 1618 přenesl se do Prahy i jal se co úředník přísežný pracovati v kanceláři české. Ale nepodobá se, že by velkým vlivem byl vlád! Jediný značnější jeho skutek bylo sepsání artikulův o tom, jak prý by stavové dosíci mohli i trvanlivého pokoje i svobody náboženské. Suropní extract z nich uveřejnil (i také do díla svého vložil T. 5.–9), když se plnomocní stavovští 1619 strojili k interposící čebské. Obsah jejich ukazuje, jak radikální byly opravy, ježto Skalovi tanuly na myslí Smýšlením tímto ovšem

Skala.

219

se vysvětluje, proč Skala po katastrofě bělohorské volil opu-
stiti vlast. Odešel buď hned v průvodu Fridricha Falckého,
anebo se brzo ku komonstvu jeho připojil. Tu užíván v roz-
ličných důvěrných posláních. Jmenovitě 1622 falckraběti, an
tehdá dvorem byl v Kur-Weissenburce, přinesl listy od mlad-
šiho bratra z Berlína a od matky z württemberského Schorn-
dorfu. Dáleji jeda s Fridrichem, několik dní nemocen proležel
v Sedanu, načež jej skrze Pikardii provázel k moři a odtud
s ním se přeplavil do Haagu. Konec letní doby t. r. vracel
se Fridrich touž cestou do Rýnského Falcu a v Sedanu pro-
pustil vojsko své, pod Mansfeldem proň bojující. S Mansfeldem
oddělil se i Skala a zůstal u něho až do Estenay, kdež od 13.
září celých třinácte dní čekali na konvoj, kterýž by je doprovodil
až na pomezí lotrinské a k horám elsasským. Dne 28. září do-
razili do Bouzonvillu. Tu pak došly zprávy, že by v horách na
ně stražili Charvatí arciknížete Leopolda, pročež dali se na jevo
po řece Saaře. V městě Besseringen (Wistrink) se Skala rozžehnal
s Leop. Linstauem, vůdcem konvoje, i jel do Zweibrucku. Po
čtyrdenním oddechu s kupci se vypravil do Strassburku; od-
tud přes Tubinky jel do Ulmu a z Ulmu po Dunaji do Donau-
wörthu. Do Normberka dorazil v prvních dnech listopadu.
O novém roce 1623 dostal se do saského Freiberku, kdež na-
lezl syna svého s preceptorem a mladé Hoštálky, syny to
Maximiliana, 1621 v Praze státeho švakra svého. Do Freiberku
Skala patrně značnou část jmění svého uchránil a tu se pak
na stálo usadil. V různicích, jimiž česká osada perenská byla
zmitána, žádného neměl účastenství; anobrž cele se zabral v
dílo své historické, k němuž nepochybně již za žateckých let
první byl učinil přípravy. Pracoval na něm všecka ta léta od
1623 až do 1640. Chronologii dopsal 1628, načež přístoupil
k historii církevní. L. 1634 psáti začal díl VII., 1636 díl VIII.,
1637 díl IX. a 1639 díl X. „Pacienter sustine et spera“ bylo
beslo jeho. Smýšlením náboženským náležel k evangelíkům
A. V. Živ byl přes l. 1640. (Dunder a. Rybička v ČČM.
1858, 287 a 454. Tieftrunk při historii Skalově, Jan B. Miltner
v Památkách 1869, 440).

1. *Chronologie církevní.* Rozdělena na šestero epoch i dovedena až do 1628. Rkp. v bibliothecе Waldšteinské v Duchcově (V. 380).

2. Historie církevní. Rkp. tamtéž v desíti velikých foliantech: I. díl o pohřestění pohanův, o protiveustvích církve, o kacířstvích, II. o zavedení

220

Skribonius.

církve klesiánské od II. věku do počátku XVI., III. 1516—1535, IV. do 1565, V. do 1570, VI. do 1600, VII. do 1611, VIII. do 1618, IX. do 1620, X. do 1623 (ib.). Část díla IV. v un. bibl. pražské. Výňatky tištěny v ČČM. 1631, 1834 a 1847, ve Slovanu 1850. Děje české 1602—1623 v pěti svazcích 1865—1870 uveřejnil Karel Tieftrunk (ib.).

3. Paralipomena, ku kterým Skala často v Historii se táhne, nezachovala se.

4. Důvody pilného povážení hodné, k jakému cíli vojna v Čechách zacata, potom i do Říše německé přenešena a Fridrich Falcký tak náhle do klatby Říše dán jest. S 34 přílohami. Z latiny 1640 přeloženo (Dunder v ČČM. 1858). Snad to zčeštení spisu, „In libertate“ 1647 vydaného pod titulem „Consideratio causarum hujus belli, quod a. D. 1618 in Bohemia velut incendium horrendum exortum etc. Quondam scripta ad petitionem undus illustrissimi“, jejž Benham v „Account of J. A. Comenius“ (str. 77), ač podle zdání našeho omylem, připisuje Komenskému.

Skribonius z Horšova Jindřich, syn měštana (dle Balbina a Červenky) plzenského, jménem Píška. Studia dilem konal na akademiích jihoněmeckých, dilem v Italií, kdež před 1547 dosáhl doktorství obojích práv. Záhy jal se obírati vychovatelství synův katolického panstva českého, ano k vůli tomu zstožil avšážtní konvikt v Pasově (ČČM. 1845, 340). S r. Ludými hrabaty Plavenskými se 1547 s Pasova vypravil do Vlasch. Navrátiv se odsud zase do Pasova, Vilémovi z Rožmberka, an tam na studiích byl, přednášel dialektiku a rhetoriku (Brezan). Potom převzal vychování arciknížete Karla, syna Ferdinandova. Že by býval byl zpovědníkem cís. Anny, jak Dalbin vypravuje, podobné není, jelikož vznešené paní této 1547 jíz nebylo. L. 1549 přijat do kapitoly pražské. Potstoupně v ní zastával děkanství a proboštství. L. 1552 spolu s Janem z Puchova byl ve Vidni o arcibiskupství pražské, ač s nepořízenou. Tébož roku odevzdána mu správa dioecese. Když se Ferdinand I. konečně odhodlal k obsazení metropolie pražské, byl Scribonius první, jemuž důstojenství toto nabízeno. Teprv když toho se vzdal, jmenován k tomu dosavadní biskup vídeuský, Antonín Brus z Mohelnice. Jemu Skribonius s celou ochotou přišel vstřeč, což novému arcipastýři tím bylo vážnější, jeho to kapitula pražská z počátku nehrubě se k němu přivětivě lišla. Brus nemohla pro školy své na koncilium tridentském ve správu dioecese chued se uvázati, s pokejnou myslí ponechati měli administraci v rakou Scriboniových, kterýž předtím i potom s ravnou horlivostí postupoval, častě konávají cesty po

Skribonius.

221

rozsáhlém tehdá pozemí dioecese pražské. Tak 1556 byl v jižních Čechách vyšetřovat sporův, jež Vilém s Rožmberka měl s kn. Matějem, opatem zlatokorunským (Březan); 1570 arcibiskupa zastupoval při konvokaci duchovenstva arcipryšství plzenského a horšovo-týnského (Brus 278); 1574 visitoval pannenský klášter ve Světci (ib. 153), míril kanovníky kapituly budišinské s děkanem Janem Leisentrittem (ib. 71). Zvláštním příznivcem byl tovaryšstvu Ježíšovu, ježto k jeho radé do Čech byli povoláni a mladiky z Čech, Moravy a Slezska sesíleni. První jejich osadu českou 1556 sám nejen uvedl do kolleje sv. Klimenta v Praze, ale i při stavbě kláštera a školy štědře penězi je zakládal (Bor. II. 388–90). Z kazatelské činnosti jeho připomenouti sluší, že 1565 měl pohřební řeč u sv. Vítá nad mrtvým tělem Ferdiuanda I. (Gind. GBr. II. 29). Zajímavo jest, že Skribonius, ač tolik let v Němcích ztrávil, německému jazyku se nenaučil (Brus 55). Přidomku „z Horšova“ spolu se mu s bratrem Matějem Píškem († 1584), sousedem horšovotýnským, dostalo 1562 (Ryb.). Zemřel v Praze 13. ledna 1586 i pochován v kostele u sv. Vítá, kdež podnes se čte náhrobní nápis jeho. Mimo spisy tiskem vydané zůstavil páměti dějů souvěkých, ježto se rukopisem chovají v bibliothece metropolitanské (Ungar in Balb. 153).

1. Katechismus. V Prostěj. 1552 (IV. 1256).

2. Katechismus obširněji sepsaný. V Pr. 1556 (IV. 1261).

3. Jana Fera a) Postilla zimní, v Pr. 1574, b) Postilla letní, v Pr. 1575, c) Postilla neb kázaní evanglitské pravdy pravého apoštolského učení. V Pr. 1575 dva díly, listů 423 a 682 in folio. (IV. 1552). Spis tento z lat. a něm. textu přeložen k rozkazu a nákladem arcibiskupa Ant. Brusa, kterýž sám k tomu dohlížel, aby v překladu nic důležitého vynecháno ani co nenáležitého přidáno nebylo. Není pochyby, že při úpravě textu Scribonius, co jediný tehdá spisovatel český v kapitole pražské, měl účastenství. Arcibiskup si na vydání vymohl desítileté privilegium a 1568 povolení, aby tisk v Normberce provésti dáti mohl (Brus 79). Leč nedošlo na to. L. 1573 Melantrich nákladem Brusovým a Vilémovým z Rožmberka v tisk se uvázal, ale měl v tom nesnáze, jelikož Jan Novohradský z Kolovrat papírníka Fridricha Fraye (o němž Dlabač v Ábh. d böhm. G. d. W. 1798 a Rybička v ČČM. 1865, 220) držel u vězení, a Melantrich tudíž pro nedostatek papíru s tiskem postupovati nemohl. Arcibiskup se o jeho aspoň na čas propuštění přimlouval, aby dokonána býti mohla kniha, „již jest v Čechách nikdá ještě v jazyku českém rovná nevyšla“ (Brus 129). Tisk nicméně nedokonán leč 1575. Koničě dílo to, jakož i překlad Ferových modliteb, položil mezi díla zavržená, dokládaje, že „Postilla tato latinskou řeči vydaná polepšiti se může, však na

229

Skulteti.

českou čeč příložná od kresře, který ji všelijak bludem poskvrnil, tak že polepšení hodná není“ (Klíč II. 48).

Skulteti Adam, nar. 20. pros. 1748 v Závadě (trenč.),
spravoval školu v Uh. Skalici, i zemřel 14. července 1803.
Tablic učinil mu řeč pohřební.

Melodiatura aneb partitura, t. j. kniha hlasozpěvův. Noty k písním evangelickým. V Brně 1798 (VI. 180).

Slána Václav ze Slaného 1480, farářem jsa u sv. Valen-
tina na St. M. pražskému, spolu s kn. Michalem z Češeva, fa-
rářem u sv. Jiljí, a s dvěma jinými faráři pražskými v krá-
iově dvoře na St. M. jest jat k rozkazu krále Vladislava II.,
odtud pak tajně odvezen na hrad pražský. V srpnu přepra-
veni k Karlštein. Když 2. listopadu kn. Michal zemřel,
ostatlí propuštění. Slána uveden na faru u sv. Mikuláše a
pozdeji u Matky boží na louži (St. 1. 221).

Zpráva o příhodě s kn. Michalem. Rkp 1518 v Č. Museum, 1613 v Dečelu. Útisk v St. 1. 503--3 a ve Výb. II. 879-890.

Slanský František, kněbtiskař v Ml. Boleslavi 1748
(V. 1485)

Slansky Kristěl, knéz lutercký a přítel kn. Jakuba
Kunwaldského, 1572-1593 byl „učitelem církve Kristovy“ v
Hranicích.

1. Píseň na evangelium sv. Jana kap. 5, složená na jméno J. Kunwald ského, otáz v kancionále 1572.

2. Kráľský spis o přípravování se k smrti. 1579 (IV. 178).

3. Rudolfa Gwaltersa Zreadlo života křestanského a povinnosti křestanské. 1593 (ib.).

Br. Slanský Mikuláš, jeden z těch, kteří byli plnou-
čátečních Jednoty. Byl dělením úzké raddy. Když se 1488
Bratři z rozkazu Matyášova museli z Moravy stěhovati, první
a druhý jehn zástup do Multan provázel Br. Mikuláš spolu s
Br. Eliášem Chřenovským (Hist. pers. 77). Poději správcem
byl zboru v Křižanově a v Rychnově. V peděslém věku jal
se sestavovati zprávy o jednání Jednoty s Lutherem, příčinou
spisu Petra z Zásleho. Nemohla sáni jiné psáti pro starost a
mukou třesení, Br. M. Červenkov do léka říkal. Zemřel v
Litomyšli před sv. Václavem 1542 (Fiedler 231). Blahoslav
poznámenní o návěr, ze byl muž mistrných přísluvi, povědom
šarých věcí i původu Jednoty. Mladým přy rád rozprávíval
o dávčích námázích.

Slavata.

223

Listové a jednání Bratří s Lutherem. Rkp. 1630 v Herrnhutě, druhý z polou XVI. věku v univ. bibl. pražské; otisk v Gindelyho Quellen 45—58. Viz ČČM. 1861, 140.

**Slanský Pavel**, „správce církve Kristovy v Lochovicích“ na podacím Floriana Griespeka, podle jehož vypravování v Kacerově 1573 sepsal příhody synův páně za noci bartolomějské v Paříži (ČČM. 1844, Výb. II.).

**Slavata z Chlumu a z Košumberka Vilém**, třetí syn pana Adama a Doroty Kurcpachové, nar. 1. prosince 1572 v Čestině Kostele. Otec byl posluchač Jednoty, matka lutéránka, on pak sám vychován v učení bratrském. Mladá léta ztrávil v rodišti, časem zajižděje k strýcům svým Jindřichovi na Košumberk a k Zachariášovi do Chroustovic. Prvním učitelem byl mu správce zboru čestinského Br. Martin Tyl, muž dle zpráv bratrských víceji oddaný potřebám těla než ducha. Štastnější byla volba druhého učitele. Po smrti Tylově 1581 přišel do Čestína Br. Jan Jaffet. U něho se mladému pánovi dostalo důkladného vyučení nejen v náboženství, ale i v latině a češtině. Nabyl t zvláště veliké lehkosti a správnosti v slohu českém, nad to pak od učitele přejal i zálibu v dějepravě. Co jinoch sedmnáctiletý poslán do Prahy, aby se tam s ujcem svým, Joachimem Oldřichem z Hradce, společně vzdělával. S mladým tímto a neduživým pánem za půldruhaletého soudružství vešel v upřímné přátelství. V zimě 1592 rozloučili se, jelikož se Vilém odebral do Vlach. Nákladem k tomu opatřil jej Joachimův otec, Adam z Hradce, a poněkud i Petr Vok z Rožmberka. Dne 20. prosince přijel do Benátek i probavil tam masopust, prohlížeje si město i okoli. Časem pobýval i v Padue, kdež jej na universitě vyvolili českým consiglierem, ač mu rozpoutaný život studenstva tamního nehrubě byl po chuti. V březnu 1593 společně s mladými hrabaty z Althanu odejel do Florencie, kdež od knížete Ferdinanda přivětivě byl přijat, i ztrávil tam dobu velikonoční. V dubnu zavítal do Sieny, vlastního cíle svého. Tu jal se studovati práva, cviče se přitom v šermu, v tanci a ve hře na loutnu. Professoři a studenti chtěli, aby přijal na se rektorství, čehož však pro nedostatečnost prostředků svých odepřel. Dokonav úkol svůj v Sieně, procestoval Vlachy, navštívil Řím, Neapol, Sicilií, ano zajel až na Maltu, a po

224

Slavata.

čtyrletém pobytu pod nebem italským domů se navrátil. V Čechách přivinul se ke dvoru dobrodince svého, a i když tento 24. listopadu 1596 skonal, neopustil Jindřichova Hradce. Tu brzy se začaly ukazovati následky delšího pobytu v zemi čistě kutolické, kamž, jistě ne bez určitých úmyslův byl vypraven. Rodina Hradecká při chorebnosti Joachimově uvykla v něm spatřovati budoucího dědice a opatrně vedla k tomu, aby hlavní překážka, rozdíl v náboženství, povlovně zmizela. Jakkoli Vilém v bratrské náuce dobře byl vzdělán a víru svou v častých rozepřích dobře brániti dovedl, však důvodové, jež mu proti ní bylo slýchati, velice jím hnuli. K tomu poněkud přispělo i šlechtické vědomí jeho, jemuž se příčilo, že zastavatelé Bratrstva „byli lidé sprostní, neučení a na větším dile řemečníci.“ Po příjezdu do Hradce pochybnosti jeho ochotně pěstovány. Zacházalšt tam do kolleje jesuitské, až v letě r. 1597 úmysl jeho dozrál. Tehdá se pro měr, na Moravě proskakující, rodina Hradecká odebrala na Hlubokou, a tam ji s Vilémem sledoval i nový jeho rádce náboženský, P. Jan Rotarius. Zpráva o proměně této trapně dojala otce jeho, i rozpředlo se mezi ním a synem dopisování, obapol vedené se vším důrazem hlubokého přesvědčení (ČKD. 1862). Adam Slavata se o prostřednictví obrátil k Petrovi Vokovi z Rožmberka. Ten počátkem srpna Viléma pozval na Krumlov a tam jej svedl s Br. Janem Jaffetem. Ale vše bylo marné. Než minul srpen, již přestoupení Vilémovo i formálně bylo vykonáno. I kromě rodiny skutek tento naplodi! mnoho hluku, že se Vilém pohnuta viděl, příčny, za kterými náboženství své změnil, ve spis uvésti a přátelům jej sdělovati, což ovšem nezůstalo bez odezvání. Odpověď, která pod jménem Nikodema Philadelpha tehdá vyšla, podnes chová se v Herrnhutě (IV. 1351). Nepříznivým posudkům tím méně ujíti mohl, jelikož přestup jeho svozovali s úspěšnou snahou o ruku bohaté dědičky, Lucie Ottilie, Joachimovy sestry, o kterouž se marně byli ucházeli Petr Vok z Rožmberka a Joachim z Švamberka. K vůli pokřdu odchodlal se na cesty. L. 1597 dal se do Némec, Dánska, Hollandu, Anglie, Škotska, Francie a Španěl, a teprv 1600 se zase navrátil. Hned po návratu obeslán ke dvoru Rudolfa II. i učiněn homorníkem, dosazen do většího touda zemského, nad to pak nař vložen úrad marsalka dvor-

Slavata.

225

ského. Služba tato zdržovala jej při osobě císařově, jemužto
spolu s Heřmanem Černínem a Harantem z Polžic každodenně
býval společnikem stolu i zábav. Po třech králích 1602 s
velikou v Hradci slávou slavena svatba s Lucií Ottilií. Sňat-
kem tímto po brzké potom smrti pana Joachima († 24. ledna
1604) stal se pánem velikého jmění Hradecké větve Vítkovicův.
Zároveň uveden na purkrabství karlšteinské, jež byl Joachim
zastával, a přijat do tajné raddy císařské. Nedlouho po svatbě
podařilo se mu smířiti se s otcem, an tehdá přebýval v Kutné
Hoře. Konec srpna 1602 přejal tam otcovský a mateřský
podíl. Od té doby se obapol obnovilo přátelské dopisování.
Vilém neopomíjel do Hory posilati „prc-šanty“, zvláště ke
štědrému dni, a hověti protekcím otcovým. Když pak 1616
pan Adam zemřel, vdova jeho i se synem pohostinské úto-
čiště nalezla v Hradci až do smrti. L. 1606 kněktiskař Bo-
hutský Vilémovi věnoval druhé vydání Veleslavinovy Politic.
V bězích veřejných jméno Vilémovo nevyniká až 1608, kdež,
ač bez úspěchu, s velkopřevorem Děpoltem z Lobkovic vyslán
do Moravy, aby stavy v Evančicích shromážděné udržel v
poslušenství Rudolfově (Dudík MGQ. 177). Z Moravy hned
vydal se na Karlštein postarat se o branný stav hradu, i nebyl
tudíž při jednání sněmovním o požadavky, kteréž stavové vůči
hrozebnému postupování Matyášovu předložiti se chystali Ru-
dolfovi II. (Pam. I. 179) Ale jednání smlouvy mezi oběma
bratry byl účasten a spolu ji i podepsal (ib. 177). Větší úkoly
nastaly mu napřesrok. Sám o dějích tehdejších a o svém v
ních podílu podrobné zůstavil zprávy, kteréž velké nabývaji
váhy svědomitou zevrubností, s kterouž sou sepsány. Mezi sně-
mováním totiž o rokování olůvkem si dělal poznámky, a přijda
domů, za živé paměti na čisto je spisoval; v některých věcech
zápisky své ještě srovnával s Martinicovými (ib. 411). Při
rokování o majestát s kancléřem Zdeňkem z Lobkovic a s
Jaroslavem z Martinic zastával ten nábled, že k povolování svo-
body náboženské na ujmu výry katolické vrchnost světská bez
přisvědčení papežského oprávněna není. Naproti tomu ostatní
katolici mezi nejv. úředníky, jako zejména nejv. purkrabi
Adam z Šternberka, stáli na tom, že „králové čeští s stavy
na sněmě shromážděnými tu moc měli a mají, u věcech du-
chovních tak jednati a povolovati, jako u věcech světských a

Rukověť k děj. lit. č. III

15

226

Slavata.

politických.“ Odporná tato minění hned se z počátku srazila na kanceláři dvorské. Strana vrchpraví královského jala se Slavatovi a obéma soudruhům jeho vyčitati, že oni svými zlými radami císaře zavedou a o království české připraví; neb jestliže císař stavům podobojím nepovolí, že tito se utekou k Matyášovi. Tu ti tři odpověděli a i císaři písemně oznámiли, že oni jsou „radové u věcech justitiae a politických“; pročež že císař nejlépe učiní, aby o věcech theologických zdání od nich nevymáhal. Rudolf II. při tom jich zanechal, schváliv návrhy strany druhé (list 1646). Stavův podobojích tato rozdilnost myslí ve vládě ovšem tajna nebyla, jakož se s tím nikdo ani nepokrýval. Ale všecko bývalo by minulo bez trvalých následkův, kdyby se Slavata a Martinic nebyli zdráhali, relatory být při vložení do desk majestátu a dáti podpis svůj na amnistii. O to již 17. října 1609 byli utkáni od Budovce a hrozeno jim, že podoboji za původce je pokládati budeu, pokud by se kdy budoucně proti majestátu a porovnání mezistavovskému něco zběhlo (Pam. I. 412). K tomu i v dalším prodlení událostí vždy se vracováno. V prosinci 1610 Slavata s arciknižetem Leopoldem byl u kurfirsta sasrého (list Adamův 1610). Jednalo se patrně o to, aby kurfirsta přemluvili k podporování volby Leopoldovy na trůn císařský. I jinak Slavata zasvěcen byl v záměry ctižádostivého arciknižete. Ačkoli hlavním v tom pobadatelem a strůjcem byl prohnaný pletichář Vilém Vehynský, těžko pochybovati o tam, že by Slavata záměrův vpádu pasovskeho úplně byl býval nevědom. Již tehdá obecně z toho jej vinili, ano šířila se i pověst, že z domu Slavatova na lid český několik ran z ručnic učiněno bylo (Pam. II. 51). Svědčila proti němu i ta okolnost, že lid pasovský úplně ušetřil majetku Slavatova (Corres. über das passauer Kriegsvolk 1845, 6). Proti obviněním těmto Slavata ovšem co nejurčitěji se ohrazoval, tvrdě přímými slovy, že ani on ani Martinic s snahami Leopoldovými o království českého co činit neměli. „A to prý jest tak pravdivé, jako že po východu slunce den jest a po západu noc následuje“ (Pam. II. 9). Po vpádu pasovském nebylo mu ušetřeno soudního vytazování, ač konečně bezvinnost jeho sněsčním soudu zemského 1612 uznána a očištění do desk vloženo (ib. 43). Po korunování Matyáše v červnu 1611 Slav-

Slavata.

227

vatovi hrozilo nebezpečenství, že při obnově úředníkův zem-
ských zcela bude opominut, jelikož purkrabství karlšteinské
odevzdáno Thurnovi a na něho dáleji nehleděno. Nicméně po-
dařilo se zvláštní zápletkou věc otočiti takovým obratem, že
se mu dostalo nejv. sudství dvorské (ib. 63). Rovněž se Sla-
vata v odporu nalezal příčinou čtyr artikulův, kteréž stavové
podobojí Matyášovi při korunování byli předložili a na ně od
něho revers obdrželi, totiž o konfederací s Uhry a Rakousy,
o generální defensí, o sjezdích a o obnovení starých erba-
nuňkův. On v tom spatřoval zkrácení katolictva a ztenčení
důstojenství královského, i není pochyby, že jeho v tom byla
ruka, když 12. srpna 1615 nahodilé nepřitomnosti přednich
podobojích užito k tomu, aby čtyři ti artikulové přijati byli ve
formě co nejmírnější (ib. 194). Naproti tomu Slavata vřelým
byl podpůrcem plánu, aby k následnictví v Čechách povolán
byl Ferdinand Štyrský. Bylť to panovník zcela dle srdce Sla-
vatova, ačkoli i on někdy mu nebyl dosti rozhodným. Před
korunováním, když se jednao o revers na privilegia zemská,
setkal se Slavata s kardinálem Kleslem i přimlouval mu, že
arcikníže majestátu na náboženství bez urážky svého svědomí
potvrditi nemůže. Klesl odvětil, že se arcikníže, příjme-li ta-
kovou radu, zbavi naděje na císařství. Když pak Ferdinand
šel ku korunování, obrátil se k Slavatovi, řka: „Chvala Bohu,
že se to vykoná bez urážky svědomí mého.“ Slavata pokrčil
ramenoma, čemuž porozuměv arcikníže vece, že o reversu čtyři
theologové v kolleji jesuitské byli tázáni, ti pak že jedno-
myslně na tom se snesli, že s dobrým svědomím jej může po-
tvrditi. Slavata, ač nesouhlasil, k té odpovědi se odmlčel
(list 1646). Po korunování arciknížete Matyáš počátkem pro-
since 1617 s Ferdinandem z Prahy odejel, načež se nejvyšší
úředníci, mezi nimiž Slavata, jsa od 1612 praesidentem komory
české, sestoupili co místodržící královští. Sedm jich bylo ka-
tolíkův, tři podobojí. Brzo potom Slavata jel do Vídně o in-
formaci příčinou rostoucího jitření náboženského. Místodržící
dobrou měli naději, že povlovným jednáním neškodné učiní
sjezdy podobojích, ale v tom se s nimi Klesl neshodoval. Tla-
čilť na to, že císař lépe učiní, když „lvím, a ne lišćím spů-
sobem“ postupovati bude, a rada Kleslova obdržela vrch (Pam.
II. 136). Přese všecko to Slavata s Martinicem pokládáni za

15*

228

Slavata.

hlavní původy ostrých nařízení videňských, až pak ponuknutím Thurnovým nastala katastrofa 23. máje 1618. Vilém z Lobkovic, Albrecht ze Smíric, Oldřich Vchynský, Litvín z Říčan a Pavel Kaplíř popadli Slavatu a vypravili jej z okna. Tu Slavata uchytil se pantu u okna, ale Vchynský hruškou od dýky tak do kosti jej na ruku tloukl, že pustiti musil. V pádu Slavata zavadil o kamenou řimsu dolejšího okna, že si hlavu do kosti hluboko prorazil, dole pak tváři těžce dopadl na kámen a odtud se polomrtev dolů svalil do příkopu. Z rány hojně mu do úst tekla krev, až se počal dusiti. Bylať se mu hlava zavinula do pláště, že dechu popadati nemohl. Tu Martinic, šťastněji pád svůj přestáv, vymotal jej z pláště a tím od blízkého zadušení vysvobodil. Střelné rány, z okna kancelářního na ně vypalované, žádnému nic neuškodily. Martinic napřed odešel, potom Slavatu odnesli do domu paní kancléřové Polyxeny z Lobkovic, kteráž Thurna a průvod jeho srdnatou řeči z domu vypravila. Na zejtří radili se povstali stavové, co by s Slavatou učiniti měli, ale zvítězilo mínění, že „jest své právo vystál“; aspoň dáleji naň saháno nebylo. Od vyhození z okna přes celý rok v domě Lobkovském zůstával pod stráží jako vězeň. V tom bavil se čtením a spisováním pamětí svých z let 1608, 1609 i 1618, a pokradmo stále dopisoval císaři i jeho radám. Počátkem máje 1619 pracně dosáhl povolení, že s manželkou svou pro léčení mohl vyjeti do Teplice. Tam a na Duchcově poněkud se zdržel, čekaje, že by ho vysvobodil Buquo, ale naděje ho zmýlila. Když pak blížilo se vyvolení nového krále, spolu s Adamem z Sternberka 24. srpna ujel do Freyberka, a když jim tu pobyt zakázán, přes Lipsko do Erfurtu. Ale ani v Erfurtě nesměli zůstati, i dali se přes Würzburk do Aschaffenburku naproti Ferdinandovi II., an tam tudy jel z Frankfurtu, a s ním do Würzburku se obrátili. Tu zůstáno na tom, aby Slavata zatím se usídlil v Pasově a arcikniže Leopold aby jej všim, čeho mu třeba, opatřil. Po bitvě na Bille Hoře Slavata především potvrzen v úřadech svých a 1621 povýšen do stavu hraběcího. Dne 30. června 1621 zázán c minění, co by se v Čechách díti mělo a 24. července k poradám o to do Vidně povolán. Sic jinak zůstával v Pasově po dvě léta, časem zajiždéje odtud do Mnichova, Inausbrucku a ao chliveného svého místa poutaického, do

Slavata.

