Úvahy a zprávy.

225

o ohýbání neb o vazbě některého slova, o frasi, o tom neb onom
úkaze hláskoslovném a pod.; proto by nebylo bývalo na škodu,
kdyby tu a tam vysvětluje nějaký tvar nebo nějakou vazbu byl
p. spisovatel stručně udal důvod, neb ten přesvědčuje, nikoliv tvr-
zení samo. Aby pak nebylo obavy, že by se těmito užitečnými ba
nutnými přímětky přes potřebu zvětšil objem spisu, upozorňujeme
na to, že by všechny podobné přídavky neobnášely ani čtvrtiny
článkův, v nichž se o realiích pojednává. Takové články o rea-
liích vyňaty jsou na větším díle ze „Sl. Nauč.,“ v němžto nebo
v jeho výtahu (Malém Sl. Nauč.) najde poučení o podobných
věcech, kdo ho potřebuje. Lépe tedy bude, vynechají-li se po-
dobné články, jež jsou v slovníku grammaticko-frageologickém
zcela zbytečny, zabírajíce jen hromadu místa. Tak na př. zcela
by se mohl vypustiti článek „Afrika“ od 5. řádku až do konce,
pak větší čásť článkův: Batterie, Bednář, Bradla, Kov, Koželuh,
Loď, Metr, Tripel, Vzduch; zkrátiti se mohly články: Mlýn,
Smlouva, Švec, Zákon, Zub. Stane-li se to, bude to dílu zajisté
na prospěch.

V díle takovém, jako jest slovník gram.-fraseol., musí spi-
sovatel býti na pozoru, aby sbíraje a vybíraje ze spisů jiných
vyhýbal se pokleskům svých pramenů. Za takový přejatý poklesek
bývá pak sám před čtenářem odpověden. K takovým případům
patří věta: „Instr. mnú povstal stažením z cyrillského mňońą,
čes. mnoju“ (str. 20., a). Výrok tento přijal p. spis. z Květa,
jenž sám sice ovšem nic podobného nemyslil, než pouze nedobře
stylisoval; správně by se tedy řeklo asi, že v předhistorické době
zněl v češt. instr. mnoju, jako jest v stblh. Mňoňk, rus. MHOIO,
a to že se stáhlo ve mnú.

Mnohdy nejsou opět pravidla a definice hrubě přesny; na př.
str. 23., b praví p. spisovatel o vazbách jako: Ku mnoha žákům,
při mnoha žácích, s mnoha žáky: „zde jest mnoho adject. a
srovnává se se substantivem v pádě“ — jako by mnoha byl
dat. neb loc. neb instr. Podobně na str. 24., a nejasně pověděno,
že předložka nad pojí se s acc. na otázku kam? „o místě k vy-
tknutí běhu činnosti výše čeho.“ Rovněž nehrubě správně ře-
čeno tamže, že táž předložka pojí se s instr. na otázku kudy?
a kde? „o místě k vytčení směru a položení vzhůru (snad na-
hoře?) na čem.“ Str. 24., a: „U sloves značí nad větší neb
přílišnou míru děje,“ a za doklady k tomu uvádějí se mimo jiné
tyto věty: Zajíce nadháněti. Zdali by jej mohl kde nadjítí.
Zde však má nad zcela jiný význam, totiž převýšení, předstihnutí.
Str. 30. konec prvého a začátek druhého sloupce není dosti přesně
vyjádřen; klade prý se v jihozáp. a středních Čechách na místě
-ův, -ova, -ovo (tedy pro všecky tři rody) přípona -ovic; avšak
hned na to se dí, že tamže „klade se přípona -ovo ve všech
třech rodech,“ a konečně se tvrdí, že se v témž podřečí sklánějí

Listy filologické a archeologické

15

226

Úvahy a zprávy.

„tato jména přídavná v nom. a accus. jako v písmě: otcův dům, otcova louka, otcovo pole!“ Co je tedy pravda? Zdá se, jakoby výroky tyto byly vyňaty ze tří rozličných spisů vesměs si odporujících; ale taková sbírka odporných úsudků žádala kritického rozhodnutí. Nedostatek podobný několikráte jsme spozorovali.

Lapsus calami zajisté jest, že „lze jest neosobné“ (str. 22, b), kdežto se níže zřejmě dí, že lze není sloveso.

P. spis. měl by si mnohdy stručněji počínati a necitovati mnohé věci za sebou skorem stejné, chtě snad doslovně uvésti, co v tom neb onom spise stojí. Spíše měl by ze všech vybrati succus a spracovati jej. Srv. Lze a j.

Omylem se uvozují některé doklady tam, kam vlastně nepatří, jako na str. 13, a patří poznámka třetí do předešlého sloupce, kde se mluví o jednom accusativě (předmětném); spíše by na tomto místě mělo státi pravidlo, jak se věty činné s dvěma accus., předmětným a výrokovým, přenášejí v rod trpný.

Konečně podotýkáme, že p. spisovatel mnohdy i v názvosloví jest nedůsleden, užíváť na př. str. 17, b názvu stará bulharština, jinde opět (14, a) staroslovanština a na str. 20, a konečně cyrillština („z cyrillského“). Dle tohoto by se laik domníval, že se tu mluví o třech rozličných jazycích. Podobně nazývá p. spis. 17, b aor. nesech I. aoristem, kdežto přece jest II., neboť I. aor. zní nes, stblh. HECH.

V celku jest ukázka pracována se snahou chvály hodnou, a celé dílo, doufáme, bude dobrou příruční knihou každému, kdo hlouběji chce vniknouti v ústrojí jazyka českého.

Jen to radíme p. spisovateli, by byl opatrným, když se má některý výraz nebo některá vazba prohlásiti za nesprávnou, neboť v mnohých „brusech“ kaceňuje se ledacos, co zcela správné jest; jakož i doufáme, že pokynův našich i formálních i těch, které ještě hodláme podati, si povšimna dílo své zdokonalí, by vyhovělo i přísnější kritice, než naše jest. Hodláme totiž v následujících řádcích označiti, čeho bychom si přáli, by bylo buď změněno nebo přidáno.

11, a. Bohužel, že jazyk náš neustálým přehlasováním a úžením samohlásek dostal se někdy až k takovým tvarům, jež mu nejsou nijak k ozdobě, jako na př. subst. střed. rodu na -í, z nichžto hlavně slova na -ství zavdala p. spisovateli příležitost šíře se o nich rozepsati. S mnoha stran už činěny návrhy, jak by se nahradily tvary takové; mezi nimi jest i ten, jehož se pan spisovatel zastává, by se užívalo (kde by nebylo pochyby o rozdílu mezi slovy na -ství a -stvo) tvarův na -štvo, jako prý se vůbec mluví: darebáctvo, bohactvo. A kde se tak mluví? Jel sice bohactvo v RK., ale pochybujeme, že by se ujaly tyto a podobné tvary, a budeme asi sotva s to, třeba jen v písmě, bychom provedli takovou opravu. Táno iest v tom slovenština,

Úvahy a zprávy.

227

leč tam se už čeština nevrátí. Zde opravdu platí: facta infecta fieri nequeunt.

11. b. Na konec článku *Afrika* píše p. spisovatel „Nižina“ chybně, neb subst. to je tvořeno od comp. *níž*, tedy *nížina*, jako *výšina* od *výš*; od posit. *nízký* by se utvořilo *nížčina* jako *vysočina* od *vysoký*.

12. a. P. spis. praví, že u Prahy slýchati za gen. tvary jako: rybách, neb docela: vojákách, suknách, slepicách. Za to ručí ovšem svojí zkušeností. K tomu dokládáme, že v Plzni a kolem ní slýchati gen. na -ách u fem. na -a, u neuter na -o a někdy i u masc. s tvrdým zakončením: od pannách, do stodolách, u zahradách, několik polenách, ba i: tu nemoc má od dobrých kouskách a pod. Ostatně už Šafařík v Starožitnostech str. 792., pozn. 51. praví, že pod Krkonošemi podobně říkají: do stodolách a j.

Co do loc. na -och, užívají ho Slováci pravidelně u masc.: chlapoch, duboch, mužoch, l'udoch, mečoch a pod. — Na Plaště (sev. od Plzně) užívá se v loc. plur. všech rodů u subst. s tvrdou nebo širokou koncovkou -ach: po stromach, na hruškach, šveskach (m. švestkach), jabkach (m. jablkach) atd. — Naopak zase slýchati v Praze zkaženě: vypravuje o knih, o matek, o mých bratrů a pod.

12. a. Acc. místa na otázku kam? klade se nyní ovšem zřídka, ale právě pro to mělo se uvesti více zbytků té vzácné vazby, pokud jsou známy, jako: dům od domu choditi, běhati, žebrati atd. (srv. Štít. Nauč. křesť. 32, 6: Mladé vdovy dóm od domu běhudlny a kvas od kvasu); ven, sloven. von, vonka, jest též accus. (stblh. КЪНЪ, rus. ВОНЪ; loc. vně, stblh. КЪНЪ); sloven. iti dom = mor. jíti dom; sloven. hor (strany masc. srv. shora, poshoru, horem), na př. tak som hor skočila, ako by nespala (Koll. Zpiev. I, 261, 12, 8) a j.

12. b. Při pozn. 4.: „Mnohá slovesa pojí se s acc. jména v pojmu slovesa obsaženého“ měly se uvesti zvláštnější doklady: oči si vyočiti, krok kročiti, boj bíti (Koll. Zpiev.), spáti sen, usnouti sníček, sníti snisko (tamže), slib slibovati (viz Hatt. slov. §. 362.) a pod.

13. a. P. spis. považuje vůčihledě vazbu acc. c. inf. za českou, leč neprávem, neboť jest napodobením latiny neb řečtiny (v stblh.), pročež se jí střežiti sluší; jen u sloves viděti (zříti) a slyšeti oblíbila si čeština předmětnou větu infinitivnou, na př.: vidím otce psáti, slyším matku mluviti.

14. a. Obecná mluva neužívá, jak p. spisov. udává, v instr. plur. pouze -ama, neb -ma, ale i -ema, a sice prvé z koncovek těch z pravidla u substantiv s tvrdou nebo širokou koncovkou, zřídka jinde, jako: husama (vedlé husma), loktama, zetama (zet, a = zeť, ě) a j.; -ema pak a -ma při ostatních koncov-

15*

228

Úvahy a zprávy.

kách, a sice prvé z nich obyčejně tehdáž, když předcházejí aspoň
dvě souhlásky, jako: kyčlema, mandlema (i co plod i co 15 kusů),
kachlema, pytlema, uhlema, kotlema, soudcema, dněma, kaplema,
vochlema, vovcema; řídčeji po jedné souhlásce: králema, mečema
(vedlé mečma), řídelema, korbelema, košilema, ba i: dílema,
rucema (vedlé rukama); obyčejně však stává -ma: mužma,
košma, nožma, lidma, penězma, dětma, polma, nedělma a pod.
Vedlé: za ňadrama, pod schodama — slýchati zhusta: za ňadry,
a na Plaště vždy: komora pod schody.

14, a. „Někdy klade se i chybně místo ani.“ Lépe by
bylo řečeno, že i se někdy klade ve významu ani, ano i samo
o sobě jest zcela na místě, vytýkajíc pouze některý pojem ve
větě záporné, na př.: Avšak i člověka na něm (hradě) nebieše.
Dal. Vzvazují na lid břemena, a sami i prstem dotknúti sě ne-
chtie toho (Štít. Nauč. křesť. 305.). Nezacpávej i nyní ucha
svého. Br. I tolik na posledy tuto pominouti nemohu. Har. (Jung.
s. v. J.) Vždyť zcela správně říkáme: I při nejlepší vůli toho
nedokážeš (= ani).

14, b. Co synonymum k adj. „bázlivý“ udává p. spis. mimo
jiné i „strašlivý.“ Ovšem se nalézá v starších spisích „strašlivý“
v tom významu, leč vedlé něho i „strašivý,“ jehož p. spisovatel
zcela opomíjí, ač zasluhuje zajisté přednost před adj. „straš-
livý,“ jež má nyní obyčejně význam „strašný, hrozný.“

15, a. Po slovech brániti a pod. klade prý se vždy
vedlejší věta záporná s aby, věta kladná pak že jest chybnou.
Leč neprávem se stanoví takové pravidlo, a kladou se jazyku
meze, jichž nemá. Neboť kladná věta liší se zde od záporné
jenom rozdílným subjektivním pojetím, podlé něhož podřízená
věta jednou to vyslovuje, co činiti zabráněno jest, a podruhé to,
co tím bráněním implicite se přikazuje; na př. Zabránil jsem
mu, aby tam nechodil. Zabránil lidu, aby hřešil = Zabránil lidu
hřešiti (Br. Eccl. 46, 12). Zabraňují lodím, aby vpluly do pří-
stavu = Zabraňuje se přístup lodím do zálevu (Sych.).

17, b. Přechod z s do ch mohl p. spis. vysvětliti z jazy-
kův slovan. samých, k čemuž se velmi dobře hodí stblh. aor. II.
Má totiž stblh. aor. II. koncovku ч, jež se připojuje u sloves
I. třídy bezprostředně ke kmeni zavřenému, který se stupňuje
za náhradu vysuté souhlásky kmenové, na př. НСЧ м. НЕС-СЪ,
БАСЬ м. БОД-СЬ, УНСЬ м. УЬТ-СЬ, ЦЬНСЬ м. ЦЬВТ-СЬ,
ПРНКСЬ м. КЕД-СЬ, ПОГРЬСЬ м. ГРЕБ-СЬ; stupňovati nelze
НСЬ м. НАД-СЬ; v РАСПАСЬ, НАУАСЬ, ВЬЗАСЬ není nic vy-
suto, neboť А = Н, НМ. Toto СЬ však už záhy přecházelo
V ХЬ, že u některých sloves nalézáme oba tvary, u jiných pak
jen ten neb onen, na př. НАХЬ = НАСЬ, ПОКХЬ = ВКСЬ,
ОБРЬХЬ м. РЬТ-ХЬ, ПРНИЕХЬ = НЕСЬ, РЕК-ХЬ м. РЕК-ХЬ,

Úvahy a zprávy.

229

ТКХъ м. ТЕК-ХЪ, ПАХЪ = ПАСЪ а j. Ostatně i v češt. samé udrželo se s v aor. II. před t: nesesta, neseste.

18, b. „Širší tvar *chtějí* jest lepší, poněvadž a) jest původnější, b) že imperativ jest *chtěj* a c) že lid tak mluví.“ — Vše tyto důvody jsou nepravé, a marně hájí p. spis. *chtějí* proti správnému *chtí*, jež sice není tak libozvučné jako prvý tvar, leč to nerozhoduje v příčině správnosti jazyka. Uvedeme své protivné důvody. — Ad a). *Chtíti* časuje se v ind. praes. mimo 3. os. pl. dle třídy V, 2 (tesati) s kmenem *chni* (*choti*), při čemž se musí t rozlišiti v c, tedy: chcu, chci m. *chni-u*, chceš, chce, chceme, chcete (dual: chceva, vě, chceta, tě); 3. os. pl. pak s týmž kmenem dle III, 2 (hořeti, kde se však rozlišuje jen 1. os. sg., na př. styzu, styzi, hlezi, ale 2. os. stydíši, hledíši): *chtí*. S tím se shoduje stblh. *ХОШТК, ХОШТЕШН, ХОШТЕТЬ, ХОШТЕРК, ХОШТЕТА, ХОШТЕМЬ, ХОШТЕТЕ*, ale *ХОТАТЬ* (n. — Тъ v pámátkách hlah.). — Ad b). Druhý důvod je k dovození tvaru *chtějí* zcela nevhodný, ana přece 3. os. pl. se netvoří od imp. A bychomť i chtěli stanoviti takové mechanické pravidlo, nelze přece všude dle něho se říditi, neboť — bychom užili opačného příkladu — slovesa III. třídy vzoru *uměti* (1.) od jmen odvozená ustálila se ve spisovné češtině nové na nesprávném imper. na i, m. na -ěj, -ej, dle něhož bychom museli tvořiti 3. os. pl. na -í m. na -ějí, -ejí. Na př. bujni m. bujněj, nehubeů m. nehubeněj, neoněm (-mь) m. neoněměj, tučni m. tučněj, nežel m. neželej a pod. Chceme-li však seznati pravý imper. slovesa *chtíti*, podívejme se jinam do slovanštiny, na př. na stblh. a na slovenštinu, jež jej tvoří jako ind. dle V, 2: *ХОШТН; -Къ, -ТЯ; -МЬ, -ТЕ*, čemuž se úplně rovná sloven. chci; chcime, chcite. Dle toho by zněl v češt. imp. chci; chceva, chceta; chcemy, chcete; ale v češtině shodoval by se s ind. (v stblh. a slovenšt. jest jinak), proto tvoří se dle III, 1: chtěj; -va, -ta, -my, -te, a v 2. os. sg. dialekticky též dle III. 2: máme totiž od širšího kmene *choti* mor. imp. choť (m. chot-i), sloven. choť, choc = rus. *хоть*, ovšem s významem spojky připouštěcí (ač, třebas, byť i), jakož i přechodník praes. téhož kmene: rus. *хотя*, (*chtě*, *srv*. samochtiec RK.), sloven. choťas (= choťa-si), chocaj, zkaženě: choďa významu spojkového jest. Co do choť *srv*. imper. *buď*, jehož se užívá též co spojky. Na př. Choť bys ty vyplakala černé oko, nic na plat. — Ad c). Ne všude mluví lid *chtějí*, tak na př. v podřečí Plzeňském a Plaském říká se jen *chtí* (jen v městech říkají dle spisovné mluvy vedlé *chtí* i *chtějí*), jako vůbec v krajině té neužívají koncovky -ějí, -ejí v 3. os. pl. ani tam, kde by se jí správně mělo užívati (III, 1: uměti; V, 1 na -eti, -ěti m. -ati); ba i když se oslovuje poněmčilým „voni“, neužívá se v podřečí tom koncovky -ějí, -ejí, kdežto přece v jiných krajinách, kde se též zhusta nešetří rozdílu mezi

230

Úvahy a zprávy.

koncovkou touto a mezi -í, v tom případě se užívá -ějí, -ejí i u těch sloves, jež tvoří 3. os. pl. jen na -í, jako: vodějí, nosejí, hořejí, držejí, činějí atd. Ano i ví a jí se říká (ba i píše, v. Plz. Listy ze dne 14. října t. r., 1. sloupec feuilletonu) v podřečí Plzeňském a Plaském m. vědí, jedí.

19. b. „V již. Čechách stává přípona -ice m. -ová.“ Na Plzeňště, Plaště a Příbramště užívá se týchž tvarův s příměskem příhany, na př. Kozl-ová, s příhanou Kozl-ice. Vedlé toho užívá se i -ka, ale bez příhany, takže některá jména mají jen -ová, jiná kromě toho i -ka: Boudová, Šteflová; Marš-ová, -ka, Kabát-ová, -ka, Škubal-ová, -ka; někdy se při -ka krátí kmenová samohláska: Slámová, Slamka, Nováková, Novačka, Vlasáková, Vlasačka.

19. b. „-icí. Přípona adj. vedených od sloves v inf. v -iti, -íti zakončených.“ To jest nehrubě správné, neboť o koncovce -íti platí věta tato jen tehdy, když je í původní, jinak musí nastoupiti místo -í prvotní samohláska, na př. tříti — třecí, síti — secí, plíti — plecí, mlíti — mlecí, zříti — zřecí, žíti (žati) — žací a pod. Co zvláštnost uvádíme: jicí hodiny (usit. v Příbrami) co opak bicích hodin.

19. b. 20. a. P. spis. praví, že gen. a acc. zájmena já jest: mne m. mě. Ač pak u gen. dobře podotýká, že mě není doloženo, přece u acc. nechává platiti oba tvary. Leč neprávem, neb ten jest jen mě, jako gen. pouze mne. Ovšem se už záhy oba tyto tvary začaly míchati tak asi, jako u subst. užívá se od dávna tvaru gen. za acc. Už v stblh. užívá se někdy místo acc. MA genitivného tvaru MENE, nikoli však naopak.

22. b. „Lze = jest snadno, možno, třeba.“ „Lze = jest možno.“ Nedobře zde stojí sloveso jest, ano přece lze není slovesem nýbrž adv., a proto „Lze = snadno, možno“ neb „Lze jest = jest snadno, možno“. — Že by lze znamenalo také třeba (necesse), sotva dovede dokázati p. spis., jenž vyňal význam ten z Jung. slovníka; leč tento sám udává jen jedno místo, totiž Dal. hl. 5 (Výb. 91, 5—12): „Byste byli tepruv vyšli, bych mohl tu úlehl vzorati, viec bylo by nelze oráču chleba kupovati; ale že ste uchvátili, a mně v roli překazili, móž to slyšeti každý rád, bude v zemi žiezň a často hlad.“ Ale zde má nelze svůj význam: „nesnadno, těžko, z těžka, s těží, sotva, asi ne.“ Tedy význam místa jest zřejmý: Sotva by bylo oráči*) chleba kupovati = sotva by musel (by byl nucen — ponětí to leží ve vazbě: jest s dat.), z těžka by musel, asi by nemusel, nemusel by tuším chleba kupovati. Na „třeba“ zde není možno mysliti. — Fráse: „dnes je tam nelze“ = dnes je tam psota,

*) Je to věta bezpodmětná a dat. oráču patří do přísudku k inf. kupovati, tedy vazba dat. s inf.; cf. co jest na nohú státi zvěři. Štít. Nauč. 152.

*Red.*

Úvahy a zprávy.

231

zlá pohoda, plískanice; „bude ti nelze“ — bude ti zle, běda.
(Usit. na Plaště.)

29, a. P. spis. míní, že ve větě: „Koně mají pohyblivé uši“ stojí duál uši místo plurálu. Tomu však není tak, neboť se nechce udati součet uší všech koní, nýbrž jen jaké každý kůň o sobě má uši; nejlépe to vysvítá z vět, v nichž části těla udávají se singularem při pluralném podmětě, na př. Koně mají mrštný ocas, slonové mají dlouhý chobot atd. Není třeba, by se zde kladl pl.: mrštné ocasy, dlouhé choboty.

30, a. Při důležitém tomto článku jest nám se pozdržeti trochu déle. Nejprvé podotýkáme, že k pozn. 1. „Za starodávna nečinil se přísně rozdíl mezi úv a in“ — mohl se stručně připojiti důvod asi těmi slovy, že se při tvoření přisvoj. adj. na -in hledělo více na koncovku než na rod; ukazovala-li jen koncovka k rodu žensk., tvořilo se toto příd. jm. příponou -in, jako dosud jinde ve slovanštině, na př. Hankův — srbch. Gankin, stč. pa-stušin. Záliba v koncovce a u českých masc. jeví se mimo ně-která appellativa (pastucha, sluha, vozka, vojevoda, basista, houslista a pod.) a dosti častá vlastní jména hlavně tím, že obecná, tedy živá mluva národa přeráda dává křestním jménům takový útvar, aby se mohla končiti hláskou a, nepřestávajíce ovšem býti masc., na př. Bárta, Benda, Bóřa (Bořivoj), Crha, Jindra, Karla, Kuba, Láda (Ladislav), Leksa, Mácha (Matěj), Mikula, Oldra, Ondra, Říha, Stáně (přehlas. místo Stáňa — Stani-slav), Šéba — Šebesta, Tůma, Váňa, Vančura, Vaňura, Váša, Vašata (Vácslav), Vávra, Vojta, Žíha (= Zýga, Zikmund) a j. Rovněž ráda přetvořuje češt. v ten způsob jména vlastní osob (příjmení), čehož dokladův opět v živé mluvě hojně se nalézá.

K pozn. 3. dodáváme, že na Plz., Plaště a Manětínště při-vlastňuje se jedné osobě u masc. koncovkou -ovo, u fem. -íno pro vše pády, rody a čísla (udělal to přes otcovo zákazy, matčíno šaty se mi líbí); i od vlastních jmen lze tvořiti taková adj. přisvoj., a sice u masc. vždy, u fem. však jen tenkrát, končí-li se na -ka, na př. Dítě (gen. Dítěte) — Dítětovo, Dí-tětka — Dítětčíno, Kabát — Kabátovo, Kabátka — Kabátčíno, Novák — Novákovo, Novačka — Novaččíno atd. Tvoří-li se fem. jinak, nemůže míti přisvojovacího adj., na př. Bouda — Bou-dovo, ale Boudová — Boudový (gen. sg.) a pod. — I na Pří-bramště a na Milévště užívá se přisvojovacích adj. na -uj (= úv): Houskuj kabát, tatínkuj syn a pod. Jsouť i vlastní jména toho druhu: Havlůj (m. Havluj — v Pokroku 1875, č. 103 v insertech). — Tvary: Šilháně m. Šilhanová a pod. nejsou nic jiného, než jména mláďat (dětí atd.) tvořená od kmenův jmen obecných i vlastních, jako: osle, kachně, krůtě, hříbě, kuře, kotě, house (kmen hus); tvary takové od jmen vlastních mívají příměsek posměšný do sebe a jsou neutra (jako v Krkonoších), na př. Čermák — Čermáče, a od jeho kmene

232

Úvahy a zprávy.

Čermáčátko, jako oslátko, kuřátko a pod. Dle těchto řídí se v Krkonoš. i křestní jména: Anežka — Anežče, Francka — Frančtě, Ančka — Ančtě, Pavlína — Pavlíně, Kačena — Kačíně a j. (Kouble v Mus. 1864, 1, 53).

K pozn. 4. Koncovku ovic nalézáme na Plzeňště staženu v oic (dvojslabičně), na Příbramště, pak na Plaště a Manětínště v ojc (jednoslabičně), v jihových. části Manětínska pak se vyslovuje ouc a kolem Krašťovic i úc. Koncovkou touto přivlastňuje však se celé rodině, na př. sládkoic (-ojc, -ouc) syn, Boudoic (-ojc, -ouc) pole a pod. Srv. Erb. nár. pís. str. 86: Honza Žílojc. Totéž se děje s jmény místními končícími se na -ovice: Kraloice, Kralojce, Kralouce, Krašťúce, Štichúce (-ouce).

Nedosti úplně pojednal p. spis. o přisvoj. adjektivech na -ův, řka, že se jich užívá jen tenkrát, „stojí-li bez přivlastku“. Leč nejen že stará čeština poskytuje hojnost dokladův, jimž se příčí toto pravidlo, ale i v nové češt. a v slov. nalézáme přisvoj. adj. s přívlastkem, který je v oné vyjádřen slovem páně, jež není nic jiného, než zkažený, neb mnohdy pouze přehlasovaný tvar přisvoj. adjektiva: páň, páňa, páně, na př. dům páně (m. páň) sousedův, knihovna páně (m. páňa) Šafaříkova, pole páně Trnkovo a pod.

Slovenština pak ráda v nár. písních a pověstech klade k přisvoj. adjektivu přívlastek vyjádřený gen. adj., zájmena neb číslovky; na př. V nášho pánovom dvore stojí růže na stole. Koll. Zpiev. I, 307, 61, 1—2. Nášho král'ova dcéra je chorá. To je brat toho tátošov, čo na ňom drak chodí. Ten zámek je jednej Ježibabin. To byla žena mladého král'ova (srv. Hatt. slov. mluvn. §. 349).

Strany staré češtiny můžeme rozeznati čtyři *) rozličné způsoby v té příčině:

a) jako v slovenštině určuje se přisvoj. adj. genitivem adj., zájmena neb číslovky. V tej vojscě jeden králóv Babylonského podkonie. Pass. Dcera Jindřichova staršího z Lipého. Pulk.

b) Zvláště často přistupuje přístavek, ovšem v gen., k přívlastku vyjádřenému přisvoj. adjektivem: Dci Kublajeva cháma. RK. str. 8. Elšku krále Václavovu dceru. Pulk. Bě dci Ižakarova rodu krále Davidova. LAn. Však ty bieše choť osovná ciesařova syna mého. LKat. 1275—6. V domu Davidově, dětiete svého. ŽW. Dci slovútného kniežete Pertoldova. Pass. Na slova Eliášova proroka. ŽSO. Podle Izaiášova proroka účinka. ŽSO. Ten bieše krále Priamóv blízký přítel. KTr. Tří bratří a synové krále Priamovi. KTr. Psán rukú Václavovú toho času komorníka vyšehradského probošta. Rkp. 1339. S přístavkem král nalé-

*) Dosti na třech; novočeský výraz slova Izaiáše proroka zněl by podlé nich staročesky: 1. slova Izaiáše prorokova, nebo 2. slova Izaiášova proroka, aneb 3. Izaiášova prorokova. Red.