229

Starého Öttingu. Listem 12. září 1622 povolil mu císař ná-
hradu 50.000 kop, ježto se měly zaplatiti některým statkem na
Moravě konfiskovaným; ale Slavata, hledě k peněžným tehdá
obtížím, daru toho přímo nepřijal, alebrž nad to 50.000 kop
císaři půjčil; celá suma 100.000 kop jemu na Zbirově, Točníku
a Královém Dvoře na věčný plat zapsána. K tomu 1623
ještě připůjčil 200.000 zl. rýnských, začež mu zapsáno panství
mělnické. V říjnu 1622 konečně na stálo opustil Pasov i ode-
bral se přes Vídeň do Brna, aby se účastnil v kommissi, která
pod předsedáním kardinála z Dietrichšteina měla souditi nad
povstalými stavy moravskými. L. 1623 postoupil v úřad nejv.
komorníka a 1625 jmenován tajným radou. Během léta t. r.
spolu s Adamem z Waldšteina a Martinicem k císaři podal
memoriál o udělení jim třem popředního místa na sněmě, což
jim 7. srpna povoleno v ten spůsob, aby přede všemi úřadníky
hned po knížatech místa svá měli, prvorození jích synové pak
aby po úřednících přede všemi pány zasedali. Dne 1. listopadu
povolen mu titul „vládaře domu Hradeckého“ a spojení erbův
Slavatevského s Hradeckým. Z politické jeho činnosti za oné
doby připomeneme jen účastenství v obnoveném zřízení zem-
ském, jež dle slov Martinicových, on a pan z Nostic „nejvíce
kovali.“ L. 1627 dosáhl nejvyššího hofmistrství a dědičného
číšnictví a 1628 po smrti Zdeňka z Lobkovíc jmenován nejv.
kancléřem. Od té doby stálé své sídlo vzal při osobě císařově
ve Vídni. L. 1632 se Ferdinand II. odhodlal k tomu, aby
správu království českého s velmi rozsáhlou mocí odevzdal
synovi svému, korunovanému již králi Ferdínandovi III., i
vedeno k tomu, aby se Slavata jako kancléř s mladým králem
přesídlil do Prahy. Patrno, že tehdá byla strana u dvora,
která by se ho tím spůsobem ráda byla zhostila. Ale Slavatovi
nikterak to nebylo po vůli. Předstíral, že, ačkoli králi třeba
kancléře, on nicméně v čele nejv. kanceláře, pod kterou slušejí
i věci moravské, slezské a lužické, zůstávati musí u osoby
císařovy. Konečně také vůli svou provedl. S králem do Čech
v povinnosti kancléřské šel Jiří Adam Bořita z Martinie,
Jaroslavův syn. Poměr, kterýž z toho povstal, bez mrzutostí
neprošel, až sám císař Slavatu musíval chlácholiti. L. 1633 došlo
pětileti, na kteréž nejv. kancléřství propůjčováno. Tou pří-
činou udála se zajímavá kontroverse mezi Slavatou a starším

230

Slavata.

Martinicem. Tento upozornil jej, že podle papežské bully od 1088, která vložena do kroniky Hájkovy, kanclérem českým má být vždy probošt vyšehradský. Zpráva ta Slavatou nemálo pohnula, až se radil i s zpovedníkem svým, P. Lamormainem, neměli by u papeže žádati o dispensi. Posléze upokojil se, shledav, že Hájkovo tvrzení není než bájka. S pokojnou tudiž myslí přijal potvrzení na nové pětiletí, kteréž mu Ferdinand II. udělil s velikou chválou za posavadní služby. L. 1633 zemřela mu manželka. Tu hned pocato se starati o nové jeho oženění. Od mnohých vzácných stran, i od cisaře samého, jmenovány mu dámy, alc on tomu odepřel s osvědčením, že se po druhé ženiti nemíní. Smrtí Ferdinanda II. 15. února 1637 zkončilo se české vládářství Ferdinanda III. a s ním zároveň se z Prahy do Vidně přesidlil Jiří Adam z Martinic. Dne 13. března se mezi tímto a Slavatou takové stalo srovnání, aby Slavata zůstal sejpyšším kancléřem, Martinic pak aby co kancléř s ním se dělil o práci v kanceláři české. L. 1638 potvrzen Slavata na třetí lustrum. Poměr jeho k novému panovníkevi značně byl jiný. Kdežto mu Ferdinand II. při vši přízni vždy byl za pána, s nástupcem jeho spojovalo jej důvěrné přátelství. O tom, míme listy, svědči i výrok cisařův, když 1643 třetí doba kancléřství Slavatova dobíhala: „Můj Slavato, dokud sme já a vy živí, nemá nás než toliko smrt rozloučiti.“ Téhož roku po dávních přimluvách dosáhl platého rouna od krále španělského Filipa IV. I bylo povzbuzení toho třeba, aby u dvora vytrval 72letý stařec, jehož mysl se vždy rozhodněji za obor veči vezdejších nésti počínala. Chtěl zajistě dávní svou myšlenku provesti a dáti se do kolleje jesuitské v Indř. Hradci. Jen úsilevným přimluváním pedařilo se odvrátili jej od toho. Nicméně čím dále tím více zabředal v mysticusmus. L. 1646, jsa s cisařem k vůli sněmu uherskému v Prešpurce, seznámil se s Jeronýmem Gladichem z Magdeburka, kterýž tehdá projížděl Rakousky a Štyrsko, tvrdě o sobě, že sloužením mše sv. vysvobozuje duše z cistec Alnožství prosednikův se k němu hrnulo, zvláště ženských z panstva. I Slavata byl mezi věřicími. Nejprvě přitral ovšem o stavu duše své milé manželky, a došel se toho, že po třetí mši sv. „bulým ptáčkem z oltáře vyletela“. Rovněž učinil o Ferdinandu II., o zemřelé své děti a jine příbuzné. Věřili celou myslí v objevy ty, ani tušení

Slavata.

231

nemaje o tom, že Gladich nebyl než toulavý dobrodruh, kterýž
ještě po letech (1664) pohoršlivé své skutky provozoval v Žite-
nicích, kdež jej postihl trest. L. 1648 naposledy Slavata po-
tvrzen v úřadě, jehož obtíže hlavně již spočívaly na mladších
plecích Martinicových. Měl nyní dosti vůle, aby se ponořil
v historické své spisování, k němuž první byl vzal podnět 1636
z memoriálu Thurnova o Albrechtovi z Waldšteina. Prvotně
šlo mu jen o to, aby Thurnova dokazování vyvrátil, ponenáhlu
pak zabral se do rozboru práva volebního v Čechách a konečně
přistoupil k širokému vypravování dějův od 1527, totiž od té
doby, do které zasahuje kronika Hájkova. V době 1637—39
sepsal první dvě knihy, 1640 knihu třetí, 1641 čtvrtou, 1642—3
pátou, 1644 šestou a sedmou, od 1645 do 1651 každého roku
jednu, všech tedy čtrnácte. Z počátku text svůj na posudek
posílal přátelům. Též do němčiny dával jej překládati pro
Annu, vévodkyni bavorskou, a pro jiné přátele u dvora. O
činnosti jeho politické za doby kancléřské se v korrespondenci
od 1629 do 1648 zachované hojně nachází zpráv, ač k sesta-
vení obrazu úplného ovšem nestači. Z pozdějších listův některé
obsahují zajímavé zpomínky na mladší léta. To jmenovitě
plati o listu, jejž 24. září 1646 z lodí dunajské vypravil kan-
cléři Martinicovi. Vlastnoručně Slavata málo psal; pro ne-
foremnost svého písma záhy uvykl diktovati písaři do péra.
O hospodářství na statcích svých osobně velmi se staral, dá-
vaje regentům svým rozkazy do podrobna jdoucí. Za váleč-
ných dob tehdejších, kde Čechy a Morava vyssávány od vojsk
přátelských i nepřátelských, hradecké a telečské panství opě-
tovně a těžce trpělo obsazením vojenským. L. 1623 koupil
Slavata Košumberk, po Diviši Lacembokovi Slavatě propadlý,
aby ho rodině zachoval za 62.659 kop, ale již 1632 panství to
v takovém bylo stavu, že kázal tamnímu úředníku svému, ať
ze zásob vydává, co stačí, potomně pak ať sám salviruje život.
„Neb raději chci“, dokládá, „vojákům k dokonalé záhubě toho
statku nechati, nežli bych se měl jinde co dlužiti, a není od
koho a kde, aneb to málo, co ještě pro vyživení mé a mých
před rukama jest, do toho statku vložiti a skrze to větší nouzi
trpěti.“ L 1634 Košumberk prodal Hendrichovi Slavatě,
synovi Divišovu. Jiných statků konfiskovaných naprosto ne-
koupil; nenásledoval v tom příkladu těch pánů, kteří, jako

232

Slovacius Pavel.

Albrecht z Waldšteina a jiní, z laciných koupí od ubohých vypovězencův zakládali sobě bohatství rodinné. Osobně žil dosti šetrně, ač vždy po pansku, a neplýtval. Zvláště nerad dával se táhnouti ke kartům, hlavní to dvorské zábavě. Platu řádného co kanclér neměl; nejvyšších úředníkův důchod záležel jediné v taxách, a o ty se dělil s německým kancléřem a od 1632 s kancléřem Martinicem, tak že ve Vidni vlastně žil ze svého. Ba nejednou se událo, že císařské komoře i menšími sumami musil pomáhati. K panovníkům svým, znaje jich svízele, vždy se choval nad míru šetrně. Již svrchu sme dotekli o jednom toho důkazu z 1. 1622. Když pak Mělník císaři postoupil, místo 200.000 zl. přestal na splacení 120.000 zl. Není tedy divu, že po smrti nalezeno 426.000 zl. dluhův na-proti sotva 200.000 zl. pohledávek. Co osmdesátník dospěl Slavata posledních dnův svých. L. 1651 dne 2. října učinil poslední své pořízení v Ehersdorfě. Tělo jeho obléci měli do habitu laikův jesuitských. Pohřebni chvalořeči výslovně si zapověděl. Tuše blížící se smrt, dal se donésti do domu professův jesuit-ských ve Vidni, a tam 13. ledna 1652 život svůj dokonal. Mrtvola 25. února zavezena do Jindř. Hradce a tam v kryptě jesuitské pochována.

1. Kratký spis, za jakými příčinami náboženství své změnil a katolickou víru přijal. Sepsáno 1597, ale netištěno. Rkp. v Herrnhutě (IV. 1351).

2. Paměti z dob 1608—1619. K vydání upravil Jos. Jireček v dvou dílech. V Pr. I. 1866, II. 1868 (I. a II. kniha).

3. Vyvrácení Thurnova tvrzení, žeby stavové češti vždycky svobodné krále sobě volení měli. Rkp. (III. a kus IV. knihy).

4. Děje české, uherské, rakouské a ponenáhlu i obecné od 1527—1592 (IV—XIV. kniha). Z toho, mimo menší výňatky, uveřejněny „Děje uherské za Ferdinandam I. Od 1526—1546“ (ve Vidni 1857).

Zevrubné celého díla (V. 284). popsání v úvodu k „Pamětem“

Br. Slovacius Pavel (Paulus Slavus) učedlničil v Mladé Boleslavi, kdež se 1592 stal jáhnem. Téhož roku obrátil se k starším, aby mu dovoleno bylo oženiti se, ale nedosáhl přání svého. Mezitím pronesly se naň „škodlivé vady“, tak že se starší viděli pohnuty, zastavit mu užívání úřadu jáhenského. O synodě přerovské 1594 židal, aby zákaz ten byl zdvižen, leč zůstáno na tom, „aby sobě ještě pozanechán byl“. (Dekr. 257, 264). Teprv po dvou letech, o synodě třebičské 1596, zřízen byl na kněžství zároveň s Matějem Cyrem. L. 1598 dosazen za správce zboru landškrounského (Dekr. 274),

Slovacius Václav.

233

při kterém setrval až do své smrti. L. 1601 přijat v Bole-
slavi do úzké raddy (Meč 155). Poslední léta byl zdraví
mdlého, až jej dne 7. ledna 1604 v Landškrouně zasáhla smrf.
Pochován v Brandýse. Paměti bratrské líči jej co „muže uče-
ného, škol vzdělavatele, zvláště v psaní pilného“ (Fiedler 298).

1. Leryova cesta. Spolu s Cyrem 1590.

2. Ludvíka Lavatera kázaní troje o drahotě a hladu. 1591 (IV. 1600).

3. Traktát o moru a zemětřesení. 1600 (IV. 815, 902).

Slovacius Václav Turnovský, též Václav Turnovský a V. Martinides Turnovský řečený, syn Martina Turnovana, vychován byl v náuce Lutherově a 1581 stal se knězem, načež hned povolán na podací Krištofa Budovce do Hradiště nad Jizerou. Odtud po 1586 přešel do Brodec pod A. Zdeňka Kaplíře, s kterým i po odchodu nepřestal vésti písemné rozpravy o náboženství, a později do městyse Strýnic, kdež byl ještě 1590. Ze Strýnic vrátil se do Hradiště nad Jizerou, kdež jej ještě 1592 nalezáme. Téhož ještě roku přijal povolání od Jindřicha Křineckého na faru do Rožďalovic a tam zůstal až do smrti své 1616, bez ustání zanášeje se skládáním spisův ve smyslu Lutherově, jmenovitě rozšiřováním svých Výkladův. S ro-dinou Křineckých velice se zpřátelil, a zvláště od paní užil mnoho přízně.

1. Spis krátký o stavu sv. manželském. V Pr. 1586 u J. Černého (IV. 1320). Ded. Václavu Budovcovi. Na titulu podepsal se: Václ. Turnovský, pod předmluvou pak: V. Martinides Turnovský. Martinides, v Rukověti II. str. 11 uvedený, není tedy osoba zvláštní, nýbrž jest jeden a týž se Slovaciem.

2. Knížka o trojím příchodu pána našeho J. Krista. V Pr. 1586 u Nigrina (u J. mylně 1536, IV. 1224). Na titulu i na předmluvě podepsán V. Turnovský. I raddě v Bělé pro dávnější známost odeslal jeden výtisk.

3. O věčném manželství Krista a církve. V Pr. 1589 (IV. 1327).

4. Deset artikulův sebraných z slov nařízení večeře Páně a z svědectví sv. Pavla, též sv. Otcův o přijímání těla a krve Páně. V Pr. 1590 u B. Valdy (IV. 1336). Ded. Albrechtovi Zdeňkovi Kaplúři na Brodcích a Vel. Horkách, jehož list k Slovaciovi hned za předmluvou položen.

5. O pokloně ve jménu Jesus, má-li činěna býti. Proti Lukášovu tuším spisu č. 42. Bez m. 1590, po druhé v Pr. u Jičinského bez r. (1592) (ib.). Ded. 1. Bohuslavu Joachimovi Hasišteinskemu z Lobkovic na Boleslavi, Felix-burku a Krulichu, 2. Jiřímu Has. z Lobkovic na Nové Zásadce.

6. Víra vstupnje-li na nebesa k hledání Krista Pána a k požívání těla a krve jeho. Jan Filoxenes Jičinský vytlačil. Předmluva datována „v městys -Strýnicích“, jako při č. 4 a při prvním vydání č. 5, ač bez podpisu. Ded. Janovi Vančurovi z Řehnic na Krnště a Solcích, švakru Kaplířovu. Ex. v Č. Museum.

234

Smichaeus.

7. Rozmluvání o dvojím přirození osoby Jesu Krista. V Pr. 1598 (IV. 1354). Ded. Jindřichovi Křineckému, koilatorovi.

8. Rozjimání o auřadu, osobé a skutečích Syna božího. Vyšel jen první dílec „o auřadu“. V Pr. 1598 (ib.). Ded. Bohuslavovi Krineckému na Dětenicích, Vlčicích a N. Rouově.

9. Kázaní pohřební nad tělem Jindřicha Křineckého, an 3. listop. 1602 padl před Budínem, činěné 5. ledna 1603. K tomu připojeno druhé nad Viktorinem Křineckým († 30. března 1602). V Pr. 1603 (IV. 1676). Ded. Augustovi a Karlovi Hendrichovi Křineckým, synům Jindřichovým.

10. Každodenní modlitby paunám, paním a vdovám. V Pr. 1605 a 1618 (IV. 1972).

11. Celoroční řeči boží z St. i N. Zákona, k každému dnu nedělnímu i všedním rozdělené a rozšířené. Po nich jest druhý díl, v kterémž se obsahuji řeči boží, kteréž se čitají ve dny sváteční. Tato kniha může i Zahrádkou dušě slauti. V Pr. 1607. Posuď jen titul znám (v Č. Mus.). Srov. č. 15 a 16—17.

12. Modlitby obsené. Na Dobrovici 1610 (IV. 1972).

13. Díl postni výkladův řeči celoročních, vzatých z písem sv. Na Dobrovici 1613, v Pr. 1616 (IV. 1562). Ded. Karlovi Hendrichovi Křineckému. Viz *Vereš*.

14. Historie o utrpení a smrti nevinné Jesu Krista. Při č. 13 a 16 (IV. 1479 a 1638).

15. Klatičké a sumovní vysvětlení každodenních celoročních řeči všedních z St. i N. Zákona vybrané, kteréž řeči slušně Zahrádkou duší jmenovány býti mohou. V Pr. 1613 (IV. 1414). Ded. Karlu Hendrichovi Křineckému.

16. Vysvětlení prosté bílí malé, jinak řeči z obojího zákona božího na každý den nedělní a všední celého roku rozdělených, kteréž to řeči slušně Zahrádkou duší jmenovány býti mohou. V Pr. 1615. Nákladem Jana Albrechta Krineckého a jemu i šesti jeho synům věnováno (IV. 1562). Z toho některé často o sobě vydány, jako Historia o utrpení (č. 14) a Řeči masopustní.

17. Díl druhý téhož spisu. V Pr. 1620. Týmž nákladem a prací Jana Tosacia, od něhož dedikací choti Jana Albrechtové, Johance z Budova († 1619), i T. Adalberta Vodňanského (ib.). Č. 16. a 17. jsou veliké dva folianty. Srov. *ČOM. 1858, 313*.

18. Výkladové adventních řeči k všedním dnům nařízených. Ex. 4º napřed i v naš kusý v Č. Museum. Srov. Klíč II. 141 a 147.

19. Výkladové na řeči postní k všedním dnům nařízené. Exp. 4º univ. bibi. pr. bez titulu. Zdá se to býti zvláštní vydání z č. 15.

Smichaeus Tobiáš, též Libocký z Turnova, bakalář 1597, našlehoval v Rakovníku 1600, v Praze u sv. Mikuláše na Malé Straně od pros. 1600 a v Rychnově nad Kněžnou od 1602 (ČOM. 1845). Stav se knězem evangelickým, působil ve Vaticích 1606, později (1610) co děkan na Kamenici Nožířské. Za Rudolfa II. dosáhl titulu básnika věnčeného, jakož mu k tomu básní latinsko-gratuloval Pavel z Jizbice.

Soběhrd.

235

Kniha o včeráři Paně. V Dráždanech 1606 (IV. 1373). Ded. Kašparovi Kaplíři ze Sulevic, jenž k vytisknění náklad poskytl.

Smolík Jan Benedikt vychován byl v náboženství katolickém a stal se horlivým jeho zastavatelem. Sloužil co sekretář při české expedici místodržitelstva českého i zemřel 1689.

Chr. Pflaumera katolická rozmlauvání o jedné pravé dobré víře. V Pr. 1654 (V. 725). Ded. nejv. purkrabí Bernhartovi z Martinic. Nově vyd. 1728 od A. Koniáše (ČČM. 1863, 203).

Smrti tanec vydán 1563 a 1564 u Melantricha při Eras-
mově knize o hotovení se k smrti. Rozbor stč. lit. II. 13.

Smrtník Benignus, Slovák, minorita provincie Panny Marie v Uhrách. L. 1696—7 byl arcibratrstva „páskův provazných“ direktorem, přebývaje tehda v klášteře sv. Kateřiny.

1. Poklad serafinský 1681. Ded. Frant. Wittingerovi, městečka Chtělnice faráři (Slov. Pohl. I. 2).

2. Kunšt dobre umríti, z Archimedesa kresťanského vybraný. V Trnavě 1697 u Jana Hörmanna (Světozor 1858, 97).

Smrtník Melchior (mylně u Jungmanna Somptník), evangelický kněz v Bodicích, 1637 spolu s Lochmannem kázal při pohřbu Třanovského, a později stal se tohoto nástupcem v Liptovském Sv. Mikuláši.

Vale Tranoscianum aneb kázaní pohřební dvoje. V Trenčíně 1637 (V. 1068). L. Haan o Cithaře str. 47.

Smutný Jiří Ferdinand, kněz katolický, jsa děkanem v Pelhřimově, vydal spis:

Pilná obrana města Pelhřimova, Maria panna bolestná. V Pr. 1714 (V. 1204).

Soběhrd Mnišovský z Sebuzína a z Horšteina Ra-
fael, nar. 1580 v Horšově Týně, studoval v Praze u jesuitů.
Tehdá co mladík dvacetiletý seznámil se s Paprockým i byl
mu nápomocen v upravení českého textu v Diadochu. K. vůli
vyššímu vzdělání odebral se pak na akademie cizí, zejména
do Paříže a Říma, i navrátil se co doktor práv. Brzy potom
ustanoven co král. sekretář při Melchioru Kleslovi, t. č. místo-
držícím v Rakousích. V úřadě tom důležité služby konal co
jednatel ve válce, kterou Ferdinand II., tehdá vévoda štyrský,
vedl s Benátčany. V odměnu zato povýšen za radu při vládě
štyrské. Zároveň měl v českém jazyku vyučovati mladého
arciknížete Ferdinanda (JII.). Pro něho bezpochyby zepsal
latinský spisek k naučení se češtině. V pobnutých dobách
1618—1620 mnohonásob od Ferdinanda II. v řízeních vládních

236

Sobek.

potřebován. Dne 1. ledna 1621 udělen mu výše dotčený přidomek a 2. máje 1622 installován co rada nad appellacími v Praze na lavici doktorské. V provedení nového stavu věcí působil na Moravě takovou měrou, že mu císar v odměnu daroval 4000 zl. z komory královské, v kteréžto sumě mu 1624 postoupen konfiskovaný po Janu Dvořeckém z Olbramovic statek Bulíkov (Wölking) u Dačic (D'Elvert Ref. 206). L. 1628 jmenován sekretářem při nejv. dvorské kanceláři české a 1635 král. prokuratorem. Vzloženo naň provedení hrdelních při Friedlandské a Trčkovské. L. 1637 povýšen co rada nad appellacími na lavici rytířskou a 1640 stal se místo-komorníkem desk zemských. Soběhrd byl hbitý básník latinský, složiv 540 latinských básní, zvlášt. epigrammat. Ano krátce před smrtí svou i sám sobě učinil báseň pohřebni i tiskem ji vydal „Funebria R. M. de Seb., quae sibi vivens adhuc volensque fecit“ (Pr. 1644), nařídiv, aby při pohřebu jeho rozdávána byla. Kromě Bulíkova držel Lochkov, jejž koupil od Václava Michny 1637, dva domy v Praze, u Prahy a Litoměřic vinice, dvůr ve Vršovicích, což vše po něm dědily chot Rozina z Hiršova a dvě dcery, z nichž jedna vdána byla za Daniele Pachtu z Rájova (Pam. 1859, 286). Soběhrd zemřel 21. list. 1644 i pochován v kostele sv. Salvatora v Praze (Pelcel Abbild. IV., Auersperg AppG. 138).

1. Rozprava o klášteřích a opatech v král. českém v Paprockého Diadochu 260–389 (IV. 438). Ded. Zbyňkovi Berkovi z Dubé, arcibiskupovi pražskému.

2. Constructio seu strues Tritemiana. Qui nullum umquam idiomatis bohemici calluit verbum, per eam in momento scribet convenienter bohemice, quantum volet etc. Rkp. z l. 1628 v bibliothce upsalské (Dudík Schw. R. 327).

Sobek z Kornic Burian, třetí syn Mikuláše, na tvrzi Lipce (chrud.) vládnoucího, a tudíž potomek vládycké rodiny prvotně slezské, jejíž jedna větev v polou XV. věku v Čechách se usadila. Burian oddal se na studie a k vůli tomu odebral se do Wittemberka. Tam pobyl právě za prvního hnutí, Lutherem spůsobeného, až asi do 1521, i seznámil se nejen s novou náukou, ale důvěrně i s samým původcem jejím. Vrátiv se do Prahy co doktor práv, nanezli již značný počet mužův stejnomyslných, v jejichž čele stál tehdá Jan Mlavs. Není pochyby, že Sobek byl prostředníkem nezi nimi a Lutherem, a že se překládáním spisiv Lutherových všemožně přičiňoval,

Sobek.

237

aby sćmě ve Wittemberku vzešlé hned se zarozovalo i na
půdě české. Tisk překladův jeho bez udání tiskárny opa-
třoval Pavel Severin. S odporučením Sobkovým vydal se i
Havel Cahera k Lutherovi, a když tento, dav se Caherou po-
hnouti k sepsání traktátu o volení služebníkův cirkevních, asi
v letě 1523 Pražanům jej poslal, nemeškal Sobek zčeštití spis,
že koncem prosince koloval již mezi čtenáři českými. V pře-
kladu tom se stalo, že užil výrazu „o špikovaných a proho-
lených od biskupův kněží,“ od češ vž mu pak zůstala pře-
zdívka, že jej nazývali doktorem Špikem (Bartoš 60, Dudík
Dietr. B. 43). V březnu 1523, když Hlavsova strana v Praze
obdržela vrch, Sobek tuším učiněn kancléřem městským. V
úřadě tom brzy vynikl co jeden z mužův k velkým věcem
nejschopnějších. V poselství, které v říjnu k vůli umluvám o
výpravu proti Turkům Pražané za Karlem Münsterberským
vyslali do Nového města za Vidní, shledáváme jej po boku
Hlavsově (St. let. 462). Když v březnu 1524 Paškovci opět
se vlády zmocnili a Havel Cahera, dosáhnuv toho, k čemu
pomoci Lutherovy potřeboval, zabočil do tábora starokališ-
nického, Sobek ovšem proti němu postavil se co nejostřeji.
Stejnomyslníky prý k sobě obsílal na porady, Caherovi dů-
tklivé výčitky a pohrůžky činil i s baněním jeho se neoštídal,
ale tudiž největší na sebe svedl záští Paškovcův. Když se
9. srpna odhodlali k činu, přední jich řečník, Zíka Vaníčkovic,
Buriana z kanceláře dav zavolati, hrubými se naň osopil slovy,
vyčítaje mu zrádu, lotrovství a šibalství, načež bez dalšího po-
tazování kancléřství mu odňato a on do vězení vzat (Bartoš
59—61). Odveden do „starého úřadu“ a tam sám třetí v
úplném ode všech druhých věznův odloučení držán (jb. 115).
Mezitím se zprávy o tom, co se v Praze dálo, donesly do
Wittemberka. Luther nemálo tím byl dojat a v těšitelném
listu, jejž 17. října poslal Sobkovi, z rovna se omlouvá z toho,
že důvěry jeho Caherou tak byl zneužito, ano na důkaz chtěl
Sobkovi i poslati rukopísmo Caherovo (ib. 123). Po třičtvrtileté
vazbě teprv otevřela se vrata vězení Sobkova, 4. máje 1525,
ale jen k tomu, aby co vyobcovanec opustil Prahu (ib. 190).
Odebral se na Moravu; tam pak u věcech náboženských záhy
sobě zjednal jakousi autoritu. Viděti z toho, že mu náčelník
Novokřtěncův, Baltazar Hubmör z Friedberka, 1527 připsal

238

Sobek.

jeden spis svý (Eine Form des Nachtmals Christi), kdezto
jiné Hubmörovy publikace věnovány pánům z Liechtenšteina,
vystouplému biskupovi Mart. Göschelovi, Arklebovi z Bosko-
vic, Janovi Dubčanskému, Janovi z Pernšteina, Fridrichovi
knížeti lehnickému, a podobným osobám vysoce postaveným.
Brze potom jal se Sobek svazky hledati s Bratřimi. On do
latiny přeložil konfessí, 1532 pro Jiřího markrabí brande-
burského sepsanou (vytišť. v Balt. Lydiových „Waldensia“
v Rotterdamu 1616). V snahách tehdejších o sbližení-se
Jednoty s Lutherem neposlední měl účastenství; zejména
1536 do Wittemberka doprovázel Augustu (Živ. Aug. 27).
Za posledních let třidcátých přebýval v Olomouci, kdež
koncem července 1539 dokonal překlad svůj kroniky Kario-
novy, podskinnu jej k žádosti Br. Martina Michalce a Jana
z Lipého i na Moravském Krumlově, nejv. maršalka království
českého. Mezitím od smrti otcovy, kteráž se asi 1513 udála,
s třemi bratry svými zůstával v nedílném držení Lipky a při-
koupených vesnic Stružince, Údavy, Možděnice, Kameničky a
Zubří, jejž spravoval nejstarší bratr Jindřich. Teprv když
Jindřich zemřel 1544, učiněno rozdělení, přičemž se Burian
spokejil výhavou peněžitou (Pam. 1861, 39).

1. Doktor M. Luther před velebností čísařskú i předa všemi knížaty Říše k napomeauti jich, odvolati knihy pod jménem jeho vydané, pro kteréž i k sjezdů a k sněmu sv. Říše do města Wernus, jsa obeslán, odpověď dává. L. 1521 (III. 151, H. 94).

2. Dr. M. Luther pro kterú příčinu papežsky a jeho nástedovníkův knihy jen spělí, tuto zvíš. L. 1521 (III. 152, H. 85).

3. Kázaní o novém zákoně aneb o poslední kšaftu Krista Pána na své své té věděři, t. j. o mši sv., od Dr. M. Luthera v Wittemberce učiněné 1520. V Pr. 1521 (III. 855, H. 83).

4. O svobodě křesťanské M. Luthers knížka velmi utěšená a spasitedlná, z řeči latinské v řeskú přeložená Bez m. a r. (III. 789, H. 94).

5. O volení pravých sluzebniekuo v církvi sv., kteréž kněžími nazývali v tom zavedení, kteréž to mnoho set let v církvi trvalo. L. 1523 (III. 155, H. 178). Vohoto, jako i č. 1-4, výtelsky v Olomouci. Č. 5 mylně od nás připisováno Caherovi (č. 1).

6. Překlad kroniky Karionovy. V Litomyšl 1541 u Alexandra (IV. 282). Podrchó spolu s kronikou Kuthenovou opravenými jazykem vydán od Veleslaviny 1584 a 1609.

7. Kronika Bratří českých ud! 1482 de 1535. Zprávu o díle tomto, jehož rýp. býval u Augustinianův pražský, Riegger podal v Archiv der Geschichte und Statistik, insbesondere von Böhmen (Dresden, II. Band

Solfernus.

239

1793, 653). Není nemožné, že tu omýlka s prvním Dilem bratrské historie Blahoslavovy.

Soběslavský Jakub, farář v Dlažkovicích, současnik Musophilův, jehož „Poklad duše“ uveden v Kliči (II. 61).

Soběslavský viz Musophilus a Řešátko.

Sofian z Walkenberka Jakub. rodic vodňanský, studoval v Praze i stal se 1566 bakalářem (L1). II. 391), načež několik let učiteloval. Jmenovitě 1574 byl předním správcem na škole u sv. Mikuláše na Malé Straně. Obrátiv se pak ku kněžství, 1578 byl zámeckým kaplanem v Brumově u Zdeňka Kavky z Říčan. Tehdá byl přivrženec konfessí augspurské i vedl úsilovně k tomu, aby od veškerého duchovenstva na panství brumovském byla přijata (ABr. XI. 288). Později zjednal si přízeň Bohuslava z Michalovic, na jehož podacím, nepochybně ve Rvenicích, některý čas farářoval. L. 1602 jej administrator konsistore pod obojí, Václav Dačický, mistrům akademie pražské navrhl za kazatele při kapli betlemské. Ale mistři na to nepřistoupili. Pravili, že Sofiana chtí napřed zkusiti, a prozatím podávali mu jen byt při kapli. Později některé osoby i z toho mistry žvrtkali. Sofian patrně strojil se k obratu, chtěje se postaviti mezi starověrné utrakvisty, jež kancléř Zdeněk z Lobkovic vší moci podporoval, což za tehdejšího smýšlení dostatečnou bylo příčinou, aby se mistři od něho odvrátili. Sofian u samého kancléře se dožadoval, aby mimo vůli mistrův ku kapli byl dosazen, ale úsilí toto zůstalo bez úspěchu (ČČM. 1847 II. 408). Později dostalo se mu fary u sv. Jiljí. Zemřel asi 1610.

1. O andělích. 1574. Ded. Vilémovi z Rožmberka a Vratislavovi z Pernšteina.

2. Kořen Jesse rozkvetlého spasení lidského v ráji duchovním. V Pr. 1594 (IV. 1342).

3. Advent a štědrý den Všemohaucího (rozmlouvání dvou osob). V Pr. 1596.

Sokol Matauš, měštění chrudimský, snad otec malíře Jiřího Sokola, přítele Radoušova.

Vrtkavé štěstí, knížka velmi příkladná. V Pr. 1585 u J. Černého. Přidáno několik písní Š. Lomnického (ČČM. 1860, 116). Ded. Jindřichovi Slavatě na Košumberce.

Solfernus, román duchovní, v němž se spor pekelné říše s Bohem pro ďablův s nebe vyvržení líčí podle pravidel soudního řádu kanonického. Pojat veň i život Adamův (o němž

240

Solin.

viz) překladu staršího. Solfernus sám přeložen asi v prvé po-
lovici XV. věku.

Rkp. Pavla z Radnice 1437 v Č. Museum, jiný tamtéž 1470, jiný v univ.
bibl. pražské a zlomky porůznu. K tisku upraven od Václ. Hájka z Libočan
a vydán od Sixta z Ottersdorfa 1553, opětné v Olom. 1564, v Pr. 1600, v
Opavě 1721 (III. 900).

Br. Solin Václav, 1557 na kněžství potvrzen byv v Sle-
zanech, stal se správcem zboru v Třebíči. Co dobrý znatel
jazyka německého 1559 s Br. Janem Jeleckým vedl rozmluvy
s Novokřtěnci v Evančicích, odkudž pak v podobné příčině
zajel do Znojma. L. 1565 spolu s Br. Štefauem za duchovního
radce přidán k deputaci panstva bratrského, která se k pohřbu
Ferdinanda I. brala do Vídně (ABr. IX. 6). Co páni tělo
„starého císaře“ doprovodili do Prahy, Solin a Štefan přímo
se vrátili do Evančic, aby Blahoslava o všem, co zjednáno,
zpravili (ib. X. 239). Brzo potom zemřel Solin v Třebíči
5. června 1566 v mladých ještě letech. Dle pamětí bratrských
byl muž velmi nadaný. „Větši prý byl sám u sebe, nežli u
některých“ (Fiedler 250).

1. Krátká summa rozmlauvání toho, kteréž mezi Bratřími, jenž slovau Boleslavští, a mezi těmi, jenž slovau Novokřtěnci austrličtí (t. j. gabrielitští, a ne tři společníci) bylo 1. 1559 po neděli Jubilate. ABr. IX. 255—262 (Šafařík).

2. Paměť o rozmlauvání mezi Bratřími a Novokřtěnci, jenž slovau austrličtí po ned. Jubilate v Evančicích. ABr. X. 135—142, z části etištena ve Světozoru Sl N. 1861, 333 sld.

3. O svátosti večeře Páně otázky Br. Jana Blahoslava a Br. Václava Solina (Jungm. Přid. 169).

4. Pět písní v kancionále 1561: Aj všickni křesfané mili. Jezu Kriste náš přeslavný. O všickni lidé kdožkoli. Pánu slávy dejme čest. Važmež, věrní, nábožně (Blah. de cant.).

Br. Solin Zachariás zřízen na kněžství v Slavkově
1581, načež vedl správu i zboru kralického i tamní tiskárny
bratrské. Zvláštní přízně požíval u Karla z Žerotina, kterýž
často mu dopisoval a v listech do Kralic vždy jej pozdravo-
vati vzkazoval, anobrž u věcech choulostivých s neobmezenou
důvěrou od něho se zastupovati dával (Žerot. Listy). „Za jeho
impressi kralické spravování velmi spůsobne knihy bratrské
vydávány a tištěny byly. A po něm zůstává českému národu
bibli svatá malá, památka přeušlechtilá“ dokládá o něm Ne-
krolog bratrský (Fiedler 290). Bibli tato, 1596 dokonaná, jest
dile opravdu mistrovské, jež směle po bok postaviti lze pro-

Sopauch.

241

slulým tiskům Elzevirským. Na závěrku apokalypsí nalezá se ozdoba, z arabesk do čtyr uhlův uměle provedená; v prostřed jest znak Solinův, totiž rozkvetlý karafiát, a po obou mu stranách počáteční písmena jména jeho Z S. Jdouce za tímto znakem, máme za to, že první Solinovy tiskařské činosti stopa nalezá se v kancionále evančickém 1576. Tam zajisté na str. 785 vyobrazen květinový hrnec s třemi květy; po stranách čtou se monogrammy ZS a IH. IH tlumočiti neumíme, leč ZS dobře či lze na Zach. Solina. Před smrtí svou mnohých nemocí za několik let zakusil, tak že synoda lipnická již 1592 učinila snešení, aby „někdo učeň na místo Br. Solinovo hoditi se mohl, i čeládka k tomu spuosobná aby pomalu strojena byla“ (Dekr. 250). Nicméně v nemocech i pracích prožil ještě čtyry léta. Zemřel v Králicích 8. března 1596, hned tuším po dotištění malé bibli. Vkus a umělost v tiscích jeho vždy zůstanou přední a největší chloubou naší domácí typografie. Žádný z českých a moravských kněhtiskářův nemůže se mu vrovnatí, ano všickni v umění opodál za ním v umění svém pozůstali.

**Solnář Antonín, kněz katolický, co kaplan v Mladé Boleslavi 1762 vydal kázaní o Panně Marii vítězné** (V. 1038).

**Solnický Daniel, kněz katolický, jehož působení lite-rární trvalo od 1600 do 1630.**

1. Compendium, t. j. obsažení některých přednějších artikulův pravé víry a náboženství římského katolického. V Pr. 1600, 1625, 1630, 1652 (IV. 1361).

2. Traktát první a druhý o církvi. V Pr. 1628 (V. 696).

3. Kratičká historie o svátosti oltářní. V Pr. 1628 (ib.).

4. Naučení o zpovědi. V Pr. 1629 (V. 697).

5. Traktát dvanácte historií o sv. pannách (od D. Hussonia a Lippela) a mládencích. V Pr. 1630 (V. 1255).

**Solnický Václav Mathiae, farář ve Vys. Veselí před 1585.**

1. Modlitby člověka nemocného. Při agendě rkp. 1638 druhdy u Bočka (V. 1540).

2. Postilla česká, kazatel domovní na svátky a výklad epištol nedělních (Index, Příd. 72).

3. Kronika trojanská. Před 1585 (Sokol Vrt. št.).

**Sopauch či Satbauch Jan z Mor. Třebové, studoval ve Wittemberku a dosáhnuv tam kněžství, 1546 farářem byl v Kor-nicích u Litomyšle. Tehda v přátelství žil s Br. Jirkem a s ním pro bezženství kněžské nevražil na Augustu. Když pak po**

Rukověť k děj. lit. č. II.

16

242

Sopaušek.

několika letech k Sopauchovi přišel Mr. Ant. Bodenstein z Wittemberka a na Bratři se ptal, i vydžbanil prý jemu všecky ty věci, kteréž slyšel sám od Br. Jirka. Z Kornic dostal se do Mor. Třebové a tu knězoval a pak děkanem byl „bez poroka“ (Blah. v ABr. IX. 15). L. 1565 přenesl se na děkanství do Třebiče (Wolný II. 3, 138). Zde v bližší spojení vstoupil s hrabaty Wolfem a Hanušem Fridrichem z Hardeka a na Kunštátě, i jal se společně s nimi Bratři stihati. Návodem jeho hrabě Wolf zboru olešníkému zakázal všeliké svazky se staršími bratrskými. Sám pak Sopauch psal Eberovi do Wittemberka, veda stížnost na Bratři, že postup reformace hlavně jich přičinou vázne na Moravě; shoda v učení, kterou Lutherovi předstírali, není prý než natvářkou (Gind. GBr. II. 33). Blahoslav měl co dělati, aby vzešlé tím protimyslnosti utlumil. L. 1568 Sopauch již nebyl v Třebíči, nébrž opět v M. Třebové, kdež 20. list. 1573 zemřel (Wolný I. 2, 451).

Gruntovní spis o některých povrchních a v pravdě zkušených neopůsobích v zevnitřním obcování starších Bratří sekty píkhartské aneb waldenské, Rkp. 1577 v Roudnici (ČČM. 1827 II. 135). Za původce spisu toho, jenž Bratřím, hlavně pak Augustovi, až jízlivě jest nepřízniv, Sopaucha máme proto, že sepsán na Třebičsku, kdež ovšem tou dobou nad něho sotva bylo přikrejšího Jednotě protivnika.

### Sopaušek Bohuslav, skladatel církevních písní ve spolku s Mlřinským, člověk světský (Hanuš III. 13).

### Sopotius Theodor, knéz evangelický, jenž se po 1627 u vyhnanství odebral do Uher i byl tam 1637—9 kaplanem v Trenčíně.

1. Pohřební kázaní nad dcerau Katerina Tobiške Jona, V Trenčíně 1637 (V. 1065).

2. Třetí pohřební kázaní nad Pavlem synem Andreáše Sivého. V Trenč. 1638 (V. 1069).

3. Viridiarium vitae honestae, káz. pohř. nad Martinem Bočkem Lipnickým (ůředníkem Jana Rudolfa Trčky na panství Svetlé, nar. 1608, exultantem 1630) zemřelým v Trenčíně 20. srpna 1639. V Trenč. 1639.

### Sosnovský z Vlkanova František Josef, 1729 složiv slib poddanský, byl děkanem v Mělnice. L. 1734 povolán na děkanství chrudimské, kdež zemřel 18. října 1756.

Kázaní o sv. Jana. V Pr. 1730 (V. 955).

### Sova z Liboslavě Václav, měštenín pražský, příbuzný i stoupenec Hlavšův, s kterým spolu vedl náklad na bibli be-

Srnc.

243

nátskou 1506. S Hlavsou sice nebyl vypovězen, nicméně měl
od Paška 1527 nesnáze (Bartoš 257). Zemřel 1542, jmění své
zůstaviv dceři, ana byla vdána za Pavla Severina.

Spacier Adam z Kouřimě, 1614 farářem jsa v Říčanech,
kázal nad Albrechtem Smiřickým. Řeč ta ve sbírce Phagellově
(IV. 1705).

Spěváček Jan, kněz z tovaryšstva Ježíšova, 1712 vydal překlad „kalendáře pobožného“ Gabr. Hevenosiho (V. 1200).

Srdečné knížky čili rozjimání o čtyřech (posledních věcech.

Rkp. 1514 v univ. bibl. pražské (III. 891), tišť. v Konáče 1521. Později k vydání je upravil Havel Lstiborský 1592 a Veleslavina 1602 pod nápisem „Cesta života“ (III. 897, Hanka 87); Veleslavina připojil i „Zrcadlo sedmi dnův“ a j.

Sr nec z Varvažova Jakub, též J. Rokycanský z V. i
Varvažovinus a V., rodem z Rokycan, studoval v Praze i stav
se 1539 bakalářem, spravoval školu u sv. Štěpána na N. M. praž-
ském. Nabyv hodnosti mistrské 1541 (St. U. 115), na St. M.
pražském zřídil školu soukromou k. vychovávání mládeže z
domů šlechtických (Proch. Comm. 347). L. 1549 obdařen erbem
a přídomkem „z Varvažova“. Později zanechal učitelství, i
působil ve službách obecních. Příležitostné jeho verše (1550—
77) obliby docházely mezi tehdejšími přátely muz latinských,
kteříž se mu rovnou měrou na vzájem odvděčovali. Tak 1554
T. Mitis jemu a Chmeliřovi ze Semechova věnoval první knibu
„sacrorum carminum“ (Proch. Misc. 403) a 1579 P. Kodicill
oslavil druhý jeho sňatek epithalamiem. L. 1554 jej vy-
konavatelem závětu svého ustanovil Jan Chochol z Semechova,
primas pražský (Erben Prim. 20). L. 1562 povolán za radu
nad appellacími na lavici rytířskou (Auersberg Appel. G. I,
18), ve kterémžto úřadě setrval až do smrti. Sr nec zvláštní
oblibu měl ve příslovích českých, jež co učitel sbíral a k vůli
cviku mluvnickému s výkladem latinským po centuriích mezi
žáky své rozdával, až pak 1582 celou jich sbírku (350) vydal.
Brzo potom zemřel 11. ledna 1586.

Diederia seu proverbia bohemica ad phrasim Latinorum accomodata atque per centurias quondam in usum scholae privatae distributa. V Pr. 1582, 1599, 1682, 1705 od Horného a 1804 od Dobrovského a Píšeliho (IV. 29). Ded. Janu Bezdružickému z Kolovrat, praes. nad appell., a Janu Vchynskému purkrabí karlšteinskému.

16*

244

Srka.

Srka Jindřich, písař Jana z Lipého († 1541), pro něhož přepsal knihu Tovačovskou.

Srnovec Bart. viz Havlík.

Stač Václav z Přeštic, nar. 16. října 1754 v domě řečeném „u Chardů“ (dle tamní matriky), studoval od 1766 v Klatovech, od 1773 v Praze. L. 1776 stal se mistrem filosofie a 1781 knězem. Kaplanovav 5 let v Slabcích, povolán na theol. professuru do Olomouce, ale pro směr protestantisující 1799 dán na pensí. Así 1820 z Olomouce přesídlil se do Vídně, přebývaje tu v klášteře sv. Michala. Zemřel u milosrdných 24. máje 1831 (Ryb. v ČČM. 1872, 215). Psal pod jmény: Podbělovský, Václav Charda, Václ. Petrýn a Petr Zásadský ze Šlevízu. (Rozbor literární jeho činnosti od Václava Zeleného v Osvětě 1873 II.).

Stařimský Václav, syn Zigmunda Karla Václ. svob. pána z Liebšteina a Františký Maternové z Květnice, vstoupil do tovaryšstva Ježišova. L. 1743 vydal kázaní o večeři Páně, jež byl učinil v Litoměřicích, pod titulem: „Stoletní díky“ (V. 1006).

Staroměstský Jiřík z Třebechovic, bakalář 1593, mistr 1596, od 1598 spravoval školu u sv. Jindřicha v Praze.

O trojím: spůsobu člověka (Klíč 54, Příd. 145).

Statuta zemská viz Majestas Carolina.

Stefanides Jakub z Přibyslavic, kněz podoboji směru luterského, asi od 1590 spravoval osadu evangelickou ve Valaském Meziříčí (Wolný I. 3, 74). Po 1627 odebral se co exulant do Uher, kdež 1633—35 zastával zámecké kaplanství v Trenčíně a 1637 faru v Horní Dřitomi.

Pohř. kázaní 1. nad Kat. Předmiřskou, manželkou Andreáše Sivého. V Trenčíně 1633 (V. 1066).

2. Nad ušlechtilau panenkau Anničkau, dcerau Martina Bočka Lipnického. V Trenč. 1635 (Rybaj 12).

3. Paraclysis christiana, křesťanské potěšení v zármutku Tobiáše Jona Služinského. V Trenč. 1637 (V. 1066. Rybai 13).

4. nad synáčkem Danielem Andreáše Sivého. V Trenč. 1638 (ib.).

5. nad Annau, dcerau Mr. Josefa Heliadesa a manželkou Tobiáše Jona Služinského (ib.).

6. nad Kateřinou, dcersku Tobiáše Jona. V Trenč. 1637 (ib.).

Stefanides Jan, Veselský rodie.

Heptas stoltitiae humanae: Sedmero člověka březnovství. (Příd. 146).

Stefanides Jiří, Chrudiman i bakalář (ČČM. 1849.

Stoš.

245

105), 1614, jsa farářem v Královém Městci, učinil v Nimburce
kázaní nad Albrechtem Smiřickým, tištěné ve sbírce Phagellově.

Stefanides Šimon z Husince, 1614 co farář libunský v
Náchodě na krchově učinil kázaní nad Albrechtem Smiřickým.
tištěné ve sbírce Phagellově (IV. 1707).

Stehlík z Čeňkova Kašpar Ladislav, syn Bartoloměje,
měštěnína plzenského, nar. 1571, studoval v Ingolštadtě, kdež
dosáhl hodnosti mistrské ve svob. uměních a zůstával až po
1599. Zemřel po 1612 co radní v Plzni.

1. Minucí a pranostika nová. V Pr. 1599 (ČČM. 1862, 308 sld.). Ded. otci spisovatelovu.

2. Kalendáře 1602-1611 (IV. 778 a 779). Ded. 1602 Petru Vokovi z Rožmberka, 1603 kn. Šebestianu Chotěbořskému, 1611 Vilémovi Slavaté.

Stengelius Jiří, jesuita, 1645 v Pr. vydal, v Výtah reli-
quii P. Marie (VI. 1163).

O stěžejních ctnostech čtyrech knihy viz z Osečna
Ondřej.

Stipacius Mikuláš ze Strakova učiteloval v Kr. Hradci,
až se tam 1591 stal třetím a 1595 druhým písařem radním
L. 1597 úřad ten složil i žil co měštěnín a radní, až raněn
byv mrtvici závazků veřejných zhostiti se musil. Zemřel 28.
července 1602 (Švenda Ž. Obr. IV. a V).

1. D. Kybera Krátké obsažení o válce židovské. V Pr. 1591 (IV. 290)
V Pr. 1591 (IV. 290). Ded. raddě hradecké. V Pr. 1806 pěči Krameria.

2. Modlitby, k nimž připojeny mnohé písníky. V Pr. 1598 (IV. 1968)
Ded. několika Kralohradčanům.

3. Joach. Curea († 1573) Modlitby. V Pr. 1599 (ib.).

Stodolius z Požova Daniel, Louňan, 1585 bakalář (LD.
II. 447) a kněz podobojí. L. 1589 farářem byl u sv. Barbory
v K. Hoře.

1. Tragoedia o podvrácení Sodomy a Gomorrhy a oběťování Isáka. Přel. z něm. S písněmi na 8 blasův ve dvou kůrech. V Pr. 1586 (IV. 229).

2. Katechismus. V Pr. 1589 (IV. 1331). Ded. Burianovi, Mikulášovi a Janu Rudolfovi Trčkům.

Stolinsky Martin ze Zvoleňovsi, 1585 bakalář, učiteloval v Klatovech až do smrti 1621. Veršem popsal život svůj (Pam. 1872, 645).

Stoš (Stosz) Maximilian Rudolf, katolický kněz. kterýž 1737 co farář nadějkovský v Praze vydal kázaní v Hoštích, učiněné o neposkvrněném početi Panny Marie (V. 1000), připsav je Františkovi Václ. hraběti de Caretto Milesimo.

246

Strabo.

Strabo Jakub, Klatovan, 1573 stav se bakalářem, učiteloval v Žatci. L. 1576 přijal mistrství i některý čas působil na universitě pražské (LD. II. 413 a 421), až od Žateckých povolán k městskému písařství. Zemřel co měštěnín tamni morem 11. září 1582. Latině vydal spis o škole źatecké, z něhož Ungar obšírný výtah podal v Abh. b. GW. 1798.

Život dětinský (Přid. 147).

Strachovský z Strachovic Adam Jindřich, potomek vládycké rodiny staročeské, za manželku měl Annu Dubenskou z Dubenek, kteráž mu věnem přinesla statek Dubenky na Moravě (jihl.). K tomu 1598 přikoupil blízkou ves Prosté (Sl. N. VIII.). L. 1597 stal se menším písařem moravským, ale nesetrval v úřadě tom leč do 1599 (Žerot. listy I. 94 a 225). L. 1622 byl již nebožtík, jelikož se v tehdejším seznamu obyvatelů moravských (D'Elvert Ref. 142) uvozuje jen vdova jeho, Anna St. na Dubenkách.

Jakuba Heilbrunnera Balšám duše, v Neuburku vydaný, 1614 v Lauingách tištěný, na češtinu přeložený od A. Str. 1619 (V. 1917, Klíč II. 53).

Straka Jan ze Zlatovec (trenč.), nar. 3. července 1743, doučiv se v Bokedě, Nemeš-Čově a v Prešpurku, 1771 dal se do Tubink. Po návratu učitelem byl u Ladislava Pršmaje, od 1775 kazatelem v Jačanech, od 1786 v Pukanci. L. 1796 vyvolen seniorem. Zemřel 28. ledna 1804.

1. Vděčný protestant. V Prešp. 1782 (VI. 1099). Vydal Št. Leška.

2. Krátké v náboženství křesfanském vyučování. V B. Bystřici 1788 (VI. 1789).

3. Písně v kancionálech 1786 a 1790 (VI. 220).

Straka Josef František, farář v Osicích, 1743 vydal kázaní, učiněné při vélování voršilky Therezie z Vlkanova v K. Hoře (V. 1009).

Strakonický Jan z Kojetina 1549 přepsal výklad na t. ř. Donáta čili právo magdeburské. Rkp. v univ. bibl. pražské. Jeden muž toho jména 1557—62 duchovní správu vedl v Horním Újezdě u Jaroměřic (Wolný II. 3, 212). Druhý byl měštanem v Praze a osiřelá jeho dcera se 1610 provdala za Mikuláše Troila Hagiochorana (Hanuš Dod. II. 98).

Straněnský Jan od mladosti vychován v Jindřichově Hradci, kdež ještě 1545 přebýval, stoje ve službách pánův z Hradce. Potom usadil se co měštěnín v Počátkách, i jal se co „svobodných umění milovník“ literaturu pěstovati jako

Straněnský.