Úvahy a zprávy.

233

záme příklady takové i v nové češtině dosti často: smrť krále Václavová a pod.

Zvláštní spodobení přisvoj. adjektiva k pádu přístavku nalézáme ve větě: Jediné znamenie Jonova (m. Jonovo) pro-roka. EM.

c) Zhusta se tvary obou přívlastkův zvrátí, an přístavek stane se přisvojovacím adj., toto pak položí se do gen. subst. na př. Aby řeč Esajie prorokova naplnila sie. Ev. 12, 38. Dceru cěsařovu Theodosie. Pass.

d) Někdy konečně i přístavek u přisvoj. adj. změní se v tento tvar: Na ciesařově Dioklecianově dvoře. K dvoru královu Svatoplukovu. Pass. Z králova Herodova města. Paš. Bratr Bole-slavóv vojvodin. Pulk.*). Téhož druhu je česká vazba: dům páně (m. páň) sousedův; s registry úřadu páně (m. páňa) Lvova (Vel.) a pod. — Týž úkaz jeví se ostatně i v jiných slov. ja-zycích, na př. ad a) stblh, **КЪ НМА ГОСПОДНІЕ СЪТКОРЫШАЛГО НЕБО Н ЗЕМЛАЖ**. Hornoluž.**) Hořanskoh' (= ho) Šipšikovy dvór (Horského č. z Hory Šipšikův dvůr); žoľtoh knadžove perko (žlutého strnadovo pírko); jeje štvortoh mužovy kupny list (jejího čtvrtého mužův kupní list). Ad. b) stblh.***) **КЪ ДОМОУ ДАВНДОВЪ, ОТРОКА СВОЕГО. БРАТА КЛАДИНМРЯ ЖЕНА. КЪ ДОМЪ МАРНИИЪ, МАТЕРЕ ЮАНОВЫ. КЪ ДОМОУ СИМО-НОВЪ ОУСМАРЯ. РАЗОРЕННІЕ ІЕРОУСАЛНМОВО, ГРАДА ЖНДОВЬ-СКА.** Malorus. Zapys kńaza Mychajlov; po smerty pana Andre-jevoj. Rus. Лѣта Ольгова, русскаго князя. Nest. Юрьева не-чать Ивановича. Pol. Na księdzda Alexandrową dziedzinę. Był slugą pana Borkowym. Przy śmierci Dytmarowej, pierwszego bi-skupa prazkiego. Hornoluž. Krala Davidove słova; našeho kńeza (= pana) hetmanova džóvka (dcera). Mimochodem řečeno ne-liší se od této vazby nijak ona, v níž místo přisvoj. adj. stojí přisvoj. zájmeno, na př. stblh. **ТЕБЕ РАДИ ПРИНАХЪ ОБРАЗЪ ТКОЙ РАБА, ДРЪЖНТЕ НАКАЗАННІЕ МОЕ, ОТЬЦА ВАШЕГО.** Srb. што je было наше, господина војеводе Радосава. Srv. Že jsi hřešil, není tvůj samého to pád, ale i náš. Br. Ty jsi naše všech naděje. Kanc. Naše žalost některých v radost jest obrácena. Har. (Zikm. skl. 306). V lat. je vazba tato pravidlem mimo: omnium nostrùm n. vestrùm, vedle: noster n. vester (i nostrùm, vestrùm) omnium. Srv. Cui nomen meum absentis honori fuisset, ei meas praesen-tis preces non putaſs profuisse? Cic. pro Planc. 10. I v staré hněm. nalézáme: mīn armer Kriemhilde nôt; mīn selbes swert

*) Doklady stčes. vyňaty jsou ze Šaf. Poč. §. 97. a z Jir. Nákr. §. 291.

**) Jordan gramm. §. 148.

***) Mikl. gr. IV, str. 13.

234

Úvahy a zprávy.

(Mikl. l. c.). Sem zajisté patří též vazba: „čí jiného? něčí n. ničí jiného,“ ano čí, něčí, ničí*) jest též přisvoj. adj. s touž koncovkou jako boží, člověčí a pod.; na př. Pokřik zase pomalu tišil, až i utichlo všecko, a něčí jiného (pověst) zníti zazáala. Kom. lab. 27, 3. Podřečí Plaské vedlé této vazby častěji říká: čí jinej (jiná, jiný)? něčí n. ničí jinej (jiná, jiný), spodbujíc přívlastek „jiného“ v pádě s předmětem řeči, na př. Je to tvý (= tvé)? Né, to je něčí jiný (neutr. dle to). Podal si mi to svou kníhu? Ba né, něčí jinou (dle kniha). Koupil sem zahradu tvýho švakra a tvý tety. A čí eště? Už ničí jinou (dle zahrada). Též spodobení nalézáme i jinde, na př. v srb. чије ино (= čí jiné — neutr.); што се њему по његовом самому (= po jeho sama rozumu) уму чини да је онако: Rus. нашъ батюшковъ широкой дворъ м. нашего б. (= батюшки); нашъ матушкинъ высокъ теремъ м. нашей матушкинъ (= матушки). Hornoluž. na mojim nanovym dvori m. na mojoho n. na mého otcově dvoře; ve mojej nanovej za'rodži m. ve mojoho n. (v mého otcově zahradě). Srv. pol. syn Chrobry Bolešlawa m. Chrobrego B. (Mikl. gr. IV. 15.). — Ad c). Malorus. se korołeva hramota Vładysłava (= list králův Vladislava). Hornoluž. Jana teho chćenikova hlova (Jana Křitelova). — Ad d) stblh. лоно Авраамово патрархово. Srb. сол калуђерова Никонова. Malorus. vyhrabył dom Stechnov namistnykov; knaž Yvanov čeľovik. Rus. придохъ княжъ Михайловъ; въ матери его мѣсто въ княгинино въ Марѣино.

Při této příležitosti hodlám se zmíniti ještě o téhož pana spis. článku „O některých výtkách“ ve Filolog. listech II, 1, str. 75 sl.

Mezi prameny uvádí se tamže v č. 2. Kazimluv od Jungmanna; omyl tento, jenž se nalézá i ve spis. Jung. u Kobra vydaných, opravil už Zelený v Životě Jung. str. 377. v pozn., ukázav, že pochází „Kazimluv“ od Fr. Palackého.

Str. 78. zastává se p. spis. vazby „plný čím“, řka, že „M. Hattala praví, že vazby plný čím starší užívali a že se jí ve slovenčině posud užívá.“ Leč vizme, jak se srovnávají s tímto výrokem místa, na nichž mluví Hattala o vazbě té. Především je to v Srov. mluvn. §. 26, str. 32; tam když bylo řečeno, že genitiv řídí kromě jiných adj. plný, na čehož doklad uvádí se z Koll. Sl. dc. II, 99, 1 a 3: Jak tě vítat, země, plná cti i posměchu — dí se dále: „V slovenčině plný přichází zhusta i s instrumentálem [tedy genitiv nijak se nevylučuje!]. U Čechů naproti plný bez vynímky řídí genitiv tak, jako na plněný instrumentál.“ Dále v „Obraně“ (str. 26) a v ČČMus.

*) S podivem jest, že ni u Jung. ni u Čelak. nenalézá se ničí, jehož se přece tuším všude užívá; aspoň na Plaště, Plzeňště a Příbramště je zcela obyčejno.

Úvahy a zprávy.

235

(1858, 527); tuto dostává genitiv přednost, poněvadž jakožto genitiv látky zastupuje vymizelý v slov. jazycích ablativ, neboť zajisté tam, „kde latina ablativu látky podružně užívá, totiž u sloves a přídavných *abundo, impleo, satio, plenus, satur* a podobných, jest i ve slovančině čistý genitiv *pravidlem*, předložkový pak a instrumentál jen vynímkou. Nejlépe to vysvítá z vazby běžné u nás od nejstarších dob až podnes s plný a naplniti. U onoho [rozuměj plný] jen slovenčina zná se i k instrumentálu [tedy ovšem kromě gen.], který je nyní u tohoto [rozuměj naplniti] i v češtině výlučně v užitku; za starodávna naopak byl i genitiv.“ Pak uvádí se hojně dokladův vazby „naplniti a naplněn čeho“ a pod. z češt., stblh. a stsrb., kromě několika s instr. Succus těchto výrokův jest tedy, že plný pojí se v češt. pouze s gen., v slovenštině pak s gen. i s instr., a nikde není řečeno, co p. Kott tvrdí, že „vazby plný čím staří užívali.“

S tím se shoduje, co řečeno v té příčině v Mluvn. sloven. §. 377, 2, že totiž v slovenšt. vedlé gen. slýchati i u sloves najest sa, napiť sa, nasytiť sa i u adj. významem jim podobných „instrumental“ o mnoho častej nežli za starodávna, menovite s plný, sytý a dľa tých i s bohatý a hojný.“ Na pr. Vrecko plné bolo dukátov; máte vrecka plné dukátmi (Pov. 407. 413).

*Zbaviti koho od čeho* není tuším latinismus, ana slovesa toho druhu pojí se s ablativnou předložkou od (otč) i v stblh., a to mnohem častěji než v češtině, jež vyniká nad onu znamenitě užíváním prostého či bezpředložkového genitivu. Leč původnější jest bez odporu prostá vazba genitivná: zbaviti koho čeho, an gen. zde není jiným než ablativným a užívání pádův bez předložek jest, o tom se nesmí pochybovati, prvotnější; teprv později užito předložek, zde na př. ablativného od (otč) m. pouhého abl. (gen.). Srv. Hatt. O abl. ve slov. a litv. v Mus. 1858, 4, 523 sl.

*Ušima dlouhými* musí se vyložiti tak, že už záhy začal se v přívlastku a přísudku *kaziti* dual, jako v řečt., kde i při δύο zhusta stává pl.; známoť, že řečt. pozbyla 1. os. dualu act. Pročež ovšem jest *správnější ušima dlouhýma* a pod.

Fr. Prusík.

## Dictionnaire des antiquités grecques et romaines
(v. Listy fil. I. str. 77.) obsahuje v sešitu 2. a 3. celou řadu důkladných a zajímavých článků a množství zdařilých illustrací. Hned článek „Alphabetum“ v 2. seš. str. 188.—218. od F. Lernormanta zasluhuje v plné míře, abychom zde o něm promluvili. Známo, že veškery abecedy nynějšího světa vzdělaného původu jsou foinického. Od Foinikův přijali totiž písmo hláskové Řekové,

236

Úvahy a zprávy.

od těchto Římané a od nich během času veškeren západ. Foi-
nikové pokládáni tudy vůbec za vynálezce našeho písma. Avšak
již ve starověku setkáváme se s některými patrně z dávné tra-
dice vzniklými pověstmi, dle nichž Egyptané vlastními a původ-
ními vynálezci písma jsou. Tacitus pak zdá se toho míti i dů-
kladnou povědomost, že Foinikové písmo od Egyptanů toliko
přejali a dále rozšířili (Ann. XI. 14.). — I podává spisovatel
v tomto článku na základě badání nejnovějších, obzvláště egypto-
loga Rugé, důkazů bezpečných, že písmo foinické vzniklo z egypt-
ského *hieratického*, zejména z toho, jakého užíváno bylo za
trvání staré říše, aspoň vždy před vpádem t. zv. Hyksos. Zá-
sluha Foiniků jest při tom ta, že platnost charakterů hieratických
hláskosloví svému přizpůsobili, jakož později učinili opět Řekové
s písmem foinickým.

Z podané abecedy hieratické a foinické (nejstaršího dosud
známého rázu) na jevo přichází, že 15 znamének foinických
s tolikéž hieratickými úplně se srovnává, ostatních pak 7 méně
sice ale přece vzorům svým se podobá. — Dále rozebírá spis.
druhy písma, jež se z foinického vyvinuly; jsou pak to: *řecké*,
jehož rozeznati a sledovati lze patero druhů a to nejstarší t. zv.
kadmejské (na ostrově Theře a Thesalii) foinickému nejpodob-
nější, aiolodorské, korintské, attické, ionské; *maloasijské*, jakéž
vyskytuje se na nemnohých některých památkách v Lykii a Fry-
gii a které patrně z řeckého se vyvinulo; *etruské*, kteréž ne-
vzniklo přímo z foinického, nýbrž z řeckého aiolodorského, a
z tohoto vyšlé druhy jihovýchodní: umbrijské, sabellské a oskij-
ské, a severní: euganejské, rhaetské a sallasistijské; *latinské*, jež
ukazuje k písmu řeckému jakožto přímému zdroji svému, zejména
v osadách řeckých v jižní Italii (Kumy, Rhegium) a Sicilii (Mes-
sana, Himera) užívanému.
V.

Archaeologische Zeitung. V díle 7. podává Graser,
jenž dosavadní známosti o plavbě antické a zřízení lodi spisy
svými důkladně rozšířil a opravil, vyobrazení authentické kopie
větší vypouklé řezby řeckou trojveslovou loď znázorňující a pří-
hodným textem vysvětluje zřízení její, kteréž ve všem theorii
jeho potvrzuje.

Tamtéž podává Förster (archaeol. v Mnichově) důvodné
mínění své o významu důležité malby nazývané „svadbou aldo-
brandinskou“. Na Esquilině v Římě byla totiž r. 1606. objevena
starožitná malba na zdi, kterouž zjednal sobě umění milovný
kardinál Aldobrandiní; nyní nalézá se v knihovně vatikanské.
Předmět této malby byl od učenců až na doby naše nejrůzněji
vykládán. Förster přichází k výsledku, že jest tato malba římská
kopie proslavené svadby „Alexandra s Rhoxanou“ od Aëtiona
(kvetl kol. 107. ol., dle Plin.) a to starší všech známých maleb
kampanských (t. j. než malby v Herkulaneu, Pompejích atd.
objevené).
V.

Úvahy a zprávy.

237

Beiträge zur vergleichenden Sprachforschung

v. A. Kuhn. (V. Listy filol. 1874 str. 317—319.) Sborníku tohoto vyšly dále osmého dílu sešit druhý a třetí. Sešit druhý obsahuje mimo jiné i rozpravu Vsevoloda Millera o infinitivě litevskoslovanském. Jak prof. Ludwig (Der Infinitiv im Veda) ukázal, vyjádřuje jazyk vedský kategorii infinitivu 23. nebo 24terými formami slovními; naproti tomu v jazycích indoevropských jiných pro tutéž kategorii jen jedna anebo nejvýše čtyři (v řečtině) formy se ustálily a sám na př. klassický jazyk sanskrtský má jen jednu formu infinitivní -tum. Další pak rozdíl jest ještě ten mezi vedštinou a jazyky indoevropskými jinými, že zde formy infinitivní na významě infinitivním již ustrnuly, kdežto ve vedštině dávají se poznati za pády (gen., dat., lok., ablat. nebo akkus.) jmen podstatných významu déjového (nom. actionis), a to nejen formou svou, ale i vazbou a platností syntaktickou. Od nich pak náležitého objasnění dostávají také infinitivy jazyků ostatních a zejména také infinitivy litevskoslovanské. Tyto obecně se vykládají za pády kmenův příponami -ti a -tu utvořených a Millerův výklad totéž učí a jistou měrou i potvrzuje se stránky hláskové a syntakticky.

1. Slovanský infinitiv -ti končí se v litevštině také s -ti, ale dialekticky také s -tě, což předpokládá původní (pro litevskoslovanštinu) zakončení -tai a ukazuje se býti dativem ku kmenu -ti, jako vedský inf. -taje, na př. pitaje stb. piti. 2. Druhý slovanský infinitiv -ts, nažvaný supinem, je zase akkusativ ku kmenu -tu a odpovídá litevskému inf. -tu a vedskému i sanskrt. -tum: datum stb. data. 3. Kromě těchto zachovaly se ve slovanštině stopy a zbytky infinitivu -tu, zejména bytu od by (Mikl. Formenl. 93, Synt. 846), a tento tvar pokládá Miller také za dativ, t. ku kmenu -tu, a srovnává s ním vedský infinitiv -tave, -tavai, který je též vlastně dativ. — Hlavním tvarem infinitivním ve slovanštině jest tvar s -ti, v sanskrtě zase tvar s -tum; t. j. z těch mnohých druhů forem, které ve vedském sanskrtu za infinitiv se berou, zvítězila v sanskrtě klassickém forma významu akkusativního, ve slovanštině pak (a litevštině) forma významu dativního. Tento pak dativní význam vyhledává Miller dále ve zvláštních některých staroruských vazbách infinitivních za pomocí obdobných vazeb jiných, zvláště vedských. Zejména hledá dativní význam infinitivu, kde tento jest za dativ účelu (na př. i gna viděti nevidanbnuju ratb), za partic. necessitatis, (bytb tebě otb toje ženy udavlenu, molodym pěti slava), ve spojení s jestb, bě, bystb (kako ti jestb piti smrbtbnuju čašu, otsjuda ničego ne vidatb), ve spojení s některými jmény (vremja rabotatb) a ve významu imperativním (ažb ubijetb mužb muža, to mstiti bratu brata). Ano attrakcí prozrazuje se, že dativní význam infinitivu druhdy se ještě cítil, když k vůli tomuto významu předmět na infinitivě

238

Úvahy a zprávy.

závislý ze svého pádu do dativu přestoupil: vy plotšnici sušte!
a postavimť vy choromomť rubiti našimť (dat. m. akk.: chrámy
naše). Na konci připomíná Miller, že za infinitiv passivní béře
se v litevskoslovanštině inf. zvratný, zřídka že i aktivním za-
stoupiti se může; příkladů slovanských jest velmi málo, ale ta-
kových, jakó v lit. žemě sunki art, je přece dosti, na př. v pře-
ložení českém téhož příkladu (země jest tvrdá orati, cf. což je
ta cesta tvrdá orat, Erben, nár. pís. 434) je tak passivní infinitiv
jako v litevštině, a podobně v bajce o Lišce a džbánu: (džbán)
zdáše sě jiej nésti těžek — těžeks mi nésti, mój pane! atp.
— Dále má týž sešit celou řadu úvah od Baudouina de Cour-
tenay. Nejvěcnatější jsou z nich o A. A. Kryńského disser-
tačním spise O nosovychť zvukachť vť slavjanskichť jazykachť.
(Varš. 1870, úv. nepřiznivá), o Luc. Malinowského Beis-
träge zur slav. dialektologie: I. Über die Oppelnsche Mundart
in Oberschlesien (Lpz. 1873, hláskosloví a tvarosloví) a Ant.
Semenowicze Über die vermeintliche Quantität der Vocale im
Altpolnischen (Lpz. 1872); ve spisku posledně jmenovaném do-
tvrzuje spisovatel, co vůbec o kvantitě polské se soudilo, totiž
že ani stará polština dlouhých a krátkých slabik nerozeznávala,
rovněž tak jako polština nynější, a že aa, ee, oo atd. a čárko-
vané á, ó, é... ve starých rkp. neznamenají slabiku dlouhou,
ale tu zvláštní výslovnost těchto hlásek, kterou grammatikové
nazývají „pochýlenou“ (súženou). Mimo to pak více méně ob-
šírně oznámeny a zpomenuty tu jsou práce: A. Budiloviče
Izslědovanie jazyka drevneslavjanskago perevoda 13 slovь Gri-
gorija Bogoslova po rukopisi imp. publ. bibl. XI. věka (Petrohr.
1871); Winc. Pola Historyczny obszar Polski, Rzecz o dija-
lektach mowy polskiég (Krak. 1869, — Vinc. Pol počítá také
běloruštinu a maloruštinu k nářečím polským !); Stoj. Novako-
viče Fiziologija glasa i glasovi srpskoga jezika (Bělehr. 1873);
Jos. Jirečka Nákres mluvnice staročeské (v Pr. 1870); Henr.
Sucheckého Modlitwy Wacława, zabytek mowy staropolskiég
(dle pravopisu a jazyka z 2. pol. XV. století), odkryty przez
Aleks. hr. Przezdzieckiego; wiadomość o nich z rozbiorem filo-
logicznym i lingwistycznym (Krak. 1871); A. Kryńského Kwe-
styja językowa: o bezzasadnym odróżnianiu rodzaju nijakiego od
měskiego w deklinacyi przymiotníków (Varš. 1873) a Aemil.
Kaluzniackého Descriptio codicum slovenicorum, qui in biblioth.
universitatis Jagell. inveniuntur (v programě Anenského gymn.
v Krak. 1871). — V posledním pak sešitě, třetím, přinášejí
Beiträge rozpravy Luc. Malinowského Über die Endung des
gen. sing. masc.-neutr. der pronominalen und zusammengesezten
Declination im russischen und kaschubischen. Koncovka tato,
v stb. -go, zní velkorusky a kašubsky -va, -vo a Malinowski
myslí, že se tu výslovnost svedla analogií hojných jmen na -ov,
-ev, která mají v gen. -ova, -eva (?). — Beiträge vyjdou jen

Úvahy a zprávy.

239

ještě ve dvou sešitech, jimiž se osmý díl ukončí; potom splynou,
jak redakce a nakladatelstvo v tomto posledním sešitě oznamují,
v jeden sborník s Zeitschrift für vergleichende Sprachforschung
auf dem Gebiete der indogermanischen Sprachen, unter Mit-
wirkung von Ernst W. A. Kuhn, Aug. Leskien und Joh. Schmidt,
herausgegeben von A. Kuhn. Jak známo, vychází Zeitschrift od
r. 1851 a obmezuje se na jazyky staroklassické a německý; pro
ostatní jazyky indoevrop. založeny 1857 Beiträge zur verglei-
chenden Sprachforschung auf dem Gebiete der arischen, cél-
tischen und slavischen Sprachen a vydávaly se zároveň a vedlé
Zeitschrift, nyní pak obé splynouti má, poněvadž, jak se v ozná-
mení čte, studium jazykozpytné tak se samo v sobě rozšířilo, že
těch mezí, jakými od sebe rozděleny byly Zeitschrift a Beiträge,
v žádné práci jazykovědecké zachovávati nelze.

J. Gebauer.

Zprávy osobní.

A. Z gymnasií.

V Jindř. Hradci dán jest p. M. Růžička, ředitel, do výslužby a udělen mu rytířský kříž řádu Františka Josefa I. Na jeho místo jmenován p. Al. Vaníček, ředitel na gymn. v Třebíči. — Do Jindř. Hradce přesazen jest p. Václav Škaloud, prof. v Třeboni a pan Jos. Capek ustanoven suppl. uč. fil. — V Benešově stal se ředitel p. Amb. Malý provinciálním vikářem a na jeho místo dosazen jest tamnější prof. p. Norb. Diviš. — Do Budějovic přesazen jest Fr. Tůma, prof. z Něm. Brodu, a p. Fr. Bareš dosazen za suppl. učitele dějep. — Do Hradce Králové dosazen p. J. Třašak za suppl. uč. fil. — V Klatovech ustanoveni jsou suppl. uč.: pro fil. p. Fr. Ruth, pro dějep. p. Voj. Němeček. — V Praze na akad. gymn. zemřel pan Jindř. Niederle, prof. klass. fil. a člen zkušební kommisse pro kandidaty gymn. učitelství, čestný člen Jednoty českých filologů atd. dne 8. září 1875. — Pp. Vojtěch Hrnčíř, Robert Novák a Josef Třesohlavý jmenováni jsou suppl. uč. fil. a p. Bělohlávek suppl. uč. přírodopisu. — Do Rychnova dosazen p. Dr. Fr. Kouřil za suppl. učit. — V Slaném jmenováni jsou pp. Herman Hink suppl. katechetou, Jos. Kučerka, Jos. Lacina, Jos. Pírko suppl. uč. fil. — V Německém Brodě jmenováni pp. Fulgent Ledvinka professorem, Dr. Jos. Forchheim skut. uč. dějepisu, A. d. Prokop, dříve suppl. uč. v Karlíně, skutečným učit. kreslení.

B. Z gymnasií realných.

Do Domažlic přesazen jest p. Hanuš Tůma skut. uč. z II. st. realn. gymn. v Praze a dosazeni za suppl. uč. pp. Jan Slavík a Ferd. Liška. — Do Chrudimi přesazeni jsou pp. Ed. Souček, prof. fil. z Prachatic, Tom. Plánský, suppl. uč. fil. z Klatov, Jan Barták, suppl. uč. z Třebíče; dosazeni jsou pp. Voj. Krupka za

240

Úvahy a zprávy.

suppl. uč. fil. a Fr. Chum za suppl. uč. dějep. — V Pelhřimově ustanoven suppl. uč. dějep. p. Ed. Janáček. — Do Plzně dosazen p. Jul. Koráb za skut. uč. z Rychnova; skutečným uč. přírodop. jmenován p. J. Hanuš. — V Praze na I. státn. realn. gymn. dosazen p. Ad. Hejduk za prof. kreslení z Písku; p. Fr. Tesař za suppl. uč. math. a deskr.; p. Tom. Řehoř za suppl. uč. přírodop.; p. Jos. Hůla za assistenta kreslení; pp. Josef Král, dříve výpomocný uč. na obec. real. gymn. v Praze, a Voj. Viravský za suppl. uč. fil. Na II. státn. realn. gymn. přesazeni jsou pp. professori Karel Doucha z Třeboně, Ondřej Franta z Hradce Králové, Bohumil Bauše z Tábora; dosazeni pp. Dr. M. Kovář za skut. učitele a Boh. Malý za suppl. uč. Na obecním realn. gym. jmenován tamní p. prof. M. Pokorný na místo zesnulého p. Vácslava Zeleného ředitelem; suppl. uč. p. Karel Himer přesazen z Litomyšle jako skut. učit. fil.; přesazeni jsou pp. Dr. Fr. Houdek z české vyšší real. školy v Praze a prof. K. Duchek z Budějovic, Dr. Jos. Novák jako suppl. učitel z I. stát. real. gymn. v Praze. — Do Tábora dosazen p. Aug. Sedláček za skut. uč. dějep. z Rychnova; p. Ot. Hejnic za skut. uč. math. a deskr. z realn. šk. v Jičině; p. Fr. Šafránek za suppl. uč. přírodop. z učitelského ústavu v Jičíně. — Do Třeboně dosazen za ředitele Norb. Hajnovský, dříve prof. v Hradci Králové; p. Karel Brož za suppl. učit. math. a fys.; p. Fr. Wajs dříve suppl. uč. na akad. gym. za skut. uč. fil.; přesazeni jsou pp. suppl. uč. Jan Krsek z Jindř. Hradce a Jos. Kovář z obec. realn. gymn. v Praze.

### C. Ze škol realných.

Do Hradce Král. dosazeni jsou pp. Macháček za suppl. uč. dějep., Gust. Pozděna za vedlejšího uč. tělocviku. — Do Jičína dosazeni jsou pp. Josef Vanéček, dříve suppl. uč. v Osěku, za skut. uč. math. a geom.; Ferd. Vaněk za suppl. učit. kreslení; Fr. Řehák za suppl. učit. math. a geom.; Tom. Záklasník za suppl. učit. pro dějep. — Do Kutné Hory dosazen jest skut. uč. p. Fr. Klár, dříve v Rakovníku; za suppl. uč. pp. Jos. Veger pro dějep. na místo zemřelého p. prof. Noska, Fr. Machovec pro geom. a Karel Milde pro kreslení; pan Jos. Zeis jmenován skut. uč. kreslení; pro tělocvik dosazen za vedlejšího uč. p. Josef Klenka. — Do Karlína dosazeni jsou pp. Jos. Škoda za skut. uč. kresl. z Něm. Brodu, Frant. Kunstovný za suppl. uč., Fr. Heller, dříve uč. na obecné škole, za vedlejšího uč. tělocviku. — Do Litomyšle dosazeni pp. Bart. Číhař za skut. uč. češt. a němč., dříve suppl. učit. v Slaném, Aug. Kolářík, dříve assistent na technice, za skut. uč. math. a deskr., Josef Štěpánek za suppl. uč. češt. a němč., Ant. Kvítek za suppl. učit. geom. a arithm., V. Černý, suppl. uč. franč., Karel Hocke za vedlejšího učitele tělocviku; skut. uč. jmenován p. Dom. Čipera. — Do Písku dosazen p. Fr. Mouček, suppl. uč. kresl. — Do Pardubic dosazeni za suppl. uč. pp. Ant. Libický pro mathem. a deskr., Vilém Westfál pro češt. a němč., Jos. Lerach, dříve suppl. uč. dějep. v Litomyšli. — V Praze na českou vyšší realn. šk. přesazeni pp. Dr. V. z Cintulů, suppl. pro dějep. a franč. z Pardubic, Al. Studnička, prof. kreslení, z I. stát. realn. gymn. v Praze a dosazen jest Čeněk Ibl za suppl. učit. dějep. a franč. — Do Rakovníka dosazeni jsou pp. Al. Hoffmann za suppl. uč. češt. a němč., Aug. Hlaváček za suppl. uč., dříve na ústavu hospodářském v Táboře, Fr. Subert za skut. učit. franč. a češt., dříve suppl. učit. v Litomyšlí, Engelbert Jindřich za skut. uč. kresl., dříve suppl. uč. v Třebíči. —k.