247

živnost. Překládal z latiny i z němčiny, jak se mu událo, knihy katolické i evangelické. Počátek učinil s minucemi, ve kterých sbíral smysly domácích i cizích hvězdářův. Mimo to jiným spisovatelům jednal vydávání jich spisův. T. Bavorovského a T. Rešela skoro všecka dila k vydání přivedl dílem v Olomouci u Günthera, dílem v Praze u Melantricha, a sám je pak i dedikoval. Když si páni, jako Ondřej Ungnad, Joachim z Hradce, Vilém z Rožmberka, přáli knihy nějaké, vždy Stranénský pohotově byl buď co překladatel buď co vydavatel. L. 1584 oplétání měl o minuci, vydav ji bez povolení arcibiskupova a s položením svátkův Husi a Jeronýma (ABr. XIII. 378).

1. Minucí a pranostiky asi od 1542. Známy jsou ročníky 1553 (ded. bratřím z Hradce), 1558, 1564, 1576 a 1585 (IV. 761 a ČČM. 1829).

2. Almanach duchovní. V Pr. 1542 (IV. 1259 a 1800). Ded. Divišovi Slavatě. Potom několikráte, jako 1555 a 1560; pod titulem: „Pranostika křesťanská“ 1581, ded. Petru Vokovi z Rožmberka.

3. Dvanácte artikulův víry. Z něm. V Prostěj. 1542 a 1553, v Pr. 1593 (IV. 1242). Ded. Joachimovi a Zachariášovi z Hradce.

4. Jana Spangenberského Perla písma sv. 1545 (IV. 1247).

5. Téhož Postilla česká k užitku mládeže křesťanské. V Prostěj. 1546 (IV. 1548), ded. Ondřejovi Ungnadovi na Hluboké; tamtéž 1548, ded. Janovi z Pernšteina; zatímco zůžírená výklady na epištoly v Normberce 1557 dvakrát a 1566 (ib.) a opět v Prostěj. 1557 u Aorga (Rybai 22).

6. Modlitby nábožné. 1548 (IV. 1934, srov. 1939).

7. Jana Hofmeistera augustiniána Postilla česká. V Prostěj. 1551 (IV. 1548 a 1549).

8. Zahrádka duchovní. V Olom. 1557. Složená ze čtyr spisův, z nichž dva, t. Studnice života v Pr. 1576 a Potěšitedlné otázky a Příprava k smrti v Pr. 1601 opět vydány (IV. 1800). Ded. Vilémovi z Rožmberka.

9. Srovnání čtyr evangelistův v biblí Melantrišské 1557 (IV. 1166).

10. Žalm 50 a 80 s výkladem. V Pr. 1558 (IV. 1494).

11. Jana a Cyriaka Spangenbergera kázaní pohřební. V Prostěj. 1559 (IV. 1670).

12. Epištoly a evangelia nedělní a sváteční s summariemi. V Olom. 1561 a často později (IV. 1203 a 1205). Ded. Adamovi z Hradce.

13. Utrhání Lucianovo. 1561 (IV. 273). Ded. Pertoltovi z Lipého.

14. Jana Fera Kázaní o pokání. V Pr. 1569 (IV. 1588).

15. Jana Efrema knížka utěšená o sv. Josefovi patriarchovi. V Pr. 1569 (IV. 1921). Srov. *Asseneth*.

16. Erasma Rotterdamského O připravování k smrti a o rytiři křestankém. V Pr. 1570 a 1577 (IV. 1800). Srov. z *Lobkovic* a *Velenský*.

17. Lament otcův svatých. V Pr. 1572 atd. (IV. 1922). Srov. *Kompator*.

18. Jana Habermana Modlitby. V Pr. 1573 atd. (IV. 1934). Srov. *Litomil* a D. *Streyc*.

248

Stranský.

19. O útrpné smrti P. J. Krista a sedm žalmův kajících. V Pr. 1581 (IV. 1786).

Stranský Daniel, Slovák, kněz evangelický, počátkem XVIII. véku byl v Žitavě, odkudž se přenesl do Křemnice, později pak do Polichna (1748). Zemřel 1757 (Tablic Poezie).

1. Osm písní v Cythaře Třan., jedna v Jakobaeiho Funebrálu a několik v Millerově Pokladu.

2. Jádro modliteb s písněmi, kteréž byl z větší částky v nově složil a z němčiny přeložil. V Žitavě 1706 v úzkém 8° (V. 1598).

z Strážnice Martin 1390 přepsal Bohemář, t. veršovaný slovník česko-latinský, a rozmluvy též ve dvou těch jazycích. Vyčán v Hankově Sbírce slovníkův.

Strečko Pavel, rodic ze Slovenského Pravna, oddal se na učitelství i spravoval školu v Modré. Zde setrval až do smrti 27. máje 1758. (Tablic Poezie III).

1. O čtyřech posledních včech (ve verších). V Púchově asi 1750 (V. 180). Dedik. Zuzaně Rakšanich.

2. Čtyři písně ve Funebrálu Jakobeiho.

Střela Jiří z Domažlic, bakalář 1605, načež učiteloval v Rakovníku a v Rokycanech.

Výklad na zalm šestý (Příd. 149 a. 172).

Střešský Josef, před Strakou farář v Osicích, 1726 vydal kázání (V. 940).

Br. Streyc či Vetterus Daniel, čtvrtý syn Br. Jiříka, za mladších let žil v Náměstí a na Králicích, kdež se nepochybně vyučil umění kněhtiskařskému. L. 1620 přijat u dvora Fridřicha Falckého, aby nejstaršímu synovi jeho Fridrichu Jindřichovi byl českého jazyka učitelem. S ním pak vypraven do Hollandu, ale tam, když se věci obrátily, ze služby propuštěn. L. 1626 shledáváme jej v Leydenu (Martin. Obr. 433). Odtamtud se spolu z Moravanem Janem Salmonem vydal na ostrov Island (Regenw. 337). Později s přítelem Br. Litomilem zabral se do vydávání kneh českých. První tuším byl nový otisk otcových Žalmů, jejž připisem, v Leydenu 20. list. 1630 datovaný, dedikoval Ruprechtovi falckřebinu na Reyně a v Haagu u Ludolfa Breckfelda vytisknouti da! Na to následovaly Kající modlitby (ib. 436), Katechismus bratrský a 1632 Modlitby Habermannovy (IV 1934). V říjnu t. Daniel zřízen na kněžství v Lešně, kdež mu po zemřelém tehdá Br. M. Th. Krokočinském odevzdáno vedení impressí bratrské,

Streyc.

249

„aby od té chvíle péče se o ní ujal, pod počet a rejstříky všecko uvedl a tak o tento Jednoty klínot věrně se staral“. Za pomocníky zanecháni sou mu Krekočinského synové (Dekr. 282). Tehdá se i oženil, za manželku pojav proroctvími svými pověstnou Kristinu Poňatovskou, schovanku Br. Komenského (ČČM. 1872, 26). Po vypálení Lešna Komenského přes Krosno, Frankfurt, Štětin a Hamburk doprovázel do Amsterdamu, načež se usadil v Břehu, kdež od té doby rozplašení Bratři měli své střediště (Zoubek Kom. 85). L. 1660 chtěl Komenský, aby při řízeni biskupův nových Daniel jej zastupoval (Benham 127). Tehdáž, ač ne-li dríve, ustanoven conseniorem.

Vypsání krátké ostrova Islandu. Vyd. 1673 (ČČM. 1827 II 147). Pře-
pis, rukou Augustina Streyce Kutnohorského 1701 v Žitavě učiněný (IV. 663).
Žeby 1613 byl rok prvotného sepsání, zdá se býti omylem; podobněji čisti
třeba snad 1631.

Br. Streyc či Streyček a Vetterus Jiřík z Zábřeha učedlníkem stal se 1556 v Boleslavi, načež dán na studie do ciziny, nejprvé 1560 do Královce, pak 1561 do Tubink (ABr. X. 172 a 176). L. 1562 zřízen na jáhenství v Boleslavi a 1567 o synodě přerovské na kněžství, i odevzdána mu zpráva zboru v Hranicích. Brzy potom učinil krok, v Jednotě posud neslýchaný, o své vůli se oženiv i pojav ženu „po světsku ne-jednomyslnou.“ Z toho mezi Bratřími veliké vzešlo pohoršení. Jak prý čeládce i všemu tomu zboru posvítil, jakou útržku na Bratří uvedl, kdož toho u nás neví? naříkali Starší 1570. Nicméně se rozhorlení ponenáhlu utišilo; byltě Br. Streyc osobnost přiliš značná, aby jej Starší přikrým vystupováním mohli chtiti dohnati k výhostu (Dekr. 231). Na Hranicích tehdá za nezletilého syna svého Jana vládli Jetřích z Kunovic. Toho Bratří starali o vystavění zboru v Zlíně, i uloženo Strey-covi, aby s ním o to promluvil (v led. 1574. ABr. XII. 232), leč bez úspěchu (Dekr. 251). Větší mu nastala činnost na sněmě 1575, ku kterémuž přijel do Prahy v průvodu Br. Ka-lefa a Štefana. Že ho v Praze nikdo neznal, podařilo se Hen-drichovi Kurcpachovi, aby jej co kaplana svého „J. Streyce z Kvítkova“ uvedl do výboru, kterýž se snésti měl o text kon-fessí české. L. 1577 vzat Streyc do úzké raddy na synodě holešovské, a 1578 poručeno mu jednání s O. Dudićem, kterýž, klouč se tehdá k Jednotě, v Paskově zbor založili obmýšlel. Br. Streyc častěji měl do Paskova dohlédati a s pánem pro

250

Stříbrský.

lepší jemu vyrozumění a jeho zpravování rozmlouvati. Zachovalo se několik mezi nima dopisův (ABr. XII. 458). Jsa výtečný kazatel, řečníval při pohřbech předních soudruhův svých. Básnil česky, zformovav žalmy k zpívání podle spůsobu kalvinistského (1587). I latinská epitaphia skládal. L. 1590 sídlo své z Hranic přenesl do Židlochovic. Stalo se to ne dobrovolně, nébrž následkem pře líčení, kteréž toho roku synoda lipnická proti němu zavedla. Br. Streyc nehrubě dbal na staré řády, nýbrž chodil svou cestou volněji, než toho Bratří mohli snéstí. Prodlením času se naň nastřádalo žalob, že déleji ne-mohlo se smíčeti. V učení i v obřadech uvozoval novoty, s jměním bratrským nakládal o své ujmě, rozkazy Starších mimo sebe pouštěl, a podobné věci konal. Když mu poklésky jeho vytýkány, z počátku se vzpouzel, posléze pak, když mu vše „v ústa i v oči vecpáno bylo“, poddal se a toužebně prosil, aby se s kázní, kteráž naň byla pohotově, poodložilo (Dekr. 247). Nicméně musil změniti působiště své. Od té doby choval se rozvážně. Až do 1594 býval na synodách, potom však pro chorobnost již nevyjížděl, až 25. ledna 1599 v Židlochovicích skonal. Paměti bratrské jmenují jej mužem učeným a pilným. Sic jinak vyniknul co rozhodný pěstovatel směru Kalvinova. Zůstavil pět synův: Václava, kterýž 1594 panu Jaskolejskému dán za paedagoga, Jiřího († 1605), Pavla († 1622), Jana a Daniele.

1. Učastnil se v bibli bratrské, přeloživ žalmy. I nad revisí textu k vydání 1596 dozor vedl (Dekr. 262).

2. Žalmové aneb zpěvové sv. Davida, v rytmy české vyložení. V Králicích 1587 std., posléze 1827 (IV. 101).

3. Knížky dvě: Zrcadlo poctivé ženy a Naučení manželům. V Olom. 1613 (IV. 714).

4. Knihy čtyry skladu velikého zboží maudrosti nebeské (Institutiones Calviní). Bez m. a r. (1617) péčí J. Opsimatesa (IV. 1346 a 1418).

5. Mravové aneb naučení potřebná dítkám, rytmy českými sepsaná. V. Pr. 1600 (IV. 1359). ČM. 1875.

## Stříbrský Jeroným z Českého Brodu, farář v Lovčicích (bydž.).

1. Zrcadlo stavu ženského. V Kr. Hradci 1619 (IV. 720).

2. Kázaní o metle sucha 1619 (IV. 1658).

## Stříbrský Matěj ze Stříbra po otci slul Benátský. Studoval v Praze, kdež jej 1601 nalezáme mezi alumný (Mathias Benátský Mísenus). L. 1605 farářem byl v Přelouči. Toho zajisté

Suchius.

251

roku psal mu tam Bacháček o znamenaném tehdá „plápolání a divném fochrování oblohy nebeské, i také sloupův rozličných barev spatřování,“ jakož i o poznámkách, jež Bacháčkův host, Kepler, o tom učinil (Pam. 1872, 655). Od 1607 Střibrský vedl děkanství v Poličce, až 1610 propuštěn bez obyčejné polouletní výpovědi. Na to přestěhoval se do Litomyšle, odtamtud domáhaje se zadržalého u Poličských desátku. V Litomyšli setrval do konce 1611 (ib. 411).

1. Kniha spasitedlných naučení. V. Pr. 1610 (IV. 1890). Ded. Janovi Gerštorfovi a jiným úředníkům na Pardubicích.

2. Cesta k životu věčnému. V Litomyšli 1611 (ib.). Ded. raddě města Stříbra.

3. Drahá perla. V Pr. bez r. (ib.).

4. Lamentací, horlivé vzdychání na celý žaltář. V Litomyšli 1611 (ib. a IV. 1189).

5. O čtyřech posledních věcech (IV. 1395, Klíč IL 89).

6. Modlitby. V Pr. 1613 (IV. 1980). Ded. Hendrichovi z Thurnu a choti jeho Regině Julianě z Hardeka.

7. O lásce (Klíč II. 88).

Střibrský Václav, kněhtiskař v Praze 1595—1610, načež závod jeho veden Janem do 1623.

Strnad Damas, minorita, 1679 vydal kázaní ke svátku plzenskému (V. 894).

Strojek Ondřej, poč. XVI. století kantor v Plzni.

1. Erasma Rotterdamského spis o Otčenáši. Připojen žalm 21. V Plzni 1526 (III. 834, Rozbor I. 149).

2. Traktát o příští Messiáše od židovského mistra Samuele, latině bratrem Alfonsem Španělským sepsaný. Traktát tento, již dávněji zčeštěný, Strojek znova přeložil z německého zpracováui Václava Linka v Altenburce a překlad svůj vydal pod titulem: „List rabbi Samuele k rabbi Izákovi poslán, že Ježíš Nazaretský pravým Messiášem a spasitelem jest“ v Plzni 1528. Později často otiskován: v Pr. 1574, 1620, 1740, 1749 (II. 153, V. 787), v Trnavě 1748 (Sl. Pohl. I. 2).

Strýcius Augustin, Slovák, od něhož pocházeji pisně, kteréž Kr. Pešek připojil k sbírce 1716 v Žitavě vydané (V. 116).

Sudlicius Jan Šťastný z Miličína, 1599 bakalářem, 1608 kollegou u sv. Štěpána na N. M. pražském, později mistrem svob. um. Zemřel před 1620.

Petra Vermilia Modlitby vzaté z žalmův sv. Davida. V Pr. 1620 (IV. 1996). Ded. od Václava Sudlicia, snad syna, Bohuchvalovi Berkovi a choti jeho.

Suchius Jan, Pražan ze St. M., jesuita, 1596—1599 po-

252

Suchý.

bývaje v Krumlově, sepsal foliant kázaní, jenž rukopisem v un. bibl. pražské.

**Suchý Urban**, kněhtiskař pražský 1733—53.

**Summa z Vlastislavě Jan Ignác**, bakalář písma sv. Básněmi svými latinskými zjednał si titulu básníka věnčeného. L. 1701 byl dékanem v Sobotce.

Sv. Františka Salesia Knížka zlatá. V Pr. 1701 (V. 1454). Ded. Marii Josefš Černínové, rozené Slavatové z Chiumu.

**Sup Matěj z Nového Města**, 1461 bakalářem (LD. II. 75), učiteloval někde v Hradištsku na Moravě, jelikož se dotýká 1470 dobývání hradu Buchlova skrze Uhry Matyášovy. Toho roku přepsal Poručenství 12 patciarch, život Josefův a Ásseneth (Vrtátko v ČUM. 1862, 65). Rkp. ten dostal se později do Sedlce a 1714 Marlemu. Nyní v Č. Museum.

**Sušický Jan Adam**, kněz podoboji, 1589 vydal překlad „Biblické losní knížky“ (IV. 1158).

**Br. Sušický Samuel**, nepochybně Horaždovičan, syn Šimonáv, učedníkem stal se 1575 v Boleslavi, načež vypraven na studie do ciziny. L. 1579 nalezáme jméno jeho zapsáno v registru akademie genevské (Pr. Sitzb. 1862, I. 100). Na jáhenství zřízen 1581, na kněžství 1584, obé v Slavkově, do úzké raddy přijat 1589 v Lipníku (Meč 154). L. 1592 spolu s Br. Narcissem vypraven na synodu Bratří polských do Šamotul (Dekr. 258). Když se bibli králická 1596 znova tisknouti měla v jednom svazku in majori octavo, vzloženo na Sušického, A. Felina a Mr. Albrechta, aby ji bedlivě přehlédli v textu i v konkordancích. Taktéž Sušickému a Albinovi k prohlédnutí dán rejstřík k vydání tomu od Aquina udělaný (ib. 262). Za zdětinělosti Br. Stavoně přejal správu zboru boleslavského a 9. ćervence 1599 v Boleslavi povolán k biskupství. Ale nedlouhe úřadu toho užil. Zemřel již 8. srpna téhož roku, jsa ještě v mladých letech (Fiedler 292).

**Svatý Václave**, prastaryj tropus o třech slokách, v nápěvu ponášející se na boheslužebný zpěv cirkve slovanské. Nejstarší přepis v kronice Beneše z Weitmile (Script. r. boh. II. 397). Arcibiskup Jan Očko 1368 na píseň tu udělil 40denní odpustky.

**Svoboda František**, farář ve Vinatích, 1731 vydal spis o chmu ovcí (VI. 1521).

Sychrovský.

253

**Svoboda František Jan, vychovanec konviktu bartolomějského v Praze, farářoval 1710 v Rejnšteině a 1715 v Čachrově u Klatov, i vydal troje kázaní (V. 909).**

**Svoboda Jan, jesuita, 1743 vydal kázaní o jubileji sedleckého kláštera (V. 1003).**

**Svoboda Jan Adam, svob. um. mistr a theologie bakalář, farářem byl v Zlonicích i vydal 1731—1736 několik kázaní (V. 967 a 1349).**

**Svoboda Jan František z Prahy od 1702 vedl tiskárnu Sinapovskou v Brně a 1706 se na ni přiženil. V rodu jeho zůstala tiskárna až do 1784, kdež ji koupil Siedler (D'Elvert Beitr.).**

**Svoboda Jan Václav, kněhtiskař, od 1702 vedl tiskárnu ve Wildberku v Rakousích. L. 1709 koupil závod Wagnerův ve Znojmě, ale, tu nemoha dosíci úředního povolení, 1711 přejal Herzogovu tiskárnu v Jindř. Hradci. Teprv 1717 mohl se usaditi ve Znojmě. Po smrti jeho 1726 přešla znojemská impressí v majetek Fr. Ant. Heyda; 1742 ji přejal Ant. J. Preysz a 1796 Václav Slavík (D'Elvert Beitr.).**

**Svoboda Jiří viz Malý J.**

**Svojský Leopold, jesuita, vydal dvě kázaní: 1732 při uvedení svých spolubratří na Sv. Horu u Příbramě a 1743 k 600leté památce sedlecké (V. 970).**

**Svornicius Martin z Rychnova nad Kněžnou, 1610 farářem luterským byl v Prostějově, odkudž jej 1612, ač marně, k sobě volali Kralohradčané (Švenda Ž. Obr. V.). Zemřel asi 1615.**

1. Vysvětlení historie Kornelia Caesarienského. V Pr. 1610 (IV. 1391).

2. Kázaní nad Zigm. Onešem z Březovic, radou Liechtenšteinským. V Olom. 1613 (IV. 1677) — nad Dorotou Primusovou, roz. Čechtickou z Kranichfeldu, v Prostějově. V Olom. 1614 (IV. 1711). Srov. D'Elvert Beitr. 46 sld

**Sychrovský Benignus ze Zbirova, nar. 1. října 1675, 1692 vstoupil do řádu poustevnického sv. Augustina, kdež 1700 vysvěcen byv na kněžství, mladé řeholníky v klásteře sv. Tomáše na Malé Straně pražské vyučoval theologii. L. 1713 vyyolen provinciálem provincie české, čehož se po třech letech vzdal, a kláštery v Šopce u Mělníka a v Ročově co převor spravoval. L. 1721 jej generál řádový do Říma povolal za svého assistenta. Zde společně se světicím biskupem pražským,**

254

Sylvanus.

Rudolfem hrabětem Sporkem, vymohl, aby Jan Nep. prohlášen
byl za svatého. Zemřel 1737.

Sv. Augustina Soliloquia, Manuale, Meditationes a Regnum v českém překladu. V Pr. 1736 (V. 1098).

Sylvanus Jan, Slovák, o němž první je zpráva z l. 1536. Tehdá zajisté v svých prý velikých těžkostech a protivenstvích složil píseň: „Z hlubokosti volám k tobě, všemohoucí věčný Bože.“ Tou dobou anebo brzo potom dostal se do Horšova Týna, a Jan Popel z Lobkovic na Bílině, od 1555 nejv. purkrabí, koupiv 1539 statek ten, Sylvana přijal ve službu písařskou. V úřadu tom byl ještě 1561. Teprv tuším po smrti páně 1570 výhost mu dal i usadil se v Domažlicích. Co do náboženství, klonil se k Bratřím, ačkoli se ho Bratři pro marnosti prý a pro prchlivost jeho odčítali. Br. Blahoslav, kterémuž dobře byl znám, ličí jej (de cant.) za muže vzdělaného, hudebníka znamenitého a básníka velmi nadaného, ale spolu oddaného piti a povahy z horka nakvašené. Písně jeho lépe prý světu se trefovaly, než Jednotě. Lupáč nazývá jej člověkem výtečným zbožností, ctností a opatrností. Sylvan zemřel 14. února 1572 v Domažlicích.

1. Píseň složená 1540 „Zpomoziž mi z hoře mého“ v bratrském kancionále.

2. Písně nové na sedm žalmů kajících a na jiné žalmy s některými přídavky. V Pr. 1571 a 1578 (IV. 64 a 202).

3. Píseň nadepsaná: Noli me tangere. V Pr. 1590 (IV. 64).

Sylvester Jan z Králové Hradce, kněz podoboji a 1612
„služebník církve Páně“ v Berouně.

Tři otázky o stavu manželském ku poctivosti uroz. p. Jana Čížka z Jenšteina, rodice berounského co ženicha, a Zuzany, deerky Simeona Žlutického, měšťana v Rakovníku, co nevěsty. V Pr. 1612 v J. Hanuse. Ex. v univ, bibl. pražské.

Synovic Michal z Baňské Bystřice učil se dílem v rodišti svém, v Lučenci, v Prešpurce, akademická pak studia konal ve Wittemberce. Vrátiv se domů příčinou pruské vojny, zastával rektorství v Ratkové, až se 1759 stal knězem evang. církve na Potře. Z Potry 1778 přešel do Velkého Krtýše, a odtud do E. Bystřice. L. 1785 stal se superintendentem okolí baňského. Zemřel 13. dubna 1796 (Tablic Poezie III.).

Řeč při pořebování p. Borbály Vattay de Felső-Vatnia, po p. Tomášovi Rótovi de Kriályfalva pozůstalé vdevy, 1784 dne 28. listopadu v síráckém chrámě držená. V E. Bystřici 1786

Šašek.

Š, Sch.

ze Šádka Mikuláš, nar. 1489, studoval v Krakově, kdež se 1507 stal bakalářem a 1511 mistrem svob. um. (Muczkowski Liber promot. 147 a 153). Na fakultě filosofické vyučoval mathematice a hvězdářství, i byl 1534 děkanem, později též rektorem university. L. 1553 stal se kanovníkem krakovským i proboštem u sv. Floriana. Zemřel 21. prosince 1561. Proslul co vydavatel pranostik, nejvíce jazykem latinským, 1519–1532; polskou známe jednu, taktéž jednu německou a jednu českou. Češtinu znal důkladně; sámtě sobé přepsal bibličeskou (Maciejowski Piśmiennictwo polskie II. 875. Zprávy Wl. Wisłockého).

Pranostika Krakovská Mr. Mik. z Šálka o kometě anebo hvězdě s oca-
sem, jenž se jest při času sv. Vavřince léta minulého nejednostejně ukazo-
vala. Kterýž o jejím vyznamenání příhod budúcích, tedy k r. 1532 dóvodně
vypisuje. V Krakově 1531 u M. Šarfenbergera (Perwolf v Osvětě 1873 II. 910).

Šafránek Štěpán, kněhtiskař v Velké Mezříči 1558–76,
kdež horlivá luteranka Alena Meziřická z Lomnice tou dobou
zřídila gymnasium illustre.

Šam Mach z Hnojic, augustinián kláštera prostějovského.
L. 1437 byl v Litovli, když město 6. list. dobyto od Pardusa;
ale podařilo se mu uteci ještě toho roku na hrad Šternberk.
Od té doby zůstal tam kaplanem u Alžběty Šternberské, práz-
dně své užívaje k přepisování kněh. Tak 1438 přepsal M.
Prostějovského překlad spisu Hugonova a 1439 větší proroky
(Rozpr. I. 32, Věstník bibl. 1871, 196).

Šaraun Václav z Hořic.

Modlitby nábožné. 1666 (V. 1565).

Scharf František Antonín, farář v Bohdánči.

Staročeská výra, po zavržení pohanského bludu a modlářství vždycky sv. římská a katolická. V Pr. 1677 a 1730 (V. 385).

Šašek z Mezihoře, potomek zemanské rodiny v Plzen-
sku usedlé, byl v komonstvu Lva z Rožmitálu, když tento od
listopadu 1465 do prvních měsícův 1467 zjezdil Německo
Belgii, Anglii, Francii, Španěly, Portugalsko, severní Vlachy
a země alpské. V Brusselu ukázal Šašek statečnost svou v
zápase ručním, před Barcelonou pak bezděky ji osvědčiti musil
proti loupežníkům. V Hradci Štyrském k žádosti Lvově
cisař Fridrich IV. pasoval jej na rytiřství.

256

Šilhart.

Co na cestách zkusil a viděl, popsal jazykem českým, kteréžto dílo jeho kdes zaniklo; obsah jeho nicméně zachován latinským překladem biskupa Pavlovského (o němž viz), německy pak vzdělán od Jos. Edm. Horkého († 1844): Denkwürdigkeiten und Reisen des Löw v. Rožmital und Blatna. Brünn 1824 ve dvou dílech.

Šilhart Antonín, kněhtiskař pražský okolo 1670; Josef Antonín, nepochybně syn jeho, 1693–1730 řídil tiskárnu arcibiskupskou v králově dvoře.

Šimek Maximilian narodil se v Neudavě (Neudau) ve Štyrsku dne 18. srp. 1748, ale na Moravě byl vychován. Studovav ve Št. Hradci, vstoupil 1736 do řádu piaristského provincie rakouské. Několik let učiteloval po školách řádových, až se 1774 stal professorem jazykův slovanských na vojenské akademii v N. Městě za Vidní. Tu jal se sledovati šlépěje Pohlovy, množe počet nezřízených novomluvův jeho. Marně byly výstrahy Dobrovského. V pracích svých nad slušnou míru kořistil z literárních sbírek a dél cizích. Jmenovitě se plagiáty jeho vztahovaly k přednáškám Zlobického a k zápiskám Friebekovým. Nicméně nelze mu upříti té zásluhy, že jeden z prvních začal se soustavně obírati porovnavacím studiem řečí slovanských. Sepsalt v třinácti tabulích, oblibeným tehdá spůsobem tabellárním, slovanskou mluvnici a historii literatury. K vůli vytištění dila toho řezati dal štemple pismen hlasobských, k čemuž jej nákladem založil Eugen hrabě Kinský. Leč vše to zaniklo (D'Elvert Nachtr. 300). L. 1780 opustil novoměstskou akademii a učil na gymnasium v Rohách; ale již přišťího roku dal se saekularisovati, i dosazen byl na faru Ranšpurskou v dolních Rakousích. Odtamtud vydal několik děl německy psaných, jako: Von der Religion der Russen 1782, Handbuch für einen Lehrer der böhm. Literatur 1785 (VI. 128), jehož obsah snešen z rukopisu Zlobického a jiných kněh vypůjčených (Zelený Jungm. 49), Politische Geschichte des Königreichs Bosnien und Rama in den J. 867–1741 s mappou 1787. Za války Josefa II. s Turky 1788 vydal první velkou mappu evropejského Turecka ve 12 listech u F. A. Schrambela ve Vidni. Zemřel v Ranšpurku 7. června 1798.

Krátký výtah všeobecné historie přirozených věcí mimo přílepku některých pamětihodných příběhů k všeužitečné potřebě českýho jazyka v c. kr. terez. vojenské akademii v Novém Městě navržený. Ve Vidni 1779 (VI. 934 a 1456).

Škorně.

257

Br. Šimon, kněz bratrský, 1507 správcem byl zboru v Bělé i znesvářil se s tamním farářem podobojím, kn. Tomášem Lipenským, proto, že tento nechtěl uznati sňatek přistěhovalého tam Bratra, čímž do sporu vtažena i otázka, zdali správce bratrské vůbec pokládati lze za kněží. Z toho rozpředl se písemný rozbroj, ve kterém Br. Šimona zastoupil Br. Tůma Přeloučský. Br. Šimon z Bělé přeložen do Hranic, kdež 1511 zemřel.

1. Odpověď Br. Šimona knězi Tomášovi, 1507 (III. 750). Druhdy u V. Hanky (Gind. GBr. I. 500).

2. První cedule Br. Šimonova, kterúž psal páním starším hranickým, v kteréyž se zpravuje krátce o řádu kněžstvie svého. V Litomyšli 1507 (Hanka č. 133).

Schindler Václav, kněhtiskař v Opavě 1716–1719. Po něm vdova Eva a syn Jan Václav, kterýž 1749 dosáhl privilej na český a německý kalendář. Vdova tohoto Magdalena 1774 tiskárnu prodala Josefu Gabrielovi, od jehož vdovy 1780 ji koupil Jan Jiří Trassler (D’Elvert Beitr.).

Šinkovic Jan co žák na evang. lyceum v Prešpurku 1786–7 po Vyskydenském redigoval tamní politické noviny (VI. 1087). Světoz. Sl. N. 1861, 258.

Šípař Jiří, kněhtiskař v Praze od 1640; po smrti jeho 1652 tiskárnu vedla do 1653 vdova Lidmila.

Škarniel Josef Antonín z Veselí nad Lužnicí, nar. 1729, od 1754 pracoval v závodě Hirnlově v Olomouci a stal se jeho zetem. L. 1759 koupil si tiskárnu v Uherské Skalici a tu jmenovitě knihy české tiskl. L. 1798 přejal závod tchána svého, načež impressi skalickou postoupil mladšímu synovi svému Františkovi, kdežto tiskárna olomoucká 1802 připadla na staršího syna Antonína Alexandra. Josef Antonín sám zemřel 1813.

Škorně z Frimburka Jan 1558–75 byl úředníkem na panstvich Hendricha z Plavna, nejv. kanclěře českého, jmenovitě na Žlutici a v Chyšech. L. 1557 nadán erbem a přídomkem (Ryb.), a 1562 přijat do stavu rytiřského. V Žlutici působil při zpořizování skvostného kancionálu, ve kterém se nacházi i také podobizna jeho (Pam. 1859, 253). Za manželku měl Zuzanu z Ništice. Jim oběma 1578 Jan Gryll věnoval písně, na jména jejich skládané (IV. 74).

Rukověť k děj. lit. č. II.

17

258

Škrochovský.

Kožka písní a chval božských. V Pr. 1575. — Písně a chvály božské.
Rozmnožené a zkorrigované vydání. V Pr. 1580 a 1600 (Kleych 41, IV.
71 a 72).

Škrochovský František Jiří, kněhtiskař v Liteměřicích
1727–1734.

Šlandor Imrich, františkán v Košicích za XVIII. věku,
zůstavil sbírku kázaní rukopisných, nyní v bibliothce Matice
Slovenské (Sl. Pohl. I. 2).

Šlerka Jan z Poličky, podivný blouznivec, jenž sobě
byl umínil vzkříšiti Jednotu bratrskou. V Čechách za Marie
Theresie k podniku takovému půdy ovšem nebylo, i pokusil
se o to v Slezsku, ale i úřady pruské přetrhly mu záměry.
Vypovězen byv ze Slezska, odešel do Polska a Polskem do
Královce. Tu chtěl vydati Br. Lukášův spis o původu Je-
dnoty (ć. 47) a Postillu. Nákladem, trapnými obětní sehna-
ným, dospěl jen k tomu, že 1762 spis prvé řečený vytištěn
byl u Jana Driste (III. 154, Rybai 20), načež tam zahynul v
největší chudobě.

Šlerta František, kněhtiskař kutnohorský v polou
XVIII. věku.

Šmerhovský Jan, úředník váhy kořenné v Praze, od
1513 do 1519 zanášel se tiskařstvím (III. 98, 223; Hanka č.
58 a 79).

Schmidt Václav Aleš, nar. 1674, kněz katolický, 1709
byl farárem v Dubně (hrad.), odkudž povoláván býval do
Hradce, aby tu při slavných příležitostech kázal. Tak 1710
při pohřbu biskupa Tobiáše Beckera. L. 1713 povýšen na ka-
novnictví hradecké. Když 1718 pohoršlivým spůsobem socha
sv. Jana N. na mostě v Smířicích byla zkálena, Schmidt, byv
tam vyslán, po potrestání škůdcův lidu shromážděnému ká-
zání učinil, jež potom vytištěno a lidu okolnímu bylo rozdá-
váno. Zemřel 16. června 1723 (Švenda Hl. Obv. I.).

1. Kázání k oslavě sv. Jana. V Kr. Hradci 1718.

2. Duchovní důl (modlicí kniha). V Kr. Hradci 1719 (V. 1610).

3. K. Stradiotti život Františka de Hieronymo z T. J. V Kr. Hradci 1723 (V. 1324).

z Schönfeldu Antonín Jan, počátkem XVIII. věku
dvorský kněhtiskař v Praze. Po něm závod jeho přejal syn
Jan Ferdinand († 1821).

Schönpfing z Gamsenberka Josef Benedikt, syn pů-

Štadius.

259

matora jílovského, později v Praze usedlého, jenž 1722 nadán
erbem a přídomkem. Od 1711 farářem byl u sv. Vojtěcha,
od 1719 u sv. Jindřicha v Praze. K rodišti svému vždy
choval velikou příchylnost. Tam 1714 vystavěl radnici, 1724
faru, i pozemky ji nadav, 1737 kapli u lázně sv. Václava.
Mimo to učinil vzácné na onen čas nadání, aby dva synkové
městští některému řemeslu naučiti se mohli. Zemřel 22. února
1742 (Navrátil 177, Pam. 1855 a 1859).

1. Sv. Jan N. při vyhlášení za svatého vychválený. V Pr. 1729 (ČČM. 1863, LXIV).

2. Gruntovní kámen kr. Karlovského N. M. pražského, za času Karla IV. založený, sv. Jan Nep. V Pr. 1730 (V. 954).

Špaček Václav spolu s M. Píseckým [složil českou bá-
seň i věnoval ji Faberovi Vožickému.

Špáta Jakub, syn Jakuba Špáty z Frideberku, jenž za
Trčkův a Piccolominich 1606—1640 vládl panstvím náchodským.

Píseň na smrt matky své. V Kr. Hradci 1615 (IV. 198).

Špáta Jan z Bělé kantorem byl v Roztokách.

Píseň o povětří a hromobití, ježto se dne 11. máje 1654 událo. Rkp. u Bočka (V. 92).

Špreng Václav z Kutné Hory, nar. 20. září 1738, jsa od 1755 jesuitou, učiteloval a v Klatovech kazateloval. Po zrušení řádu žil na Skalce co zámecký kaplan barona Ólladoty. Zemřel 1784 v Klatovech.

Kratičká kázaní na všecky zasvěcené svátky. V Pr. 1777 (VI. 1921). Ded. Amandovi Streerovi, opatu kladrubskému.

Šrám Pavel z Budišova, kněhtiskař 1612 – 1621 v
Olomouci.

Arithmetika, knížka počtův, přeložená do řeči moravské. V Ol. 1615 (IV. 746). Ded. Ladislavovi Velenovi z Žerotína.

Br. Štadius Jan, kněz bratrský, vychovatelem byl u Jiříka Sadovského ze Sloupna, u kterého i Komenský někte- rou dobu nalezl útočiště. Když 1627 na zámku vlčickém prohlíželi pověstnou knihovnu pana Zylvara, udeřili na Didak- tiku Bodinovu, z kteréž Komenský vzal podnět k sepsání podobného díla. V lednu 1628 se Štadius odebral do Lešna a tam 1632 vzat do úzké raddy. Uloženo mu „konkordanci českých dodělávání a k presu připravení“, ježto sestaveny byly společnou pilí kníží bratrských, od 1628 v Lešné poho- stinných. Mimo to měl Komenskému a Hartmannovi pomáhati

17*

260

Štáva.

při opatrování studentův (Dekr. 277). Zanedlouho však, ač
prý zdráv a silen jako lev, 1634 zemřel (ČČM. 1872, 14).

Rkp. koukordancí shořel 1656 v Lešně.

Šťáva Josef Matěj farářem byl v Lipůvce, od 1725 v Kourimí, od 1730 v Olomouci u P. Marie, kdež zároveň zastával úřad arciknéze, přisedy konsistorního a biskupského rady. Zemřel 26. srpna 1757 (Wolný I. 1. a II. 1).

Kázaní při korunování obrazu marjanského na sv. Hoře. V Olom. 1732 (D'Elvert Nachtr. 277).

Br. Štefan Ondřej z Prostějova, nar. 1528, z pacho-
lectví byl u Bratří v čelednosti Blahoslavově, kterýž jej na
vyšší studia vypravil do Goldberka a odtamtud do Wittem-
berka. Ve Wittemberce slyšel Melanchthona i Pavla Ebera a
spolu s Abdonem i Herbertem u Esroma Rudingera v řečtině
a hebrejštině se cvičil (Quell. 364). Jáhnem stal se 1550 v
Prostějově, knězem 1557 v Slezanech, do úzké raddy přijat
1564 v Lipníku. Sídlo své měl v Přerově po boku Br. M.
Červenky. Když se poselství bratrské šlechty, ponuknutím
Augusťovým k Maximilianovi II. 1565 vypravené, zastavilo u
Blahoslava v Evančicích, byl při poradách tamních i Br. Štefan
a spolu s Br. V. Solínem přidán k poslům jakožto duchovní
radce. Z Vidně se přímo vrátil zase do Evančic, aby oznámil
Blahoslavovi, že se ueblahé jeho předpovídání zplnilo, i ode-
brai se odtud v průvodu Augustově do Přerova (ABr. X. 239).
Na synodé, která počátkem října 1571 u Blahoslava v Evan-
čicích odbyvána, povolán k biskupství a zároveň Blahoslavovi
ku pomoci ustanoven písařem (Dekr. 236). Po brzké smrti
Blahoslavově zaujal i místo jeho v Evančicích, veda dáleji
rozpočatá od něho podniknutí. Zejména dokončena za něho
latinská konfessí; co do latinské historie bratrské dal se v
jednání s Joach. Kamerariem (Quell. 344). I proti psaní Kra-
tonovu, jež Blahoslava tolikou hořkostí bylo naplnilo, aby
všické protestanti přijali konfessí augspurskou, odpověděl v
duchu svého předchůdce (ib. 377). Krato, přesvědčiv se o
nemožnost ídcy své, opět se s Štefanem dal v dopisování, i
vrátila se ucrimná obapol přichylnost. Také s saským ve
Vidni vyslancem, Hubertem Languetem, vešel Štefan v užší
svazky. Rovněž i s Jordanem z Klausenburka. Když kon-
fessi latinské 1573 rokštěna, nemeškal ji Štefan poslatí Kra-

Štefan Ondřej.

261

tonovi, kterýž ji zase sdělil s Bezou v Genevě a Jeronýmem
Zanchi v, Heidelberce. Tím svedeno spojení s oběma těmito
theology, kteréž nabylo živosti a rozšířilo se i k jiným učen-
cům kalvinským, když Štefan k radě Languetově, zanechav
Wittemberka, kde prý přílišná zvůle vládla (ib. 385), mládence
bratrské 1574 vypravil do Heidelberka. L. 1575 dal se Esrom
Rudinger Štefanem namluviti, aby přejal řízení bratrské školy
v Evančicích. Jednáni stavův českých o uznání konfessí
augspurské, 1571 rozpočaté, přimělo Štefana k zvýšené činnosti.
Již 1572 spolu s Kalefem sepsal zprávu latinskou o konfessích
církvi českých, ježto po tu dobu byly vydány. L. 1575 v
máji sám se Štefan s Kalefem vydal do Prahy, aby panstvu
své strany hned byli po ruce. Rok potom sešli v dopisování
s falckrabím rýnským, Frídrichem III., a po smrti jeho s
Janem Kazimírem. Jednalo se při tom o zpěvníky bratrské,
jakož také o účastenství v synodě frankfurtské, kdež se mělo
rokovati o jednotu mezi protestanty směru kalvinského (ib.
432). Ale nedošlo k tomu. L. 1577 přistoupeno k překládaní
starého zákona v Evančicích. Když totiž zmizela všecka na-
děje u vydání překladu Vartovského, tu Štefan, maje již Mr.
Albrechta a Helice co znatele hebrejštiny v Evančicích, k
tomu se odhodlal, aby dílo to znova a se vši důkladností bylo
předsevzato. Pohřichu se smrti Štefanovou hned v počátcích
stalo přetržení. Štefan byl povahy chorobné; často na kámen,
dnu i žření stonával. O svatodušních svatcích 1577 vyjel do
Teplic losyňských za Šumberkem, maje s sebou dva Bratry k
ošetřování. Když se mu ulehčilo, chtěl domů. V Jaroměřicích
u Jevička měli nocovati. Tu Štefan po krátké procházce do
zahrady při domě ulehl na lavici a v tom „božec naň připadl
a pojednou přetrhl ho,“ tak že usnul v Pánu na noc 21. čer-
vence. Na zejtří odvezen do Prostějova a tam pochován u
sv. Petra (ABr. XII.).

1. Díl X. archivu bratrského, obsahující v sobě zápisy z let 1557—1569, redigován od Br. Štefana, jakož ukazuje přípisek, v čele jeho postavený. I v díle XI. (v Č. Museum 2. G. 10) jsou některá sepsání od Štefana společně s Kalefem učiněná.

2. Výkladové řeči božích. V Kralicích 1575 dva díly (IV. 1551 a 1589).

3. Úprava kancionálu 1576, společně s Br. Kalefem.

4. Zpráva o vydáních konfessí bratrské, ježto vytištěna při téže con-
fessí 1607.

262

Štefan Václav.

Štefan či Stefanides Václav z Teplice (Thermenus), nar. 1565, kněz podoboji ku kalvinismu se klonící, ordinován byl v Němcích (ČČM. 1847 II. 509). Po Melissacovi 1600 povolán na děkanství kutnohorské. Počátkem října 1609 ve schůzi, kde Cikáda vystoupením svým mysli přitomných pobouřil, kn. Štefan byl prvním, který se jemu důrazně opřel. To nemálo přispělo, že naň 7. října při volbě administratora konsistoře podoboji po Eliášovi Šúdovi připadl největší počet hlasův. I zůstal tudiž prvním mezi assessory. Přesní luteráni velmi výsledkem tímto byli zaraženi. Kašpar Kaplíř povstal, i ozval se, že Štefan a někteří jiní, na něž hlasové jdou, nemůže a nemá v konsistoři býti, protože kalvinistové jsou. Ale proti tomu většina stavův mluvila, že musi podle snešení býti, at prý již zůstanou ti, na které los padl. Nicméně pan Kašpar asi sám čtvrtý stál na svém, ale ničeho ovšem neprovedl. Když kněží a stavové z kolleje Karlovy se odebrali do Týna, vyzván Štefan, aby učinil řeč na ta slova, že „Bůh navštívil lid svůj“ (Luk. 1, 68), i kázal tak dojímavě, že se všemu shronážděni radost mísila s pláčem (Ohláš. 54 sld.). Chtěli jej zadržeti v Praze, leč nemohl se k tomu odhodlati. U vysokém stáří učinil krok, jenž v Hoře nemalé spůsobil pohoršení. Oženil se totiž po druhé, za manželku pojav jistou Dorotu z Čáslavě, po dvou kněžích vdovu (Pam. 1865, 267). Zemřel 1620. Syn jeho Daniel. nar. 1602, u vyhnanství byl správcem bratrského zboru v Sieci v Sendoměrsku (Regenv. 436).

1. Výklad na menší proroky ve 12 svazcích. V Pr. 1601—1617 (IV. 1523).

2. O úkazích a hnutích v povětří. V Pr. 1604 (IV. 816).

3. Rod Krista Pána. Kázaní. V Pr. 1607 (IV. 1625).

4. Rozmlauvání dvou osob o horách s duchovním vyznamenáním. V Pr. 1610 (IV. 1388).

5. Vysvětlení řebříka sv. Jakuba. V Pr. 1612 (IV. 1523).

6. Kázaní pohřební nad syny C. Pešína 1612, nad Adamem Slavatou a nad Pavlem Štyrským 1616, nad manželkou Samuele Fontina Klatovského v Chrudimi, nad Jakubem Uzeneckým Horníkem, nad Ad. Jenikovským 1617 (IV. 1686).

7. Methodus, Pořádek písem sv. V Kr. Hradci 1620 (IV. 1162).

8. Modlitby při agendé Kutnohorské. Rkp. 1638, z Lešna převeden do sbírky druhdy Bočkovy (V. 1107 a 1545).

Štefek z Kčleděj Tobiáš, Náchoďan, za mladsích let vychovával děti šlechtické, později vedl hospodářství na vel-

Štelcar.

263

kých statcích. Jmenovité spravoval co regent rozsáhlá panství
Smířických, přebývaje dílem v Černém Kostelci, dílem na
zámku náchodském. L. 1593 nadán erbem a přídomkem.
Ponenáhlu nahromadil veliké jmění a zároveň zjednal si ne-
malý vliv politický. L. 1612 přijal v Praze právo městské i
volen byl mezi defensory konsistoře a university; rovněž se
po defenestrací jméno jeho nalezá mezi direktory. L. 1619,
19. list., ustanoven do kommisse sněmovní, na niž vzložena
konečná úprava „justifikací a dedukcí svobodného práva k vo-
lení sobě krále stavův král. českého“ (Skala III. 406). Po
bitvě bélohorské byl Štefkův dům mezi těmi, kde plenící
vojsko nalezlo nejbohatší kořisť (ib. IV. 347). On sám, jsa
nemocen, 21. února 1621 byl uvězen na radnici novoměstské
Dne 19. června vynešen nad nim ortel smrti. Připravován k.
tomu od kn. Jana Rosacia, i dosti těžce nesl smutný svůj osud.
Starší jeho syn Štěpán, mistr svob. um. a doktor lékařství,
po 1627 odebral se do Sas; mladší Tobiáš, jehož narození J.
Akanthido-Mitis 1616 opěval, též z vlasti odešel i-byl 1640—
50 co „dobrý politicus“ (Pam. 1872, 557) v službě knižat an-
haltských. Dcera Lidmila 1615 vdala se za Jachima Seltn-
šloga; sňatek ten oslaven básni (IV. 187) neznámého sklada-
tele (Hráše v progr. škol náchodských 1873).

Filippa Mornay Smrt a život, jinak srovnání života a smrti. V Pr.
1594 u Tob. Mouřenína (IV. 1850).

Štelcar Jan Želetavský z Želetavy, Kutnohořan rodem,
mladší svá léta ztrávil v Kouřimi co servus tamni obce, od
kteréž, jak sám dí, otcovská dobrodini a potěšení mnohá zažil.
Přešed potom k stavu duchovnímu, byl kaplanem 1577 na
panství Jaroslava ze Smířic, pak okolo 1579 u děkana J. Se-
mína v Kutné Hoře. L. 1584 nalezáme jej v duchovní správě
v Koceradech, 1586 farářem v Mnichovicích u Říčan, kdež
mu 1588 zemřela první manželka, Dorota Šestákova; roku
následujícího držel faru v Krutech u Kouřimě, z kteréž byl
však 10. pros. 1590 vypovězen, jelikož prý „nechtěl přistoupiti
k ceremoniím modlářským.“ L. 1591 v březnu už seděl na
faře ve Veliké Bystřici pod městem Libání. Odtamtud 1592
knihy své theologické poslal městské raddě Králohradecké
(Švenda Ž. Óbr. IV. 204). L. 1595 držel faru v Kopidlně
nad Leštinou; druhá žena jeho („kněžka“) vedla tam v „hru-

234

Stelcar.

bém¹ domě živnost hostinskou (ČČM. 1840, 133). Rokem 1596 poslední o něm zpráva mizi; nejpodobnější jest, že brzy po tomto roce v Kopidlně zemřel. Co do směru náboženského náležel Štelcar k rozhodným luteránům (Hanuš v ČČM. 1864).

1. Artikulův žest, jak bychom sebe a lid v církvi Páně na gruntech pánů Smiřických mohli vyučovati. 1577 a 1586 (ČČM. 1864, 273).

2. Kázání nad tělem paní Johanky z Waldšteina v Koceradech, kázané 1584 (IV. 1674).

3. O zlých a dobrých andělích. 1584 (IV. 1311).

4. O marnosti žen a panen. V Pr. 1586 (IV. 691). Na titulu této knihy Štelcar dal vyobraziti čepení, kteréž tehdy bývalo modou.

5. Kázaní dvoje, 1. na čtvrtou kapitolu Ozeáše a 2. o hrozném porodu. V Pr. 1586. (IV. 1598). Mezi knihami druhdy Šafaříkovými (ČČM. 1864, 269).

6. Kníha duchovní o velikých skutcích Pána Boha všemohaucího, rozličnými historemi, starými i novými ozdobená, v níž se obsahuje vysvětlení, mohau-li čarodějníci a čarodějnice sami od sebe kraupy, bauře, hromobití zbuďiti a vyvésti. V Pr. 1588 (IV. 831, kde titul chybně uveden, a IV. 1841. ČČM. 1864, 20 a 262). Dedikace raddě a obci kouřimské.

7. Knížka o pravé a falešné církvi. V Pr. 1589 (IV. 1330, ČČM. 1864, 272 slá.). Ded. Jaroslavu Smiřickému a ženě jeho Kateřině z Hažmburka.

8. O stvoření světa mezi Michalem a Václavem rozmlauvání. V Pr. 1591 (IV. S35. ČČM. 1864, 275). Předmluva a výňatek otištěny ve Výb. II.

9. Rytířský stav manželský. V Pr. 1592 (IV. 691, Klíč II. 326).

10. Kníha nová o původu kněžstvi Krista Pána, patriarchův, prorokův a apošteciův, a že dítky jak za patriarchův a prorokův vírau, tak nyní ve křtu sv. přijímají tělo a krev Krista Pána. V Pr. 1592 (IV. 1340. ČČM. 1864, 278, 343). Ded. paní Barboře Křinecké z Žerotína a jiným paním. Důležitý jest připojený přehled bibliografie knih o přijímání dítek (otišt. v ČČM. 1864, 280—287). Jest to třetí Štelcarovo sepsání o přijímání dítek. První napsal 1586, jsa farářem v Muichovicích, dedikovav je Jaroslavovi ze Smiřic. Leč traktát ten ztratil se. Potom napsal jiný, že dítky nemají přijímati večeři Páně, v jinačejší prý smysl a dedikoval jej Kouřimským. I ten přišel na znam, jelikož u J. Dačického vytištěn jen první arch a ostatek přišel k ztráté (ČČM. 1864, 286).

11. Odpověd na psaní a dvoje kázaní Bratří pecinovských. 1593 (IV. 1340).

12. Knížka proti ošemetné počtě a pokryté svatých, od kn. Martina faráře u sv. Jindřicha v Praze sepsaná i kázaná 1517 a nyní (od Štelcara) obnovená. 1593 (b. m.). Přidány k ní staré písně (III. 786, IV. 1340).

13. Zpráva o lichvě, lakomství a bobatství, o křesťanském a pobožném užívání časných zboží. Z lat. řeči na českau přełoženo 1596 (IV. 691. ČČM. 1840, 133). Ded. Václ. Plakvicovi z Plakvic.

14. Modlitby v 12° (Klíč 86. IV. 1976).

15. Kázaní o zlořečenství, lži, krádeži, vraždě a cizoložstvu (IV. 1598).

16. Překlad knihy Regiovy: Lékařství duše (IV. 1799), spůsobený od Jana Písku, 1592 Štelcar opravoval.

Steyr.

265

17. Mimo to je (IV. 1340) zmínka o dvou jeho apologiích bez zevrub-
nějšího udání.

Štěpán Petr, z Týnce či Teyncle (v Klat.) kapucín u
kazatel u sv. Josefa na N. M. pražském. L. 1697 na vrchu
svatojanském v Malešově v Čáslavsku, kdež tehdá vystavěn
chrám a příbytek poustevnický, měl kázaní, jež vytištěno v
Praze (V. 902).

Štěpánek Angel, minorita v Praze, 1735 vydal kázaní o P. Marii Vítězné (V. 982).

Štěrba ze Štěrbic, též Kadaňský Petr studoval v ci-
zině, nepochybně ve Wittemberce, kdež dosáhl i hodnosti
mistrské. Potom co rádní písař vstoupil ve službu města Ka-
daně. Přiženiv se na jmění, složil písařství i stal se měšťanem,
konšelem a později kr. rychtářem. L. 1575 od sněmu, když
se jednalo o konfessi českou, vzat byl do výboru k tomu vo-
leného. Tou dobou asi zanášel se překládáním do němčiny
zřízení zemského od 1564, pak práv městských od 1579. Překlad
první vydán ve Frankfurtě 1604, překlad druhý zůstal ruko-
pisem, jenž se podnes chová na radnici kadaňské (Pam. 1868,
195). Erbem a přídomkem „ze Štěrbic“ nadán byl 1569 (ib.
1859, 288).

Štětina Mik. viz Bakalář Mikuláš.

Šteydl z Greifenwehru Václav Zigmund Fridrich,
svob. umění a filosofie mistr a sv. písma bakalář, po 1718 i
doktor, kaplanoval v Staré Boleslavi, později spravoval kostel
sv. Jana na Škalce na N. M. pražském, zároveň jsa na uni-
versitě examinatorem in theologicis.

1. Prut Jessejský v prostřed země české v St. Boleslavi vyrostlý. V Pr. 1718 (V. 1209).

2. Tři kázaní 1718, 1723 a 1764 vydaná (V. 926).

Šteyr či Štýr Matěj Václav, syn pekaře pražského,
jenž bydlil v soukennické ulici na N. M., nar. 13. února 1630.
Do řádu jesuitského vstoupil 1647 a poslední sliby složil 1665.
Filosofii studoval v Olomouci. Na nižších školách 11 a na
humanitních 14 let vyučoval. Zároveň zastával úřad kazatele
nědělního a svátečního. V Praze pobývaje, raním jitrem z
města vycházíval v okolní dědiny potěšovat nemocných a
vyučovat mládeže; k školní hodině vždy byl zase doma. Ve
škole nikdy neseděl na kathedře, ale učil semo tamo chodě
anebo na nízké stoličce sedě. V zimě v letě první býval v

266

o Štilfridovi.

kostele a pisně náboženské s velikou vroucností lidu předzpě-
voval, což po příkladu jeho i v jiných kostelích řádových za-
vedeno. Nékterou dobu byl kazatělem na Vyšehradé a rov-
něž na Sv. Hoře, kamž se tehdá 50 až 60 tisíc poutníkův
shlukovalo. Co missionář nikde kněh staročeských neničil,
nébrž hleděl je vyměňovati za katolické. Ale že těch bylo
nedrahně, pomýšlel na to, jak by nejen vydáváni, ale i rozši-
řování jich usnadil. Na to již 1662 obětoval mateřský svůj
podíl, 500 zl., 1669 pak matku svou Marii přiměl, aby 800 zl.,
jež na knihy české odkázati mínila, již za živobytí svého k
tomu obrátila. Takovým během povstalo dědictví sv. Václava
(Rozpr. I. 20 sld.). L. 1673 vstoupil Šteyr na místo Kon-
stancovo v upravování textu bible svatováclavské. Zemřel
uprostřed této práce, překládaje knihu Job, dne 7. září 1692,
raněn mrtvicí (Pelcel Jesuiten).