Vergiliana.

Podává Jan Kvíčala.

(Dokončení)

Na místech v seš. 2. a 3. na str. 87—96 tohoto časopisu uvedených, kteráž k této kritické úvaze příležitosti poskytla (jichž počet by lze bylo značně rozmnožiti) rukopis pražský liší se ode všech ostatních rukopisů. Jsou pak mnohá jiná místa, na nichž rukopis tento neposkytuje samojediný čtení pravého nebo pravděpodobného, nýbrž sdílí je s jinými rukopisy. Míst těch jest přerveliké množství, zde pak prozatím jen o několika místech chci podati úvahy, a sice o takových, kde rukopis pražský s máloktɛrými jinými rukopisy nebo pouze s jedním rukopisem v podání důležitého čtení se srovnává.

A e n. I 148 sqq.

Ac veluti magno in populo cum saepe coorta est
Seditio, saevitque animis ignobile volgus,
Iamque faces et saxa volant, furor arma ministrat;
Tum pietate gravem ac meritis si forte virum quem
Conspexere, silent arrectisque auribus adstant;
Ille regit dictis animos et pectora mulcet:
Sic cunctus pelagi cecidit fragor cet.

Pražský rukopis spolu s nemnoha jinými ve verši 148 má čtení **magna** místo **magno**. Vykladatelé praví, že **magno** in populo proto jest vhodné, že onen **jediný** muž, jenž zuřivost lidu rozbouřeného utišuje, protivou **magno** in populo velmi pěkně a důrazně se vyznačuje a vytýká. Též praví vykladatelé, že právě in **magno** populo často seditiones se vyskytují. Nechci tyto důvody zlehčovati, nýbrž zůstavuji je v důležitosti a váze, kteráž jim přísluší; ba dokládám ještě, že **magnus** populus dobře se srovnává s **velikým** a **mohútným** mořem. — Ale s druhé strany lze naproti těmto důvodům položiti jiné, kteréž svědčí čtení druhému **magna**.

1. Magna seditio jest výraz proto velmi vhodný, že se dle toho čtení veliká bouře mořská porovnává s **velikým** vzbou-

Listy filologické a pedagogické 1875

16

242

J. Kvíčala

řením národa. Je-li národ větší či menší, jest jednostejno. Že básník měl *magna seditio* na mysli, přichází na jevo z verše 149 sq.

saevitque animis ignobile volgus;
Iamque faces et saxa volant, furor arma ministrat.

2. Je-li *magna* pravé čtení, snadno lze nalezti příčinu porušení textu; slova *hned* následující in *populo* poskytla příležitosti a příčiny k tomu. S menší pravděpodobností by bylo předpokládati opáčnou změnu.

Chtěl-li by pak kdo namítnouti, že výraz in populo bez epitheta nepěkný jest a že epitheton *magno* se pohřešuje, *seditio* pak že beztoho vždy se jeví v národě: byla by odpověď na snadě, že totiž čtením *magna* in populo naznačuje se protiva mezi vzbouřením *národa* (t. j. seditio v obyčejném a vlastním významu) a vzbouřením *moře*; in populo seditio opp. *pelagi* fragor (v. 154). *Seditio* zajisté mohlo míti také tropický význam i mohlo se slova toho o vzbouření moře užívati, jakož dokazuje Statius Theb. IX 112 *seditio maris* a Manilius II 90 *seditio pelagi*.

Konečně také ještě k utvrzení čtení *magna* lze poukázati k souměrnosti aspoň formalné mezi *magna* in populo seditio a *cunctus* pelagi fragor. Magna = *cunctus*, in populo = pelagi, seditio = fragor.

Ae n. I 509 sqq.

Cum subito Aeneas concursu accedere magno
Anthea Sergestumque videt fortemque Cloanthum
Teucrorumque alios, ater quos aequore turbo
Dispulerat penitusque alias avexerat oras.

D Ribbeck v kritických poznamenáních praví: „AVERTERAT Fγ
AUEXERAT (D col. rubro) M; advexerat probavit Lachman-
nus ad Prop. IV, 6, 63: cf. Haeckermann explic. Verg. 15.“
Srovnej také ještě Peerlkampovo poznamenání k tomuto místu.
Také v pražském rukopise psáno aduexerat.

Ae n. II 260 'f.

laetique cavo se robore promunt
Thessandrus Sthenelusque duces et dirus Ulixes.

Heyne píše: „cavo se robore *promunt* maior librorum
pars; et sic proprie (?) hac in re dicitur. Enimvero Longob.
Pierii, quem etiam Ge. Fabricius respicere videtur, *produnt*
habet; quod sane exquisitius, *se prodere*. Itaque Heinsio illud
probatum ad Claudian. IV Cons. Honor. 643, et Ovid. V Fast. 508.“

Vergiliana.

243

Wagner pak k tomuto poznamenání připojil přídavek („vid. Cort. ad Lucan. I 625).“

Také pražský rukopis podává čtení *produnt*. Dle mého mínění nelze tvrzení Heyneovo, že *se promere* jest vlastním výrazem o této věci (proprie hac in re dicitur) za pravé pokládati. Nelze zajisté dokázati, že kdo kdy *se promere* o osobách ven se beroucích napsal. Výraz *vites promunt se* (t. j. vyrážejí Colum. III, 12, 1) není dostatečnou analogií. Také *se promere* nebo *promi* samo o sobě zdá býti divným a nepřiměřeným výrazem. Nemám ovšem také žádného příkladu po ruce, jímž by význam frase *se prodere* = *vydávati se někam* fakticky se dokázal.*) Ale možnost a přiměřenost toho významu dokázána jest užíváním výrazu *se edere* (Plaut. Most. III, 2, 9 clanculum ex aedibus me edidi foras), *se dare* (Cic. Fam. XIV 12 in viam quod te des hoc tempore nihil est; Verg. Georg. IV 528 se iactu dedit aequor in altum), *se abdere* = pryč se ubírati (Plaut. Pseud. IV, 7, 5 ex conspectu heri sui se abdiderunt; Caes. B. G. VI 5 ne desperata salute aut se in Menapios abderet). Také lze možnost toho významu obdobou jiných jazyků dokázati. Taková zajímavá obdoba a shoda naskytuje se v českém výraze „vydávati se někam“ a v německém „sich begeben, sich herausbegeben.“ **)

Dále čtení pražskému nasvědčuje také to, že o činu opáčném ve verši 401 básník praví:

> pars ingentem formidine turpi
Scandunt rursus equum et nota conduntur in alvo.

Ostatně co se čtení obyčejného *se promunt* týká, na snadě jest domněnka, že výraz *se produnt*, poněvadž se mu nerozumělo a poněvadž se na obyčejný význam slova *prodere* „zraditi“ pomýšlelo, proměny *se promunt* zakusil. K tomu pak dokládám, že *prodere* také na několika jiných místech, kde má význam poněkud neobyčejný, se porušilo. Tak na př. Ov. Fast. V 518 naskytuje se také různé čtení *promit*, *promsit*, *promisit*. V Ovidiových Proměnách pak IV 656 Heinsius bezpochyby právem *prodidit* (proti čtení *protulit*) v text přijal.

Ae n. III 169 sqq.

Skřítkové, jichž podobizny Aeneas z Troie s sebou vezl, praví jemu ve snách radíce, aby Kretu opustil:

*) Význam „vydávati“ slova *prodere* lze ovšem přikladem dokázati; na př. Ovidius Fasti V 518 prodit fumoso condita vina cado.

**) Také řecká frase (ovšem z pozdější doby) podobá se těmto výrazům, t. διδόναι ἑαυτὸν εἰς ἑρημίας u Diodora V 59.

16*

214

J. Kvíčala

Surge age et haec laetus longaevo dicta parenti
Haud dubitanda refer, Corythum terrasque requirat
Ausonias; Dictaea negat tibi Iuppiter arva.

Tak se čte obyčejně; neboť *requirat* ve verši 170 jest
rukopisy nejlépe zaručeno. Několik rukopisů, mezi nimi též
*Bern. a mají čtení requiras*, v jiných (a k těm patří také
pražský a dle Wagnerovy zprávy i Palatinus) psáno *require*.
Druhé osobě (tedy čtení *require* nebo *requiras*) nasvědčují tuším
důvody pozoruhodné.

Přechod od třetí osoby *requirat* (t. Anchises) k slovům
negat tibi (což přece jen o Aeneovi lze vyložiti) jest nepěkný
a drsnatý. Dle zájmena tibi očekáváme též v předcházející větě
*require* n. requiras, poněvadž obě věty *Corythum terrasque
requirat* Ausonias a *Dictaea negat tibi Iuppiter arva* jsou
v patrném a přesném logickém spojení (první naznačuje násle-
dek, druhá příčinu tohoto následku). Jestit to nepřirozený a ne-
libý způsob mluvení, praví-li se: „*Anchises* nechť vyhledá Au-
sonii, protože *tobě* Iuppiter niv Diktejských nechce dopřáti.“

Jiný důvod proti obyčejnému čtení *requirat* jest, že hlavním
a vlastním vůdcem plavby není Anchises, nýbrž Aeneas. *Jemu
praví skřítkové* 159 sqq.:

*Tu moenia magnis*
*Magna para, longumque fugae ne linque laborem.*
*Mutandae sedes.*

*Jemu praví* 161 sq.:

Non haec tibi litora suasit
Delius aut Cretae iussit considere Apollo.

Původ čtení *requirat* sluší snad v tom vyhledávati, že
starověcí čtenáři haec dicta vztahovali k slovům následujícím;
ale přijme-li se čtení *require*, jest věta „surge age et haec laetus
longaevo dicta parenti haud dubitanda refer“ ukončením před-
cházejícího sdělení a haec dicta má význam vzpět ukazující.
K této větě pak, kterouž se předcházející výklad ukončuje, při-
pojuje se s úsečnou stručností asyndeticky příkaz Corythum
terrasque *require* Ausonias, jakož na př. také III 96 k před-
cházejícímu sdělení *asyndeticky* se přidává rozkaz: Antiquam
exquirite matrem.

Ae n. IV 288 sqq.

Mnesthea Sergestumque vocat fortemque Serestum,
Classem aptent taciti sociosque ad litora cogant,
Arma parent cet.

Vergiliana.

245

Ve verši 288 psáno v několika rukopisech, z nichž také pražský jest, *fortemque Cloanthum*, kteréž čtení kritikové zavrhují dokládajíce, že v Aeneidě XII 561, kde týž verš se vyskytuje, v rukopisech (vyjma Parrhas.) též psáno *fortemque Serestum*. Dále praví kritikové, že *fortemque Cloanthum* vzniklo upomínkou na verš Aen. I 222 nebo spíše ještě na v. I 510.

Kdyby Brunckova domněnka (ad I 343) pravá byla, že *Sergestus* a *Serestus* jest *totéž* jméno (jen dle metrické potřeby poněkud přeměněné), byla by ovšem otázka tato ihned dokonale rozřešena; místo *Serestum* by se musilo čísti *Cloanthum*. Avšak i nedůvěřujeme-li domněnce Brunckově, shledáme jiné důvody, které na našem místě čtení *Cloanthum* podporují.

1. Spojení podobných jmen *Sergestus* a *Serestus* v témž verši jest kakofonické a původcem této kakofonie zdá se mi býti někdo jiný než básník sám; nebo nemůžeme souditi, že i v takovýchto věcech básník jakéhosi podání starého se přidržoval. V takovýchto podrobnostech užíval zajisté básník neobmezené volnosti a právě proto nevěřím, že básník kakofonické Sergestumque vocat fortemque *Serestum* volil moha místo Seresta jiného bohatýra jmenovati.

2. Aeneovi záleží na rychlém upravení lodí, aby mohl co nejdříve od Karthaginy odplouti. Kdo byl k opatření všeho toho, čeho k tomu účelu potřebí bylo, způsobilejší, *Cloanthus* či *Serestus*? Podlé jiných míst Aeneidy musí se tuším na tuto otázku odpověděti, že *Cloanthus*. Jeho zvláštní obratnost a způsobilost v této příčině přichází v Aeneidě tím na jevo, že při závodě lodním, jenž v páté knize se popisuje, byl vítězem. Se Serestem potkáváme se v popise bojů na suchu vedených IX 171, X 541 *); že byl velitelem lodním zvláště zkušeným a způsobilým, nedává básník nikde na srozuměnou; nebo verš V 487 nedokazuje, jakž se samo sebou rozumí, ničeho.

3. Lodního zápasu v 5. knize vypsaného byli dle Aen. V 114 sqq. účastni čtyři mužové, a to zajisté ti, kteříž jsouce lodnictví nejzkušenější nejspíše v takový zápas mohli se dáti, totiž Mnestheus, Gyas, Sergestus, Cloanthus. I nezdá se býti jen nahodilou shodou, že právě tři z těchto mužů dle čtení, kteréhož se proti obyčejnému podání ujímáme, také IV 288 vedlé sebe se uvádějí.

*) Servius (k Aen. X 541) mínil, že byli *dva* Serestové: „Serestos duos intelligamus, unum in castris et unum cum Aenea. Nam Troiani nondum erupere de castris, ut intelligamus eum quem supra (IX 171) dixit. Ergo duo sunt. Nec mirum, cum et ipse dixerit, quod exemplo esse possit *Assaracique duo* (X 124).“ Ale to by byl básník zajisté sám zřejmě podotkl; musíme nepochybně uznati, že se Vergiliovi zde jakož i na několika jiných místech přihodil lapsus memoriae.

246

J. Kvíčala

A e n. VI 515 sqq.

Cum fatalis equus saltu super ardua venit
Pergama et armatum peditem gravis attulit alvo.

Heyne praví: „alvus cod. Ge. Fabricii; minus docte.“ Ale zajisté multo elegantius! Také pražský rukopis podává čtení *aluus*. Už Peerlkampovi obyčejné čtení se nelíbilo; on praví k verši 516: „melius esset *gravi alvo*.“ I zdá se skutečně po předcházejícím *gravis* přídavek *alvo* zhola zbytečným; nebo v čem jiném než *alvo* byl by dřevěný kůň vojíny přinesl? Takové výslovné přidávání věci, kteráž sama sebou se rozumí a kteráž ani jinak býti nemůže, jest nelahodné i mohli bychom právem básníku vytknouti, že, jen aby verš doplnil, *alvo* přidal. Tato výčitka pozbývá však podstaty a oprávněnosti, čte-li se *gravis alvus*.

A e n. I 446 sqq.

Hic templum Iunoni ingens Sidonia Dido
Condebat, donis opulentum et numine divae,
Aerea cui gradibus surgebant limina nexaeque
Aere trabes, foribus cardo stridebat aenis.

Místo *nexaeque* čtou mnozí *nixaeque* táhnouce se k svě-
dectví grammatiků Proba a Servia „multi *nixae* legunt, non *nexae*.
“V pražském rukopise psáno *nexe t. j. nexae*, kteréž čtení
také v rukopise Gudianském se naskytuje. Snad není také ne-
podobna domněnka, že toto čtení *nexae* i Serviovi bylo známo.
Nechci ovšem právě toho se dovolávati, že u Servia není psáno
„multi *nixaeque* legunt, non *nexaeque*“, nýbrž „multi *nixae* legunt,
non *nexae*“; ale další poznamenání Serviovo „versus sane ipse
hypermetros est“ zdá se býti zkomoleným zbytkem poznamenání
delšího, v kterémž původně čtení *nexaeque* činící verš (zdánlivě)
hypermetrickým proti čtení *nexae* se hájilo tak že snad po slo-
vech svrchu uvedených následovalo pokračování, „avšak přece
hájíme čtení *nexaeque*.“

Já soudím, že forma místa tohoto, kteráž se v rukopise
pražském nalézá, „aerea cui gradibus surgebant limina, nexae
aere trabes (totiž erant), foribus cardo stridebat aenis“, velmi
pozoruhodna jest. Touto formou zajisté objevuje se

a) úplně uspokojující vazba grammatická,

b) zcela bezvadný a přiměřený smysl.

Co se vazby týká, jsou zde dle čtení pražského tři sou-
řadné členy*), v kterýchž slova důležitá a důrazná (kteráž tudy

*) V pražském rukopise není *que* u slova *nexae* nedopatřením vynecháno; že se čtení pražské skutečně za trojčlenné skupení vět po- kládalo a vykládalo, o tom svědčí interpunkce v rukopise tom se na- skytující: „limina . nexe Aere trabes . foribus.“

Vergiliana.

247

také s důrazným přízvukem třeba vysloviti) jsou *aerea, aere, aenis*. Srv. Aen. IV 138 a 139, kdež o Didoně se praví:

> Cui pharetra ex auro; crines nodantur in aurum;
> Aurea purpuream subnectit fibula vestem.

Tato obdoba jest tím vhodnější, poněvadž na tomto druhém místě celé skupení tří vět také slovem *cui* počíná. Též u Ovidia Met. II 107 sq. a u Statia Theb. VII 43 jest podobné trojčlenné rozdělení. — Co se doplnění imperfecta *erant* v druhém členu týká, srv. na př. Aen. IX 675

Portam, quae ducis imperio commissa (t. erat), recludunt, dále Forbigerovo poznamenání k Verg. Buc. I 54 a Bachovo poznamenání k Ovidiovým Proměnám VII 361. Na našem místě nebylo třeba výslovně *erant* položiti, poněvadž v *prostředním* členu mezi *surgebant* a *stridebat* doplnění imperfecta *erant* jest velmi snadno a přirozeno.

Co se smyslu týká, vykládám „mědí byly veřeje spojeny t. j. hořejší spojení veřejí, hořejší práh č. podvoj*) (limen superum) byl z mědi.“ Dle našeho výkladu ve verších 448 a 449 celou triparticí nic jiného se nepopisuje než měděná brána. Že pak jest to velmi přiměřeno, že po zmínce o měděném prahu, limen inferum (v 1. členu) měděný práh hořejší, limen superum se připomíná (v 2. členn) a pak to, co mezi těmito dvěma *limina* jest, totiž měděné veřeje, jest na bíledni. Nelze proti tomu namítnouti, že slovo *trabes* k naznačení veřejů výraz příliš neurčitý a nejasný jest; nebo právě při tom výkladě místá, jejž jsme podali, lze *trabes* způsobem velmi snadným a přírozeným o veřejích vyložiti. Ježto zajisté v prvním členu o prahu se mluví, v třetím členu o *foribus aenis* a v prostředním členu výklad o bráně na snadě jest: co by jiného mohly *trabes* znamenati než veřeje?

Výklad v novější době častěji opětovaný a na čtení *nixae-que* se zakládající, že *aere* měděné sloupy a *trabes* veliké trámy střechy, zvláště architraby, znamená, musí se dle mého mínění zavrhnouti. Chtěl-li by kdo namítnouti, že by bylo s podivením, kdyby Vergil při popisování tak velikolepého chrámu o hlavní ozdobě, totiž o sloupech chrámových mlčel: zapomínal by, že není nikterak dokázáno, že básník také sloupy chrámu měděné si představoval. Kdyby tomu tak bylo, byl by ovšem Vergil sotva

*) Podobně se hořejší práh jakožto část brány výslovně připo-
míná a proti prahu klade v Odyssei VII 89 a 90

σταθμοὶ δ' ἀργύρεοι ἐν χαλκέω ἔστασαν οὐδῶ,
ἀργύρεον δ' ἐφ' ὑπερθύριον, χρυσέη δὲ κορώνη.

Srv. ještě Her. I 179 πύλαι... χάλκεαι πᾶσαι, καὶ σταθμοί τε καί ὑπέρθυρα ὡσαύτως.

248

J. Kvíčala

zamlčel, že také sloupy byly z mědi; ale což nemohl básník si
mysliti, že sloupy tohoto chrámu, jako jiných slavných chrámů,
jejichž i zbytkům posud se obdivujeme, byly z mramoru? —
Ostatně se mně zdá, že básník veršem 448 a 449 ani nechtěl
velikolepost chrámu naznačiti, nýbrž že verši těmi dává spíše
na srozuměnou, že hojně dary,*) kteréž v tom chrámě se nalé-
zaly, dobře a jistě tam byly uloženy; za tím právě účelem tuším
básník se ubíral vykládaje obšírně a zevrubně pevnost brány
chrámové. Kdyby se bylo básníkovi chtělo zde dle příkladu
Homerova nějaký báječně velikolepý chrám popisovati: byl by
drahý kov, zlato nebo stříbro, volil. Ale básník bera se, jakž
svrchu podotčeno, za jiným účelem volil právě onen kov, jenž
i v latině i v řečtině často se připomíná, má-li se naznačiti
tvrdost, pevnost, nedobytnost. Srv. tyto příklady :

Hor. Epist. I, 1, 60 hic murus aeneus esto.

Hor. Carm. III, 16, 1 sq., kdež vedlé sebe jest turris
aenea robustacque fores.

Hor. Carm. I, 3, 9 robur et *aes* triplex.

*Aeripes* (jako řecké *χαλκόπους*) znamená také toho, kdo
*silných*, neumdlévajících nohou jest.

Taktéž *aenipes* u Ovidia Her. VI 32

Narrat ahenipedes Martis arasse boves.

Z řeckých památek pak srv. na př. II. VIII 15

ἔνθα σιδήρειαί τε πύλαι καὶ χάλκεος οὐδός

kdež na jevě, že básník *pevnost* Tartaru chce naznačiti, z něhož
nelze vyváznouti nebo osvobozenu býti. — Nebo II. XVIII 369 sqq.

Ηφαίστον δ' ἵπανε δόμον Θέτις ἀργυρόπεξα,
ἄφθιτον, ἀστερόεντα, μεταπροπέπε ἀθανάτοισιν,
χάλκεον

kde též výrazy ἄφθιτον a χάλκεον vespolek se srovnávají a do-
plňují. — Odyss. X 3 sq. praví básník chtěje pevnou zeď na-
značiti

πᾶσαν δέ τέ μιν (t. okolo ostrova) πέρι τεῖχος
χάλκεον, ἄρορηκτον.

Χάλκεον ἧτορ (**) jest srdce neochabující a všelikému
umdlení vzdorující, χάλκεος ὕπνος (***) jest tuhý, tvrdý spánek
smrti; χαλκόπους †) znamená Erinyi pevným a mohútným krokem
se beroucí.

*) Srv. v. 447 *donis* opulentum.

**) Il. II 490.

**(*) Il. XI 241.

†) Soph. El. 482.

Vergiliana.

249

Jiný důvod proti výkladu, jejž zavrhujeme, jest že by ne-
libý a nevhodný nepořádek vznikl, kdyby básník nejprvé mě-
děný práh, pak sloupy chrámu a pak vraceje se zase k prvnímu
členu měděnou bránu připomínal. Taktéž se podobá, že *surgebant*
by nebylo vhodným výrokem o *trabes*, kdyby právě toto slovo
veliké trámy střechy, zvláště architraby, znamenalo.

Ostatně nechci toho tajiti, ačkoli se mi čtení *nexae* více
líbí, že týž výklad *věcný*, jejž za pravý pokládám, také při čtení
*nexaeque* dobře může obstáti. V příčině formalné byl by ovšem
dvojí výklad možný:

buď jest *nexaeque uere trabes* (totiž *erant*) druhý člen,
spojený s prvním pomocí spojky *que* *)

nebo celé místo pouze dvojčlenné rozdělení obsahuje, ale
takové, že první člen ze dvou částí, *limina a trabes* se skládá,
v kterémž případě slovo *surgebant* výrokem patřícím k oběma
předmětům by bylo. Že *surgebant o trabes = postes* přiměře-
ným výrokem by bylo, o tom nelze pochybovati.

A e n. VI 33 a násl.

Quin protinus omnia
Perlegerent oculis, ni iam praemissus Achates
Adforet atque una Phoebi Triviaeque sacerdos,
Deiphobe Glauci, fatur quae talia regi.

Ve verši 34 poskytuje pražský rukopis (a mimo něj tuším
ještě jen jeden) čtení *perlegerent oculi nisi*; *nisi* jest mezi
*oculi* a *iam* drobnějším písmem a, jak se zdá, jinou rukou vlo-
ženo. Rozumí se samo sebou, že čtení *perlegerent oculi* zajisté
možné jest, nechť soudíme, že jen jediný Aeneas nebo Aeneas
s několika druhy to, co na bráně chrámové vyobrazeno bylo,
prohlížel (tedy *oculi* buď = *oculi eius* nebo = *oculi eorum*).
— Že *perlegerent oculi* také v příčině grammatické zcela bez-
vadné a správné jest, nelze pochybovati; taková personifikace
také v latině nezřídka se naskytuje, ačkoliv ovšem není tak oblí-
bena jako v novějších jazycích. Srv. na př. Terent. Phorm. V, 1, 8
nisi me animus fallit aut parum *prospiciunt oculi*, meae nutri-
cem gnatae video. Také nelze namítnouti, že k slovu *perlegere*
potřebí bylo přídavku *oculis*, aby pojem „*prohlížeti*“ vznikl;
neboť *perlegere* i bez ablativu *oculis* samo o sobě může význam
ten míti; srov. Ovid. Fasti I 591

Perlege dispositas generosa per atria ceras.

*) Ale ovšem *asyndeton* jest mnohem lepší a důraznější vazba;
srv. pozn. v těchto Listech II, str. 96.

250

J. Kvíčala.

Jiná otázka jest ovšem, jsou-li jaké důvody na snadě,
kteréž by nás mohly k tomu přivesti, abychom běžného čtení se
zřekli a oculi za pravé čtení přijali. Takovým důvodem rozho-
dujícím by bylo, kdybychom mohli dokázati, že Aeneas jenom
s průvodčím Achatem k Sibylle se odebral, že pak Achata
napřed poslal (v. 34 praemissus Achates) a že sám jediný mezi
tím ta vyobrazení prohlížel. Mně se zdá, že tato praesumce
aspoň není nemožná naproti obyčejnému mínění, že Aeneas od
několika druhů provázen jsa k Sibylle šel a společně s nimi
bránu chrámovou prohlížel; i chci místa, kteráž v této příčině
uvážiti třeba, probrati.

Že Aeneas několik soudruhů s sebou vzal, nikde zřejmě
se nepřipomíná; zřejmě připomíná se jen, že Achates Aenea
provázel, a sice mimo verš 34 i ve verši 158 sq.

Cui (totiž Aeneae) fidus Achates
It comes et paribus curis vestigia figit.

Ve verši 9 sqq. ovšem čteme:

At pius Aeneas arces, quibus altus Apollo
Praesidet, horrendaeque procul secreta Sibyllae,
Antrum immane, petit, magnam cui mentem animumque
Delius inspirat vates aperitque futura.
Iam *subeunt* Triviae lucos atque aurea tecta.

Ale pochází-li verš ten skutečně od Vergilia, bylo by
možno *subeunt* o Aeneovi a Achatovi vyložiti a předpokládati,
že Aeneas *potom*, totiž po *subire* Achata k Sibylle napřed
vyslal.

Než pravost tohoto verše lze na základě vážných důvodů
popírati:

a) Když čteme ve verši 5 a 6

Iuvenum manus emicat ardens
Litus in Hesperium

pak ve verši 6—8 *dvojčlenné* rozdělení

quaerit *pars* semina flammae
Abstrusa in venis silicis, *pars* densa ferarum
Tecta rapit silvas inventaque flumina monstrat

pak zase slova *naproti těmto* položená ve verši 9 sqq.