1. Lob. Balbina Předivná matka svatohorská Maria. V Litomyšli 1666 (V. 1172). Výtěžek z prodeje darován Dědictví sv. Václava.

2. Orthographia aneb výborně dobrý spůsob, jak se má dobře po česku psáti neb tisknauti, vytažený z české bibli, která na několik dílů rozdělena byvši, mezi nekatolickými jest u veliké vážnosti. Kniba vůbec Žaček řečená. V Pr. 1688 a 1730 z Déd. sv. Václava, 1781 od rytiře z Neuperka (V. 14).

3. Ludvíka ze Ponte Rozjímání. Díl I. a IV. přeložil Konstanc, II., III. a V. Štýr. Tišt. II. v Litomyšli 1670, III. a V. v Pr. 1671 a 1675 (V. 1421).

4. Jana Manni Věčný pekelný žalář. V Pr. 1676, 1679, 1701 (ib.). Darován Dědictví.

5. Nový zákon bible svatováclavské, počatý Konstancem. V Pr. 1677 (V. 652).

6. Zreadle svaté neb Životové světic milých božích. V Pr. 1678 (V. 1290).

7. Jana Malobického Dům věčnosti. V Pr. 1681, 1682 (V. 1421).

8. Kancionál český. V Pr. 1683, 1687, 1697, 1712, 1727, 1764 (V. 99). Z Dědictví sv. Václava.

9. Nové vydání kancionálu Scipionova. V Pr. 1687 (IV. 131).

10. Instructio acatholici, t. j. vynaučení nekatolíka. V Pr. 1691, 1727 (V. 743). Z Děd. sv. Václava.

11. Postilla katolická na dvě části rozdělená, nedělní a sváteční. V Pr. 1691, 1695, 1702, 1719 (ve dvou dílech), 1731, 1737 (V. 838). Z Děd. sv. Václava

o Štilfriedovi povídka, za XIV. věku prvotně veršem
s'ožená. Rkp. un. bibl. pražské z XV. věku. Vyd. Hankou
1827 a ve Výb. II. Srov. Fejfalik Wien. Sitzb. 1859, pak J.
Jireček Echtheit der Kgh. Hs. 123. (III. 96).

Štítný Tomáš čili, jak on sám se psal, Tóma ze Ští-

Štítný.

267

tného, nar. 1325/6. Rodištěm byla mu tvrz v Štítném u Žirovnice, na kteréž, jméno po ní přijavše, ode dávna přebývali předkové jeho. Byla to rodina statečná, v níž věrně pěstován vážný mrav staročeský. Od otce i od mateře mlaďému Tómě slýchati bylo poučení o věcech křesťanských, a skrze ně vešel i v některou známost písma. Neméně naň působila bába, „jež byla předobrá žena v počestné sprostnosti.“ V domě mimo něj byly tři dcery, Dorota, Anna a Peltrata (Bertrada). První léta mladosti své Tóma ztrávil v učení, nepochybně u minoritův v Jindřichově Hradci, kterým asi 1320 klášter tam byl založen. Když pak se 1348 Čechům otevřely sině nové university v Praze, mezi prvními žáky fakulty artístské neschyběl 23letý panic ze Štítného. Tu položil záklaď vědeckému vzdělání svému ve filosofii, theologii a v právích duchovních. Hodností akademickou neopatřil se, snad proto, že mu po smrti otcově starati se bylo o pozůstalou rodinu. Podílem po otci připadla mu polovice Štítného s tvrzí, s dvorem poplužním, s dvory kmetcími, polemi, lesy, rybníky a potoky (Rel. tab. I. 467). Mimo to měl dědinu v Žirovnici, půl šestý kopy do roka nesoucí, a nepochybně i v Čiměři mezi Němci, odkudž by se vysvětlila praktická znalost jeho němčiny. Asi v 30tém roce oženil se i žil odtud rodině a hospodářství svému, mysl svou v samotě vesnické bavě rozjímáním o bohatém skladu vědomostí, jež si byl přinesl z Prahy. Leč manželka jeho, obdařivši ho pěti dětmi, záhy „božím spůsobem sešla s světa,“ dítky své „snažně odchovavší a milostivě i větší prací, než prý mnohé matery činí.“ Památku její dochoval do smrti, a podle zásady své, že „nejsou slušné druhé svatby,“ nikdy nového sňatku nehledal. Rok úmrtí Tómovy choti zjistiti nelze, ale podle všeliké podobnosti zemřela asi v době, kde vedle Konráda Waldbausera již co kazatel působil i Milič, tedy 1364—1369. „Ohňová slova“ kazatelův těchto mocně Tómu vábila. Opatřiv domácnost svou a péči o ní odevzdav tuším sestrám, na delší časy zajižděl do Prahy, ač nevzal-li tam stálý obyt. V Praze jistě náležel mezi osoby obecně známé, pro zbožnost a vzdělanost svou nemalé tam poživaje vážnosti. Nejdůvěrněji přivinul se k Miličovi, stav se horoucným jeho následovníkem. Vida neobmezenou štědrotu kazatelovu, že všeako šatstvo rozdaroval chudým, sám pak za

268

Štítný.

tuhé zimy pro nedostatek teplého oděvu chřadnul, nabídl mu
po obapolném přiteli, kn. Vojslavovi, dobrý kožich z liščiny,
kdyby jej sobě nechati chtěl; ale na výminku takovou Milič
přistoupiti odepřel (Font. I. 422). Nejvděčnější nám účinek
Miličův byl, že se příkladem a podnětem jeho Štítný odhodlal
k spisovatelství. Sámť se k tomu zná, řka: „Byť nebyl on,
snadť by i těch všech knih nebylo, které sem já psal.“ Štit-
nému hlavně na mysli tanulo poučení svých dětí, ač ani šir-
šího obecenstva s mysli nespouštěl. První, takořka přípravní
práce jeho byly překlady spisův latinských. Brzo však pře-
šel k samostatnému spisování dvou velikých kněh pro děti své, z
kterých 1374 již jen čtyry byly na živě, mezi nimi nejmladší Jan.
Jsout to „Naučení o obecných věcech křestanských“ a Řeči besední“
(rkp. pařížský). Prvé řečené dílo dotčeného roku dokonal, a
jelikož Miliče již nebylo, před vydáním na přehlídku a opravu
je poslal příznivci svému, slavnému mistru pařížskému, Voj-
těchovi Ránkovu ab Ericino, jenž od 1369 zastával úřad scho-
lastika v kapitule pražské a 1388 zemřel (ČČM. 1872, Tomek
Děje Pr. III. 170). V doby tehdejší připadá dvoji řízení
právní v rodině Štitného. L. 1373 sestře Dorotě, vdané za
Slavatovice Odołena z Chlumu, prodal dědinu svou v Žirov-
nici, a současně nebo brzo potom usedlost v Číměři postoupena
Peltrátě, kteráž 1414 na ní učinila nadání pro augustiniány
třeboňské (Pam. 1868, 139). Smlouva o dědinu žirovnickou
ze všech česky psaných listin, které podnes známe, jest nej-
starší (ČČM. 1861, 349). Seznamujeme se z ní s čtyrmi
šlechtici, kteří k Štítnému stáli v poměrech přátelských.
Byli to zejména Ješek z Kosovy Hory a Herbort z Otra-
dovic, osoby od jinad neznámé, pak bratří z Rožmberka
Jan († 1389) a Petr, od 1358 probošt u všech svatých na
hradě pražském († 1384), kteříž drželi Třeboň a tam 1367
založili dotčený klášter augustiniánský. Aby se zcela oddati
mohl oblíbenému úkolu svému v samém středíšti duchovního
života českého, Tóma 1381 jistému Zbyňkovi dědiny své ve
Štitném dal na pronájem pod ročním platem 14 kop gr.; ale
zklamal se v nájemci, tak že 1390 soudní moci nań sahati
musil a teprv 1394 zase v dědictví své byl uveden (Arch. Č.
III. 466). Ale i po tom, nezdá se, žeby Prahu byl opustil.
Obcoval tam s předními muži doby ené, bera s nimi radu o

Štítný.

269

spisování svém. Sám se 1392 zmiňuje, že knihy své ukazoval
arcibiskupovi, Janovi z Jenšteina (1379—1396). Arcijáhen a
korrektor Mr. František Benešovský, „zřílí ště prý jeden pa-
pežových“ a Mr. Vojtěch Ránkův dávno prý znali obsah je-
jich. Obcoval i s Mr. Matoušem z Krakova, kterýž po 1391
do Prahy přinesl Raimundův spis o zjevení sv. Brigity a
Štítného s ním seznámil *). Ale nescházelo mu ani protiv-
níkův, ježto naŭ „rechnili a vrčeli“, že, nejsa mistrem, obírá
se věcmi mistrům prý jen přístojnými, nad to pak že českým
psaním před obcí lidu je odhaluje a tím profanuje. Není
skoro spisu, aby se nedotýkal odporu, kterýž mu činěn byl
od mistrův, na své učenecké samopraví žárlivých. Ale ničím
tím nedal se másti, natož zastavovati. L. 1385—1390, kdež ze
čtyr dítek již měl jen dvě, Anežku a Jana, skládal pro ně obě
druhé vzdělání „kněh o obecných věcech křesťanských“ (rkp.
jindřichohradecký) a „Řeči besedních“ (rkp. budišinský). Po-
tom se z společné domácnosti oddělil Jan, buď že jej otec,
vešed 1394 opět v plné držení dědin Štítenských, posadil na
ně hospodářem anebo že se Jan dal v službu Rožmberskou,
ve kteréž ještě 1412 trval co purkrabí na Soběslavi. U sedm-
desátiletého starce zůstala samotná Anežka. Tehdá asi učinil
Štítný i poslední své pořízení (Erben 311). Anežka z pří-
pomínek Štítného jevi se nám pannou vysoce ušlechtilou, kte-
ráž se celou duší vžila v náhledy otce svého. Pro ni on
vzdělal „zjevení sv. Brigity,“ pro ni sestavil „Knihy naučení
křesťanského“, rozdílné od kněh o obecných věcech křesťan-
ských. Sborník tento zachoval se nám v rukopise opatovickém.
Tehdá podnětem náuk Wiklefových mysli učencův pražských
zmitati se počaly rokováním o večeři Páně. Ani Štítný neu-
chránil se rozpakův tím vzbuzených. Leč příliš pevně za-
kotveno bylo přesvědčení jeho, aby byl chtěl „po letičíes hlavě

*) Mr. František z mocné rodiny pražské Benešovských, správcem býval
školy vyšehradské, 1376 učiněn mistrem svob. um. a professorem na univer-
sitě pražské, 1383 arcijáhnem u sv. Víta a 1399 děkanem kapituly olomoucké.
Mr. Matouš z Krakova, Polák, 1367 mistrem v Praze učiněn, filosofii a theo-
logii učil v Praze; před 1400 odebral se do Paříže a později do Heidelberka.
Václava IV. protikrál, Ruprecht Falcký, sekretářem svým jej jmenoval a
1405 biskupem Wormským. L. 1406 povýšen na kardinalství. Zemřel ve
Wormsu 5. bř. 1410.

270

Štítný.

postúpiti.“ L. 1400 obrátil k dílu svému poslednímu, totiž k
novému a rozsířenému vzdělání „Knih učení křesťanského,“
kteréž psal ne již pro dceru nébrž pro obec lidu českého.
Tak v pilné práci dokonal dni života svého. Úmrtní jeho rok
zjištěn neni, ale nezdá se, že by dlouho byl přečkal l. 1400.
Anežka 1404 již žila bez otce co podílní vlastnice domu vedle
kaple bctlemské, kdež se spolu s několika pannami byla usa-
dila k životu bohomyslnému. Paměť Štítného za XV. věku
pevně se udržovala spisy jeho. Písarí rkp. opatovického, bu-
dišinského a jindřichohradeckého dobře o osobě jeho byli
zpraveni; jen že tento poslední omylem naznačil jej co pána na
Zásmukách a Choténicích. Ponenáhlu však se vědomí o něm
temnilo. Br. Jaffet nieméně znal „mistra Tůmu ze Štítného,
panoše šlechetného za krále Václava“ a rovněž, jako přípisník
na rkp. budišinském, věděl o „Řečech besedních“ a o „Roz-
mlauváni duše s svědomím.“ Balbinovi povědom byl jen rkp.
jindřichohradecký, Dobrovskému 1792 a 1818 jen rukopis
1376. Jungmannova známost 1825 jen k těmto dvěma se vzta-
hovala. Teprv 1840 počato ostatní díla dobývati z dávní ne-
paměti.

Čelskovský O sedmi vstupních, Jungmann O obecných věcech křesťanských a o Řečech besedních v Rozb. 1342 a 1845. — Výňatky ve Výb. 1845, I. 639—785. — Fr. Čupr Tómy ze Štítného význam ve filosofii v ČČM. 1847 II. — Erben k vydáni č. 6 připojil první životopis Štítného 1850. — Hanuš Rozbor filosofie Tomáše ze Št. dle rkpsu Řeči besedních. V Pr. 1852. — J. Wenzig Studien über Ritter Th. v. Štítné. Leipzig 1856. — J. Jireček Řeči nedělní a sváteční v ČČM. 1861. — J. Dastich Rozbor filosofických nábledův T. ze Št. o pojmu krásy a o poměru víry k rozumu. V Pr. 1862. — J. Vinchorský Stanovisko T. ze Št. mudrce. V Hradci Kr. 1867. — A. Pybička a F. J. Zoubek v Pam. 1864 o rodině Štítných. — W. W. Tomek Zpráva o Anežce, dceři T. ze Št. v ČČM 1864. — Fr. Dvorský o Štítných a o Štítném v Pam. 1867—8 a 1873.

1. Sv. Augustina spis o bejevání hřiechov s šlechetnostmi. Asi 1370.
Rkp. Václava z Pořiečie 1396 (XVII. F. 9).

2. Davida bosáka spis o sedmi duchovnieho stavu vstupních. Tam též (II. 158). Rozb. 1842.

3. O horábu Neemově. Tam též (II. 135 a 158). J. Jireček v Roz-
pravách I.

4. Rozmluvání duše s svědomím (II. 122). Rkp. téhož písáře 1398 (XVII. F. 21).

5. Sv. Augustina Samomluvenie. Tamtéž (II. 123) Foehybno, zdali od

Štitný.

271

Štitného. Totéž platí o Zrcadlu sv. Augustina. Rkp. 1459 (XVII. G. 8) v un. bibl. pražské (II. 122).

6. Knížky šestery o obecných věcech křesťanských. První vzdělání 1374, rkp. 1376 (XVII. A. 6) a sázavský 1465 v Č. Museum. Vydány 1850 péčí K. J. Erbena (II. 158). Jest to soubor desíti rozprav:

a) O vieře, naději a milosti.

b) Výklad pateře.

c) O trojích staviech, panenském, vdovském a manželském.

d) O hospodářovi, hospodyni a čeledi. Otisk v Tomsově Chrest. 85—104.

e) O devieti staviech lidských. Výňatek v ČČM. 1838.

f) Ostnec svědomie.

g) O pokušení dábelském.

h) O sedmeře svátosti.

i) O smrti, pohřbu, očistci a nebeské radosti.

k) O smrti bujného mládence (271—281). Též v kodexu praelatury krumlovské. ČČM. 1843, 421.

7. Řeči besednie, nazvané též Rozmluvy nábožné anebo Rozmlúvanie dětí s otcem. První vzdělání 1375—1380. Rkp. v Paříži z XV. věku, ohledaný 1842 Lvem hr. z Thunu (ČČM. 1842) a 1853 Palackým, popsaný od Martinova „Les manuscrits slaves de la bibliothèque imperiale de Paris.“ (V Paříži 1858, 103). Část přepisu v pozůstalosti Šafaříkově.

8. Druhé vzdělání řeči besedních (II. 158). Asi 1385—1390. Rkp. z počátku XV. věku v Gersdorfské bibliothce v Budišíně. O něm Hanušův „Rozbor.“

9. Druhé vzdělání kněh o obecných věcech křesťanských. Asi po 1390. Rkp. jindřichobradecký M. Čapka 1454 a Vávry z Jivian 1492 (XVII. D. 31). Výňatky u Erbena 287—298, 307—312. (II. 158).

10. Hugona spis o připravování srdce. Asi z též doby co 9. Rkp. z konce XIV. věku někdy u Čelakovského (II. 158). Srovnej Prostějovský M.

11. Řeči nedělní a sváteční. 1392. Dva díly. Rkp. z počátku XV. věku (XVII. C. 15) zavírá v sobě první díl celý a počátek druhého (II. 131).

12. Zjevenie sv. Brigity. Po 1392. Rkp. z počatku XV. věku necelý (XVII. C. 21), úplný v stud. bibl. olomoucké 1482. J. Jireček v Svět. St. N. 1857, Hanuš Pr. Sitzb. 1867 II. (III. 904). Zkrácený spis či enchíridion v rkp. 1453 (XVII. F. 1).

13. Knihy naučenie křesťanského. 1395. Rkp. opatovický z poč. XV. věku, o němž Stárek v ČČM. 1841 a Jungmann v Rozb. 1842. Obsahuje novou osnovu rozprav z č. 6 a 9, totiž:

a) O trojiech staviech (c).

b) O hospodářovi atd. (d).

c) O sedmeře svátosti (h).

d) O trojiem stavu onoho světa (i).

Mimo to rozpravy nové:

e) O třech jerarchách nebeských.

f) O dřevu múdrosti. Otisk v ČČM. 1841, 322—330.

g) Výklad na Zdrávas. Též v č. 9, odkudž otisk v. Erbena 287—298.

h) O hřieších (summa vitiorum).

272

Šturm Adam.

i) Richarda a Sto Victore o čtveru zlém.

k) O šlechetnostech (Summa virtutum).

l) O šlechetnostech stěžejních.

m) O sedmi šlechetnostech proti sedmi úhlavním hřiechóm.

n) O sedmi daříech ducha svatého.

o) Bonaventury o sedmi chodbách. Spis to rozdílný od spisu o sedmeru prospievání duchovníka v rkp. 1453 (XI. C. 6) a v kodexu krumlovském (č. 6 k).

p) O osmeru blahoslavenství.

q) O desateru božiem přikázaní.

14. Roberta Holkota výklaď na knihy múdrosti. Též v rkp. opatovickém.

15. Richarda a Sto Victore o stavu člověka vnitřnieho. Tak též.

16. Knihy naučenie křesťanského. 1400. Rkp. 1450 v Č. Museum, 1457
tuším patříval Joštovi z Rožmberka, jenž v něm tehdá zaznamenal úmrtí
Jana z Rabšteina. Vydány péčí A. J. Vrtátka v Pr. 1873. Obsahují v sobě
novou úpravu sbírky v rkp. opatevickém, totiž rozprav tamních u, b, c a d,
pak h-q, mimo to z kněh o obecných věcech křest rozpravu e (o 9 staviech),
posléze pak č. 1 a 10.

Br. Šturm z Hranic Adam, též Hranický, Moravan, 1519 dosáhl bakalářství (LD. II. 265), načež vyučoval na škole bratrské v Litomyšli. Aspoň se ještě 1543 psal „učitelem“ a paměti bratrské chválí jej co člověka v učení pracovitého (Fiedler 249). V Litomyšli se oženil a co měštěnín osadil. Není pochyby, že s Br. Augustou bližší měl svazky, a k pobudec jeho že 1541 proti děkanovi kn. Václavovi napsal „Dialog“, kterýž pak od Br. Michalce byl zkorrigován a tudíž vůbec za Michalcovo díle pokládán, ačkoli Blahoslav (Gram. 290) pravý stav věcí určitě byl naznačil. L. 1548 se Šturm s Bratřmi vystěhoval do Prus. Asi 1554 vymohl si povolení k návratu, i žil z počátku v Praze, konaje služby v rozličných úřadech, zejména i při hejtmanství hradu prazského. K přímluvě hejtmana Oldřicha Dubanského z Duban 1556 propůjčen mu erb a přídomek. Mezitím se byl Šturm, když mu umřela žena, obrátil na Moravu. V listopadu 1555 na synodě prostějovské nejen potvrzen na kněžství, ale volen i do výboru, na kterýž vložena úprava nového kancionálu (Dekr. 178). Též mu po Br. Červenkovi odevzdána správa zboru v Lipníku. Tam 5. října 1565 zemřel od zimnice i pochován v domě bratrském (Fiedler l. c.). Blahoslav o něm praví, že byl „přirození rysového, kterýž poně třemi skoky jen lapá“ (De cant.). Což koli psal, vše prý tak běžně dělal od ruky, jako člověk velmi zaměstnaný. Rytmy velmi snadně

Šturm Václav.

273

mu šly; s té stránky prý kus Ovidia byl (Gram. 290). Životopis Šturmův zahatěn poněkud tím, že současně s ním v Litomyšli žil Adam bakalář, který již před 1502 Kabátníkovi při skládání cestopisu byl nápomocen a od 1530 městské písařstvi zastával. Osudy obou, zvláště v dobé 1548, těžko se od sebe dají rozlišiti. Že to dvě osoby byly, vysvitá i z toho, že Adam bakalář měl syny Jakuba a Danicle (Pam. 1871, 44), kdežto Br. Šturmův syn slul Adam (Rybička v ČČM. 1864). Také Br. Červenka v Osvědčení 1558 určitě dělí Br. Adama Šturma od Br. Adama bakaláře litomyšlského.

1. Krátci výkladové na evangelia. V Litomyšli 1540 (IV. 1489), ač není-li tu omyl nějaký s Korvinovým dílem, tam též 1541 tištěným (IV. 1490).

2. Dialog, to jest, dvau formanuo rozmlauvání, Peterky a Valaucha, přepotřebné o učení a víře kněze Václava, děkana na Horách Gutnách, nyní v nově od jednoho učitele Jednoty bratrské k potřebě věrneych vydaný. Bez m. a r. v Prostějově 1543 (IV. 1232).

3. Písně církevní, z kterých však do kancionálu šamotulského přijato jen 38 (Blahoslav de cant., Rybička l. c.).

4. Knížka dětinská ryjmovní, v niž důvody položeny, že Jednota není rota zatracení, a přitom i mravy některé, dcerkám svým a pobožným děvečkám náležející postaveny. Zpráva o ní a výňatek v Červenkově Osvědčení. Mravy otištěny v Summě katechismusu v Pr. 1600 (ČČM 1875).

Šturm z Greifenberka Jan, měštění N. M. pražského; za Ferdinanda I. i Maximiliána II. často býval na sněmích vořen k rozličným úkolům. L. 1564 obdařen erbem a přídomkem „z Greifenberka“ či po česku z „Gryfé Hory“.

Křesťanské a pobožné rozjímání na evangelium sv. Jana. V Pr. 1567 (IV. 1500).

Br. Šturm Jindra (Jindřich), kněz bratrský, drlý prý mužiček i neveliký. Několiko let spravoval impressí boleslavskou po J. Štyrsovi. Z tiskův jeho událo se nám jen dva vyhledati, totiž Konfessi bratrskou 1532 a Odpověď Jednoty na třetí spis Habrovanských 1533 (Bl. hist. 206. IV. 1218). Zemřel v Slezanech 1536 a pochován v Morkovicích (Blah. Hist. 209, Fiedler 223).

Šturm či Šturem Václav z Týna Horšova neb Dobrohostova, nar. 1533. Otec jeho Franta jménem (Živ. Aug. 84), soukeník, záhy mu zemřel, načež matka živnost dále provozovala. Od rodičů ustanoven byl k vyššímu vzdělání. Sám zajistě dí, co se z mladosti své v školách českých od mistrův české a luterianské strany kdy naučil z filosofie Aristotelovy

Rukověť k děj. lit. č. II.

18

274

Šturm Václav.

a rhetoriky Ciceronovy, že toho mu v Řimě potom nebylo
potřeba se oducovati (Ozvání 71). Když pak 1555 v máji
císar na arciknižeti Ferdinandovi žádal, aby v Čechách vy-
hledal dvanácte mladíkův spůsobilých, kteří by do Řima po-
sláni býti mohli (Bor. II. 211—13), vybrán k tomu s jinými
také Šturm. V Řimě mladici čeští přišli pod zvláštní péči
samého zakladele řádu jesuitského, Ignacia z Lojoly, byvše
od něho hned po příjezdu v letě r. 1555 přijati do tovaryštva
(Balb. B. D. II. 426). Po třiletém učení vypraven Václav do
Prahy, aby převzal úřad kazatelský u sv. Klimenta. Ale
naděje veň vkládané z počátku zcela mizely. Píšet skladatel
paměti kolleje klementinské, že Šturm „takový prý potom a
tak slavný řečník a theolog, tehdy nezběhly ještě v tom úra-
dě a v živobyti řeholním skoro teprv nováček, jakož ve filo-
sofií a theologii posud nic nebyl studoval, nad to více i český
jazyk ve Vlaších tak byl zapomněl, že při každém třetím
slově buď váznul, buď proti pravidlům syntaktickým chyboval.
Z vědomí tohoto naň přicházela slabost ducha, že, když ká-
zati měl, přemoci se, aby veřejně vystoupil, nemohl, ale do
kouta se schovával a ani k mnohému prošení nevycházel."
Nezbývalo spoluřeholníkům nic jiného, nežli aby mu kázaní
vypracovali latiny, načež on je sobě sám překládal do češtiny;
překlad jeho podáván k přehlédnutí některému z pražských
kanovníkův. Opravenému kázani se Šturm nazpamět naučil
a v čas večeře je jednou i podruhé před tovaryši svými od-
řikával. Tak naposledy ozbrojen vystupoval veřejně. V krátce
těžkost přemožena byla, načež 1559 Šturm opět do Řima po-
volán (ČCM. 1844, 200 sld.). Navrátiv se 1561, setkal se s
Br. Augustou a Bílkem, k poučení do kolleje jesuitské da-
nými (Rozsauz. 73), ano jim u sv. Ducha i česky kázával
(Živ. Aug. 84). Po opětované cestě do Řima konečně se 1565
co doktor theologie navrátil. Z počátku po několik let v
Praze učil theologii, až 1574 převeden do Olomouce na aka-
demii, která tím rokem při tamni kolleji jesuitské byla zalo-
žena. Hlavní tuším této změny příčina nebyla jiná, než aby
se Šturmovi zjednała příležitost, dostatí se v tližší styky s
Bratřími a seznámiti se s literární jich činnosti, s kterou oni
se velmi ukrývali a jmenovitě před jinověrci tajili; neboť prý
„oni sami mezi sebau své knihy kradmo tisknau, sami mezi

Šturm Václav.