At pius *Aeneas* arces, quibus altus Apollo
Praesidet, horrendaeque procul secreta Sibyllae,
Antrum immane, *petit*

Vergiliana.

251

míní tuším každý, že Aeneas *samojediný* k chrámu šel; i překvapuje zajisté *náhlá* zmínka ve verši 13 iam *subeunt* Triviae lucos. Takový výklad básníkův byl by kusý a nesouvislý.

b) I kromě této divné změny čísla jest verš 13 takřka odtržen od předcházejících vět; očekáváme aspoň *iamque* místo iam. Není pochybnosti, že by vypravování počínající veršem 14 lépe hned bezprostředně po verši 12 následovalo.

c) Slova *subeunt aurea tecta* mohla by ovšem sama o sobě znamenati „přibližují se k zlatému chrámu“; avšak poněvadž *subeunt lucos*, což s tím bezprostředně spojeno, znamená „vstupují v háj“, měla by slova *subeunt tecta* důsledně znamenati „vstupují v chrám“, což ovšem by zase nebylo lze srovnati s veršem 40 a 41:

Talibus affata Aenean — nec sacra morantur
Iussa viri — Teucros vocat alta in templa sacerdos.

Má-li verš 13 znamenati „vcházejí v háj a k zlatému chrámu“,
jest sloh nesprávný. Tato nesprávnost mohla by se ovšem snadno
odstraniti, kdyby se s nepatrnou změnou čtlo

Iam subeunt Triviae lucos adque aurea tecta *)

jakož na př. Aen. VIII 359 nalézá se vazba „ad tecta sub-
ibant“: ale poněvadž v tomto verši i jiné závady se naskytují,
nejsme tuším k takové změně a opravě oprávnění.

Vymýtí-li se verš 13, má se posud věc tak, že dle básní-
kova vypravování Aeneas *sám* šel k chrámu. Achata než na cestu
se vydal nebo hned jakmile na cestu se vydal, napřed vyslal,
jak z verše 34 sq. se dovídáme, o čemž Servius ve výkladě
k verši 34 připomíná: „Praemissus Achates, *κατὰ τὸ σιωπώμε-
νον* intelligimus.“

Našemu výkladu místa zdá se ovšem že odporuje verš 40
sq. nec sacra morantur iussa *viri*. Forbiger na př. praví k verši 34:
„*perlegerent*; nam praeter Achaten etiam alios socios secum
duxit. Vīd. v. 40 sq.“ Ale *viri* lze také *jen o Aeneovi a Acha-
tovi* vyložiti. Ovšem namítne se, že není pravděpodobno mínění, že
tito dva mužové samojediní příkaz od Sibylly daný ve verši 38 a 39

Nunc grege de intacto septem mactare iuvencos
Praestiterit, totidem lectas de more bidentis

bez prodlení vyplnili. Avšak vypravování básníkovo jest zde
v jedné jako v druhé příčině neúplné, kusé a řekl bych skoro

*) Srv. na př. *aque* Georg. IV 347; Ovid. Met. III 631; *eque*
Ov. Met. I 468, II 647; *inque* Ovid. Met. I 485.

252

J. Kvíčala — Vergiliana.

skoupé. Neboť i kdybychom přidali se k mínění, že s Aeneem
ještě několik Trou šlo, musili bychom přece otázku položiti:
„Což Aeneas předvídaje prorocky, co mu Sibylla rozkáže, hned
jakmile na cestu se vydal, sedm býků mladých a sedm vybra-
ných ovcí s sebou vzal?“ Při obou výkladech musíme jednostejně,
ač chceme-li všechny podrobnosti v soulad uvesti, předpokládati,
že Aeneas uslyšev nařízení Sibyllino někoho na pobřeží mořské
odeslal, aby buď tam oběť vykonal anebo, což více pravdě se
podobá, potřebná zvířata obětní Aeneovi přivedl. Tímto poslem
mohl však také Achates býti, jehož návrat by pak Aeneas byl
očekával. Než — a to jest naše mínění — takové otázky jsou
asi zbytečné a příliš zvědavé. Nesmíme básníka, jenž sotva na
všechny momenty a podrobnosti tak myslil, jako my rozbírajíce
vše dopodrobna činíme, příliš přísně kontrollovati a nezbývá asi
nic jiného než abychom tento příklad připočtli k těm případům,
v kterýchž také Vergilius „dřímá“ *).

Dle našeho výkladu musí se také ve verši 41 *Teucros* a
ve verši 54 *Teucris* jen o Aeneovi a Achatovi rozuměti, jakož
také o jiných společnících Aeneových pražádná zmínka se nečiní
ve verši 158 a násl.:

Cui (t. Aeneae) fidus Achates
It comes et paribus curis vestigia figit.

Konečně podotýkám, že dle našeho výkladu jest parallelou
vhodnou Aen. I 312

ipse (t. Aeneas) uno graditur comitatus Achate
Bina manu lato crispans hastilia ferro.

Srv. také ještě Aen. VIII 463 a násl.

Hospitis Aeneae sedem et secreta petebat
Sermonum memor et promissi muneris heros.
Nec minus Aeneas se matutinus agebat.
Filius huic Pallas, illi comes ibat Achates.

a Aen. VIII 520 a násl.

Vix ea fatus erat: defixique ora tenebant
Aeneas Anchisiades et fidus Achates.

*) Srv. Wagner quaest. Virgil. XXXX.

253

# O slovanských kmenech na U.

Od Dra Leopolda Geitlera.

## §. 1. Poznání úplného paradigmatu deklinace na *u* v slovančině náleží právě minulé době, jakž vysvitá z Miklosichovy Formenl. der altsl. spr. in Paradigmen proti starší jeho grammatice. Pradávné pozvolné její vymírání dosáhlo již v nejstarších starobulharských památkách takových účinků, že se nám o instr. i lok. pl. zachovaly vlastně jen dva, tři dosti dlouho nepovšimnuté příklady. Vše, co se nám z bývalé u-deklinace zachovalo, je vlastně jenom pouhým zbytkem. Obyčejně se řídí bývalý u-kmen jenom v některém pádu dle u-deklinace, málokteré slovo (СЫНЬ, ДОМЬ) se jí ještě neodcizilo. Adjektivní u-deklinace vyhynula v slovančině úplně, zbytky její mezi příslovkami ukryté jsou pranepatrné. Vše pohltila analogie mohútné a-deklinace, která i na úkor ostatních deklinací projevila ve všech jazycích velikou přitažlivosť, a v slovančině tím větší, tím více se rozmáhající, čím je které slovanské nářečí méně zachovalé neb mladší. Na-prosto ovšem nezavládla; již v staroblh. znamenáme, že se pádová přípona ov, původně jen u-deklinaci náležející, vtírá i mezi čisté a-kmeny. A-deklinace všech živých nářečí slovanských je vlastně smíšeninou obou těchto deklinací.

## §. 2. Mnohem mohútnější a dosud všude patrné stopy zanechali kmenové na *u* vě tvoření slov. Z nepatrných počátků předslovanských vyvinuly se uvnitř slovančiny čím dále tím četněji odvozeniny od u-kmenů, které i bez toho bohatý obor slovanských přípon ještě více rozmnožily i jemu skutečně zvláštního rázu dodaly. Pro každou prvotní slovanskou příponu lze nalézti hojná analoga v litevčině; ale nesčíslná slovanská ov i av i všechny s nimi souvisící příponové formace jsou jedním z předních důkazů, kterak slovančina i na své půdě vyvíjela i rozmnožovala svůj příponový material. Ona nyní slouží nejdůležitějším vztahům a celým grammatickým kategoriím: přivlastňující přídavná na ov, látku, energii znamenající na ový, ovatý, avý, šestá třída časoslov atd.

Vedlé tohoto konstatování více specifického slovanského majetku poskytne nám přesné rozlišení splynuvších ů-kmenů a ě-kmenů prostředky, kterými seznáme u přípon slovanských proud opáčný, ochuzující. Dvě četné řady přípon počínající s ě i ů

254

L. Geitler

(ări ųri, āti ųti, āka ųka itd.) splynuly v jedinou (оръ (ѣръ),
оть (ѣтъ), окъ (ѣкъ)) tím, že ā i ų vŭbec se setkalo v je-
diném о (ѣ), a to již za dob všeslovanských. Vymírání ų-kmenů
se pak nedálo pouze tím, že a-deklinace brala vrch, nýbrž i roz-
šířením pomocí nějaké přípony; na př. velká čásť bývalých slo-
vanských adjektiv na ų vymizela a přešla do a-deklinace rozší-
řením příponou kă, čímž vznikaly tvary na ųkă. Avšak v ny-
nější formě slovanského -окъ (ѣкъ) skrývá se i prvotné -ăkă,
jež původ z a-kmenů vzalo. Jenom přesné rozlišení prvotných
ŭ-kmenŭ od nynější massy a-kmenŭ může s větší neb menší
jistotou v jednotlivém případě ukázati, zdali dotyčná s nimi sou-
visící přípona -ѣр- -ѣл- -ѣк- zněla kdysi -ăr -ăl -ăk aneb -ŭr
-ŭl -ŭk, čímž nabudeme poznání o mnohých kdysi existujících
nyní zcela setřených neb ztracených příponách slovanských.

§. 3. Poměr slovanských u-kmenů k a-kmenům ukazuje na
jejich pozvolné hynutí; vznik jejich můžeme ópět stopovati, když
je srovnáme s kmeny na i. Minulosť u-kmenů skutečně vede
k i-deklinaci, k i-kmenům, vznikly z ui-kmenů ztrátou záslovného
i. (Tato plodná myšlénka projevena poprve prof. A. Ludwigem,
Agglut. oder Adapt. 7.) Stopy tohoto bývalého i nalezneme
v slovanské u-deklinaci a to i mezi krátkými u-kmeny (СЪИНЪ)
i mezi dlouhými (ЛЮБЪКЬ -ūi), jež se posud skoro zcela k i-de-
klinaci hlásí. Poměr u-kmenův a i-kmenů proniká i slovanskou
flexi i slovanské tvoření slov a náleží k nejzajímavějším a nej-
jemnějším, avšak zároveň nejméně prozkoumaným stranám našeho
jazyka. Vznik u-kmenů ze starších ui-kmenů spadá ovšem do
doby tak staré, že se zdá, jakoby se našeho cíle skoro ani ne-
dotýkal. Vždyť doba litevskoslovanská (i litevčina) poskytuje již
vyvinuté, čisté, od ostatních přesně rozlišené kmeny na u, s kte-
rýmžto dědictvím slovančina naložila dle svého již běžně nazna-
čeného způsobu. Zdá se, jakoby našemu účelu s dostatek vy-
hověl historický opis osudův u-kmenů v slovančině, nehledě k tomu,
kterak zněly v době nepoměrně starší samé litevskoslovanské.
Avšak, kdybychom si i byli neobrali za úkol, vysvětliti etymo-
logický původ některých pádů slovanské u-deklinace, pokud se
od dosavadního mínění odchylujeme, čímž nutně též o i-deklinaci
zavadíme; nemohli bychom přece v příčinách jistých velmi četných
zjevů v slovanském tvoření slov (když se na př. objeví místo
očekávaného u kmenové i TbHbKъ tennis sansk. tanú) neuváděti

o slovanských kmenech na U.

255

četnějších mimoslovanských analogií důležitých pro vznik u-kmenů,
jelikož se pravé jejich příčiny lze dopíditi jenom pomocí hypo-
thesy, že se kmenové na u kdysi uzavírali ještě samohláskou i.
Viz na př. dole vyložené tvoření slovanských komparativů na НН.

Tímto jsme zároveň naznačili rozsah následující rozpravy.

§. 4. (Přídavné kmeny na *ui*, *vi*). Kromě latiny, která místo přídavných na *u* jazykův ostatních poskytuje ještě veskrz staré *ui* (le(g)vis, sansk. laghú), zachovaly se takové tvary i v samém sanskrtu jen velmi zřídka (ģáʻgṛvi vigil, dáʻdhṛvi ferens, tűrvi su-perans, ghṛšvi alacer, gívri z ģarvi fragilis, senex, várvi vorax), v řečtině v lokálech ταχέ-σσι, ταχέ-σι z ταχFι-σι (A. Ludwig, Agglut. oder Adapt. 128). V složeninách: sansk. urvy-ŭti (der weithin hilfe bringt), zend. urvy-àpa (breitströmend) urvi-kaodha (mit weitem helme gerüstet) urvi-verethra (mit breiten waffen versehen) proti εὐρυ-. Zend. dri(gh)vis (pauper), drivi-ka (pau-pertas).

Když takové tvary s vi přešly do a-deklinace, vznikaly
ia (ja)-kmeny (sansk. pûrvy-á primus, o bývalém pûrvi parvi po-
dáme níže ještě zajímavý slovanský doklad), což se v slovančině
státi musilo, jelikož se tato zbavila přídavných jednoho zakončení
na i vypadajících (Fonolog. staroblh. §. 22.) i z prvotného ПЛАБЬ
(пальь, ălă ла Fon. §. 70.) vzniklo ПЛАБЬ-Н ПЛАБЬ-МА ПЛАБЬ-М,
či -НН -НМА -НМ (Fon. §. 95. 3.) ř. πολFι-ός. ПЛАВЕ-ТЬ (color
caerulaeus) z palvi-Ть. O druhém způsobu, kterým taková
adjektiva přecházela do a-deklinace (ПЛАБЬ lit. pàlwas), promlu-
víme později.

Jinak srov. ještě odvozené staropr. satui-nei (2. os. sing.
praes. satias) a lit. sótus (satur). -Ьb vězí též v adj. COY-
МАЖНЬ (§. 8.).

§. 5. Od tvarů na *ui* (*vi*) vznikají všechna přídavná na *u* a některá na *i* ztrátou záslovného *i* aneb předcházejícího *u*. Změny ty počaly již v dobách pradávných, poněvadž úplný tvar na *ui* (*vi*) jest v zachovaných památkách jazykových již jen výjimkou a to tak řídkou, že se ovšem zdá, jakoby kmeny na *u* byly prvotnými neskomolenými tvary a na pohled osamělé lat. *ui* rozšířením prvotného *u*, přechodem do i-deklinace. Srov. sansk. urú (latus) a urvi-ūti (§. 4.). Zend. dri(gh)vis (pauper §. 4.) a drighu (id.); zend. kaçu (parum) a kaçvi-ka. Sansk. gâgarû-ka (vigil), zend. gâghauru a uvedené již sansk. gâʻgṛvi (§. 4.). Sansk.

256

L. Geitler

ghṛšu a ghṛšvi (§. 4.). Zend. taru (penetrans), sansk. tūrvi (z tarvi, superans, verbální kmen sansk. turv superare vznikl též z tarvi). Ze sansk. gívri (garvi, fragilis, imbecillus, senex) lit. adj. gurùs (friabilis, fragilis), od sansk. ġar (gebrechlich werden, in verfall kommen, morsch werden, sich abnutzen, altern). Lat. aqui-folius vedlé acus; accipiter z acvi-piter, sansk. àçu-pátvan („rychloletný“), avšak acu-pedius. Lat. gravis (z garvi- ṛ. βαρύς) pozbylo i v zend. gouru (molestus) a prodloužilo takto vzniklé u v odvozeném Γορογ-κα (sinapi, amarum), o jehož souvislosti s těmito slovy hned se přesvědčíme; avšak celá se přípona zachovala ještě v sansk. gurvi-ní' (praegnans). Sem patří gotská přídavná na us, hardus (durus); v tomto jazyku s řídkou důsledností pronikl zákon, kterým se zásloví zkrátilo vždy o jeden stupeň hláskový; jen kmeny na u se budou i nadále uváděti co neoprávněná výjimka, jestli nebudeme i pro ně předpokládati starší na ui.

§. 6. Vysutím u z ui vznikly mnohé i-kmeny, které často přešly do a-deklinace. Takto vzniklé ja-kmeny vyskytají se v mnohých kosých pádech litevské i gotské přídavné deklinace na u (Got. dativ. sing. masc. hardj-amma a lit. dat. sing. masc. karczám z kartj-am kartui-am, od nominativů hardus durus, kartùs bitter, barsch). Totéž v lot. dat. sing. masc. dſiſam z dſilj-am lit. giliám od gilùs (profundus), jen že se ja-kmen v lotyšském jazyku tak rozmohl, že zachvátil i nominativ, dſilsch (profundus, z dſilj-as dſilui-as), zcela jako ve drůsch (z drůsj-as lit. dransùs audax) milsch (z milj-as lit. mylùs amabilis), tumsch (z tumsj-as lit. tamsùs obscurus). Podobně v staré němčině, v gotském jazyku (kaur(ja)s z karui-as, lat. gravi-) a v litevčině, v níž se často u-kmeny i ja-kmeny přímo střídají (kurtùs surdus kùrczas t. j. kurt(u)i-as, apstùs copiosus ápsczas, statùs contumax, stáczas). Bývalé i přídavných na u se také prozrazuje tím, že příponu ai, kteráž v litevčině adverbia tvoří (geraí od géras bonus), přehlasuje v ei dle zákona v litevčině vládnoucího (Schleicher, Lit. Gram. str. 66.): kartùs (durus) karczeí (z kart(u)i-ai), gražùs (pulcher) gražeí, saldùs (suavis) sàldžei, áiszkus (manifestus) áiszkei, právě jako od jiných i-kmenů, dideí (z didi-ai) od dìdis (magnus). Se všemi těmi úkazy setkáváme se v slovančině: Γορη-κη (amarus, molestus, fortis) je pomocí -κη rozšířený kmen na i, před nímž se vytratilo u, zachované v sansk. gurú (schwer, gross, wichtig), zend. gouru (molestus). lat. gravis (garvi-), (viz §. 5.).

o slovanských kmenech na U.

257

Vysutí u před i je ovšem pradávné, předslovanské, jelikož se
nynějšími i vůbec uvnitř slovančiny platnými zákony vysvětliti
nemůže. Totéž i se vrací v ř. βροι-αρός, βροί-θω z βαροFt-αρός
proti βαρύς, a v sansk. gari-mán (gravitas). Rovněž stojí Тѣнъ-Кѣ
vedlé sansk. tanú, jiným způsobem skomoleného, jež je však do-
plňuje, a vedlé úplného lat. tenuis, staroněm. dunni (z dunvi
assimilací). Někdy slovančina makavě kolísá mezi u a i; pří-
klady takové vynikají překvapující jasností, jelikož se obě sebe
na vzájem doplňující formy ještě uvnitř slovančiny vedlé sebe
zachovaly. Z ОТАГЪУАТН (gravare; starší 0 ještě ve ОТАГОУАТН
ass. 97. 8.) vyplývá bez odporu bývalé ТАГЪ-К- s významem
gravis, lit. tingùs (piger) — srov. АьгъКъ (levis) a ОСАЛЬГЪУАТН
(levari) — jež se má ku ТАЖЬ-КЪ (gravis), jako u : i, jako
sansk. tanú k Тѣнъ-Кѣ, aneb lit. statùs k stati-as (stáczas), s tím
malým toliko rozdílem, že se toto ještě rozšířilo příponou a.
ТАГЪ- (tengu), ТАЖЬ- (tengi) se patrně doplňují v společném
starším tingui, z něhož vznikly; či snad se raději sřekneme
nutné historické souvislosti obou forem a oddělíme ТАГЪК- od
ТАЖЬК-, předpokládajíce pro každou formu zvláštní od druhé
zcela neodvislou příponu? Zcela jako lit. kurtùs ku kùrczas aneb
lit. tamsùs k lot. tumsia-s, má se uvnitř slovančiny БЪДРЪ ku
БЪЖДРЪ (vigil), srovnáme-li lit. budrùs. Prvotné budrui se roz-
štěpilo v budru a budri. Z budru (od něhož odvozeno БЪДРОВАТН)
se vyvinulo БЪДРЪ; -а, -О jako МААДЪ, -а, -О, od sansk. mrdú
(tener, mollis), avšak jeho blíženec přešel, poněvadž přídavná
i-deklinace se ze slovančiny vytratila, do a-deklinace, čímž vznikl
na př. mužský tvar postupem v mé Fonol. vyloženým: -dri-as,
-ДРЕО, -ДРЕЈО, -ДРЬЕ, -ДРЈЕ, -ДРЬБ, ЖДРЬ. Srov. nyní
některé kosé pády deklinace lit. budrùs, o níž známe, že uka-
zuje ja-kmen, s obdobnými slovanskými pády od -БЪЖДРЪ:
gen. sing. bùdrio — БЪЖДРА; acc. pl. budriùs — БЪЖДРА (got.
acc. pl. hardj-ans od hardus durus), gen. pl. budriú — БЪЖДРЬ,
aneb kosé pády lit. fem. budrì a fem. БЪЖДРА: gen. sing. bu-
driós — БЪЖДРА; dat. sing. bùdrei (z budri-ai) — БЪЖДРН, i snadně
se přesvědčíme, že i v slovančině kdysi existovala přídavná
u-deklinace, v jejíchž kosých pádech zápasil u-kmen i ja-kmen,
právě následkem dvojí ztráty, jež původní zakončení kmenové ui
utrpělo. Ztráta tato spojena zároveň s rozmáhající se a-deklinací
způsobila ovšem tak veliké rozdíly, jež mezi formami téhož pádu

Listy filologické a pedagogické. 1875

17

258

L. Geitler

v lit. spatřujeme: gen. sing. masc. budraús (od u-kmene) vedlé bùdrio (od ja-kmene). Se stanoviska historického můžeme БЪДРЪ покládati za nominativ ku genitivu БЪЖДРА, srov. nom. budrùs a gen. bùdrio. Ja-kmen pouze mohl zachváti i nominativ (БЪЖДРЪ), ale nemusil; z lit. gen. bùdrio nevyplývá nutně nějaký nom. budrias, jaký se skutečně vyvinul od kurtùs: kùrczas. Máť se tedy БЪДРЪ ku БЪЖДРЪ též jako lit. tamsùs k lot. tumsch (tumsias). — СТЪДЪ-КЪ (turpis) ze СТОУДЪ-КЪ před-pokládá, jakž níže vyložíme, přídavné na u (srov. též odvozené СТОУДОКАТН, pudore afficere) i má se ku БЕСТОУЖДЬ (impudens) jako БЪДРЪ ku БЪЖДРЪ. — ЖЕГЪ-КЪ (urens, ЖЕГОКАТН urere) vedlé ЖЕЖЪ-КЪ, jako ТАГЪ-К- а ТАЖЪ-К-. Zcela tak МАКЪ-КЪ (mollis) vedlé tvaru, jejž na základě č. mačkati (z *МАУЬ-КАТН) s jistotou předpokládám: *МАУЬ-К-; základní tvar menkui. Okolnosť, že odpovídající lit. mìnksztas (mollis, z minkas vsutím szt) je a-kmenem, našemu výkladu nevadí.

Později ukážeme, že v МАКЪ-КЪ skutečně vězí slovanský kmen na u. — Srov. ХЪИТРЪ (callidus, citus) lit. kutrùs (emsig, hurtig, rüstig; lit. kýtras listig je vypůjčené, strany k—X viz Lit. Stud. p. 70, szakà) a *ХЪИШТРЪ, jež vězí ve ЗЛОХЪИШТРЪ-ИНКЪ (malignus) zároveň s *ХЪИТРЪ ve ЗЛОХЪИТРЪ-ИЪ. (*ХЪИТРЪ: ХЪИТРЪ jako ТЬИЬ-КЪ ku sansk. tanú). — Srov. adverbialní lokal БЛНЗОУ, adverbialní i-kmen БЛНЗЬ a БЛНЗЪ-КЪ (propinquus), v němž později nalezneme kmen na u. — Rovněž adv. СРЪДОУ (in medio a staropr. sirsdau, s vsuto) a adv. СРЪДЬ. — I БРЪЖДЬ (praegnans) se má ku brandus (gefüllt) jako БЪЖДРЪ ku budrùs. — Тъ odpovídá někdy nosové skupině (Fon. §. 52.); avšak r. бережая кобыла (jež Dalь jenom jednou jako dialekt. uvádí) svědčí o prvotném berdja-, což souvislosti obou slov nijak nevadí. Máť se berd- k lit. brand-, jako r. дерзкий k dransùs (Joh. Schmidt, Zur Gesch. d. indog. Voc. II. 488). Ze skupiny er + cons. se pak mohlo snadně dle výkladů mé Fonologie vyvinouti i ere + cons., pak РЪ + cons. (БРЪЖДЬ). — ДОУПЪ (cavus) lit. dubùs, vedle got. a-kmene diups (profundus), o čemž se ještě zmíníme. — Ostatní podobné příklady jeví střídání kmenového u i i ve formě volnější, co do přímé souvislosti od sebe vzdálené; lze předpokládati, že se ui-kmen již dávno roztříštil v u i i, načež se každý z jednotlivých kmenů bral zvláštní cestou

o slovanských kmenech na U.

259

vývoje, jíž se od druhého až nad míru vzdálil. Uvedu pouze:
**ЖЖЕ** (funiculus), jež vedlé u-kmene **ЖЗЪ-КЪ** sansk. ańhú před-
pokládá i-kmen **ЖЗІ**, který přešed (jako lat. mari-, моріє) do
a-deklinace, přechody -ЗІА, -ЗЕО, ЗЕЈО, -ЗЕЈЕ (kterýžto stupeň
vývoje máme skutečně v r. острее, лезвеё, jen že se vlivem
ruského přízvuku tuto podruhé vyvinulo -ejó, pravím podruhé,
neboť přehláska jo v ІЕ je všeslovanskou, předruskou), **ЗЬЕ**, -ЗЕ
došel formy **ЖЖЕ**. — **БРЪЗКА** (syrtis) **БРЪЖАЙ** (fluentum), jež
souvisí s **БРЪЗЬ** (celer) a s **БРАХУ** (Curtius, Grundz. 3. vyd.
274.), předpokládá i-kmen **БРЪЗЪ**, z něhož pomocí přípon **ЪМА**,
**ЪН**, vzniklo -ЗЬКА, -ЗЬКЙ. Prvý tvar vysul **Б** přímo (**БРЪЗКА**),
druhý teprv po zamezení hiatу (-ЗЬЙКЙ, -ЗЬКАЙ, -ЗМАЙ, **БРЪЖАЙ**).
Právě okolnost, že se ve dvou formách týmž příponovým útva-
rem vzniklých, zjevuje jednou 3, podruhé **Ж**, prozrazuje kme-
nové i. Podobných dvojúdých tvarů jsem uvedl ve Fon. více;
vhodnou analogií pro náš případ je r. ЗМЪЯ vedlé ЗМАЯ (Fon.
str. 91.). — Uvedu-li ještě **ЖНЖДА** (sucus) ze **ЖНДІ-А** a **ЖНДЪ-КЪ**,
**ЖНДОУ-НАКЪ** (sucosus), jsem si toho ovšem vědom, že **ЖНДІ-**
nemusilo vzniknouti z **ЖНДУІ-**, že může býti čistým i-kmenem;
avšak poslední příklady jsem právě jenom proto uvedl, abych
ukázal, jaké asi následky roztříštění prvotného *ui* v kmeny na
*u* a *i* u tvoření slov míti mohlo, tu i tam skutečně mělo. Z lit.
naudau-ti naudůti (nutzen), nausw-à (z naudw-a) vyplývá bez od-
poru dávný u-kmen; lze však pochybovati, zdali se vedlé něho
může **НОУЖДЬ** (necessarius) posouditi jako **БЪЖДРЬ**. Takových
příkladů by se zajisté ze slovančiny mohlo uvésti velmi mnoho;
i není pochybnosti, že se mezi nimi ještě naleznou i takové, jež
počet příkladů jako **БЪДРЪ** **БЪЖДРЬ** skutečně rozmnoží. —
Pouze *i* ve slovančině zachovalo v adv. **ДОКОЛЬ** (satis) vedlé
lit. priwalùs (das nöthige, was man braucht; auch bedürftig einer
sache). — Podobně v r. **теперь** (dial. тепере, тёперя, топеря),
**тепери-ча** (nunc); **ТОПЕРЬ** (nunc primum). Srovnáme-li však
ř. **ПРОВІ** (z **ПРОФІ**), zend. paoiri (z parvi), sansk. pûrvy-á (primus),
snadně se přesvědčíme, že pozbylo samohlásky *u* před *i*. Ano,
zároveň našli jsme nový doklad neskomolené přípony -vi v slovančině,
neboť č. teprv, slovin. stoprv, stoprav („maxime“ srov. něm. erst,
viz Mikl. Lex. pod **ПРОКЪ**) vzniklo z **тепръв**, chr. stoprvi-ce
(recenter). Sluší uvážiti, že teprv, toprv nemůže býti masculinum
(jakoby z **топръвъ**) nějakého adjektiva, jelikož prvá část této slo-

17*

260

L. Geitler

ženiny je zájmeno středního rodu; aniž je skráceninou z teprva
**топръко**, теперво, neboť tyto co do kmene rozličné tvary,
které pouze dokazují, že **те-перъ** vůbec ztratilo v před záslov-
ným i (Ь), vznikly jako sansk. půrvas primus ztrátou kmenového
i a přechodem do a-deklinace. Nemáme nijaké příčiny, proč
bychom te-prv od výše uvedeného *parvi* příbuzných jazykův od-
dělili. Staroč. tepruv, tepru z teprѣvѣ. Takto získané teprvě
se má uvnitř slovančiny k **те-перъ**, jako lat. tenuis k **тѣнѣ-кѣ**.
I r. топер(Ь)чи je rozšířeno s k. Slovin. adv. prvlje (z prv(Ь)je)
se snad přímo rovná sansk. půrvyám (z parviam, zuvor, zuerst,
längst, bisher); jestli však prvlje máme za komparativ neut.,
musíme opět předpokládati i-kmen parvi-, jak později vyložíme.
Sansk. parut (anno superiore) se myslím zcela mylně pokládá
za kompositum z para (remotus, ultra) i vat, ut (annus) (Fick,
Indog. Wört. 141.); vzniklo i s ř. **πέρυσι** (dor. **πέρυτι**) z pa-
ruiti a znamená „prve, dříve“; tatáž forma ztratila však u v r.
dial. **те-переть-ка**. **переть** (z pariti) právě doplňuje ř. **πέρυτι**
v parviti. Lit. adv. pěrnai (anno superiore) pernýksztis (anni
superioris) je zároveň důkazem, že sanskrtské parut nemusí
býti složeninou; vzniklo z perinai, per(u)inai, i vězí opět v r.
**те-перень-ко**. Předpokládané peruina- máme též s malou obmě-
nou v **Πρηκη-η** (primus), z **Περκη-η**. Co se pak týče samého
**те-перъ**, znamenáme, že je složeno s ukazovacím zájmenem, jež
znělo **Тѣ-**; srov. **ТО-ПЕРЬ**, stoprv. V ruštině se někdy ač zřídka
vyvinulo e z **Ъ**, oč ještě zavadíme. Složenina ta je litevsko-
slovanskou: srov. lit. dabàr a příklady, jež jsem o kolísání temné
a jasné souhlásky uvedl v Lit. Stud. 54.; i pol. dopiero dalo
proniknouti změně temné v jasnou. Sansk. adj. parutna z paru-
tina, ř. **περυσινός** (z **περυτινο-**) nalézáme v lit. dabàrtinas (gegen-
wärtig, jetzig) z ta-paritinas, jako předpokládané paruiti v lit.
dabarczu (jetzt, Lit. Stud. 80.), adverbialní instrumental z da-
bartiu, ta-pariti-u. Tatáž forma vězí v ruském **те-перешный**.

***перешь** vzniklo z **пере(т)шь** vsutím eufonické sykavky, jež se do mnohých lit. i slov. slov obyčejně po hrdelných a zubných souhláskách co fonetický parasit vloudila. Odkládaje na ten čas opsání tohoto zvláště v slovančině nepovšimnutého úkazu, obracuji pozornost pouze na poměr **КѣШЬ** lit. utis (pediculus) i na ostatní podobné případy v Lit. Stud. 71. uvedené. Jako další doklad dodávám ještě tyto: lit. wěděnti (kühlen) vedlé

o slovanských kmenech na U.

261

wě(d)sinti; **КОТЪКА** i **КО(Т)ИЬКА** lit. катě (catus); č. ostýchati
z osty(d)sati (ch = s) vedlé stydéti; chorv. smušen (confusus),
slovin. zmešnjáva (confusio) i **МАТИН** (turbare); **КРЪСЪ** (circu-
lus, solstitium, č. okres) z **КРЪТС-**, lit. skrýtas (umkreis, y = т
jako v lýsě **АХА** area); **РОУ(А)СЪ** (flavus), č. ry(d)šavý, lit.
raudónas (roth, hellbraun), č. rudý; lit. baslis (pfahl, pflock)
z badsilis, **КОДЬЛЬ** (spina); **РЕШЕТО** (cribrum, též **РЪШЕТО** uvádí,
Lex. Miklosich) lit. rětas (id.), dial. r. решка; chorv. grša a
**ГРЪТАНЬ** (guttur); chorv. rehav a **РЪДЪКЪ** (rarus), (chorv. h = s);
č. čercha, čeršati a črta, črtati; **БЪШЬНЬ** (absolutus, universus)
**БЪШНИХ** (omnino, prorsus), lit. butinas (wirklich), butinai (wirk-
lich, gänzlich, allerdings); lit. barsýlas (senex „barbatus“) vedlé
barzdà i **БРАДА**; lit. gědras (hell, klar, vom wetter) pagědrólis
(schimmer, widerschein am himmel) gaisrà (id.); **КОПЪТО** (un-
gula) **КОПЪСАТН** (effodere); **КИХЪРЪ** (turbo) i **КЪТРЪ** (ventus)
lit. wě(t)sulas (id.) i mnohá jiná, o nichž pojednám ve zvláštní
rozpravě. Tím jsem zároveň odvolal své mínění ve Fon. §. 152. 9.
o vzniku forem jako **ДЪНЕСЬНЬ** **ДЪНЕШЬНЬ** projevené; za pří-
ponu dlužno vždy pokládati -tina (-tsina, -tšina), vyjma ovšem
tvary jako **НЕБЕСЬНЬ**, v nichž je **C** kmenové. Našli jsme tedy
slov. *НЕРЕТЬНЬ* z paritina, jež zároveň s lit., sansk. a ř. tvarem
svědčí o bývalém indoevropském přídavném paruitinas (prior).

Z příbuzných jazykův uvedu pouze ještě některé případy o
kolísání přídavných u-kmenů a i-kmenů, jež se na vzájem v *ui*
doplňují: sansk. krídí (ludibundus) vedlé krîdú (id.); zend. zaênu
(strenuus) a zaêni (vigil); zend. arezu sansk. řgú (rectus) a zend.
erezi. Ę. āγχι i ἐγγύς. Lat. angiportus z anguiportus, sansk.
anhú (angustus).

§. 7. V ženských přídavných tvarech na *u* se zachovaly
nepochybné stopy starého *i* neb *ui*. Pokud se *i* neodsulo, byla
taková přídavná jednoho zakončení (v latině, gravi-s m. f. grave
z gravi), když se vytratilo, vznikla opět přídavná jména jednoho
zakončení, avšak vypadala na *u*; proto sanskrt mužský tvar od
ženského často ani neliší: katú (acer, masc. fem. neut.), kádru
(nigricans e gilvo), tanú (tenuis), mrdú (tener), pátá (sollers), přthú
(latus), bahú (multus), bhîrú (timidus) itd. Podobně got. hardus
(durus, masc. fem.) a i sama litevčina jenom na pohled pravé
od mužského podstatně rozdílné femininum vyvinula: gražùs
(pulcher), platùs (latus), saldùs (suavis) jest prvotně vedlé fem.

262

L. Geitler

gražì, platì, saldì pouhou fonetickou dissimilací téhož základního gražui, platui, saldui, jež s počátku jako lat. tenui- k označení obou rodů sloužilo. Masc. pozbylo ⌜fem. však f. Sansk. gívri (garvi, fragilis, imbecillus, senex) se rozštěpilo v lit. gurù-s a gurì (friabilis, fragilis). V platì saldì nevzniklo, jak se obyčejně za to má, i z iā, neboť toto se v zásloví litevském stahuje vždy jenom v è. Participií praes. i praet. act. fem. se tu dovolávati nelze; fem. áuganti áugusi jsou jako saldì, platì pouhými fonetickými dissimilacemi vedlé mužských tvarů áugas (áugant-s) áugęs, jež se od nich liší pouze ztrátou kmenového i, jelikož všecky tak zvané souhláskové kmeny vypadaly na i. áuganti, áugusi, platì, saldì jsou číré nerozšířené neflektované kmeny, jež tuto slouží k označení nom. sing. fem. Vůbec co do způsobu, kterým litevčina nakládá se záslovným kmenovým i, odsouvajíc je i dissimilujíc takto masc. od feminina, vládne mezi part. praet. i praes. act. a přídavnými na ui přesná analogie. Kdo lit. áuganti (rostouc) řeckému φερουσα (-οντι), jež samo vzniklo přechodem i-kmene do a-dekl. (srov. σπευδόντεσσι, z -οντι-σσι) k vůli odvodí z -anti-ā, nevšímá si litevského zákonu o záslovném iā — è; a kdykoliv se uvádí jeho tak zvaná výjimka saldì, platì, kdež se (opět snad ř. πλατεῖα k vůli) odvozuje i z iā, uvádí se opět jenom áuganti a áugusi, kdež by bylo opět třeba druhými nepochybnými příklady dokázati, že se záslovné iā mění v lit. také v i vedlé pravidelného è. I ženská jména lit. patì (materfamilias), věsnì (hospes), martì (sponsa) nevznikla z -iā, nýbrž liší se od mužských lit. i-kmenů (wagìs fur) obyčejným nedostatkem nominativního s u ženských jmen. Také ja-kmen pádů kosých (saldžós z saldì-ós; paczós z pati-ós) nesvědčí o tom, že nominativy saldì, patì vznikly z iā, povážíme-li velké množství litevských statných i-kmenů, jež přecházejíce do mužské a-deklinace rod i kmen zároveň mění jsouce v pádech kosých jakmeny, v nominativu však tím, čím byly, i-kmeny (Schleicher, Lit. Gr. p. 115, gentìs f. affinis, gen. gentès i gentio gènczo; aulìs f. alveus, gen. sing. aulěs i aúlio), aneb poměr budrùs gen. búdrio. Ja-kmen mohl ale nemusil zachvátiti nominativ (§. 6.). Srov. též dat. sing. wág-iui i nom. wagìs. V nominativu i-kmenem zůstavší saldì, platì (a i áuganti) přijalo v ostatních pádech přípony ženské a-deklinace, poněvadž přídavná i-deklinace v lit. (jako v slov.) vůbec vymřela. Rozštěpení starého ui v u a i po-

o slovanských kmenech na U.

263

užila litevčina k zevniternímu pouze fonetickému rozlišení rodů v nom. sing., jež se s počátku od sebe lišily použě nominativním s (-uis m. ui f. — pak -us -i). Také slovančina měla zajisté kdysi některé přídavné u-kmeny, jichž ženský tvar se (jako got. hardus a uvedené sanskrtské příklady) ničím nelišil od mužského. O tom snadně se přesvědčíme, když uvážíme, že nelze na př. slov. fem. **МАЛАДА** vedlé sansk. mṛdú (tener) pouhými fonetickými prostředky odvoditi z nějakého staršího základního tvaru. Jenom sanskrt a řečtina vyvinuly pravé od mužského tvaru podstatně rozdílné femininum od přídavných na u: mṛdú tvoří sice též fem. mṛdú, avšak vedlé toho i mṛdví' (z- vi-ā). Prvotné mṛdvi se rozštěpilo v -u i -vi', prvý tvar si oblíbilo masc., druhý (v lat. i masc. i fem.) se rozšířil pomocí ā, jako ḥδεš-α(Φια) aneb lotyšský ženský tvar miła (z mili-a proti lit. nerozšířenému meilì amabilis). Jest na bíledni, že se dle slovanských fonetických zákonů pomocí všech těchto přípon ženských (-u, -vi, -viā, -iā) fem. **МАЛАДА** od nepochybného u-kmene **МАЛАДА** odvoditi ne-může. Ani z nějakého fem. **МАЛАДА**, jež by bylo mohlo povstati, jako lit. lengwà od sansk. laghú (levis). Mám tedy za to, že prvotné mladu bylo kdysi i masc. i fem. (jako náhodou sansk. mṛdú). Po vyhnutí u-deklinace přestoupilo přímo do a-deklinace i stalo se adj. trého zakončení. **МАЛАДА** jest tvar analogií vzniklý. Zcela tak dlužno posouditi lotyšské přídavné a-kmeny plats salds vedlé lit. platùs saldùs. Vůbec neměla slovančina nikdy pravého ženského tvaru (-vî -εῖα) od přídavných na u, vyjma některé z nich vzniklé ja-kmeny; pročež se jazyk tak často, jak pozdéji uvidíme, chopil rozšíření u-kmene obyčejně pomocí -κη (Ληγη -κη sanskr. laghú, levis), jen aby se zbavil konce s -u, jímž se rod nelišil, a aby tím i zevniterně patrného označení rodového (η -α -ο) dostihl, jež starobh. velmi přesně vyvinula. Pozornosti hoden je zajisté též ruský ia- (ne ja-) kmen смотрея (НЯНЬКА, ПЪСТУНЬЯ, dohlížitelka), který bezpochyby souvisí s lit. isz-matrùs (providus, cautus, perspicax), a to s ženským tvarem isz- matrì, který v ruštině přestoupil do a-deklinace: -iā, -ija, -eя (v starobulh. byl by pokračující vývin stvořil -бм, -Нм Fon. §. 95. 4.).

§. 8. (Nominalní kmeny na *vi*, *ui*.) I tyto ztratily záslovné *i*, na mnoze ovšem již v pradobách indoevropských. Nicméně se jich zachoval v lit. a slov. ještě dosti veliký počet, byť i z části

264

L. Geitler

ve formě rozšířené neb odvozené. КРЪКЬ f. (funiculus, z КЪРЪКЬ), lit. wirwć (id.), z wirwi-ā, jest již rozšířené, právě jako wīrwas, jež však již ztratilo i. — ТЕТРЪКЬ (phasianus) vzniklo z tetervi, přešlo v ТЕТЕРЕКЬ (srov. r. ТЕТЕРЕВЪ), načež se stáhlo єРЕ v ръ známým způsobem. (Fon. §. 66.) Pomocí tohoto tetervi lze všechny ostatní příbuzné na pohled nepravidelné tvary vysvětliti: zcela se zachovalo v staropr. tatarvis (ТЕТРАКЬ Mikl. Lex.) a v lit. teterwinas (birkhuhn), tilvī-kas (der grosse brachvogel, strandläufer) titilvi-kas (jež uvádí Mikuckij), ztratilo i rozšířilo se jako lit. lèngwas (sansk. laghú, levis) v lit. teterwas, k němuž se nese r. ТЕТЕРЕВЪ; rovněž ř. τετράΦων, o jehož syllabě āv při u-kmenech se vyskytující později promluvíme. Pradávným vysutím u před i, sansk. tittiri (t. j. titiri) ř. τέτρι-ξ a ТЕТЕРЬ, jež v nominativu pl. ТЕТЕРЕ (Mikl. Lex.) vězí (z ТЕТЕРЬЕ -ръЕ). Do ženské a-dekl. přestoupil tento i- kmen: ТЕТЕР(Ь)ИА. Celá přípona se vytratila v lit. týtaras, sansk. tittiras i τέτρα-ξ. — СТРЪКЬ m. (cadaver), ze СТЪРЬКь sanks. starí (sterilis) ze star(u)í, ř. στεῖρα, ze στερια, στερω-ια. Řecký tvar je zároveň makavým důkazem, že příponou ženských přídavných na u, -εῖα (z -Fι-α) je pouze α, nikoliv -ια, jestli vůbec uznáme, že v něm vězí СТЪРЬКь, prastarý to tvar, který nemohl vzniknouti z a-kmenů СТРЪК-О, lit. stérw-a nějakým přechodem do i- dekl., poněvadž tato sama (zvláště mužská), právě jako u-dekl., v slovančině ode dávna zakrsává. O opáčném postupu, na který jsme již několikráte narazili, pojednáme později ve zvláštním paragrafu. — Zajisté zajímavým příkladem je МЪЖЬ (vir), v němž vězí celá přípona -vi jen s malou obměnou. Na souvislosť se sansk. mánu (homo) se již mnohokráte poukázalo. Slovanský tvar je úplnější, vznikl z manui, manvi, přechodem v v g. Především sluší uvážiti, že МЪЖЬ náleželo kdysi i-deklinaci; srov. МЪЖН acc. pl. (55. 5. sup.) a nom. pl. МЪЖЕ, který uvádí Miklosich (Vgl. Gram. I. 152.). Přípona nom. pl. mužské i-deklinace je -ias (sansk. aryás od arí inimicus) -ies; -ье, -ье, vysutím -ь, -ю, МЪЖЬЕ (staroč. mužjé jako hostjé), pak МЪЖЕ. Viz Fon. §. 95. 2. МЪЖЕ mohlo ovšem též povstati přímo z МЪЖЬЕ vysutím Ь, před zamezením hiatu. Pak by bylo rovno nom. pl., jako ДЕСАТЕ, ПЕУАТЕ (341. 14. sup.) (z -Т(Ь)Е). Staroč. gen. pl. muží by zněl v starobh. МЪЖНН. I netřeba snad podotknouti, že v staré češtině a v starobulharčině každá stopa i-deklinace prozrazuje bývalý i-kmen, poněvadž i-dekl. jenom

o slovanských kmenech na U.

265

vymírá. Nové i-kmeny se netvoří. Ostatní pády (gen. **МЖЖА**)
ovšem již i v starobh. zachvátila a-deklinace. Z předpokládaného
manvi pak mohlo snadně vzniknouti mangi, **МЖЖЬ**; četné pří-
klady o změně v v g (**ВЖСЕННЯ** ГЖС-, eruca) netřeba ani uvá-
děti, ale mlčením nemohu opominouti okolnosti, že starobh. vůbec
skupin **ЖК**, **АК** ani nezná, a že se jazyk vzniknuvšího *МЖКЬ*
musil vůbec nějak zbaviti. (Part. praet. act. I. **РАСПАКЪ**, **НАУАКЪ**,
**НОЖАКЪ**, Miklosich Formenlehre p. 123, jsou vyňata z památek
mladších i vedlé starších **РАСПЬНЪ**, **НАУЬНЪ** zcela neorganická.
Vznikla tím, že se analogií přijalo **К** dotčeného participia z dru-
hých tříd: **МНАОКА-КЪ**, právě jako v č. počav, staroč. četv,
Výbor, I. Úvod 105. Ostatně toto **-АК** zajisté již znělo **АК, НАК**).
Rozhodným dokladem o přechodu *nv* v *ng* jest zajisté kořen
**ТАГ**- (trahere, tendere), srov. ř. τάνυ-μαι, sansk. tanō-mi. Srov.
dále **АЖГА** (arcus, iris), sansk. dhanú, dhánva (arcus).*). Kmen
manvi (homo) nalézáme i v některých pádech got. manna. Nom.
pl. mans vznikl zajisté z manns a toto assimilací z manvs (jako
komp. minniza z minviza minus lat. minu-ere), jež opět dle zá-
konu o zásloví gotském se táhne k staršímu manvias, manvjas
jako komp. vairs pejus z vairsis, vairsjas, neb též nom. pl. reiks
z reikjas lat. regēs z -ies, -ias. Srov. též nom. pl. f. alhs temp-
lum, nahts nox, vaihts res od nepochybných i-kmenů (lat. arci-
lat. nocti- **КЕШТЬ**). Rovněž acc. pl. mans, který se u i-kmenů
často rovná nom. pl. (sansk. aryás nom. i acc. pl. od ari inimicus).
Jest tedy nom. pl. mans úplně roveň nom. pl. **МЖЖЕ** (z **МЖЖЬЕ**
manvi-as). Ostatní pády got. manna ovšem se ponejvíce řídí slabou
deklinací (pl. dat. mannam z manvam se ztrátou kmenového i).
Rozhodným důkazem o *nv* = *ng* jest zajisté **СОУМАЖНКЪ** (adj.
**НЕСОУМАЖНКЪ** СОУДНИ durus, ἀδυσώπητος Mikl. Lex., „bez-
ohledný, který neuvažuje“), téhož kořene s **МЖЖЬ**. Slovin. su-
mežljiv (suspiciosus), kdežto forma sumnežljiv je buď jinak utvo-
řena, anebo, což pravdě se podobá, vznikla fonetickou analogií,
kterouž mn- forem sumniti, sumnja (suspicio) vniklo i do tvaru
sumežljiv t. j. *СОУ-МАЖЬ-АИКЪ*. Totéž **МАЖЬ**- mengi vězí
v **СОУМАЖНКЪ**, jelikož formy na **ИКЪ** vznikají prodloužením
i-kmenů (lit. dalis pars dalýwas particeps; **ОГНЬ** — **ОГНИКО**;

*) Lit. dangùs (coelum) však souvisí s dàngtis (tectum) dèngti (tegere).

266

L. Geitler

ТАТНКА chorda, sansk. tánti, लङ्खन्ख segnis, लङ्ख़ pigritia,
र्क्युन्ख � facundus, र्क्युल oratio). S *mengi však srov. menvi, jež
vězí v lit. adj. imanus iszmanłs (prudens, sapiens), pramanus
(ingeniosus), sumanus (id.), atmenus (memor). — Přípona -Ь
vězí též ve složenině МЕДКЪДЬ (ursus „mel edens"). Kdyby
u-kmen МЕДЪ (sansk. mádhu, μέθυ) byl prvotně zcela neskomo-
leným, vzniklo by z předpokládaného madhu-ādi ve slovančině
pouze МЕДОКДЬ, МЕДОМАДЬ, jako МАСОМАДЬЦЬ (carnem edens),
jelikož slovančina v složeninách dala pominouti rozdílu u-kmenů
a a-kmenů (Fon. §. 12. 5) a krátké ů před -Ь pouze v о pro-
měniti může, v tedy musilo existovati již před složením (sansk.
mádhvî fem. dulcis). Z prvotného medvi-ādi (srov. sansk. urvi-
ūti §. 5.) se však se vší přesností vyvinulo МЕДКЕ-КДЬ, МЕДКЬКДЬ,
МЕДКЪДЬ („mel edens"). Srov. adj. МЕДКЬ-НЪ (mellis) a КРЪХЪ-НЬ
(supremus, přípona ůni) též od u-kmene (lit. wirszùs cacumen),
jež však kmenového i pozbylo. Zcela tak je odvozeno slovin.
ledve-n (*МЕДКЬ-НЪ) od lotyšského u-kmene ledus (glacies), čímž
jsme se dopídili nového dokladu pro -Ь. R. МЕДВЯНЫЙ, jako
ЖЕЛЬЯНОЙ od ЖЕЛЬЬ (testudo), z -Ь-КН-. I v ОМЕДКИТН (dulce
reddere) nalezneme později -Ь. — Zend. maoiri (formica)
vzniklo z marvi, jako zend. paoiri z parvi (§. 6.). Tento i-kmen
přestoupil v slov. do a-deklinace, marvias, i utvořil známými
přechody mărăveo МРАКЕЈО, -ЕЈЕ, ЕЈЬ, kdež se postup rozštěpil:
s jedné strany povstalo -КЕŃ (r. муравей), -КЬН, úplnou assi-
milací МРАКВНИ, s druhé opět -ЕЬ, -К(Ь)ЕЬ, КАЬ (r. муравль).
y v r. муравей vzniklo z о, Ъ; tato sporadická změna vyskytá
se též v МУРАВА slovin. morava (caespes); ano i místo měkké
polohlásky stojí v ЖУРАВЛЬ, neboť že vedlé ЖЕРАВАЛЬ byla
v slovančině i forma ЖЬР-, jeví chorv. ždrao (grus, ze ž(Ь)ra(v)l).
Ř. μύριος, μύριμηξ z μυροF-, již ztratilo i. — Zcela tak dlužno
posouditi СЛАКНН (luscinia), jehož poměrně nejstarší tvar máme
v ruštině (соловей) a v novobulh. dial. slavej (viz Mikl. Lex.
pod СЛАКВНН), druhý stupeň v starochorv. slavaj (ze slavbj, gen.
slavja, jako р. СОЛОВЬЯ, ze slavbja), z čehož -НН vzniká úplnou
zpětnou assimilací. Přes to všecko uvádí se tento nejmladší hlás-
kový stupeň vždy co starší, a r. -ей prý z něho vzniklo dissi-
milací. Již J. Schmidt (zur Geschichte des indog. Voc. II. 136.)
vyslovuje domnění, že СЛАКВНН souvisí s r. СОЛОВЬЙ (ЖЕЛТОВА-
ТЫЙ, též čakavské slavi flavus), avšak pravá příčina ruského

o slovanských kmenech na U.