275

sebau je rozdávaji a prodávají, a žádný nemůže jich na žádném jarmarku, u žádných knihařův na prodej nalézti, než skrze dobré přátely“ (Ozvání 119). A Šturm, stůj co stůj, musel v jich tajnosti přístup mítí. Byl mu zajisté Antonín z Mohelnice, arcibiskup pražský, uložil, aby se spisy bratrskými dokonale se seznámil a tím se připravil k zápasu s nimi, užívaje vlastní jich zbraně, písma a tisku. I zdařilo se mu po vůli. Již 1575 s Hostounským pro cís. Maximiliana II. vypracoval spis vyvracující českou konfessí (Gind. GBr. II: 258). L. 1578 pak na den sv. Víta, patrona českého, knihu svou první, totiž „Srovnání,“ psáti dokonal. „Sepsal ji v Homouci, kdež nebylo ani jednoho (t. jesuity), který by jazyk český uměl a jemu v tom nápomocen býti mohl, nýbrž ani kdo z nich skůro o tom věděl, co on činí neb píše“ (Ozvání 49 sld.). Nicméně nevydáno „Srovnání“ dříve než 1582 v Litomyšli, kamž se Šturm 1580 přestěhoval a v Graudencovi ochotného knihtiskaře nalezl. V Litomyšli, jednom z předních středíšť bratrských, otevřena mu možnost i k jinému proti Jednotě působení skrze přízeň, jižto pán tamní, Vratislav z Pernšteina, od 1579 ku katolictví se přikloňoval. Bratři zachovali v archivu svém (XIII. 18 sld.) zajímavou rozprávku, kterou 1580 Šturm měl s jistým Markem malířem, shledav se s ním na litomyšlském zámku. Oba se spolu znali ještě z doby, než Šturm do Říma šel. L. 1582, když pan Vratislav Bratři na panství litomyšském a landskrounském prostředky ostřejšími stíhati se jal, žil Šturm opět v Olomouci, i poslán od biskupa Pavlovského, aby spolu s Illicinem a Pavlem Grünwaldem vykonal visitaci celé diecese (Wolný I. 1, 79). Z Olomouce na den sv. Anny ke „Srovnání“ datoval dedikaci. Mezi Bratřími dávno žádný krok strany protivné takového dojmu neměl, jako Šturmova kniha. K. tomu i Šturm sám po Čechách cestoval a Bratři všude, kde se s nimi setkati mohl, k hádání vyzýval, tak že se obávati bylo, aby se z Jednoty nepočali viklati. Ano činily se přípravy, aby „Srovnání“ vytíštěno bylo také latině, polsky a německy (Ozvání 46). L. 1583 vydali Bratři proti „Srovnání“ ze své strany „Kratičké ohlášení“, zaměřené hlavně k tomu, aby své souvěrce utvrdili; neboť spis ten „sami toliko mezi sebou rozdávali a na světlo vůbec ho vydati nesměli, ani na jarmarcích, jakž toho obyčej

18*.

276

Šturm Václav.

jest, prodávati nedopouštěli, toliko před jinými tím spisem se
chlubili, že by dobrau a slušnau odpověď Šturmovi v něm
dali“ (Ozvání). Leč tu přišla kosa na kámen. Šturm, kterýž
se zatím do Č. Krumlova byl přesídlil, v srpnu 1584 proti
„Kratičkému ohlášení,“ dada je ve svém spise celým obsahem
vytisknouti, uveřejnil „Krátké ozvání.“ Tentokráte Bratři ne-
kvapili s odpovědi, ačkoli ji Starší a i také někteří z poslu-
chačův připravovali. Rovněž mlčeli, když 1585 kn. Lukáš
Laetus vydal výtah ze „Srovnání.“ Teprv „Šest důvodův“
Šturmoch vytrhlo je z posavadní netečnosti. Šturm tu co
nejstručněji, ale pádným spůsobem vešken obsah svého „Sro-
vnání“ směstnal na půl archu a vydal jej nejprvé z počátku 1587
„na patentu“ u Jiříka Dačického. Příručnou formou touto
mělo se spisku tomu pojistiti co největší rozšíření mezi lidem.
Tu Sylvius Überinus svou „Odpověd na šest důvodův“ poslal
Dačickému k vytištění. Dačický, nechtěje v tom postoupiti
o své ujmě, tázal se písemně Sturma, jaká by jeho v tom
vůle byla. Šturm odpověděl mu 28. března z Krumlova spů-
sobem povolným. „Mně ste vděk učinili, že ste mé knihy
vytiskli: budete-li i odporné těm tisknouti, proti mně nic ne-
učiníte, ani mne tím nerozhněváte. Já také, byť pak dosti
přikrá a nepříjemná jeho odpověď byla, na žádnou Vám těž-
kost pro tu věc státi nebudu, nýbrž tím ten jistý člověk více
nerozum svůj ukáže. Vidím, že se na mne velmi hněvá a
zuřivých slov užívá, ale ját se na něho, ani na žádného z nich
hněvati nebudu, nýbrž rád ty odpovědi jeho přečtu a bedlivě
uvážím. Nebo již oni tím svým Ohlášením i tou hanebnou
písní, kterou sou teď tyto dni proti mně složili, všecku cestu
k rozumnému a důvodnému odpovidání zavřeli.“ Když pak
odpověd Überinova vyšla, nemeškal Šturm ještě téhož roku
1587 vydati svou „Apologii“. Überin taktéž replikoval, ano
1589 Starší bratrští v Herbornu uveřejnili i latinskou repliku:
„Analysis sex paralogismatum Venceslai Sturmii.“ Mezitím
pohyt Šturmův v Krumlově nebyl bez účinkův. Dne 19. března
1586 položen základní kámen ku kolleji, Vilémem z Rožm-
berka založené, při kteréžto slavnosti Šturm jakožto rektor
nové té osady klášterní byl přítomen (Březan 268). Ale ani
tato dinnost Sturma od polemiky s Bratřimi neodvedla. Jedna-
lot se mu nyní o příležitost, aby nařknutí, kterým jej Bratří

Šturm Václav.

277

vinili, že by jim křivdu a násili činil, příhodným spůsobem
od sebe odmítl. Dávány mu k tomu i přímé podněty. Když
vyšlo „Srovnání,“ stalo se při obědě u biskupa v Kroměžíri,
kdež i Šturm seděl, že Fridrich z Žerotína s ostrou důtkou
vyjel, že „jest jak živ větších lží neviděl a neslyšel, jako v
té knize,“ i marné bylo chlácholení biskupová, „že ten dobrý
starček“ (t. Šturm) křivditi nemínil (ABr. XIII. 336). Šturm
nepřestával přemýšleti, „jakby ukázal, že Bratřím neublížil, ale
že to všecko, cokoli proti nim psal, pravda jest á oni těmi
všemi bludy vinni jsou“, až se mu příhodná k tomu přičina
namítla studováním kancionálu z 1576. Jako vůbec v celém
sporu ušlechtilých stránek mravních Jednoty šetřil, ano je
schvaloval, ostře jen na kolotavou jejich věrouku dorážeje:
tak i nyní v kancionále „tisknutí pěkné, slova lahodná, noty
a melodie libězné“ zřejmě uznával, ba až k té významné vý-
povědi se schýlil, že on velice o něm smýšlí, jako „o nějakých
velikých a slavných hodech — ovšem od nepřítele člověka
prý k otrávení nepřátel svých pod spůsobem velikého přá-
telství připravených“ (Rozsauz. 4). Zastřev se takto s jedné strany,
tím ostřeji vedl své důvody proti obsahu písní, dokládaje, „že
jsou bludné, pyšné a bouřlivé, až některé i z katolických
zfalšované“. Jak mu dobří přátelé jeho při tom přispívali, vi-
děti i z toho, že se mu do rukou dostal i Blahoslavův rejstřík
písní. Dne 27. máje 1588 podepsal v Krumlově dedikaci.
Bratří odpověděli t. r., ale sotva jejich „Obrana kancionálu“
byla vydána, již následovala krátká, ale velmi peprně, nepo-
chybně od Brosia psaná odpověď „Koule Danielova“ pod
pseudonymem Vitolídu Poskoka, kdež se dává Bratřím sed-
mero otázek dosti štiplavých a vyslovuje naděje, že Šturm
původcům obrany, až ji dostane, dobře mezi oči posvítí. I
nebylo dlouho čekati. L. 1589 o všech svatých již Šturm byl
hotov se svou „Odpovědí na Obranu“, kteráž 1590 veřejnosti
byla podána (ČČM. 1862). Ale vždy se Šturmovi nechtěl
dařiti záměr, jejž za pobytu svého v Litomyšli 1580 vyslovil,
„že on musí toho dovésti, aby se ti kněží a starší Jednoty
bratrské ze jména podepsali, kdo jsou, tak jako on se pod-
pisuje Dr. V. Šturm“ (ABr. XIII. 581). Anobrž Bratří na-
vrátili se k obvyklému svému mlčení, a tím samým spór
veřejný vzal za své. L. 1592—5 trávil Šturm v Praze jako

278

Štyrsa.

rektor tamní kolleje jesuitské a spolu akademie Klementinské (Tomek Pr. Un. 362). Později odebral se zase do Olomouce. U katolikův českých požíval veliké vážnosti, jmenovitě u rodiny Rožmberské; neméně ctěn i v tovaryštvě svím, od něhož dvakrát poslán byl do Říma. Tam zasedal v čtvrtém a pátém shromáždění řádu, pomáhaje klásti základy k potomní veliké moci jeho. Zajímavo jest, že on, jsa rodilý Horšovo-Týňan, německy neuměl, jelikož se, jak sám (Ozvání 44) praví, „tomu jazyku nikda nenaučil a jemu nerozuměl“. Naproti tomu staral se seznati i cirkevní jazyk slovanský. Dostal se mu žaltář „ruskou řečí a literamí sepsaný, a ten jednomu Litvanu dal sobě přečísti a přeložiti“ (Ozvání 136). Zemřel v Olomouci 27. dubna 1601.

1. Srovnání víry a učení Bratří starších, kteří sebe sami zákona Kristova, a jiní je Waldenskými a Boleslavskými, jinak Pikharty jmenují. V Litomyšli 1582 (IV. 1307). Ded. Vilémovi z Rožmberka.

Na to od Bratří: Kratičké ohlášení se Jednoty bratrské na důtklivá psaní, proti ním těchto časův vydaná. V Králicích 1583 (IV. 1309).

2. Krátké ozvání Dra. Václava Šturma proti Kratičkému ohlášení Jednoty Waldenské neb Boleslavské. V Pr. 1584. Ku konci (170—198) položen: „Index a poznamenání všech knih a spisův, kteříž v Srovnání víry a nčení Bratří starších atd se ode mne přivozují“ (IV. 1310).

3. Šest důvodův pěkných a krátkých, kterýmiž se důvodně prokazuje, že Jednota Bratří Boleslavských z Boha není a že žádný v ní spasen býti nemůže. V Praze b. r., při Überinově odpovědi 1587, v Litomyšli 1591 a 1613 (IV. 1323).

4. Apologia, to jest, obrana proti nedůvodné a nestřídmé odpovědi Sylvia Überina, kterau na místě Bratří Boleslavských dává na šest podstatných důvodův Dr. Václava Šturma proti Bratřím učiněných. Sepsaná a vydaná od tehož Br. V. Šturma. V Pr. 1587 (ib.).

5. Rozsanzení a bedlivé uvážení velikého kancionálu od Bratří Waldenských, jinak Boleslavských, sepsaného a l. P. 1576 vytisknutého. V Pr. 1588 první důvod (str. 205) u B. Valdy, ‚druhý a třetí‘ (str. 202) u J. Jičinského (IV. 1322). Ded. biskupovi Stanislavu Pavlovskému.

Nato od Bratří: Obraha mírná a slušuá kancionálu bratrského, kterýž Štúrem neprávě zhaněl. V Litomyšli 1588 (IV. 1322).

6. Odpověď slušná a důvodná na velmi hanlivou a rauhavou obranu kancionálu bratrského. V Litomyšli 1590 (IV. 1322). Ded. městské raddě budějovické.

Štyrsa Jiřík, muž výtečného důmyslu i přebohaté žíly básnické, jakož viděti z písní jeho, velmi prý mistrovsky složených (Blah. de cant.). Tiskárnu boleslavskou spravoval, pokud z tisků zachovaných souditi lze, od 1520 do 1530.

Šúd.

279

Na tiscích do 1522 někdy co místo tiskové jmenuje „Boleslav Mladý nad Jizerou“, někdy Štyrsa pouze jméno své klade; na pozdějších čte se buď „na předměstí Boleslavě Mladého n. J.“ anebo „na Podolci.“ Na N. Zákoně 1525 stojí „v Mladém Boleslavi n. J. na hoře Karmeli.“ Poslední u Štyrsy tištěná kniha jest „Zpráva a naučení věrným“ 1530 (Dudik Schw. R. 376). Sloužil výhradně skoro Jednotě, a nevedlo se mu v tom hrubě dobře. Br. Lukáš v kšaftu svém 1528, připomínaje o něm, že Jednotě dlužen dvě stě, prosí, aby mu Starší milost učinili, „nebo jest pro nás zašel“ (Fiedler 225).

Devět písní v kancionále 1561. Mimo to dráhně jiných, které do kancionálu nepojaty, jako: Pomíjíť chlauba tvárnosti (Blah. de cant.).

Štyvar Jan František z Příboru, 1661 do 1666 farářem byl ve Starém Rousínově. L. 1678 dostal se na faru v Lanžhotě, 1679 do Nivnice. Za vpádu uherského 1683 utekl se do Uherského Brodu, byl však v městě tomto 14. července od nájezdníkův přepaden a zavražděn (Wolný I. 3 a II. 3).

Řebřík rajský. V Olom. 1661 (V. 1416, Přid. 156).

Šubar Valentin, Landskrouňan, kněz směru luterského, od 1573 farářem byl v Domažlicích. L. 1575 vyvolen do kommisse sněmovní k uvažování konfessí české. L. 1581 v Domažlicích měl nesnáze o desátek, očež se s obcí sice porovnal (Pam. 1868, 269), nicméně již po dvou letech povolání přijal do Žatce. Po Sixtu Kandidovi 1593 Kutnohorští mu podali děkanství, jež přijal, ale ještě toho roku 28. července zemřel (Regenw. 339).

1. Písně na evangelia a epištoly nedělní a sváteční. V Pr. 1612 a. 1613 n Hanuse, po třetí u Šumanův (Kleych 43, IV. 69). Rkp. 1572, 1578, 1587.

2. Kázaní o hrozné kometě 1577. V Pr. 1578 (ČČM. 1862, 301).

3. Summy krátké na epištoly a evangelia s písněmi. Asi 1613 (IV. 1208).

Šúd z Semanína Mikuláš, Litomyšlan, přípravného vzdělání nabyl na bratrské škole ve svém rodišti, odkudž se počítaji i svazky jeho s Jednotou. Bakalářství a mistrství svob. um. dosáhl v Praze 1510 a 1515, načež na universitě čísti se jal. L. 1521/2 vedl děkanství na fakultě artistské, ale prvé, než rok uplynul, nastaly mu mrzutosti, kteréž se i pozdějí opakovaly. Příčinou byla Šúdova nenáhlost v placení právných požadavkův, jižto jen soudními kroky přemoci lze bylo. L. 1524 složil professuru i assessorství v konsistoři podobojí, jež rok před tím na se byl přejal, oženil se a počal se živiti sou-

280

Šúd.

kromě vykonáváním umění astrologického a zhotovováním hodin (fabricandis horologiis). Podle figur nebeských dělal předpovídání, ježto prý se vyplňovala, o událostech soukromého i veřejného života. Pověst jeho nejvýšeji vzrostla, když o kometě 1525 předpověděl, že králi znamená veliké neštěstí, a brzy potom král u Moháče zahynul. Již od Ludvíka I. obdařen erbem a přídomkem, Ferdinand I. pak nadal jej ročním platem a nad to udělil mu privilegium na vydávání almanachův a titulářův. Ale právě výsada tato byla mu pramenem mnohých protimyslností. Minuce 1520 vydávati začav, pokračoval v tom i po odstupu z university, což od professorův pokládáno za zkrácení práva, jež výhradně sobě osobovali. K tomu přidaly se i jiné podněty. Teprv 1544 rozepře ty urovnány (St. Un. 122). Knihaři, zvláště moravští, přes privilegium patiskovali minuce, proti čemuž za tehdejšího stavu veřejné správy těžko bylo s úspěchem boj podstupovati. Nesnáze tyto tím více Šúda tísuily, jelikož naň doléhávaly i potřeby vezdejší; dočistí se lze v spisích jeho, s jakou vděčností zpomíná každou pomoc, která se mu v jeho „potřebě a chudé živnosti“ od pánů dostávala za dedikace. Nad to i chorobou v starších letech býval skličován. V náboženských rozporech jméne jeho vyniká poprvé 1543, když mu Kalenec z Letovic poslal přepis své konfessí. L. 1548 vypraven do rodiště svého, aby tamní Bratři přemluvil k odstoupení od Jednoty (Gind. GBr. I. 261, 317). L. 1552 zemřela mu manželka od pěti nedospělých dětí, čímž trampoty jeho nemálo zhoršeny. Konečně jej z nich vysvobodila smrt. Zemřel 23. dubna 1557 i pochován u P. Marie na louži. Rok před smrtí předpověděl, že na Čechy přijdeou žáby, které prý jako v apokalypsí uškodí církvi (LD. II. 365), což potom všelijak tlumočeno. Sláva jeho co hvězdopravce doma i v cizině vynikala, že „od učených za předního v hvězdářství jmín jest“, jakož svědči Š. Oks z Kolovsi i Kodicill. I jazyka hebrejského byl znalý.

1. Výklad čtění a epišťol nedělních (Blah. Gram. 153 a 185). V předmluvě nemále prý napsáno o tom, jak Židé v svém jazyku to slovo Ježíš formují.

2. Pranostika nová s divnými proroctvími od 1541 až do konce 1550. V Pr. 1542 (IV. 747, ČČM. 1862, 235). Ded. Arnoštovi Krajíři z Krajku.

3. Formy a notule listuov všelijakých, jichž stavové v tomto království českém vuobec požívají. Přitom: Titulář stavuov, duchovního i svétského.

Schuknecht.

281

V Pr. 1547 ded. Byšickému z Byšic, 1556 ded. Vilémovi z Rožmberka (IV. 1135).

4. Almanach a pranostika, též minucí 1520—1557 každoročně (IV. 747, Palacký v ČOČM. 1829). Ded. 1552 Trčkům z Lípy, 1553 Janu z Waldšteína na Točníku, 1554 Adamovi Bohdáneckému z Hodkova na Žlebích, 1555 Adamovi z Šternberka na Zel. Hoře a Heroltovi Kavkovi z Říčan, 1556 Vilémovi z Rožmberka.

5. Almanach a pranostika na 1558. Vydán 1557 od Šeb. Oksa (Hanusův ČOČM. 1862, 242).

### Schuknecht Prokop Jan, Pražan, mistr filosofie a bakaľaŕ sv. písma, 1740 kaplanem byl v Kostelci nad Labem. Odtud se 1741 dostal na faru do Jilového, 1742 do Prahy ke sv. Vojtěchu a 1747 k sv. Jindřichu. Tou dobou vyvolen přespolním kanovníkem a 1760 děkanem kapituly vyšehradské. Rok na to povýšen do stavu rytířského. Zemřel 6. března 1765 (Ruffer).

Májový kvítek, t. j. sv. Jan Nep. V Pr. 1740 (V. 997). Ded. Františkovi Leop. hraběti ze Šternberka na Žirovnici a Počátkách, kr. komory praesidentovi.

### Schulz Augustin, učitel berlinských Čechův, před 1765 složil píseň: „Měj se dobře, milé v Krístu přátelství“ (Urban).

### Šuman Jan, kněhtiskaŕ pražský 1588—1596. Závod svůj měl na St. m. v domě „u červeného jelena“. Tiskárnou po něm přejala manželka jeho Anna, ale i ona brzy podlehla, moru 1599. Od té doby do 1615 pracovalo se pod firmou dědicův: „Typis Šumanianis, v impressí Šumanské“, až 1616 závod ten přešel v majetek Tobiáše Leopolda. Asi 1594 Jan Šuman měl nevoli s Mr. D. Adamem, jelikož zpěvník bratrský, jenž od tohoto s dovolením starších bratrských był vydán, nočně a ukrytě patisknul (Dekr. 261).

### Schuppler František, faraŕ ve Tvarožné u Brna, od 1749 v Uherském Hradišti, kdež učinil značné fundace a 10. června 1778 zemřel (Wolný I. 2).

### Recessus Martis suecici, t. j. památka stoletá, co Švejda r. 1645 odstoupiti přinucen byl. V Brně 1745 (V. 1011).

### Schuster Amades a Sto Josepho, rodič z Břeclavě, nar. 1690, vstoupil do řádu piaristského 1706, vyučoval klassické filologii v Mikulově a Ostrově (1718—23), načež se věnoval soukromému vychovávání synův šlechtických v Čechách. Ale záhy ochuravěv, odebral se do kolleje litomyšlské, kdež 1728 zemřel. Vydal Alvarovu „Institutio syntactica“ v Pr.

232

Šwaiger.

1725 a 1727, v níž příklady položeny německy a česky (V. 33. Schaller Piaristen 48).

Šwaiger Jakub, držitel tiskárny arcibiskupské v Praze 1759–1770, po němž ji vedla vdova Kateřina.

Švanear Karel Pavel, katolický farář ve Vodolce po 1620. Pokojné rozmlauvání pro navrácení těch, jenž od pravé víry odstaupili. V Pr. 1629 (V. 700).

Br. Schwarz (Švorc) z Semanina Daniel Jindřich, též Niger a Mělčar, nar. 1541, potomek rodiny Danielův, 1525 erbem a přídomkem nadané; Karel z Žerotina jej tituluje ujcem. L. 1560 na studie vypraven nejprv do Wittemberka a zanedlouho potom do Tübing (Quell. 212). Po návratu zůstával v Evančicích u Blahoslava, kterýž jej 1566 připojil k Sezimovi z Austí, an se tehda s prosbami bratrskými bral za císařem do Uher (ABr. IX. 150). L. 1569 zřízen na kněžství i žil odtud v Mladé Boleslavi. Doba nejčilejší činnosti nastala mu za sněmu 1575, ku kterému jej Br. Kalef jakožto pozorovatele, jednatele a zpravodaje kyl vypravil. Tu jmenovitě debré služby konal v březnu za předobzného rokování o konfessii českou. S Dr. Kratonem zůstával v nepřetržitém spojení s skize něho nejlepším ovšem měl zprávy; bratrští páni piině s ním brali radu, jak by se kdy pódle okamžitého stavu věci zachovali měli. O všem o tom podrobné zprávy posílal Br. Kalefovi. Po zavírení sněmu 24. března se s Karlem Krajuem vrátil do Boleslavě. Měne činnost Švorcova vynikala v měji, kde Kalef s Štefanem sami věci své vedli v Praze. L. 1581 veal mladého Pražmu za Karlem z Žerotina do Vlach. (ABr. XII. 111). Spolu s oběma 1583 byl v Řimě a tam jim a dvořanům jejich přisluhoval večeři Páně. L. 1583 shledáváme jej v Dřevohosticích u pana Karla, jehož důvěrníkem býval nepřestal, i když jej Petr Vok z Rožmberka za domácího kníze k sobě povolal na Bechyň (Žerotin Listy I. 51). Poslední léta opět trávil u Karla z Žerotina v Resicích, kdež 1611 život svůj dokonal (Regenv. 333).

Zprávy o sněmování jednání v březnu 1575 v ABr. XI (musejní rkp. 2. c. 10).

Schwarzel Augustin z Třebenice, kněz katolický, v Mor. Badějovicích 1640 přeložil dve řeči videnského biskupa Fabra. Rkp. v stud. bibli. olovooucké

Táborský Jan.

283

Švehla z Hořiněvsi Petr 1379—81 rektorem byl v Praze u Matky boží na louži (Tomek Déj, Un. Pr. 308). Počátkem XV. věku přepsal žaltář a N. Zákon, kterýžto rkp. nyní v stud. bibliothce olomoucké.

## T.

Táborský Adam, kněz podobojí, od něhož jsou „Oltářní knihy“, rukopisem 1588 v Č. Museum chované. (IV. 1963).

Táborský Chrysostom Xaver Ignác z Sokolnice na Moravě, nar. 1696, praemonstrát kláštera hradištského, filosofie mistr a theologie bakalář, od 1739 do 1744 farář v Bohuňovicích, od 1745 v Kněhnicích (Wolný I. 2 a I. 5). Co kazatel velice proslul, že ke slavnostem daleko široko býval zván. Zemřel 1748. Psal latině, německy i česky vesměs v oboru theologickém (Pelcel Abbild. IV. 106).

1. Kázaní při korunování obrazu marianského na sv. Hoře. V Ol. 1732 (D'Elvert Nachtr. 276).

2. Tria tabernacula. 61 kázaní o svatých. V Ol. 1738 (IV. 877). Ded. Norbertu Janu Umlauffovi, opatu hradištskému.

3. Mons Tábor evangelicae veritatis, kázaní na neděle celého roku V Kr. Hradci 1747 (ib.).

4. Gofinéova příruční postilla. V Kr. Hradci u Tibelli (IV. 848).

Br. Táborský Jan, prvotně Jan Vilimek, byl knězem svěceni římského a farářem v Táboře (Gind. Quell. 326). K Jednotě přidružil se hned v počátcích a 1467 volen v ní do úzké raddy. L. 1474 vydal se s Br. Prokopem a jinými do Slezska, chtěje navštíviti Waldenské v Marcích, ale v Kladsku byli zastáveni a vráceni. Po ukončení sporu 1490—95 vedle Klenovského dán byl do Litomyšle (Meč 145), kdež 28. dubna 1495 zemřel. Blaboslav slaví jej co člověka moudrého, v mluvení źvlášté svobodného i v Jednotě na věky slovútného a vzácného.

1. Počtu vydání z víry. Rkp. (III. 708).

2. Na první kapitolu sv. Petra o ctnostech psaní. ABr. V. 55—75 (III. 819).

3. Šest písní v kancionále šamotulském.

Táborský z Klokotské Hory či z Ahornperka Jan, nar. 1500 v Klokotech u Tábora, z mladých let vzdělal se v

284

Táborský Josef.

hudbě a v krasopisectví. L. 1519 v Praze slyšel čtení Mr. P. Příbrama o mathematice a astronomii. Některý čas pobyv varhaníkem na Mělníce, jakož k tomu sám ukazuje, usadil se v Praze, kde již 1528 začal provozovati řemeslné písařství, z počátku sám, později s pomocí spolupracovníkův, jakož byli Václav Bílý, Matěj Pecka, Adam Kazibaba. Z dílny jeho vyšly 1530 kancionál chrudimský, 1541 a 1552 dva svatovitské, 1557 čáslavský (v dvor. bibl. vid.), 1558 žlutický, 1560 teplický a klatovský, 1561 českobrodský (v un. bibl. pr.), pak svatomi-kulášský na Malé Straně (v archivu pražském), 1568 Rybá-řovský a j. Vedle toho pečoval o vydávání tištěných zpěvní-kův, sám drahně písní skládaje. U Bratří skládaní jeho ne-potkávaly se s oblibou (ČČM. 1862, 39). Také s jiné strany naň šly žaloby. Jmenovitě jej 1541 Bydžovský vinil, že prý kacířské věci píše (Bor. I. 168). L. 1552 jal se opravovati staroměstský orloj, 1490 od Mr. Hanuše zhotovený, i byl usta-noven jeho správcem. Když 1555 neopatrností jeho vzešel oheň, kterým by věž i s hodinami málem byla shořela, odňat mu sice úřad tento, ale 1560 jej zase obdržel. L. 1554 nadán erbem a přídomkem a 1556 přijat do stavu vládyckého. Pra-cemi svými značné sobě zjednal jmění. L. 1558 koupil si dům na St. M., později ještě druhý, pak krám krupařský. Zemřel okolo nového roku 1572 bezdětek. Podobizna jeho v kan-cionále svatovitském od l. 1551 a odtud v Pam. 1859, 371.

1. Verše, jež słožil 1542, když byl mor veliký. Fol. (IV. 55). Též 1554 a 1568 u Dačického (Kleych 35).

2. Třetí a čtvrté vydání písní Miřínského (kdež viz) 1567 a 1577. Zde muhoj písní Táborského; nejstarší z l. 1529, když Turek k Vidni táhl (Hanuš III. 43).

3. Při vydání 1567 připojena: Zpráva o jednostajném zpívání a o obecní notě.

4. Vypsání orloje pražského, jež 1570 raddé staroměstské podáno.

5. Sapphické verše, na mnoze s akrostichy v kancionálech 1557 v čáslav-ském, 1558 v žlutickém, 1560 v klatovském, 1568 v Rybářovském, otištěny v Památkách 1854, 1859, 1864. Srovnej Jedličkovo Klasobraní v ČČM. 1872.

6. Od tohoto Táborského jsou i písně v Třinovského Cithaře a v Kley-chově kancionále, jež Tablic (Poezie I. 25) mylně připisuje knězi soujmenému ve Vaříně, 1596 zemřelému. Srov. Haan Třan. 75.