267

ОЛО V СОЛОВЕЙ VĚZÍ V ТОМ, ŽE SE *l i v* STÝKÁ V LIT. SZALWAS,
SZALWIS (ZE SZALWI-AS, AESCHE, SALMO THYMALLUS; TAK POJMENOVÁN
OD ŽLUTÝCH BŘIŠNÍCH PLOUTVÍ). V DOHNOLUŽ, SYÍLOWIK VYVINULO SE
Z *ъ*, O (SROV. *СЪЛОКъ*, JEŽ SCHLEICHER POlab. SPR. 225. 5. NA
ZÁKLADEĚ JEDNOHO PO LABSKÉHO TVARU PŘEDPOKLÁDÁ) ZCELA JAKO VE
VÝŠE DOTČENÉM R. МУРАВЕЙ, U, S TÍM TOLIKO ROZDÍLEM, ŽE SE
SE-SLÁBilo V V (Ы). O OSTATNÍCH SEM SPADAJÍCÍCH ODRŮDÁCH TVARU СЛАВНИ
SE JEŠTĚ ZMÍNÍME. — NEHLEDĚ K ЗЕЛАВЬ M. (TESTUDO), JEŽ VZNÍKLO
ZE ЗЕЛАВЬ (SROV. ЖЕЛАВЬ) A K УРЪЬ (Z УЬРЬ, VERMIS), JЕНОЖ
В VZNÍKLO ZAJISTÉ Z M (LIT. KÍRMIS), JELIKOŽ SE M I V NĚKDY STŘÍDÁ
(УРЪМЬНЪ, УРЪЬНЪ), KONSTATUJEME PŘÍPONU -VI JEŠTĚ V TĚCHTO
JIŽ rozšířENÝCH TVARECH: МРЪКН-УА (MICA) STARONĚM. ADJ. MARO,
MARAWI, MURUWI (TENER, MARCIDUS) (J. SCHMIDT, ZUR GESCH. II. 26.).
— УРЪКЕНЬ (RUBER) VEDLÉ УРЪКВЕНЬ, УРЪКВЕНЬ (COLOR COCCI-
NEUS) VEDLÉ УРЪКЕНЬ, POVSTALO ZE SPOLEČNÉHO TVARU УРЪЬВЕНЬ
BUŤ VYSUTÍM B, BUŤ ZAMEZENÍM HIATU -БЬЕ A VYSUTÍM H -КЬ, КЛЕ,
ZCELA JAKO ОСТАВЕНЬ — ОСТАВКЛЕНЬ (§. 111. FON.); KMen
TAKTO ZÍSKANÝ YЕРЬЬ, УЬРЬЬ SROVNÁVÁM SE SansK. ČÁ'RU (CARUS,
PULCHER, CO DO POMĚRU VÝZNAMŮ SROV. R. КРАСНЫЙ A Č. KRÁSNÝ),
JЕНОЖ DLOUHÉ Ā (PROTI SLOV. Ē, B) POKLÁDÁM PRAVĚ TAK ZA SEKUN-
DÁRNI PRODLOUŽENÍ JAKO SansK. d* ĀRU PROTI DOÓV (J. SCHMIDT, ZUR
GESCH. II. 241.). ČÁ'RU VZNÍKLO TEDY ZE ČARVI. — ГМАКН-УА
(VIMEN). — Z LITEVSKÝCH JAZYKŮV UVÁDÍME: KMen GILVI, JENŽ VĚZÍ
V LIT. GILÙS (PROFUNDUS) A SE rozšířIL V LOT. DSELWE (LOCH IM MORAST)
ZE DSELWI-Ā. — LIT. KÍRWIS (SECURIS) Z KIR(T)WIS (KERTÙ SECO), JAKO
TÉŽ SEM SPADAJÍCÍ SMÁRWÈ (FOETOR) ZE SMAR(D)WÈ (СМРАДЬ). —
LIT. ŽELWÝS (TRUNCUS) SUNTARWÈ (FOEDUS), GÉRWÈ (GRUS), Ž SWÈ,
VŠE JIŽ rozšířENO POMOĆ A. LIT. DIDPILWIS (VENTRIOSUS), OD PÍLWAS
(VENTER, OD PÍLTI IMPLERE), JEŽ VŠAK JIŽ POZBYLO I; *ПЕАКЬ VĚZÍ
V NAŠEM PLEVNÍK, PЛИВНИК („OBSAHUJÍCÍ, NAPLŇUJÍCÍ“) Z PELЬ-NÍK, JEŽ
PŘEDPOKLÁDÁ *ПЕАКЬ-НЪ (SROV. УРЪЬ-НЪ, ПЪЬ-НЪ, SLOVIN.
KLAVNICA SECURIS Z KALЬ-NICA, O ČEMŽ SE HNED ZMÍNÍM); TÝŽ KMen
VĚZÍ V Č. PLÍVEŇ (Z PELЬ-NЬ, PROSTRANOSŤ ZA PLOTNÍ, DIE BONSE).
Č. PLEVEL (PLEVNÍK) Z *ПЕАКЬ-АЪ I ROVNÁ SE TVARU SLOVIN. ČERMEL
(APIS SILVESTRISE) OD ČMRL FUCUS (ZE ČRЬMBL), V NĚMŽ JSME NAŠLI
KMen УРЪЬ- (M — V). STAROPR. PILWIT, PELWIT (PLÍVNÍK). KMen
PARVI (JEJŽ DLUŽNO ROZEZNATI OD PARVI V теперь §. 6.) SROVN. SE
Sansk. PURÚ Ř. πολύς. — LIT. KÁLVIS (FABER) KALWÈ (OFFICINA
FABRI) SROV. SE SLOVIN. KLAVEC (VIATOREM INSTRUMENTUM) ZE KALЬ-C,

268

L. Geitler

klavnica (securis) z kalvь-nica, kǎlǎvь-nica. — Lit. ateiwýs (advena) z at-eiwi-as, keleíwis (viator, kélias via i eíwis, „cestou jdoucí“), kareíwis (pugnator, miles, z káras bellum i eíwis „do vojny jdoucí“); eiwi od kořene i (ire) srovn. se sansk. âyú (mobilis, vivus). „aivi“ se má ku âyú jako zend. tavi ku sansk. tâyú (fur), s tím toliko rozdílem, že je j v âyú druhou částí dvojhlásky ai, kdežto v tâyú zamezuje hiat, který vznikl tím, že se odsulo i (tà-u). Týž poměr, zdá se, vládne mezi dvěma dialektickými ruskými tvary, jež uvádí Dalj, райдуга i равдуга (iris). Z prvého tvaru vzniklo obyčejné радуга jako БЫКОМЬ, БОУКОМЬ z БОУНКОМЬ (bubalus). равдуга lze vysvětliti z равь-дуга i pakli lit. u-kmen rojus (paradisus, ραν) nemáme, jak slušno, za vypůjčený, má se рай ku равь jako ТАЙ (clam) sansk. tâyú ku tavi. радуга „nebeský, rájský luk“ (je to vlastně souřadná složenina, Miklosich Vgl. Gram. II. 378). Všecky ostatní příbuzné tvary, jež se vedlé sansk. âyu (mobilis, vivus; vita, aevum) uvádéjí (Fick, Wört. d. indog. Spr. 3. vyd. 27.), sansk. êva (gang, sitte), ř. αἰFών, αἰFολος a i lit. per-eivà (vagabundus) již ztratily kmenové i. Ostatně netřeba řecké též sem spadající adv. αἰεί odvozovati z αἰFεί, ono zajisté zachovalo neporušený kmen αἰFí, jelikož se digamma mění v ε (A. Ludwig, Entstehung der A-declination, p. 184). Sansk. urú, ευρύς tedy z urui, urvi (fem. urví') a to vězí v ρακьнѣ, (planus; ροκьнѣ = καρκьν) Mikl. Lex. č. rovný), jež vzniklo z ųrvi -НЬ (že se prvotné va objevuje v slov. co u, o tom viz Fon. §. 92.) ροκьнѣ, ροκьнѣ (Fon. str. 55) ρακьнѣ, ροκьнѣ. O tomto srovnání nelze pochybovati (významy se zajisté shodují), poněvadž se mu dostává znamenitého dokladu v odvozeném sansk. urušyáti (das weite suchen), jež se skrývá v ροκьскНОСТЬ (aequalitas), od sanskrtskoslovanského *ŭrvisi (latus, planus), uru(i)šy-, čímž jsme zároveň našli nový slovanský příponový útvar -visi. — ΓΛΑΚЬΝΑ (titio) z ΓΟΛΚЬ-ΝΜ, r. ГОЛОВНÁ, sansk. ĝûrńí (ardor) z ĝurui-ni (Fick, Vgl. Wört. 78.).

§. 9. Rozštěpení kmenového *ui* v *u* a *i* plodí u jmen i u tvoření slov tatáž kolísání mezi u-deklinací a i-deklinací, jako u přídavných *ui*-kmenů. Dva parallelní tvary *s* *u* a *i* se i tu doplňují u společné starší *ui*. χρχστη (scarabaeus, nom pl. χρχστοκε, Mikl. Lex.), lit. kramstùs (vorax, mordax, k—x viz Lit.-Stud. 70 pod szakà) se má ku χρχшть, pol. chrząszcz jako

o slovanských kmenech na U.

269

БЪДРЪКU БЪДЖДРЪК. — Nom. dual. i-kmene ПЪСЧИ (pectus) lit. pirszìs (id.) vedle staročeského u-kmene prs (dual. nom. Ludjekova prsy, gen. z širokú prsú Ruk. Král.) a sansk. párçu (costa). — Složené МАЛЪЖЕНЬ dual. МАЛЪЖЕНА (maritus et marita) vzniklo, jak se pravdě podobá, změnou n v l, která je sice mladou, více nahodilou a dialektickou, přece však nepochybnou (slov. alebo, lež, zasľúbit anebo, než, zasnoubit; Hattala, Srov. Mluv. 155.). Pol. manžonek. Prvá část složeniny předpokládá mānu (homo, sansk. ma'nu-ša), jež srov. s *manvi, МАЖКЬ (§. 8.). — Ř. δόρυ, δορ(Γ)ί-κτητος; celé -vi v sansk. dárvidà (picus arborarius, z darvi — lignum, arbor, dà secare, baum-hacker), darvi (cochlear; „ligneus“) i sansk. darvi-kâ (planta quaedam, collyrium) sem náleží. Ostatní známé tvary pozbyly i a přešly různým způsobem do a-deklínace; ДРЪКО lit. derwà, avšak i na slovanské půdě se zachovala stopa starého i v složenině ДРЪ-КОЛЬ (δόρυ, fustis). Prvá část ДРЪ- souvisí s ДРЪКО, δόρυ. ДРЪ-КОЛЬ nikoliv ДРЪ-КОЛЬ, vyskytá se v evangeliu Ostromírově, v památce, která Ъ i в nejpřesněji liší, na kteroužto důležitou okolnost jsem myslím poprve obrátil pozornost ve Fonologii, použiv jí k výkladu o assimilaci po plynných hláskách; čemu také při- svědčuje Miklosichem v Lex. uvedený vedlejší tvar ДРЕ-КОЛЬ, poněvadž z ДРЕ- vzniká pouze ДРЬ-, nikdy ДРЪ. ДРЕ- se nese ku dri a srovnáme-li ještě sansk. drus (arbor, lignum) a δρῦς, znamenáme, že se ze základního drui prastarým, předslovanským (poněvadž dle slovanských fonetických zákonů nemožným) vysutím u před i vyvinulo dri-, ДРЕ-, ДРЬ-. Srov. ř. δρό-α pl. (houšť). Dle toho dělíme δρυί-νός. Máme tedy v slovančině oba v pří- buzných jazycích pro „arbor lignum“ se vyskytující tvary, drui i darvi, toto ještě zvlášť s neskomolenou příponou, ač i v roz- šířeném ДРЪКНІЕ (z ДЕРКІ-А, ДЕРЕКЕЈО, ДРЪКВYE) a ДРЪКННЦЕ (arbuscula) z ДРЪКВЬ-ЬЦЕ (-ЬЖЬЦЕ, -ЬНЦЕ, -ННЦЕ). I ř. δρῶσι δρῶσις (ů- ū kolísá) je v slovančině: ДРЪМЪ м. ОНМЪ ЛОГНИЙ ОУЗРЪ НЬКОГО ГРЕДОУЦИА КЬ ДРЪМЬ ПОДЬ ГОРОЮ, men. mih. 115. vox obscura, Mikl. Lex. Makavě značí silva. Slovo to, vyňaté z památky srbské, vyskytá se posud v živé mluvě téhož kmene slovanského: odvozené čakavské drmún (silva, na ostrově Krku). Památky srbské jak známo užívají Ы místo Ъ. Máme tedy v slovančině všechny možné odrůdy téhož darvi: darvi, darva, drů, dri. — Druhá část naší složeniny -КОЛЬ, ja-

270

L. Geitler

kožto i-kmen (instr. pl. ἀρβολιμη) se má k vedlejšímu tvaru
κολη (palus) opět jako ταλμη-κη ku ταγη-κη, ἀρη- ku δρῦς.
Nebot κολη bylo zajisté kdysi kmenem na u, k čemuž ukazuje
rozšíření κοληκη (o čem později) a slovanské kalvη-, jež dle
§. 8. vězí v slovin. klavec, klavnica. Lit. kúlas (palus) je vy-
půjčené, lit. ů neodpovídá slov. o. Ostatně srov. sansk. çáru
(telum). — πολη (latus), známý kmen na u, a fem. πολη (id.),
od něhož snad odvozenò πολιε z πολη-ο (campus). — ἄγογ-λῆ
(anguilla) a Ἰχη (z ἱχ, anguis); úplný tvar v lat. anguis (jako
adj. tenuis), který vysul u v lit. angis (srov. fem. saldì, platì),
odsul i a zachoval stopu dávného u (vyjma ve ἱγογ-λᾶ) též ve
-ρη, lit. ungu-rýs (anguilla, z angurýs jako ugnìs ze sansk.
agní) a co Ο ν ἱγο-ρησιτη, ἱγο-λᾶ (id.). — ΓΛΑΔΗ (fames, kmen
na u, ΓΛΑΔΟΒΑΤΗ) got. gredus (id.) vedlé masc. ΓΛΑΔΗ (id.);
vzniklo tedy sansk. grdhú (cupidus) z ghrdvi a ΓΛΑΔΗ se má
ku ΓΛΑΔΗ jako lit. gardùs (suavis) k fem. gardì. — Z příbuzných
jazykův uvedu o roztříštění kmenového ui v u a i jenom ještě
několik dokladů z toho velikého množství, jež by bylo lze uvésti,
i to pouze tak, jak jsem se jich příležitostně dopídil. Lit. pětus
pl. tant. (meridies, tempus meridianum, regio meridiana) vedlé
peitwýs (ventus australis) a pětýs (id.) — ὁρη (equus) anglos.
/aru (paratus, promptus) zend. aurv-a (celer). — Got. magus
(puer) vedlé fem. mavi (z magvi-ā puella) avšak i od masc. staro-
saské magu máme acc. pl. megî (z megûi) dle i-deklinace. —
Got. snaivs (ze snaigu-) a lat. ninguis, právě jako sansk. babhrú
vedle zend. bawri (z bawrwi babrwi, fiber) a sansk. tarkú (fusus)
vedlé lat. torquis. — ř. πέλυξ, πέλιξ, πέλλιξ (z πελF) a lat.
pelvis, πέλλα již bez i, z πελF-α. — Sansk. dardru, dadru (sca-
bies) srovnává Fick s lit. dedervi-né (lichen) i s lat. derbi-osus
(derdvi-osus). — Sansk. kšu (cibus) a zend. khshuis n. (lac), ze
společného ghasvi. — Sansk. dhánu (syrtis) nemohlo zníti v řeč-
tině ∆ενυς neb ∆ινυς, jelikož v známou ekthlipsí před nomina-
tivním s za své nebéře. Pakli však počneme od dhanuis ∆ινFις,
dojdeme vysutím digammy a ekthlipsí i před s k ∆ινς, konečně
k ∆ιν i ∆ις. Prvotný i-kmen ∆ις (∆ινός) se právě tak stal
souhláskovým jako νύξ z νυκτις νυκτός i jiná. Z téže příčiny
bylo nyní souhláskové ὄνυξ ὄνυχος kdysi kmenem na i, který
však pozbyl u, lat. unguis; ztrativ i rozšířil se takto vzniklý
u-kmen v staropr. nagu-tis, ἡγη-τη. — Staroněm. zahar je

o slovanských kmenech na U.

271

kmenem na *i* vedle δάκρυ. Jiné doklady snadně by bylo lze na-
hromaditi, nehledě k mnohým odvozeným neb rozšířeným (sansk.
tani-mán, gari-mán vedlé tanú tenuis, gurú gravis) a k známým
homerickým lok. pl. νεκύε-σσι, δούρε-σσι (z δορυε-σσι, δο-
ρυι-σσι, tedy opět darvi-) vedlé skomolených (υ-σσι, -ε-σσι,
-εσι, z -Fι-σσι).

§. 10. Vhodnou fonetickou analogií pro kolísání a rozště-
pení *ui* (*vi*), *u*, *i* jsou změny, které postihly příponu lokalu plur.
Nejstarší tvar hom. -σσι ze -σFι, *svi* pozbyl *i* v sansk. -su
starobh. -Xہ; vysutím v (u) vzniklo ž mudské -si; rozšířením
pomocí a, zend. hva (srov. zend. abl. *âdha* a sansk. -ât). Kterak
se záslovné *i* již v pradávných dobách ztrácelo, jeví vznik sou-
hláskových kmenů; že se v mohlo ve žm. *si* vysouti, jeví lit.
sápnas (*somnus*), sansk. svapna; COKہ lot. swak(a)s, lit. sákas
(sucus). Starolit. *sa* rovněž ze sva (zend. hva). Hornolit. -se ze *si*.

§. 11. (Kmenové i v slovanské u-deklinaci). Jest na bíledni,
že nám jest pokládati tvary vékvi, δουρί (z δορυι, darvi),
ǎστεFι za neflektované kmeny, které tuto slouží dotýčným pá-
dovým vztahům, že jsou beze vší pádové přípony.*) Lokalního
i není, jestiť kmenové, byť i tak zvaný cit jazykový t. j. vědomí
o významu přípony na př. ve φέροντι s tímto i spojoval lokalní
význam, jakž se i nám nyní zdá, když i pokládáme za prvotný
znak lokalu (neb dejme tomu hned za zbytek předložky in, která
by ovšem byla velice způsobilou propůjčiti kmenu lokalní vztah,
kdyby běželo o jazyk agglutinující), ačkoliv právě opáčně jazyk,
tím že užíval kmenů na i v souvislé větě jako lokalů, konečně
i tento vztah v tomto i skutečně soustředil. Protiva agglutinace
i adaptace právě jest i ta, že ona klade tak zvané vědomí o funkci
některé přípony hned na počátek vzniku dotyčné flexivní formy,
tato pak tomuto vědomí teprv pozvolna k některé s počátku co
do funkce třeba velmi neurčité formě ve větě přilnouti dá. (Viz
též O stavu a pokrocích srov. jazykozpytu, Čas. Č. Mus. 1873, 1. 2.)
Jak málo jazyk s počátku o toto lokalní i (při u-kmenech i při
tak zvaných souhláskových kmenech) dbal, jeví okolnosť, že se

*) Sem spadá též got. dat. sing. mann z manv, dle zákonu o zásloví z manvi, jako dativ naht (lat. nocti-) z nahti. S*manvi srovnej opět МЖКЬ (§. 8.). Rovněž zendské instrumentaly paçū, paçu z paçūi paçui (jako vékvi co instrum.).

272

L. Geitler

vyskytají nominativy na *i* a opáčně, lokaly bez *i* od týchž kmenů (A. Ludwig, Infinitiv p. 9.). Vedlé nom. *véxu-ç* jakožto pouhé fonetické dissimilace dat. lok. *véxui* stojí poučné případy uvedených nominativů na *ui* a s druhé strany lokaly na pouhé *u* (sansk. mádhu, Infinitiv im Veda p. 40.). Právě lokalní *i* jest z nejjasnějších, nejsnadněji přístupných důkazů, kterak se bádání o vzniku flexivních forem nemohou odděliti od tvoření slov. V ostatních pádech u-deklinace ovšem se již namnoze vytratilo kmenové *i* (avšak -ú-σσι t. j. -ui-σσι proti sansk. ušu); stopy jeho prozrazuje i slovanština v lok. sing., zvláště pak v nominativu pluralis. Sluší však připomenouti, že se *u* bývalých ui-kmenů jeví v jednotlivých pádech v různé podobě: co *u* (nom. sansk. sūnús), co ū (nom. dual. sūnû'), jehož odrůdou je roztažené před samohláskami ūv (nom. pl. apasyúvas od apasyú sedulus), aneb stupňováno co av (t. j. avi, sūnávas nom. pl.), a āu (t. j. āvi, sansk. sūnáú). Tytéž kmeny nalezneme i u tvoření slov. Konečně sluší pro následující výklad míti na zřeteli i tu okolnost, že se v tétéž formě pádové může kmenové *u* objeviti v této různé podobě, krátké, dloužené, roztažené i stupňované: nom. pl. má v sansk. příponu avas (sūnávas), uvas (apasyúvas), vas (zend. paçvas), ūs (yuvayűs od yuvayú nach euch beiden verlangend); loc. sing. má ō, āu, avi, vi, u; abl. gen. sing. ōs i uvas, (Benfey, Handbuch der Sanskritsprache §. 728.); acc. pl. vedlé ūn též vas (paçvás), uvas (çundhyúvas od çundhyú adj. mundus). Může se tedy týž pád zakládati na různém kmenu, co se týče podoby samohlásky *u*, tu krátké, dlouhé, onde opět stupňované. I tohoto kolísání odlesk nalezneme u tvoření slov.

§. 12. (Lokal singul. od u-kmenů v slov. i lit.). Z prvotného avi se vyvinulo av au (staropr. sirsdau *СРЪДОУ* in medio, *СЪИНОУ*), avšak celé avi se zachovalo v polabském *КЪНЪКЪ* (wannáf, Schleicher, Polabische Spr. §. 71.), jež se má k obyčejnému *КЪНОУ* (foras), jako sansk. loc. sá'no, o= au, (od sá'nu tergum) k loc. sūnávi (A. Ludwig, Infinit. im Veda, 10). Pamětihodné jest, že polabština ještě i jinde poskytuje -КЪБ vedlé staroblh. ОУ, kde lze etymologií taktéž odůvodniti Б ze záslovného bývalého *i*. Přípona dat. sing. a-kmenů āi (staropr. wurdai verbo) proměnila se již za litevskoslovanské doby v ūi (srov. lit. sótus vedlé suitei adv. ze sūt- a *СКИТБ* satur, strany litslov. přechodu ā v ♀, Lit. Stud. 49.) i rozštěpila se pravděpodobně již za téže

o slovanských kmenech v U.

273

doby v ū i ūi, (staropr. dat. griku peccato; ž mudské ou, Lit.
Stud. 55., ou = ū) lit. -ui (rágui se skrácením ū v u), v slov.
na pohled pouze ρογογ; avšak polabské dativy sing. masc.
drauggaf, bidyaf, jež by dle výkladu Schleicherova (Polab. Spr.
p. 113.) zněly *ΔρογΓηκη, βογηκη (-ūi -ūvi, Fon. §. 33., -οκη
-ηκη), svědčí o tom, že i uvnitř slovančiny existovalo úplnější ūi.
Příponu avi máme též v adv. ΔΟΜΟΚΗ (domum); je to sice dativ
cíle (Miklosich, Vgl. Syntax 579.), avšak pro těsnou formalní
a syntaktickou shodu ano totožnosť lokalu a dativu (A. Ludwig,
Inf. 11.) pokládáme ji za totožnou s -ηκη v polab. *ΒΗΜΗΚΗ,
jen že seslabení ΟΚ νηκ u ní neproniklo. Ostatně se vyskytá
též ΔΟΜΟΚΗ a nejspíše z toho aneb z domoν vzniklé r. a luž.
domoj (crej ze crev calceus). Sem náleží i r. ΔΟΛΟВЬ (infra,
dorsum) staroč. dolóvь. Druhá dativně-lokalní přípona zněla
ve slovančině ūi, kteráž se v sanskrtě se ztrátou i vyskytá jen
při dlouhých ūi-kmenech (čamű loc. od čamű lanx, Benfey, Hand-
buch 302.; tanű loc. i nom. corpus, A. Ludwig, Inf. 11.), kte-
rouž však i krátkým u-kmenům připisujeme, jelikož se, jak po-
zději uvidíme, krátké i dlouhé u-kmeny v deklinaci i v tvoření slov
střídají. (Ostatně srov. též zend. paçū z paçūi od paçu pecu,
§. 11., jež se sice užívá co instr. sing., přece však i sem náleží,
povážíme-li, že se v νέκνι stýká vztah lok., dat. i instrum.)
Toto ūi zkrátilo ū v u v lit. dat. sing. súnui (kteréžto ui třeba
rozeznati od ui = āi v rágui, rágas), pozbylo i a přešlo pravi-
delnè v ΟΥ, ΔΟΛΟΥ (infra, deorsum) ΔΟΜΟΥ (domum, slovin.
domu), poněvadž nelze formy ΔΟΛΟΥ, ΔΟΜΟΥ jakožto odvozené
od pravých u-kmenů a i pro vedlejší ΔΟΜΟΚΗ, ΔΟΛΟВЬ pokládati
za dativy a-deklinace. Máme tedy v slovančině dvojí ΟΥ v dat.
sing.: prvé je = āi, druhé = ūi. Z čehož jde zároveň na
jevo, že se ve slovančině vyskytají pro dat. sing. dvě přípony:
stupňované -avai CΗΙΝΟΚΗ (sansk. sûnáve) a dloužené ūi, CЫНОУ.
Nelze tedy ΟΥ pokládati za příponu výhradně dativu sing. a-dekl.
náležející; avšak právě splynutí tvarů ρογογ, CЫНОУ byla zá-
roveň s podobnými zjevy při druhých pádech (nom. acc. instr.
sing. itd.) také příčinou, že se slovanská u-dekl. i a-dekl. vůbec
smísila. — Pro těsnou syntaktickou i formalní shodu dat. i lok.
mohli bychom tuto příponu ūi předpokládati i pro lok. polab.
*ΒΗΜΗΚΗ. Pakli totiž i se neodsulo, vzniklo nutně roztažením
dlouhého ū před samohláskou ūvi (Fon. 99. 2.), z čehož mohlo

18

274

L. Geitler

povstati -ОКБ -ЪКБ. Jest na bíledni, že jest těžko rozhodnouti,
zdali ЪКБ se táhne k āvi aneb k ūvi, poněvadž i ā i ū v slov.
splynulo v o (Ъ). Ostatně nalezneme lokaly na ūi ђvi později
u výkladu slovanské ūi-deklinace (lok. ζρηκηκη), což již tuto
k vůli úplnosti strany možných odrůd slovanského lokalu u-kmenů
podotýkám. — Jinou příponou lok. sing. bylo v slov. i lit. ui,
které však se vyskytá pouze v rozšířené formě -uiām, kterážto
přípona i u ostatních i-kmenů tvoří lokal (sansk. ávyām od ávi,
ovis). Zkrátila se v -ujam, -ujem, -uje lit. sūnujè, právě jako lok.
sing. od i-kmene lit. akìs akyjè (z akijè prodloužením i v y
před j, jako v dóvyju crucio místo dóviju, ДАВЬЯ, jež se vyskytá
v supraselské památce místo ДАВАЛЯ), *akiè (v ž mudských knihách
jsem našel lok. žwierie od žwěrìs fera) akiem, akiam, akiām (sansk.
ávyām). Přípona -iām tvoří v slovančině vůbec lok. sing. i-kmenů;
КОСТН, ЗАТН vzniklo přechody z -iām, -iam, -iem (litslov. tvar,
lit. -iè, ijè, -yjè*) -БЕ, -ЬЕ, (zamezením hiatu), -НЕ (assimilací Б
ku j) -НЕ (vysutím j, čili druhým proudem při slovanském hiatu
činným, zúmyslným jeho tvořením) -НН (úplnou assimilací, kte-
rýžto důležitý přechod se nalézá assem. 100. 8, НЕБЕСИН **) od

*) -iem jest litevsko-slovanskou obměnou staršího iām již
proto, poněvadž pomocí fonetických zákonů pouze uvnitř slovan-
činy vládnoucích dojdeme od ām pouze k м, nikoliv k e. (Fon.
§. 163.) Že krátké e již za dob litslov. i ve příponách hojně
rozšířeno bylo, o tom viz Fon. §. 8., aneb voc. PОЖЕ ragè.
Že se ām mohlo vůbec zkrátiti v ām, jeví přípona gen. pl. ām
(ων) a z ní vzniklé Ь.

**) Tento tvar není osamělý. Dle mého mínění vězí v nom.
dual. slov. i-kmenů tatáž přípona, která vyplývá z ř. tvarů πόσιε,
ovan- οσσε (οκιε) t. j. ia (Leo Meyer, Gedrängte Vgl. der lat. und gr.
Decl. p. 61). ia přešlo v ie, БЕ a přechody právě naznačenými v Н.
Avšak předposlední tvar postupu, -НН, předůležitý proto, že ce-
lému vývinu cestu do minulosti ukazuje, lze stvrditi opět jedním
příkladem ΚΛΕΙΝΗ (sup. 164. 3.). Vedlé toho nelze upříti, že
v nom. dual. slov. i-kmenů, -Н мůže vězeti obdobné dlouhé
sansk. ī, ač nevznikloli snad i toto zcela obyčejným stažením
z iă, pouhé to odrůdy ř. a slov. ie. Je-li délka sansk. ī v nom.
dual. i-kmenů původní, splynulo i prvotné ia i ī v slov. Н. Pa-
mětihodné jest, že i tento slov. nom. dual. ΚΛΕΙΝΗ, ΚΛΕΙΝΗ

o slovanských kmenech na U.

275

i-kmene НЕБЕСЬ, konečně -H obyčejným stažením dvou stejnorodých hlásek v jednu. Lok. НЕБЕСН nemůže být sansk. nábhasi, Н není ų, případy, jež k takové shodě ukazují, jsou temné a nejisté (Fon. §. 76.). Srov. zcela analogický vznik prvého Н ve ХВАЛНИШ (Fon. §. 95. 9.) a instr. НМЬ od středních na НІЄ (Fon. §. 95. 6.).*) Jest tedy ЗАТН = lit. gentyjè. Srovn. nyní lok. od slov. ui-kmenů СТРЪКН t. j. СУАБКН, СТРОБКІ'М, МАЖКН t. manviām se sansk. lok. sing. dhenvà'm od sansk. dhenú (vacca), makavě z dhenviām, a s lit. lok. sūnujè (z ui-ām). Znamenáme, že se kmen na ui (vi), jehož se dle madhu(i), νέκνι (§. 11.) mohlo přímo užívati za lokal, rozšířil ještě příponou -ām, která i od ostatních i-kmenů tvoří lokal sing. I rovněž tak, jakož se od prvotného kmene i lokalu lit. sūnui utvořilo sūnujè, čímž vznikl opět jenom lokal, vzniklo týmž rozšířením ze sanskrtského kmene i lokalu nábhasi, НЕБЕСН (Н = iām = lok. lit. debesyjè), ze sansk. mātári, МАТЕРН = lit. moteryjè, ze sansk. áçmani

prozrazuje stopy přípony -iam. Lit. part. praes. act. i part. praet. act. byla prvotně (jakož i v ostatních příbuzných jazycích) kmeny na i a jsou jimi v některých pádech dosud (srov. §. 14., na konci), na př. v nom. acc. dual. masc., pro něhož se vyskytají dvojúdé tvary áuganczu áugancze; áugusiu áuguse (áugti crescere). Obě odrůdy se sbíhají nutně ve společné starší příponě -iam: s jedné strany se vyvinulo -iem -ie (-ancze t. j. -antie, -use t. j. -us(i)e), s druhé opět iam, ium, iun (aneb iam ian, iun) ių (-anczu) z -antiu t. j. -antių, -usiu t. j. -usių. Tedy НЕЛЕН-iem, -iam. Zdali dokonce i πόσιε vzniklo z iam, jest pravděpodobné, v slov. a lit. však nepochybné. O bývalé veliké rozšířenosti přípony ām, am, která se s různými pádovými kmeny pojila, srov. §. 13. Máť se áugusie k áugusiu jako žemè (žem(i)ę) k žemių (§. 13.).

*) ХВАЛНИШ tedy prošlo fasí ХВАЛ-НІЄ-ШН, kterou skutečně máme ve formě КЪПННІЄШН (Lit. Stud. 72 pod wapéti). — Strany všech přechodů pak, jež mám za skutečně kdysi ve slovančině bývalé a jež jsou na základě daných forem a nejjednodušších fonetických zákonů sestrojené tvary, zakládám se na své Fonologii a jsem si toho velmi dobře povědom, jak velice se odchyluji od obyčejných názorů o slovanském hiatu, o jeho zamezování a tvoření, o assimilaci.

18*

276

L. Geitler

КАМЕНН = lit. akmenyjè. Dle toho se zdá, že se přípona -ām v slov. a lit. ještě více rozmohla, než v sanskrtě; avšak později nalezneme příponu ām i u týchž sanskrtských kmenů. (Viz §. 13.) Znamenáme, že se má lit. sūnùs k lok. sūnujè ne pouze jako sansk. dhenú k dhenvám, ale i jako i-kmeny МАТЕРЬ, НЕБЕСЬ, КАМЕНЬ k svým lok. sing. v slov. i v lit., a vůbec jako ávi, КОСТЬ k lok. ávyàm, КОСТН. Nalezlijsmetedy z různých příponových odrůd v §. 11. uvedených pro lokalna litev.-slovanské půdě stopy tvarů na avi (ОВЬ, ТЬКЬ), z toho vzniklé au (ОУ), na ūi (ЦРЪКЪВН), na ui (v rozšířeném ui-ām) a pro dativ ještě zvlášťavai (sansk. ave, ОКН) i ūi (lit. ui, ОУ).

§. 13. (Přípona ām v slovanské, litevské a sanskrtské de-
klinaci vůbec). Přípona -iām, o které jsme se v §. 12. co lo-
kalní zmínili, měla do sebe ještě i jinou pádovou platnosť, o kte-
rouž tuto zavaditi musíme, aby snad z nějaké možné námitky
nevzniklo nedorozumění, nehledě k tomu, že se dopídíme nových
zajímavých srovnání pro lok. sing. u-kmenů. Instr. sing. kmenů
na i tvoří se v litevčině buď pomocí přípony -imi (akimì od akis
oculus) buď pomocí -iè, akiè, jež dialekticky zní i akių (Lit.
Stud. 56.). Obě odrůdy, -ių i -iè vznikly z iām (iām iām ian
a z toho buď ią, ię, ie aneb iun, ių). V starobulh. si oblíbily
-EMB (= lit. imi) mužské i-kmeny, ženské však původní iām
(= lit. iè aneb ių, srov. instr. sing. fem. zájmena CH, CEK
a lit. sziè) ve formě -HIM (-iām, -EM, H, zamezením hiatu -K,
jež se vyskytá, assimilací k ku j pravidelné -HIM, КОСТНИК, aneb
též vysutím k staroč. kost(k)jú). Že tento rozdíl jest sekun-
darním, jeví právě litevčina, kdež mužské i ženské i-kmeny bez
rozdílu pomoćí obou přípon instr. sing. tvořiti mohou, jakož
i pamětihodný slovanský příklad: ДКНЬ masc. (dies) tvoří instr.
ДКНЕМЬ i ДКНИК. To-li vše shrneme, co jsme dosud o příponě
-iām v platnosti lok. i instr. pověděli, lze vylíčiti její život takto:
Pádová přípona -iām vyskytá se pouze v jazycích asijského po-
řadí, v slovančině a litevčině. V ostatních jazycích analoga pro
ni nenalézáme. (O příponě gen. pl. iām od i-kmenů, která mnohem
dříve našeho -iām vznikla, zde nemluvíme. -iām v sing. jest
zvláštním důkazem o užší příbuznosti slovančiny a sanskrtu, ano
jeví, kterak se v společném jejich prajazyku po odštěpení ostat-
ních indoevropských plemen pádový svstem novými formami obo-

o slovanských kmenech na U.

277

hacoval proti původní jednoduchosti ano chudobě co do počtu
pádů, kterouž ukazuje zvláště řečtina, důkaz tím vážnější, čím
méně se obyčejně v příčinách užší příbuznosti sanskrtu a slovan-
činy dbá důvodů z vývinu grammatiky vážených.) S počátku byl
význam přípony -iām, či lépe ām, neboť i náleží vždy kmenu,
dosti kolísavý, znamenala i lok. i instr. sing. V sanskrtě je
-ām obyčejným lokalem i-kmenů, avšak A. Ludwig (Agglut. oder
Adapt. 98.) odkryl též stopy instrumentalního užívání. Pravidelně
označuje však ávyām lok. sing., ávyā instr., kterážto druhá forma
jest pouhou dissimilací prvé. (O odsutí m viz Infinitiv im Veda 7.).
Za následující doby litevskoslovanské poskytla jiná fonetická dis-
similace prvotného iām v iām i iem jazyku zajisté vítaný pro-
středek, aby pomocí těchto odrůd i zevniterně odlišil lok. od
instr. sing. kmenů na i. Instrum. si oblíbil iām (lit. -iè, -НІЖ,
jak výše vyloženo), lok. iem (lit. -ije, -yje, -H). V podstatě
setedy neliší instr. КОСТНЕХ od lok. КОСТН, ПЖТН.
Pouze mužské i-kmeny došly v slovančině skutečně rozličného
naznačení lok. a instr. sing.: druhá forma totiž pro instr. -imi
pojila se s počátku se všemi i-kmeny vedlé iām, až konečně
v slovančině uvázla v mužské i-deklinaci (ПЖТЕМЬ) s významnou
výjimkou ДЬННІЖ masc. — Týž kolísavý poměr strany označování
lok. a instr. znamenáme při pádové příponě -ām i v ženské
ā-deklinaci: -āi (v sansk. dat. sing. ácvāi, v lit. jen dativ žěmai,
v lot. jak se zdá, jen lok. zima(i), Bielenstein, Lett. Spr. II. 17.,
v slov. i dat. i lok. ЗНМЬ) rozšířilo se pomocí -ām (právě jako
lokalně-dativní -ui v lit. lok. -ujè z -uiām jak výše vyloženo),
-āiām, -ājām. I toto ājām jest specifickým majetkem lit., slov.
i sanskrtu, i tato přípona označovala i lok. i instr., i zde teprv
fonetická dissimilace odloučila lok. od instr. i zevniterně (Agglut.
und Adapt. 98.). -ājām si v sansk. oblíbil lok., -ājā (skránčením
a ztrátou m) instr. Slov. instr. -ОЖ = ajām, ājām však se ze
slov. vytratilo (užívá pro lokal formu dativu -ai). Opáčně v lit.
zachovalo se -ājām ve formě -oja, oje (rànkoja, Schleicher, Lit.
Gram. 172.), avšak -ājām se vytratilo. Lit. Stud. 56. jsem sice
odvodil lit. instrum. rankà z rankājām, z něhož snad mohlo vznik-
nouti přechody -ajam, -ajan, -ają, -aje, -a (srov. loc. sūnujè a
sūnùi), kdyby nebylo východolitevského instr. ranku t. j. rankų,
o němž lze asi sotva předpokládati, že vznikl z rankajan -ajų

L. Geitler

278

stažením -ajų v ų, což bychom museli připustiti, pakli o totožné
druhé formě rankà za to máme, že vznikla z ājām. *) Seznavše
takto nerozdílnost instr. a lok. sing. při for-
mách na -ām, můžeme konečně stotožniti san-
skrtské adverbialní instr. u-kmenů àçuyá' (cele-
riter) mithuyá' (falso) zend. àçuyâ-ča, vzniklé z ujām
— ui-ām s litevskými lokaly u-kmenů sūnujè t. j.
sūnui-ām. Instr. sing. od sansk. dârú (lignum) darvíyà t. j.

*) Mám totiž nyní za to, že pruskolit. rankà t. j. ranką
a východolitevské rankų se táhne k zvláštní formě instr. f., který
vypadal na -ām. Stopy jeho nalézáme v sanskrtě (instr. dhârâ
t. j. dhârām od dhârâ flumen, guttae) a v lot. galwu t. j. galwų,
-ām, od galwa caput, (Bielenstein, Lett. Spr. II. 23.). Lze tedy
předpokládati, že byl i ve slovančině, ale zdali se stopy jeho
zachovaly, o tom bych pochyboval, jelikož se vedlé instr. sing.
fem. **ҮНСТК** (Fon. §. 101. 4.) na pohled sem spadajícího vysky-
tají skutečně takové přechodní tvary, jež k sekundarnímu vzniku
instr. na **Ж** z obyčejného tvaru na **ОЖ** makavě ukazují. (-**ОЖ**,
-**ЖЖ**,-**Ж**, Fon. §. 91. 1.), jelikož i obdobné pol. ą. č. ou vzešlo
z -**ОЖ** týmiž proměnami (staroč. ú z oju, jako moju mú),
a, což zajisté jest důvod nejzávažnější, jelikož se v tom nářečí
slovanském, ve kterém se vůbec kombinace aja, oje i podobné ne-
stáhly v jedinou samohlásku (jako v č., pol., ano z části i v staroblh.),
v ruštině totiž, také kombinace -**ОЖ**, oju nestáhla v u: vyskytáť
se pouze -oŭ, -eŭ. Pro přechod -**ОЖ**, který vznikl vysutím j,
mohu nyní uvésti znamenitý doklad ze staré srbštiny; nelze za-
jisté o tom pochybovati, že instr. sing. f. na -**ОВЬ** (t. j. ov,
jelikož již **Ь** se nevyslovovalo) **ВКРОВЬ**, **ЛОЗОВЬ**, **ГЛАКОВЬ**, vznikl
z -ou, -oju, -**ОЖ** (Daničić, **Облици** p. 37.). — Že lit. rankų
vzniklo přímo z rankām, o tom ještě zvlášť svědčí okolnosť, že
i ženské iā-kmeny ve východní litevčině tvoří instr. sing. na -ių
(wórszkių od wórszké coagulum lactis) t. j. -iun, -ian, -iam,
-iām, vedlé pruskolit. warszkè t. j. -ię, -ian, -iām (Lit. Stud. 37.).
Kdybychom totiž, jakž jsem na dotyčném místě v Lit. Stud.
skutečně učinil, východolitevské rankų odvodili z rankajų, musili
bychom nutně i wórszkių a jeho odrūdu warszkè odvoditi
z warszkiajų, eventualně -iejų, iejan etc., což se mi zdá býti
velmi nesnadným. (Aneb srv. instr. prekià t. i. prekia od prékia

o slovanských kmenech na *U*.

279

darviām srov. s příponou -viām, již jsme našli v lokalech СТРЪКН, МЖЖН, sansk. dhenvā́m a i s instr. dhenvā́, aneb neutr. instr. mádhvā od mádhu (dulce) (t. j. opět dhenv(i)à(m), madhu(i)à(m). V příponě -ui-am, -viām pak již přede mnou nalezen vzácný důkaz ui-kmene. Uvážíme-li dále, že se i přípony iām může vytratiti v sanskrtě (lok. dhenvā́m; lok. ávāu od ávi ovis vedlé druhého lok. tvaru ávyām, makavě z aviāu aviām, āu = ām),

pretium, který by východolit. zněl prekių). K odvození lit. prekià, warszkè z -iajām svádí dokonce i instr. ЗЕМЛЕЖ t. j. ЗЕМЛЕЖ, ЗЕМЛЕЖ (sup. 351. 9.), *ЗЕМЛЕЖ -iājām. Avšak oba tvary instr. i na iām i na iājām lze při ženských iā-kmenech obrániti. V sanskrtě se totiž vyskytá instr. (adverbialní) vipanyá' cum admiratione, mirabiliter z vipanyām, pro něž máme skutečný doklad (A. Ludwig, Agglut. oder Adapt. 98.), kterýž se rovná lit. instr. wórszkių warszkè, žemių žemè (-iām), vedlé vipanyáyà t. j. vipanyayām = ЗЕМЛЕЖ. Ovšem lze namítnouti, že jest žémè kmen na iā, a že, když jeho instr. odvodíme od žemiām, právě iā-deklinaci žémè vnucujeme pád i-deklinace, jelikož ho makavě stotožňujeme s instr. akiè (akiām) od akìs, jako že skutečně východní litevčina neliší inst. akių od žemių, a tomu je i tak. Inst. žemè žemių je totožný se sansk. instr. ávyà(m), od i-kmene ávis. Avšak tato námitka by as vyplynula jenom z těch ponětí, jež o ia-kmenech obyčejně máme. Vždyť všecky ia-kmeny vznikly tím, že kmenové na i přešli do a-deklinace t. j. lépe řečeno, že se themata na i v tom kterém pádu rozšířila příponami počínajícími s α. Srov. dat. sing. ЗЕМЛН t. j. ЗЕМЬ, НА ЗЕМЬ, НА ЗЕМЬ ЗЕМЬЮ = Порохъ, Порохомъ, РЫХЛЫЙ, РАЗСЫПЧАТЫЙ, Dalj) rozšířil se příponou ām a utvořil instr. (lit. žemè -ių, vipanyām); aneb se dat. i-kmene zemi, zemiai (srov. ávyāi *vipanyāi-), rozšířil po摩cí ām, čímž vznikl instr. na -iaiām, vipanyáyà(m), ЗЕМЛЕЖ jako instr. açvayà(m) od açvāi. iām se zachovalo pouze v lit. při ženských iā-kmenech, v slov. pouze iājām při týchž kmenech. V -ЛЕЖ je tedy prvé j pouze eufonické, druhé etymologicky oprávněné.

280

L. Geitler

že se i záslovné m v sansk. odsouvá, snadně uznáme, že je
sansk. instr. māt(a)rá' = instr. MATERЫЙ = lit. lok.
moteryjè (iām), kdežto lit. instrum. moterimì si oblíbil
příponu imi za litslov. doby vzniklou. moterimì jest opětný důkaz,
že přípona imì nenáiežela výhradně mužským i-kmenům, jako
nyní v slov. (EMЬ); a s druhé strany nelze pochybovati, že
i v lit. existoval instr. mōteriām. -imi právě jen někdy vytlačilo
příponu též instrumentalní iām. Z též příčiny se vyskytá v lit.
instr. akmenimì, debesimì (avšak lotyšský instr. debbesij t. j. -iām),
v slov. instr. КАМЕНЕМЬ, НЕБЕСЕМЬ vedlé sansk. instr. áćmanà,
nábhasà (t. j. iām), avšak těmto sanskrtským tvarům odpovídající
nalézáme v lit. lok. akmenyjè debesyjè (-iem z iām) a v slov.
lok. КАМЕНН, НЕБЕСН (-iem z iām), kdežto sanskrt pro lokaly
týchž kmenů. ještě užívá číré kmeny áćmani, nábhasi, mātári.
Týž poměr vládne i mezi sansk. lok. vići, instr. viçá' a lok.
КЬСН, instr. КЬСЬНЬ od i-kmene ВЬСЬ. Srovnáme-li zcela jiný
způsob, kterým ostatní indoevropské jazyky tvoří instr. sing.,
shledáme, jak ostře se odloučil společný pádový vývin sanskrtu,
slov. i lit., proti původnějšímu jednoduššímu pádovému systemu
ostatních jazyků, jež se před vznikem lok. a instr. na iām od
prajazyka odštěpily.

Lze ostatně za to míti, že se indoevropská přípona dat.
(i lok.) sing. masc. āi (ř. ω, slov. ΟΥ z āi = lok. ć, jelikož
od dat. ΒΑΛΚΟΥ lok. ΒΑΛΥΤΕ jenom foneticky liší, viz též §. 12.
ΡΟΟΥ) od mužských a-kmenů též rozšířila pomocí ām, zcela jako
ostatní lokalně-dativní kmeny, o nichž jsme v tomto paragrafu
pojednali, a to opět pouze v sansk. a v lot., čímž vznikla opět
jenom týmž jazykům vlastní nová forma dat. a lok. na ājam
vedlé starší na āi od mužských a-kmenů: existenci lokal i dat.
označujícího tvaru totiž prozrazuje lot. lok. mužských a-kmenů
wakkaraja (am abend, Bielenstein, Lett. Spr. II. 18.) vedlé aju
(pakalaju hinten), eju, beršeju (an der birke), makavě z ajų,
ajam, ājam; dle toho soudím, že sanskr. dat. sing. áćvāya od
áćva (equus) vznikl z açvājam, t. j. rozšířené açvāi (cππω).
V slov. stopy tohoto ājam zajisté vyhynuly. Srov. též strany
-am výklad tvarů áugancze, áuganczu v poznámce k §. 12.

§. 14. (Nominativ plur. v slov. a lit. u-deklinaci.) Nom. pl.
СЫНОКЕ vznikl ze СЫНОВКЕ, nesmírně častým ač nepovšimnutým
vysutím к. (Fon. §. 101. 6.) Jest tvarem i-deklinace. Tato

o slovanských kmenech na U.

281

pravda sice již vyplývá z toho, co jsme pověděli o u-deklinaci
vůbec, většina pádů již pozbyla kmenového i, i sansk. nom. pl.
sūnávas vznikl z sūnavias; my však nalezneme v slovanské formě,
jakmile ji dle analogických slov. nom. pl. na -ɛ i dle fonetické
povahy slovančiny přesně rozebereme, přímý důkaz o skutečně
stávajícím slov. -avias jakožto pádu i-deklinace i zároveň zvláště
vzácného důkazu o tom i, jímž se kmenové na u prvotně uza-
vírali. Stotožnění forem СЫНОВЕ sūnávas jest jeden z nejstarších
výsledků srovnávací methody, a na pohled velmi jednoduchým.
Záslovné ăs však se uvnitř slovančiny nemůže změniti v ɛ. Mění
se vždycky v o (НЕБО) nebo Ё (РОГЬ). Po hláskách měkkých
ovšem vzniká e ze záslovného as, avšak teprv přehláskou (-jas,
-jo, -je, -jě, ГРАЖДЬ, КОНЬ, Fon. §. 24.), a takový případ nic
nedokazuje. Též lotyšských některých plur. tant. (raggawas
traha, діrnawas mola, palavas palea) nemůže se použiti pro vý-
klad slov. -ОВЕ; jsoutě nom. pl. fem. od ztracených singularů
raggawa, dfirnawa, o nichž ostatně ještě se zmíníme. Již v §. 8.
jsem se zmínil o příponě nom. pl. i-kmenů. Přípona -ias přešla
již za litevsko-slov. doby v -ies, což jeví shoda obou jazyků,
stáhla se v lit. v -ys (ákys od akìs oculus), v slov. v -БЕ, -ЬЕ,
-НІЕ. Proti náhledu, že je -НІЕ nejstarší tvar, nelze ani polemiso-
vat. Nom. pl. fem. КОСТН vznikl též z -ies, -ie, jako lok. КОСТН,
ЗАТН (§. 12.) z -iem, -ie, aneb Н ve ХВАЛНИН (Fon. §. 95. 9.),
a v -НМП (Fon. §. 95. 6.).*) КОСТН a ПЯТНИЕ se liší jenom
foneticky; lit. toho rozdílu nezná, i mužské i ženské i-kmeny
tvoří nom. pl. na -ys t. j. ies, jako v latině (ignēs, navēs
z ies, ias.) Z -ОКЬЕS, tedy vzniklo -ОКЬЕ, vysutím К -ОКЕ
zamezením hiatу -ОКЬЕ, vysutím К -ОКЕ, slovenské -ovie,
t. j. ovje. Polského -owie proto se nelze dovolati, poně-
vadž se v tomto nářečí vůbec před e vtírá j; rovněž chorvát-

*) КОСТН tedy z КОСТНН, kterýžto přechod lze opět aspoň
jedním tvarem stvrdit, nom pl. fem. ТРНН (ТРНН СТАРШИШНИЙ
sup. 189. 13.), z toho stažením pravidelné ТРН. (Srov. НЕБЕСНИ,
КЭЛЕННИ §. 12.) Poněyadž lit. trýs a lat. trēs (to i ono z tries) roz-
dílu mezi masc. a fem. ještě nečiní, původní trias však rovněž
v tries ТРКЕ, ТРКЕ, ТРНІЕ jakož i v ТРНЕ, ТРНН, ТРН se změ-
niti mohlo, znamenáme, jak pozdní jest zvláštní forma fem. v slov.
ТРН, a jak nahodilý rozdíl mezi ПЯТНИЕ a КОСТН.

282

L. Geitler

ského ovi, jež by ovšem pro totožnosť přípon ПЖТ-ЬЕ, КОСТ-Н,
vedlé ОКЕ t. j. ОКЬЕ bylo vítaným důkazem, kdyby nebylo mladou
formou vzniklou analogií mužských a-kmenů, od nichž si ove
vypůjčilo i z nom. pl. teprv pod konec 14. století (Daničić, Историја
облика српскога или хрватскога језика, p. 59.). Uvážení
hodna jsou též slov. kolektiva, jež se pomocí а od různých
kmenů tvoří: r. -ОВЬЯ, slovenské ovia, СЫНОВЬЯ z *СЫНОВЬ-А;
pravopis ruského slova ovšem věc nerozhoduje, lze ho však ety-
mologicky obrániti, aniž mohou formу хозяева, господа (od
i-kmene ГОСПОДЬ) tento náš důkaz oslabiti. Vznikly buď pozdní
analogií, buď vysutím Ы (srov. dat. ГОСПОДУ, Fon. §. 57.).
Obracuje pozornost ještě na dlouhé é č. -ové, jež zajisté mohlo
vzniknouti z -OVJE jako u i-kmene hosté ze staroč. host(Ы)je, po-
ukazuji konečně k hlavnímu důkazu, dle něhož všecka -Е v nom.
pl. slovanských deklinací vznikla z -БЕ а bez výjimky k i-dekli-
naci se táhnou. V Lit. Stud. p. 58. i 59. jsem všecky nom. pl.
na -Е jakož i nom. pl. tak zvaných konsonantických kmenův i v slov.
i v lit. vysvětlil jako tvary i-deklinace. Nejráznější důkaz se zajisté
zakládá na tom, že i takové kmeny, o nichž nikdo nepochybuje,
že jsou pravými i-kmeny, se vyskytají s -Е v nom. pl. (ПЕУАТЕ
z -Т(Ы)Е. Rovněž v staré srbštině, ЛЮДЕ (Daničić, Oblici 65.).
Předpokládaje tuto vůbec celý onen výklad v Lit. Stud., uvedu
pouze ještě některé dodatečné důkazy. Od i-kmene lit. dészimtis
ДЕСАТЬ vypadá nom. na -Е i -Н jako v staré češtině, desjete,
desjeti, opětný důkaz o identitě přípon ПЖТ-НЕ i КОСТ-Н. Od
lit. i-kmene keturì nom. pl. УЕТЫРНЕ vedlé УЕТЫРЕ (58. 16. sup.)
buď přímo z -Р(Ы)Е aneb z -Р(Ы)Е, (staroč. čtyř(Ы)jé) poněvadž
staroblh. j po Р zhusta vysouvá (Fon. §. 120.), a tyto tvary opět
vedlé УЕТЫРН. Nom. pl. МАТЕРН vedlé hornoluž. maceře, srb.
slovin. matere jeví opět kolísání staroč. desjete a desjeti, jež
ani jinak, než z -IES, -БЕ nelze vysvětliti. Strany pluralů na
-АНЕ, -БНЕ od jmen národů, ačkoli se v ostatních pádech spra-
vují analogií a-deklinace, pamatuj ještě tyto zbytky i-deklinace:
ak. pl. ЕЮПТКНИ (Cloz. I. 316.); loc. САМАРКНЕХЪ (ostr. ; 25., 3. ass.)
ГРАЖДАНЕХЪ (267. 29. sup.); КОРННТКНЕХЪ (409. 11. sup.);
ЖАТЕЛКНЕХЪ (31. 22. sup. ; 163. 7. ass.); dat. СОЛОУНАНЕМЪ
(273. 19. sup.): ХЕРСОНАНЕМЪ (421. 16. sup.). Vzniklo tedy
АНЕ z АН(Ы)Е, lit. nom. pl. -Onys (z ōnies ānies) od karaliau-
czonìs (královčan). Přípona je -АНЬ ōni ieiížto i se v singu-

o slovanských kmenech na U.

283

laru rozšířilo pomocí -нъ, a prodloužilo, čímž vzniklo рнмлаж-
нннъ jako ГОЛЖБИИБ od i-kmene ГОЛЖББ, УЕЛАДНИБ od УЕЛАДЬ.
(Srov. -īvas od i-kmenŭ §. 8. u výkladu slova соУМАЖНБъ; na
prodloužení kmenových samohlásek před přistupujícími příponami
narazíme ještě několikráte.) Srov. ještě nom. pl. БОЛЪРЕ (48. 7.
sup.) od БОЛАРНЬ (optimatum unus); ТАТАРНЬ a staroč. ta-
teré (z -р(Ь)е) vedlé tateřjé (z -р(Ь)ІЕ). СЖСЬДЕ (Mikl. Lex.)
staroč. súsědé a r. gen. pl. сусѣдей dle i-dekl., a СЖЕДНИЙ,
tedy СЖСЬД(Ь)Е. Že nom. pl. КАМЕНЕ od i-kmene КАМЪ, КАМЕНЬ
(který pouze v nom. sing. a gen. pl. ztratili t. j.
souhláskovým se teprv stal) vznikl z КАМЕН(Ь)Е,
jeví staroč. kamenjé, tvar velmi důležitý, anto rozhoduje vznik
formy КАМЕНЕ. Když se totiž v -НЬЕ zamezil hiat, -НЬЕ, vzniklo
vysutím Ы právě tak v staré č. -njé, jako v hostjé (Srov. ПЕУАТЕ,
-ТЬЕ, -ТНІЕ a péčetjé). Stará čeština bez příčiny j po n nevsouvá,
němát v ní j před e toho všudybylského významu do sebe, jako
v ruštině nebo v polštině, kdež se vtírá před každé e, pokud to
vůbec povaha předcházející souhlásky snáší. Že se i lit. nom.
pl. ákmens musí odvoditi z -ias, -ies, -es, -s, ukázal jsem Lit.
Stud. 58. Na témž místě mnou z úst národa i ze starších knih
litevských vážený přechodní tvar na -es vyskytá se též u Nessel-
manna (nom. pl. ászmenes od aszmǔ' acies), ano i v samé Schlei-
cherově Lit. Gram. 192 se uvádí jeden podobný příklad: nom.
pl. szùnſs ze szunies vysutím i, aneb stažením ie v y szùnys;
to i ono — lat. canēs z canies. Jen nom. szǔ' szun ztratil i.
Proti apodiktickému, neodůvodněnému mínění Schleicherovu, že
je nom. pl. ákmenys vymýšleným tvarem, nemohu ovšem nic ji-
ného uvésti, než že se takové tvary v ústech lidu, v starších
i novějších knihách litevských vyskytají.*) Že pl. ákmens vznikl
z ákmenies, jeví tuším nezvratně pl. óbels děwers od nepochyb-
ných i-kmenů obelìs (pomum) děweris (levis) (Schleicher, Lit.

*) Též v povídce Genawejté (Lit. Stud. 75.) jsem našel
voc. o akmenis, dle pravopisu té knihy akmenys. Voc. pl. se
rovná nom. Sem patří též i lotyšský nom. pl. ásminis od asmens
(acies) vedlé lit. pl. ászmenys, ászmenes, ászmens, vše z -ies.
S lot. pl. tant. f. assinis (cruor) srov. СТРЪЖЕННІЕ pl. od СТРЪ-
ЖЕНЬ (medulla) jako od КАМЪ, КАМЕНЬ — КАМЕНЕ, z něhož se
jenom náhodou nevyvinulo КАМЕННІЕ.