Táborský Josef, kněz řádu pousteníkův bosákův sv. Augustina.

1. Lebedovo krátké vypsání země české. V Pr. 1778 (VI. 1141).

Tanner Jan.

285

2. Hospodářská ruční knížka. V Pr. 1788 (VI. 1490).

Táborský Mikuláš 1457 stal se bakalářem a 1560 místrem, načež hned na universitě pražské počal působiti. L. 1465 vyvolen děkanem filosofické fakulty, ale již přištího potom roku naposled jmenován v aktech universitních.

Složii píseň: Ó Jesu Kriste, synu panny čisté (Cithara č. 470).

Taciturnus Jiří z Háje (Hájský), kněz podobojí směru luteranského.

1. Zlatý řetízek pravého katol. a křesťaného náboženství. V Pr. 1616. Latiné a česky sepsaný katechismus luteranský (IV. 1444). Ded. Kašparovi Kaplíři, Krišt. Voračickému a Adamu Streyčkovi.

2. Ostatek rozjímání o vtělení Emanuele (Index. IV. 1910).

Tallay Daniel, městský úředník v Prešpurku, vydával tam noviny maďarské, a vedle nich 1783 založil i noviny československé, na kterých Št. Leška, Jan Vyskydenský a Jan Šinkovič pracovali (ČČM. 1846, 351.—VI. 1087).

Prešpurské noviny s milostivým c. kr. povolením. Vydávané od 1. července 1783 do 30. června 1787 (VI. 1087). Srov. co Rybička o nich v Světozoru Sl. N. 1861, 257 sld.

Tandariáš (—iuš) a Floribella, román z kruhu krále Artušova, česky vzvělán v druhé polovici XIV. věku.

Správnější text v rkp. Pinvičkově 1457; pokaženější v rkp. Jebsově 1483, odkudž otištěn v Starobylých Skládaních V. Rozbor Václ. Nebeského v ČČM. 1846 (II. 70).

Tanner Jan z Plzně, nar. 1623, vstoupil 1645 do řádu jesuitského, i po 11 let dilem v Praze, dilem v Olomouci vyučoval filosofii a theologii. Sedmnácte let byl ředitelem rozličných seminářův a 19 let zpovědníkem arcibiskupa pražského Jana Fr. z Waldšteina. Horlivý byl podporovatel dědictví svatováclavského. Sám psal latině, německy a česky. Ze spisův jeho latinských připomenouti třeba život Alberta Chanovského „Vir apostolicus, seu vita et virtutes“ (Coloniae 1660, Pragae 1688), monografie o pánech z Šternberka a z Waldšteina, konečně historii města Plzně (rkp. v Č. Museum) a popis císařské legaci, kterou k portě otomanské vykonal hr. z Leslie, maje v průvodu svém tři jesuity, mezi nimiž nepochybně i Tannera. Popis tento českým překladem 1669 v Litomyšli byl vydán a Pešinovi z Čechorodu od vydavatele J. Arnolta z Dobroslavina věnován (V. 270). Tanner zemřel v Praze 4. listop. 1694 (Pelcel Jesuiten).

286

Tanner Matěj.

1. Pramen marianský. V Pr. 1653 (V. 1554).

2. Pout z Prahy do Boleslavi. V Pr. 1680 (ib.).

3. Muž apoštolský a než život a ctnosti Alberta Chanovského. V Pr. 1680 (V. 1291).

Tanner Matěj, bratr Janův, nar. 1630. L. 1646 vstoupil do řádu jesuitského. Po 14 let vyučoval náukám filosofickým a theologickým. Co rektor řídil kolleje staroměstskou i novoměstskou, a dosáhnuv doktorátu pisma sv., dvakrát vyvolen rektorem university pražské 1672 a 1674. Dvakrát vypraven byl do Říma k volbě generála řádového. L. 1676 stal se provinciálem. Zemřel v Praze 8. února 1692.

1. Historie o hoře olivetské na Moravě blíže Šternberka. V Pr. 1666 (V. 1173).

2. Bič Kristův na bezbožné v chrámu Páně. V Pr. 1672 (V. 1426).

Br. Tatik či Tatiček Matouš, vzdělav se dříve, nežli k Jednotě přistoupil, v rozličných školách, zřízen na kněžství v Brandýse 1531. Byl prý, člověk učený a musikus dobrý. Znaje německý jazyk, posíláván byl s mládenci bratrskými, když do ciziny vedeni byli na školy. Tak i Blahoslava 1543 provázel do Goldberka. Po mnohá léta spravoval zbor landškrounský. Zemřel v Zábřehu 12. února 1552.

Dvě písně v kancionále bratrském.

Taubmann Tomáš, měšténín a impressor v St. Městě pražském, vytiskl 1572 Zelotinův kalendář (IV. 762) a 1575 krakovskou pranostyku (ČČM. 1862, 251). K této druhé sám napsal předmluvu, dedikovav ji Václ. Holickému.

z Telče Bartoloměj, syn Klapertův, za Vladislava II. farář v Uherském Brodě, složil piseň: „Věrní křesťané, věřme jednostejné“ (Hanuš MVýb. 62).

Tesák Mošovský Jiří, Slovák rodem z Mošovec dokonav v cizině studia, stal se knězem evangelickým. Pokud vědomo, nejprvé farářoval ve Lstiboři. Tehdá (1577) podepsal artikule náboženské, od Štelcara sepsané (ČČM. 1864, 273). Od 1590 do 1604 byl děkanem v Č. Brodě, načež přejal arcidékanství v Hradci Králové. Z Hradce 1608 odebral se do Kouřimě. L. 1609 od stavův zvolen do obnovené konsistoře, načež brzo dosazen na faru pražskou u Matky boží na louži. Odtud 1611 přenesl se na faru ke sv. Haštalu, tu pak 2. říri 1617 zemřel (Navrátil 23). Prolul co výmluvný kazatel. Fsal i básně latinské, zejména ke spisům přítele svého, kn. Havla Žalanskeho.

Thaddaeus.

287

1. O přátelství. V Pr. 1589 (IV. 704) Ded. Českobrodským.

2. Mnemosynon, písníčka sausedům českobrodským na památku hožená. V Pr. 1601 (IV. 115).

3. Kázaní 23 v době 1601—1617 (IV. 1613 a 1680).

4. Komedie z knihy zákona božího, jenž slove Ruth, sebraná. Sepsána 1603, a 1604 vydána od syna, Adama Tesacia Brodského, tehdá správce školního u sv. Havla v Praze, kterýž ji správcům tamního záduší připsal (V. 231).

5. Te Deum laudamus. O veliké přízni českého národu, pod obojí přímajícího, spis křesťanský. V Pr. 1609 (Klíč II. 33).

6. Collis vinaria. O vinohradech, spis na otázky rozdělený. V Pr. 1611 (IV. 1613).

7. Pautník duchovní. V Pr. 1612 (IV. 1892).

8. Tonitrua et tempestates. Spis o strašlivém povětrí. V Pr. 1613 (IV. 820).

9. O Ježíše Krista z mrtvých vzkříšení. V Pr. 1615 (IV. 1434).

10. Spis kratičký o smrti těch, kteréž Pán Bůh mimo pomyšlení pojímá. V Pr. 1615 (IV. 1437).

11. Požehnání kněžské. V Pr. 1616 (IV. 1440).

12. Homo foenum. Připomenutí o smrtedlnosti naší lidské. V Pr. 1616 (IV. 1892).

13. Ora et labora. Tenorové a antifony (IV. 115).

### Těšinský Jan, kněz podobojí, za Rudolfa II. obíral se alchymií.
Spis o umění tomto, jenž se po něm zachoval v Č. Museum, zajímav je tím, že se v něm uvozují všickni spisovateli souvěcí alchimisté.

### Tešlák Pavel, nar. 1759 ve Zvolení, universitní studie konal v Jeně.
Navrátiv se domů stal se 1783 knězem a přejal správu církve evang. ve Velké Jasenové. Odtud 1784 přešel do Pojník, potom do Šťávnice, Piliše, posléze do Oroslanu, kdež po dlouhé nemoci 1801 zemřel.

1. Písní původních 14, několik přeložených a některé básně příležitostné.

2. Křest. modlitby a písně pro pocestné. V Prešp. 1786 nákladem šťávnického měšťana, Štěp. Boboka (VI. 2290).

### Textorius Václav Dvorský z Králové Dvora studoval v Praze a pak učiteloval i skládal básně latinské jmenovitě jednu ke cti Kampanově (Dlabač 8).

Jesličky děťátka. 1611 (IV. 132).

### Br. Thaddaeus Jan z Meziříčí, kněz bratrský, řídil zbor v Starém Bydžově, kdež mu v nesnázích tehdejších napomáhal pan Rašin; později dostal se do Hradiště nad Jizerou; přebýval tam již 1605. L. 1628 obrátil se u vyhnanství a 1630 usídlil se v Žitavě. Za vpádu saského přišel i on do Prahy a dal tam 1632 u M. Pardubského vytisknouti knížku č. 4., je-

288

Tham.

diný to spis český, o kterém z oněch dob máme vědomost, že v Praze vydán. Po krátké episodě pražské opět se vrátil do Žitavy, kdež dům jeho byl shromáždištěm exulantův, kteří pro nesnášelivost lutheránův ukrývati se musili s náboženským svým přesvědčením. Sám Thaddaeus pro smýšlení své nejedno podstoupil příkoří. Když 1648 vydal „Conciliatorium biblicum“ zbouřili se proti němu kněžstvo luteránské, i vymohli z Lipska 1650 theologický odsudek závadného jim spisu. Jinou stranou nalezal spis ten ovšem velikou oblibu, tak že 1718 podruhé vydán. Thaddaeus zemřel 1652 i pochován na křížové chodbé nékdejšího kláštera žitavského.

1. Vysvětlení o stavu manželském. V Pr. 1605 (IV. 702). V předmluvě obsažen popis rodiny Rašínův. Ex. kusý na Strahové.

2. Promluvení při pohřbu Adama Slavaty. 1616 (IV. 1720).

3. Pohřební kázaní o příhodě jičínské 1620 (ib).

4. Útrpný život a bolestná smrt Pána našeho J. Krísta. V Pr. 1632 u Matěje M. Pardubského. Ex. na Strahově.

Br. Tham Michal, potomek waldenských přistěhovalcův z Brandenburku, kteří se v Čechách a na Moravě usadili i s Bratřími splynuli, stal se učedníkem 1529, knězem 1534. Správcem mnoho let byl ve Fulneku, odkudž i do Landskrouna přícházel. Potom byl v Boleslavi, od 1548 v Polště a naposledy zase ve Fulneku, kdež 27. srpna 1571 zemřel (Fiedler 255). Spolu s Br. Jeleckým a Herbertem redígoval německé vydání kancionálu bratrského.

Tibelli Vaclav Jan, kněhtiskař v Král. Hradci asi od 1712. Tiskárnu po něm vedl syn Jan Kliment, zemřelý 1775, po tomto pal. vdova Alžbeta, kteráž ji 1808 prodala Janu Gabrielu Pospíšilovi.

Tiechan Jakub Norbert, praemonstrát zábrdovický spravoval faru ve Křtinách od 1727 do smrti své 1736 (Wolný II. 2).

Blahosl. P. Maria křtinská. V Litomyšli 1738 (V. 1224).

Tichý Jan Norbert, kněhtiskař pražský v prvé pol. XVIII. věku. Závod svůj měl na Perušteině.

Tilscher z Rosenheimu Jan Jakub z Dolních Dunajovic, farářem v Třeskovicích a ve Fröllersdorfě, kanovník a od 1732 probost kapituly mikulovské. Tehdá povýšen do stavu šlechtického. Zemřel 18. dubna 1748.

Kázaní o korunování obrazu marianského u sv. Tomáše v Brně. V Brně 1736 folio, německy a česky (D'Elvert Nachtr 281).

Norbert.

389

Markovic M. starší byl z Dobronivy (zvol.).

7. Ex police cyclops anebo ruční katechismus, v kterémž pro ty, jenž neznají literní umění, pod obrazem prstův na ruki lidské ukazují se sprostičce hlavní články učení křesťanského. Rkp. (Haan Jena 52).

Martinius Sam. Listy jeho Dr. Jaromír Čelakovský uveřejnil v ČČM. 1875; z těch viděti, že mu první choť zemřela již 1623.

Marxius Jan. Spis č. 2 poprvé vydán v Pr. 1616 (Klíč II. 65).

Masník Tob., rodem z Kostolné, navrátiv se do Uher, farářem byl Blatnici, Zajovských Uhrovcích a v Háji, kdež i zemřel (Haan Jena).

Matheides Norb., jehož podobizna na děkanství ve Skutči, byl křižovníkem s červenou hvězdou i zemřel na druhé své pouti do Marie-Celli v St. Pöltenu (Ryb.).

Mauřenín Tobiáš byl kněhtiskařem.

12. Duchovní kuchařka, t. j. historia o jedné služebné děvečce, kteráž nějakému paustevníku, ježto 40 let na paušti byl, od angela ukázána jest a jaké řeči ten paustevník od ní slyšel. Překlad. L. 1585. Přepis, 1630 v Zbraslavicích učiněný, v ČMuseum.

13. Pavla Fabricia pranostika na l. 1588. V Pr. 1587. Ded. šepmistrům v K. Hoře.

Michálek D. byl vnuk Lidmily Sedlčanské, i tiskárnu svou „na tarmarce“ vedl 1670—1690, načež ji řídila vdova Eva Po-lyxena, a od 1794 do 1731 syn, též Daniel.

Miletický Jak., kněz v Brtnici, 1551 přestoupil k Mikulášencům. Mimo dějepisné zprávy o sektě své sepsal Výklad rozdílu jedenmecitmého z zjevení sv. Jana. V těmž rkp (IV. 1512).

Mítýsko O. bakalářem 1583, mistrem 1588.

Mlynářových, Molitoris Eliáš byl syn učitele v Kubachu (spiš.), vyučiv se na školách, 1687 stal se úředníkem třidcátkovým, pak právníkem v Kežmarku a 1706 knězem v Teplici (Haan Tran.).

Motěšický K., nar. 1651 v Těšíně, 1671 stal se kazatelem v Leisersdorfě v Lehnicku.

Nedoman Fr. A. byl Prostějovan (Kom.).

*Nepomucký Josef, rektor školy v Auřinovsi, 1599 přepsal sbírku homilii od sv. Bernarda 9, sv. Basilia a Jana Zlatousta po 1. Rkp. v un. bibl. pražské (IV. 1772, 1774 a 1775).

*Norbert a Sta Ludmila, karmelitán, nedělní kazatel a pod-

390

Novacius.

převor v klášteře u sv. Havla v Praze, 1750 vydal kázaní o
sv. Janu, připsav je Janu Felixovi Chanovskému.

Novacius D. 1658 guardianem u sv. Jakuba v Pr.

*Novák Josef z Velké Polomě v Opavsku, nar. 1756, učitelem byl na hlavní škole od 1776 v Těšíně, od 1782 v Opavě (Kom.).*

1. Ruční knížka pro Čechy, Moravce a Slováky, kteří německé řeči nejsnadnějším praktickým spůsobem vyučiti se chtějí. V Opavě 1789.

2. Praktisch-theoretische deutsch-böhmische und böhm.-deutsche Sprachlehre. V Opavě a Olom. 1808.

*Nywelt David Antonín, direktor na panství náchodském, sepsal děje tamního kostela sv. Bartoloměje.*

Prospěšný potok vod na nejvyšších pahrbcích panství náchodského. V Pr. 1736 (V. 440). Ded. Anně Viktorii a synu jejímu Janu Václavovi Piccolominim.

*Od Háje Lorenc, po Vokálovi kněhtiskař v Trenčíně 1654-1660, nepochybně syn Vavřince Benjamina, Pražana stroměstského a písaře komory královské, jenž se 1630 nalezal v Perně mezi kuratory tamní české osady.*

Ojíř Bohuslav k posledku byl radou a soudcem při úřadu nejv. purkrabství pražského. L. 1584 již byl mrtev; kniha jeho vydána posmrtně.

Opsimates J. rodem byl z Moravy.

Optát B. 1535 ještě žil v Náměšti, mladého Znatu z Lomnice učc česky i německy.

10. Knížky početní na rozličné kaupě v nově vytištěné. Při tom kterak se jeden každý mírně čisti a psáti učiti má. V Prostějově 1548 u J. Günthera (IV. 4). Ded. Václavovi z Lomnice. Zpráva v Časopise pro mathematiku a fysiku od Dr. F. J. Studničky.

Paconius Prok. příjmím slul Holý.

Pachaeus či Pachta z Rájova Jan 1583 přijal úřad písařský v Kolíně a 1584 se tam bohatě oženil. L. 1585 stal se primatorem a 1587 kr. rychtářem, kterýžto úřad držel až do smrti 1621. L. 1618 měl nesnáze se stranou stavovskou, ježto jej vinila, že Havla Michna u sebe přechnával (řed. Vávra).

Palma Siát spis č. 12, jenž věnován Ambrožovi Kristinovi z Holomouce, měštěnínu N. M. pražského, sepsal 1604.

Pardubský Matěj za saského osazení v Praze 1632 vytiskl spis Br. J. Thaddaea č. 4.

Pěčka M. bakalářem 1597.

Prášek.

391

Peit Jan 1613—17 byl arciděkanem bilinským. Odtud s č. 2. věnoval purkmistrům měst Mostu, Austi nad Labem, Daně, Biliny, Duchcova, Libochovic a Budyně.

Br. Petrozelin Jak., nar. 22. července 1571. Když v dětiném již věku osiřel, dal jej otčim Jakub Jakeš z Binsperka do kol. Ku kněžství připravili ho kn. Jiřík Borovský z Střelic Bystřici a Matěj Chytraeus Petrovský v Novém Městě pod Jernšteinem. Po ordinaci 1592 dostal se ku kn. J. Borovskému do Bystřice, ale spolu s ním odtamtud byl vypovězen. Po kratším pobytu u Chytraea, přišel do Rožné pod pana Žalkovského, potom do Troubska pod p. Muňku, 1601 do Mor. Budějovic pod Kateřinu z Kunštátu, po 1604 do Třebíče pod Smila Osovského, kdež zůstal až do vypovězení. Zpráva Wolného, že by 1612 byl býval u Bystřici u Borovského, jest mylná. Životopis jeho po 1612, sepsaný od Jana Porfyridesa Rychnovského, faráře v Jaroměřicích, otištěn při č. 2 (Pastor).

Philomates M. před 1585 vydal „Historii o králi Alexandrovi Velikém,“ o níž Sokol ve Vrtkavém štěstí dotýká. Tisětna opětně v Olom. u Handle (IV. 289).

Plácel V. písařem soudním stal se 1580.

*Polan z Polansdorfu Amand, Opavan, nar. 1561, za mladších let mladé šlechtice moravské provázel co vychovate po cizích universitách, až se k přímluvě Karla z Žerotína 1590 stal professorem v Basileji. Zemřel 18. července 1610. Spis jeho „Gemmula partitionum theologicarum“ (v Basileji 1580) přeložil do češtiny Br. M. Konečný, a Bratři překlad 1598 k(Der. 272) vydali v Kralicích. Jiný spis Polanův česky vydaný jest: „Summa učeni o věčném božím předřízení všech věcí, zvláště vyvolených a bezbožných“ (Přid. 103).

*Pop z Poppenheimu Josef Alois nar. 1757 v Štremplovci u Opavy, stav se 1783 doktorem lékařství, působil v službách kláštera broumovského, pak co fysik v Těšíně.

Kniha o pádech a nákažlivých nemocech dobytka. V Brně t. r. po (IV. 1641).

Posthumus V. 1577 v Praze četl o Aeneidě, ale brzo potom universitu opustil.

*Prášek Jan Rovenský asi koncem XVI. věku přepsal spisky Mikulášence J. Miletického.*

392

Příbram-Hlavsa.

Příbram Pavel přijmí měl Hlavsa (Mark. Bydź.), i my
se tedy P. Příbram a P. Hlavsa kladou co dvě osoby. Sr
Živa 1864, 33.

Procházka A. některý čas farářem byl v Rychnově.

Pratica z Nové Vsi Jan byl potomek rodiny vládycké.
1395 s Hanušem Mülheimem z Pardubic, zakiadatelem kap.
betlemské dědičný svůj plat ve vsi Prerově směnil za takov
též plat v Újezdei, obé v Kouřimsku (Rel. tab. terrae I. 558,

*Ručinský Daniel Erazim, měštění berounský, 1639 složí
báseň o věčnosti. Rkp. v ČMuseum (A. Rezek).

Rhakotomus V. bakalářem 1593.

Rokycana Jan rektorem university byl 1458.

Saler M. 1660 založil nadáni studentské.

*Scultetus Pavel, jesuita, po odchodu Švédův z Opavska
vydal německy, polsky a česky „Liber controversiarum“ (Kom.).

*Střechoves Jiře, soused a radní písař v Chrudími 1630—
50, skladatel básní českých z nichž některé zapisoval do tamní
knihy pamětní. Jedna z nich 1852 otištěna v Lumíru, 1868
v Koruně.

Tesář Jiří, „Pannonius,“ v mladém věku svém byl na
školách v Hlavě, v Kežmarku, v Košicích, ano i v Čechách
L. 1582 ve Latiboň času morního těžce se roznemohl, ješto se
mu dvě hřízy a čtyry pryskýře vyvrhly, v kteréžto nemoci jej
z Č. Brodu radní písař Adam Agiasin z Č. Trebové a správce
školy Samuel Mathiac z Lysé navštěvovali, ano Brodšti k po-
budce děkana Havla Horského za uzdravení jeho v kostele i
medlitvě konali.

*Volýšský Jiřík, prostý Bratr, poddaný místra strakonic,
kého, Jena z Kožmberka, který jej 1513 hladem i vězením,
ač marně, bezděcil, aby se odřekl Jednoty.

Historie o tom, jaké jest pokušení a trápení na J. V. přišlo po vieru
ode pána jeho i P. 1512. Vydána z ABK. VI. od Fr. Palackého v Praquu
1865, č. 3—5.

*Zablocki Jan, Polák, 1476—78 přepsal českou bibli. Rkp.
nyní u p. Czapského (Bibl. warszawska 1872).

Zelotin Věclav prvně slul Holub a 1575 byl ve výboru
o konfessí českou.

*Zpravidlo, sbírka čtení z evangelii a z epištol. Rkp. 1421,
1465 atd. Viz OCM. 1864, 142.

U B. Tempského, kněhkupce, také vyšly

Elahoslava, Jana, Grammatika česká dokonaná léta 1571, vydali
J. Hradil a J. Jireček 2 zl. 80 kr.

Bořicky, Prof. Dr. Emanuel, Nerostopis pro vyšší gymnasialní a
reální školy. S 543 výkresy na 402 obrazcích. 1 „ 80 „

Čelakovsky, Dr. F. L., Česká čitací kniha pro druhou třídu
nižšího gymnasia. 5. vydání. — „ 90 „
— Maťý výbor z veškeré literatury české. Druhé vydání. 1 „ 60 „

Cimrhanzl, T., Zeměpis pro nižší třídy středních škol. 4. vydání. 1 „ 30 „

Dudik, Dějiny Moravy. Díl I. (Od nejstarších až do r. 906). 2. vyd. II. (Od roku 906 až do roku 1125). 2 „ — „

Fríč, Prof. Dr. A., Přírodopis živocídrona pro vyšší gymnasialní a
realní školy. S 1150 výkresy na 945 obrazcích. 2 „ 80 „

Gindely, A., Dřepis všeobecný pro školy střední ve 3 svazcích vzdě-
lal prof. Jos. Erben. Čena svazku — „ n 70 „
— Dějiny českého porostání léta 1618. Svazek I. 3 „ — „

Husi miztra Jana sebrané spisy české. Z nejstarších známých
pramenů k vydání upravil Karel Jaromír Erben. 3 díly 9 „ 50 „

Jireček, Herm., Codex juris bohemici. Tomi secundi pars altera,
continens jus terrae atque jus curiae regiae saeculi XIVmi. 2 „ 70 „

— Codex juris bohemici. Tomi III. pars II. complectens jus terrae saeculi XVmi (1420—1500). 2 „ — „

— Codex juris bohemici. Tomi III. pars III. exhibens mag. V. a
Všeŕd opus boh. „de jure terrae Bohemiae libri novem“ 5 „ — „

— Základy zemského zřízení v koruně království Českého za Karia IV. 1 „ 80 „

Jireček, Jos., Anthologie ze staré literatury české 3. vyd. 1 „ 40 „

— Anthologie z literatury české doby střední 3. vyd. 1 „ 80 „

— Anthologie z literatury české, doba nová. 3. vyd. 1 „ 30 „

— Čitanka pro první třídu nižšího gymnasia. 6. vyd. — „ 70 „

— „ „ třetí „ 3. „ — „ 72 „

— „ „ čtvrtou „ 3. „ — „ 61 „

— Rukovátky dějinám literatury české do konce XVIII. věku. Svazek I. (A—L) a II. (M—Z). 7 „ 20 „

Jireček, Josef & Hermsaegild, Rozpravy z oboru historie, filologie
a literatury. Ročník první. 1860. 1 „ — „

Jireček, Konstantin Jos., Dějiny národa bulharského 3 „ 50 „

Lepař, Fr., Řeká čivoděl kniha pro česká gymnasia. 2. vyd. 1 „ 60 „

Moćnik-Starý, Arithmetika pro nižší třídy škol středních. 2. vyd. 1 „ 20 „

— Základové měřicí a rejsování. Se 232 obrazů v textu. — „ 90 „

Moćník-Hora, Arithmetika i Algebra pro vyšší třídy škol středních.
Dle 14. vydání přebožil a dodatky spisovatelovými opatřil. 1 „ 60 „

Palacký, F., Dějiny české, Díl I., částka 2. 2 „ 50 „

— „ „ II. „ 1. „ — „ 20 „

— „ „ II. „ 2. (v tisku). — „ — „

— „ „ III. (Dějiny doby husitské) částka 1—3. 7 „ — „

— „ „ V., „ 1—2. 5 „ — „

— Radhost. Sbírka dobrých spisův. Díl L—III. 8 „ 50 „

— Gedenkblätter. Auswahl von Denkschriften. Aufsätzen und Briefen
aus den letzten 50 Jahren. Ein Beitrag zur Zeitgeschichte. 1874 2 „ 40 „

Pokorný, Dr. A., Názorný přírodopis všech tříří. Pro nižší od-
ělení středních škol československých.

Díl I. Názorný přírodopis živocídrona. Vzdělal Pavel Jehlička. S 489 vyobrazeními. 3. vydání. 1 „ 20 „

Díl II. Názorný přírodopis rostlinstva. Vzdělal Dr. Ladisl. 1 „ — „

Čelakovsky. S. 357 vyobrazeními. 3. vydání. 1 „ — „

Díl III. Názorný nerostop. Vzdělal Dr. Bořicky. S 191 vyobrazeními. 3. vydání. — „ 70 „

Ricard-Roth, První učent jazyku francouzskému. Za knihu učebnou
pro I. třídu reálních škol českých připůsobil. Díl I. 2. vydání. — „ 80 „

— Prvního učent jazyku francouzskému Díl II. 1 „ — „

Šafařík P. J. Sebrané spisy I. a II. Slovanské starožitnosti.
Druhé vydání Díl I. a II. 10 „ — „

— „ „ Díl III. Rozpravy z oboru věl slov. 4 „ 50 „

— Památky dřevního písemnictví jihoslovanýv. Vyd. druhé, doplňky
z pozůstalosti Šafaříkovy rozmnožení, upravil Jos. Jireček. 3 „ 50 „

— Slovanský národopis z mapou 2 „ 80 „

— Geschichte der slavischen Sprache und Literatur nach allen
Mundarten. Zweiter Ablauf. 4 „ — „

Tomek, Děje mornářů v rukopisně. Ku potřebě na gymnasiích 2.vyd. — „ 69 „

Tomičekt, Mluvance česká. Nově vzdělaná. Pivai theoretický díl. 8. vyd. 1 „ 20 „

Překlad akcejního epologického