L. Geitler

284

Gr. 188.). Jestli však pl. óbels odvodíme z jakéhosi obeles, obe-
las, jakž se i ΚΑΜΕΝΕ odvádí direktně ze sansk. áçmánas, při-
známe pouze, jak se i-kmeny stávají souhláskovými. Viz ještě
nom. pl. -χιστε, -χισε, τελε, -τελικε č. -telé (Lit. Stud. 59.).
Strany nom. pl. part. praes. act. -χιστε poukazuji ještě zvlášť
k svému článku „O stavu a pokrocích srov. jazykozpytu“ (Časo-
pis Musea č. 1873 p. 154.). Tuto pouze ještě pozornosť obra-
cuji k lot. nom. sing. fem. téhož part., jenž vypadá na -ŭti t. j.
anti. Již Bielenstein Lett. Spr. 2. 178 je ve zjevné nejistotě, proč
nezní ůte neb ŭscha, poněvadž myslí, že ůti vzniklo nepravidel-
ným stažením z ŭtiā (srov. ḥ. ουσα z ουτια), jež by ovšem v lot.
jazyku mělo přejíti v ůte (e = iā) aneb ŭscha (ŭtja). Jest však
očividně čírým kmenem, právě jako lit. nom. sing. fem. áuganti,
o němž jsme již v §. 7. podotkli, že i jeho i nemohlo vzniknouti
z iā. Shoda obou jazyků jeví, že je tvar anti předlitevský, že
o nějakém nepravidelném stažení iā v i uvnitř lit. nebo lot.
vzniklém vlastně ani řeči býti nemůže. Ale o předlit. tvaru anti
se nemůže dokázat, že vznikl z antiā. Příponou ā se kmen anti
skutečně příoděl, když se ho v lot. užívá jako adjektiva, pak pra-
videlně zní ůscha. Totéž se stalo v slov. (χιστη z χτια jako
κοιγινην z niā Fon. §. 95. 4.). Tento i-kmen se tedy posud
v nom. pl. -χιστε (z χτ(κ)ιε) spravuje i-deklinací, kdežto
v ostatních pádech přešel do a-dekl., čímž se stal ja-kmenem.

§. 15. (Nominativy pl. na -ūs, -ūis). Nemohlo tedy ani
-ΟΚΕ vzniknouti z -avas, jakž chvatné porovnání tohoto sansk.
tvaru se slovanským bez náležitého šetření jemnějších fonetických
vlastností slovančiny tvrdí, naopak -ΟΚ(κ)Ε předpokládá starší
sanskrutský tvar -avias. Druhou odrůdu sansk. nom. pl. na -vas
s nestupňovaným u sansk. zend. paçvas od paçu (pecu), jež tedy
vznikla též z -vias, srov. s nom. pl. СТРОБН od СТРОБЬ (cadaver)
a s tvarem manvias, který jsme našli v got. a slov. nom. pl.
мандас, МАМКЕ (§. 8.), aneb s lat. tenuēs t. j. tenuies. Třetí
forma nom. pl. na -ūs vyskytá se skoro ve všech jazycích indo-
evropských: vedické yuvayűs (od yuvayú nach euch beiden ver-
langend; Benfey Handbuch d. Sansk. §. 741, poz. 3.); zend.
paçūs i zkrácené paçus; lat. fructūs; ř. ăρκυρăs (Leo Meyer,
Gedrängte Vgl. d. gr. und lat. Decl. 69.); lit. súnūs; v lot.
nom. pl. fem. zkrácené pelūs (palea), d'irnūs (mola), raggūs
(traha), že bylo dlouhé, jeví ještě dat. pelúm, lok. pelús (Bielenstein,

o slovanských kmenech na U.

285

Lett. Spr. 1. 218., srov. sansk. ūbhyas, -ūšu, od dlouhých ū-kmenů,
jež se co do svého vývinu nemohou odděliti od ů-kmenů, jak
později ukážeme). Benfey vykládá ū ve yuvayūs stažením z ůvas,
yuvayuvas, což však jest nemožné (o vzniku přípony -uvas pro
nom. pl. hned se zmíníme); Schleicher vykládá zend., paçūs
paçus, opět stažením z paçvas (Comp. 516.), což není právě
nutné, neboť i zendské instr. paçū, paçu nevznikly z druhé formy
instr. paçva, jelikož paçū paçu jest čírým kmenem i zároveň
instr., právě jako ř. věkvi, paçva však k paçviām se táhne (dle
§. 13.); i ū lat. fructūs se nepokládá za původní, spatřuje se
obyčejně v -ūs přípona -avas, která prý přešla v lat. v -óvōs,
-ōvъs, -ous, -ūs, což kdybychom i se stanoviska fonetického při-
pustili, bez odporu za nemožné uznáme, když uvážíme, že by
latina, která zároveň se slovančinou (ve shodě skutečně zname-
nité) s takovou tuhostí zachovala i všech kmenů, která místo sansk.
nom. pl. mâtáras poskytuje matrēs (ias, jako v МАТЕРН slovin.
matere) místo bhárantas, ferentēs (ias = жите), místo nom.
pl. comp. sansk. -jāsas -iorēs (iosias = -khte), že by týž jazyk
pravím, sansk. nom. pl. u-kmenů -avas musil poskytnouti nutně
ve formě -avias t. j. -ovies, -ovēs, jakéž ze slov. -OK(Ь)E myslím
jasně a makavě vyplývá. Zdali by se však z fruct-ovēs mohlo
vyvinouti fructūs, o tom bych pochyboval. I ř. ἄρχυς pokládá
L. Meyer za stažené z ἄρχυες (νέκυες); stopy indoevropského
nom. pl. na ūs ovšem neměl na zřeteli. Skutečně nešťastný jest
však pokus Bielensteinův, odvoditi lot. nom. pl. pelus z pelavas
stažením; pelavas totiž jest druhý nom. pl. fem., který se vy-
skytá vedlé pelus, předpokládá nom. sing. fem. pelawa, který je
pravidelně, jak později vyložíme, odvozen od u-kmene, nehledě
k tomu, že nemáme nijaké analogie, dle které by se stažení lot.
ava v u jenom poněkud mohlo odůvodniti. Lit. súnūs konečně
ani Schleicher se neodvážil pokládati za stažený tvar (ku př.
z -avas, což by bylo zcela nemožné), pravít Comp. 519.: súnūs
mit dehnung anstatt der steigerung. Nutný následek tohoto se-
znání však sotva Schleicherovi na mysl připadl. Zkrátka, my,
vidouce v tolika jazycích nepochybné stopy zvláštního nomina-
tivu pl. na -ūs, pokládáme ho skutečně za pouhou fonetickou
odrůdu nom. sing. ů, sūnūs, -sūnūs.

Již u výkladu lck. sing. u-kmenů jsme našli, že mohl vypa-
dati na ui i na ūi (§. 12.), později, až se dotkneme kmenů

286

L. Geitler o slovanských kmenech na U.

na ūi, přesvědčíme se, že jest kolísání mezi u a ū i v dekl.
i v tvoření slov při těchto kmenech cosi obyčejného. Avšak
vládnoucí jazykozpytnou methodu Schleicherovu to skutečně karak-
terisuje, že každý z výše dotčených učenců, očividně jeden ne-
odvisle od druhého, se snažil, odvoditi příponu -ūs z tvaru, který
i jinak je uznán za flexivní, tu stažením z -avas, onde z -uvas
aneb z *υες*, každý se svého stanoviska a opět svojím způsobem
na úkor skutečným fonetickým a tvaroslovným zákonům, zkrátka
odstraniti nepochopitelnou, nepohodlnou formu na ūs, — nebo
jaký by to byl pád, který nemá pádové přípony, jaký by to byl
nom. pl., který nemá ani toho -as, obyčejně u takových kmenů
se vyskytujícího? Je-li tedy sūnůs pouhou fonetickou odrůdou
tvaru sūnůs (a hojně další důkazy ještě podáme), a sūnůs vzniklo
ze sūnuis, táhne se i sūnůs k sūnūis. Když konečně i-kmen
sūnūi přijal příponu -as, u takových kmenů vůbec nom. pl. tvo-
řící, vznikla nová forma nom. pl. na -ūias, známým v slov. lit.
a sansk. prastarým roztažením ū v ův před samohláskou (Fon.
§. 99. 2.), -ŭvias, vysutím i (srov. avas) sansk. -ŭvas (aprāyúvas
od áprāyu perennis, Benfey, Handbuch §. 741.), aneb v slov.
z -ŭvias, -ŭvies, -ōkē, -ŭkē, konečně -ŭkē, čímž jsme našli
příponu nom. pl. dlouhých slovanských ū-kmenů (μρῶκηκε).
Zároveň znamenáme, že se СЬИНОЕ nemusí ani co do první části
přípony rovnati sansk. tvaru sūnávas, že mohlo též vzniknouti
z třetího stupně právě uvedeného fonetického postupu z -ŭvias
jednoduchým vysutím h, jenom že by se bylo 0 neseslabilo v -h,
ač to právě tvrditi nelze. (Srov. *КБНБКБ v §. 12.)

Z různých příponových odrůd uvedených v §. 12. pro nom. pl. kmenů na u nalezli jsme tedy na litevskoslovanské půdě tyto: -vias (МЖЖЕ, СТРОБН, sansk. vas), -avias (СЬИНОЕ(Ь)Е sansk. avas), -ūis (lit. ūs sansk. ūs), -ŭvias (μρῶκηκε, sansk. ŭvas).

(Dokončení.)

287

O předložkách za a na.

Napsal Fr. Bartoš.

Předložka za pojí se s akkusativem, genitivem a instru-
mentalem.

I. s akkusativem označuje předložka za:

1. směr děje slovesného na druhou stranu předmětu, který položen jest mezi východiskem děje a jeho cílem, na otázku kam?

Za moře země dáň dáváše (Anth. I. 33.). — Víra za moře
zaletěla (Mudr. 251.). — Slunce za horu zašlo (Pass. 363.).
Zašel měsíček za kopeček (Suš. Pís. 256.). — Jedu orat za vo-
dičku (Suš. Pís. 244.). — Jeden se za list skryje, a druhý ne-
můž ani za dub zastoupiti (Mudr. 157.). — Dali ptáčka za okno
(K. Poh. 172.). — Hřeci kořisť počechu za ňadra klásti (Anth.
I. 47.). — Za předlúhé stoly sedú (Anth. I. 28.). — Pútníci
za stuol sedli (Pass. 240.). — Kalamář za pás a za ucho péro
(Lab. 35.). — Viz za se, před sebú uzříš (Anth. I. 154.).

Pozn. Z tohoto poměru vyvinul se poměr cíle děje sloves-
ného ve rčeních za muž jíti, vdáti se, dáti, snoubiti: Kateřina
nerodi za muž jíti (Kat. 140.). — Já za žádného nepójdu (Kat. 346.).
— Já půjdu za něho (K. Poh. 626.). — Dcera její za pana
Puchmíře vdána jest (Žer. Záp. II. 122.). — Čechové Elšku za
Jana dachu (Dal. 106. 3.). — Jednu dceru dal za Voltmara,
druhú za vévodu Glogovského (Výb. I. 463.). — Za něho tě
snúbím (Výb. I. 290.). — Malovec snoubil a smlouvil dceru za
pana Černčického (Let. 413.).

2. Styk děje slovesného s předmětem, kterýž jistou svou částí dějem slovesným dotčen jest, ve spojení se slovesy: jati, vzíti, chytiti, chopiti, lapiti, vésti, táhnouti, zdvihnouti, škubati, držeti, přivázati, oběsiti, viseti, kousati a p.:

Král ciesaře za obojek je (Dal. 83. 47.). — Mládence za
ruku ujav do kostela vedl (Pass. 172.). — Adama za ruku vzav
tak k němu promluvil (Pass. 320.). — Pana z Kounic za plášť
vezmouc mezi jiné uvedl (Žer. L. I. 36.). — Pak na sebe láli
za uši se chytajíc (Lab. 64.). — Souseda ho uchopila za ruku
(K. Poh. II. 251.). — Vola za rohy, člověka za jazyk lapají
(Mudr. 76.). — Upustiec za rohy úsilno za ocas chvátati sluší
(Dal. 57. 39.). — Své staré rodiče za ruku vodí (K. Poh. II. 145.).
— Za obojek ves svět vodí (Star. Skl. I. 131.). — Za provazy
tiehli (Kat. 2783.). — Pacholci marináři táhnou za ta brdla
(Pref. 45.). — Maria za paži vzdviže Katerinu vzhóru (Kat. 1054.).
— Zdechlého lva snadno za bradu škubati (Mudr. 180.). —
Hajtman země kuoň za uzdu drží (Tov. 11.). — Otce svatého
za ruku podržel (Pass. 172.). — Dvé lodičky jsou k lodi při-
vázány za provazy (Pref. 46.). — Inhed ji kázal za vrkoče obě-

288

F. Bartoš

siti (Pass. 341.). — Mnohý visí za ostruhu (Anth. I. 46.). — Kocour ukousl ševce za palec (K. Poh. II. 246.).

3. Osobu, za kterou, na místě které kdo co činí, jejíž zástupcem kdo jest:

Kmotrové za dietě odpoviedají (Štít. Nauč. 184.). — Štít za kněz slúbi v boj jíti (Dal. 18. 36.). — Pan biskup i za tovaryše svého odpověděl (Žer. L. I. 9.). — Řekl mi, že neví, bude-li moci za císaře to připověděti (Žer. Sn. 79.). — Postavil za sebe růkojmě (Žer. Záp. II. 79.). — Poručil pacholku, aby zaň bděl (Pref. 53.). — Přinutili Šimona, aby kříž za Pána Krista nesl (Pref. 361.). — Slíbíš-li za druhého, sázej ze svého (Mudr. 346.). — Já budu za tebe tu kaši obírati (K. Poh. II. 191.).

4. Osobu, v jejíž prospěch kdo co činí ve spojení se slovesy: prositi, modliti se, bojovati, umříti a p.:

Dokud živi rodiče, cti je, a za mrtvé modli se (Mudr. 399.).
— Tehdáž za stádce to pobožné bojovali svatí andělé (Žal. 72.).
— Nebudeme moci viece proseb za vás činiti (Arch. I. 11.).
— Jest hotov za svého jazyka češ umřieti (Dal. 69. 3.).

5. Věc, která jiné věci na roveň se staví, která jest náhradou, výměnou za jinou věc; která má hodnotu věci jiné:

Dar za dar, slova za slova (Mudr. 49.). — Čest za čest, službu za službu (Mudr. 86.). — Chudému skýva za bochník (Mudr. 176.). — Něco za něco, nic za nic (Mudr. 49.). — Bude život za život (K. Poh. 681.). — Soused za přítele stojí (Mudr. 412.). — Sto peněz zlých nestojí za jeden dobrý (Výb. I. 346.). — Stálo to za tu práci (K. Poh. II. 73.). — Žert druhdy za pravdu stojí (Mudr. 82.). — Vévoda kázal nový groš raziti a haléř, jichžto dvanácte za groš platilo by (Výb. I. 459.). — Chlouby za sto zlatých a bohatství za zlámanou gřešli (Mudr. 103.). — Každá ovečka za dva tolary (Suš. Pís. 228.). — Takové vědro obnáší za velikou konev (Bož. Něm. IV. 44.). — Dnes bude dáno tobě za minúcie panstvie toto neminúcie kralovánie (Kat. 3005.). — Za smrtelného muže neumierajícieho krále ziščeš (Kat. 3009.). — Toho jsem škoden za dvě stě hřiven (Půh. I. 135.). — Zaplať za voničku (Suš. Pís. 303.). — Za byl kopřivu změnichu (Dal. 71. 8.). — Ne za málo sobě to počítej (Pass. 418.). — Podlé spravedlnosti se nám za dosti stalo (Žer. Sn. 67.). — Sic by dobrá vuole za nic nebyla (Tov. 105.). — Za nic jich sobě neváží (Mitr. 116.). — Zač statek koupen byl? (Žer. Záp. II. 153.). — Jeho múdré řeči za vlas nerozuměješe (Kat. 533.). — Těch novin nikomu nezjevi za žádný vlásek (Kat. 845.). — Mnohým za vlas jest neuškodil (Žal. 141.). — Ani za nehet neodstoupili (Žal. 91.). — Jeho nohy ani za mák od blata ušpiněny nebyly (K. Poh. 585.). — Ani za prach mák (Us.). — Nemá posedenia na jednom miestě ani za okamih (Sborník 92.). — Ty za plešku nestojíš (Anth. I. 96.). — Nebojte se hosnodáři isem vám za

o předložkách za a na.

289

to, že to koně utáhnou (K. Poh. II. 123.). — Není tě za tolik (nejsi s to, Us.).

6. Přísudek, který čemu přisuzujeme, vypovídajíce, jakou platnosť co má, na místě čeho, čím co jest:

Zvyklost za právo jest (Všeh. XXIX.). — Král musil na tom přestati, což v zemi za obyčej jest (Žer. Sn. 57.). — Jak za pořádek a obyčej jest (Žer. Záp. II. 139.). — Jaká by brána k neřádům otevřína byla, kdyby to za právo bylo (Žer. Záp. II. 171.). — Za právo jest při tom súdu, že každý má třikrát obeslán býti (Všeh. 8.). — Voda z pramenuov jim za nejzdra-vější nápoj byla (Háj. 1.) — Žádá, aby stavům za obtížné nebylo (Žer. L. I. 13.). — Tvé krve proletie jest tobě za křtěnie (Pass. 341.). — My jiným národuom jsme za posměch (Háj. 10.). — Za zrcadlo vší poctivosti a svatosti byli (Žal. 21.). — Je za hlupáka (Us.). — Já nebudu za zloděje (Us.). — Budete mi za lid, a já vám za Boha (Ctib. Hád. 19.). — Kněz když nic ne-jmějéše, za jiného chlapa bieše (Dal. 76. 10.). — Kteříž jsou nám za stranu odpornou byli, jsou v městě Pražském (Bart. 113.). — V kostele kalvinista za faráře byl (Mitr. 17.). — Byl u nás za pacholka (Us.). — Byl jsem ve mlýně za práška (Suš. Pís. 743.). — V kterémžto vojště Maksencius za starostu byl (Pass. 370.). — Byl jsem dán za pachole komorní (Mitr. 5.). — Mezi těmi šesti jeden za rotmistra byl (Blah. 47.). — Bylo tam velice mnoho lidí za otroky (K. Poh. 474.). — Češi za ludi stachu, dokud turneje neznachu (Dal. 84. 15.). — Jestřáb za sřědka stál (Erb. Pís. III. 171.). — Božej a Mutyně za starosty ostasta (Dal. 56. 3.). — Neučinil-li by tomu dosti, za klamaře zůstane (Tov. 113.). — Za falešníka má zóstati (Všeh. 6.). — Ostaň u mne za pacholka (Poh. II. 133.). — Dám sa za husára (Zpěv. I. 359.). — Půjdu do kláštera, dám se za frátera (Erb. Pís. 145.). — Jara se k němu za tovaryše dal (K. Poh. 169.). — Dáš se učiti za zahradníka (K. Poh. 105.). — Jdem za husara (Zpěv. I. 15.). — Žádný mu nechtěl jíti za kmotra (K. Poh. II. 98.). — Půjdeš mi za kmotřičku (K. Poh. II. 261.). — Odvedem ho za rekruta (Suš. Pís. 570.). — Spravil se za Valacha (K. Poh. 76.). — Princka převlekla se za hadrnici (K. Poh. 243.). — Sloužil u ného za kuchaře (K. Poh. 33.). — Dostal službu za pasáka (K. Poh. 70.). — Kaplan se mi za druha opět dostal (Mitr. 121.). — Syn se má dostati za plukovníka (K. Poh. 337.). — Nemalý jich díl hlubinám za podíl se dostává (Lab. 27.). — Těmto poslóm sě to zdieše za veliký div nad divy (Kat. 93.). — Mně by zdálo sě to za veliké ščestie (Kat. 2488.). — Zdáše sě mi velmi za nepodobné (Anth. I. 164.). — Králi nezdálo se to za slušné (Let. 184.). — To za divné sě zdáti může (Anth. II. 168.). — Vidí se mi za slušné (Anth. II. 115.). — Druh s druhem za umrla ležesta (Anth. I. 44.). — Mezi jinými za mrtvého vytažen Jakub Ulický (Prot. 306.). — Také rány trpěl, že jeho tu za

19

290

F. Bartoš

mrtva odešli (Výb. I. 470.). — Zraniyše ho za mrtvého odešli (Pref. 357.). — Krále Réma za mrtvého zdvihli (Troj. 256.). — Někdy za pána, někdy za zemana se vydává (Žer. Záp. II. 114.). — Poněvadž se oni sami za ty hlásí a vydávají, nenáleží nám jináč než za ty je uznávati (Žer. L. I. 9.). — Nechcu sě za súdcu jmieti (Dal. 3. 18.). — Vlasta to za právo chtěla, aby dievka za muž jměla, kteréhož by sama chtěla (Dal. 14. 20.). — Vršovici Kochana za starostu jměchu (Dal. 34. 2.). — Žáby za král peň jmějéchu (Dal. 55. 43.). — Václav ženy nikdy nejmějéše, sirotky za dietky jmieše (Dal. 27. 38.). — Pasobřišci své břicho za bóh mají (Výb. I. 233.). — Měj mě za hospodáře (Kat. 3202.). — Kdo tě napomíná, měj ho za přítele (Mudr. 232.). — Vy mne za blázna máte (Star. Skl. V. 39.). — Rohože za postel jměchu (Dal. 37. 9.). — Dva bochníčky chleba za stravu mají (Mitr. 116.). — Za naučenie toto měj (Všeh. 36.). — Rač nám nejmieti za chlúbu (Kat. 36.). — V kostky jhráti za češt jmají (Dal. 102. 18.). — Neměj ty to za hru (Lab. 76.). — Múdrý mu za dobré jmieše (Dal. 67. 17.). — To mu za zlé nejměj (Dal. 17. 9.). — S dobrým za dobrého jmien budeš (Star. Skl. V. 95.). — Ot jeho ran jiskry jděchu, že jeho za dábla mněchu (Dal. 64. 24.). — Publikáni za zjevné hříšníky jmíni byli (Blah. Gram. 184.). — A což mi to zlato, to kladu za blato (Suš. Pís. 10.). — Za nemocna položen byl (Všeh. 40.). — Za marnosť jsem položil, déle se s tím meškati (Lab. 47.). — Polož to za hřích muoj (Ctib. Hád. 2.). — Modlitby jeho za hřích položili (Žal. 64.). — Pocty a dary súdcové za hanbu a za potupu sobě pokládají (Všeh. XXVIII.). — Nepočtu vám za vinu (Dal. 86. 12.). — Šimon Magdalenu za hřiešnici počítáše (Pass. 532.). — Ten za moudrého muže bývá počten, kterýž nic o své ujmě nečiní (Anth. II. 244.). — Nechci tě víc za kmotra znáti (Erb. Pís. 91.). — Soudce výrok jeho za dobrý uznal (K. Poh. 431.) — Páni rozsudek za pravý uznali (K. Poh. 681.). — Uznal to za dobré (Žer. Sn. 38.). — Mluvili, což za potřebu uznali (Žer. Záp. II. 166.). — Co pak ty nás děláš za blázny (K. Poh. 82.). — Vraha za kněze zvolichu (Dal. 99. 2.). — Kazimír korunován za krále polského (Let. 147.). — Vlastu za knéžnu vzěchu (Dal. 8. 12.). — Za přítele vzě vraha svého (Dal. 96. 14.). — Vsjak za oružie jme cep protivo vrahóm (Výb. I. 36.). — Z nás každý sobě vzal za braň, co mu se vidělo (Pref. 429.). — Jednu vezme za kuchařku a druhou za zahradnici (K. Poh. II. 20.). — Kovář si vzal anděla za patrona (K. Poh. II. 55.). — Pros ho, aby tě vzal za učeníka (K. Poh. 386.). — Vzal ho do práce za nádenníka (Us.). — Princezna nechtěla Jana za manžela (K. Poh. II. 136.). — Toho za choť pojala (Kat. 284.). — Kristus za sluhu ji přijal (Kat. 960.). — Král muož chlapa za vládyku vyvýšiti (Tov. 123.). — Staří Egyptčané řeku Nilus za boha ctili (Har. II. 177.). — Již jeho viec za buoh vzývati nebudú

o předložkách za a na.

291

(Výb. I. 286.). — Turci pátek za neděli světí (Mitr. 67.). — Křesťany za blahoslavené jsem velebil (Lab. 60.). — Za bloudného jeho odsoudili (Let. 470.). — Za heretiky je odsoudili (Lab. 44.). — Husa za kacíře odsoudili (Lab. 61.). — Nic jim nepomohlo, ale za křivé jsou odsouzeni (Bart. 69.). — Co lidé odsoudí za proklaté, to bůh souditi bude za svaté (Bart. 254.). — Za chyby to odsoudili (Blah. Gram. 238.). — Úředníci užíváni bývají za komisaře (Mitr. 54.). — Někteří za janičary se zapisují (Mitr. 9.). — Také tomu čaušovi za naše strážné přidáni byli čtyři přední janičaři (Mitr. 63.). — Král mu dceru za ženu dal (Anth. I. 163.). — Ten koflík za odměnu dostal (K. Poh. II. 122.). — Čert za pokutu tři roky sloužil (K. Poh. II. 122.). — Horníci poslali králi za dar pěkný zvon (Let. 318.). — Král psal z Uher do Čech za novinu všem stavům, že polovici svého vojska přes Dunaj přepravil (Bart. 263.). — Při nálezu se za právo zachovává, že žádného nálezu žádný z nejvyšších úředníkuov zemských tří nevynáší (Všeh. 62.). — Nechci toho za pravé jistiti (Anth. II. 203.). — Za pravdu tobě řieci směji (Anth. I. 149.). — Chceť nás v omyl uvésti krásně, za pravdu nám pravě básně (Výb. I. 857.). — Starší mladším ukazovali to za tajemství (Lab. 58.). — I svou moc tratí a za konsonant zní (Blah. Gram. 11.). — Co jste zač? (Us.).

*Pozn. 1.* Většina těchto vazeb ryze slovanských vytištěna v moderním slohu českém germanismem „co.“

*Pozn. 2.* Že vazba „co jest to za člověka“ a p. není původu německého, dokázal professor Kvíčala v „Dodatku“ k I. knize svého překladu Herodotova na str. 157. „Původně měly ovšem takové věty jiný význam; znamenalať na př. věta „co jest to za člověka?“ původně: „jaká véc jest to místo člověka?“ neměla tedy předložka za zde jiného významu než na př. ve větě „on jest mi za otce.“ Však záhy užíváno této vazby i tak, jak se jí nyní užívá, totiž jako poptávání na vlastnosť něčí, tedy „kteraký, jaký jest to člověk.“ — Jak přirozeně se tento pozdější význam z onoho původního vyvinul, viděti z těchto příkladů: Váženo jest, co mu mělo dáno býti za odpověď (Žer. Záp. II. 89.). — To jemu ode mne pověz, a coť dá za odpověď, povíš mi na Lito-myšli (Blah. 13.). — Co mají za povinnosť jáhnové (Blah. 41.). — Otázali, co za statek má (Tov. 75.).

V nářečích moravských užívá se této vazby s *nominativem*, tak jako v polštině a němčině: Co je to za člověk. — Co to za muzika hrá (Suš. Pís. 695.). — A to nejen s tázacím co, nýbrž i s ukazovacím to na označenou podivu: To je za krásný písek! — To je za dobré pivo! — Což za krásný vůz a vzácný pán jede k nám! — To byl bože za komár (Suš. Pís. 694.).

I v jiných pádech té vazby užíváno: Co za hrozného výstupku ses dopustil! — Dals mně to, Matušku, dals mně to za dary! (V. Prasek, Progr. Ol. 1875, str. 22.)

19*

292

F. Bartoš

7. Věcnou příčinu děje slovesného

a) ve spojení se slovesy: trestati, kárati, trpěti:

Pomni na to, že tě Bůh ztresce za to (Suš. Pís. 229.). — Komu Bůh dal syny, uč je a kárej za viny (Mudr. 406.). — Nic víc jemu za to ríkáno nebylo (Blah. 50.). — Bůh vám to udělal za to, že jste nám záviděli (Poh. II. 190.). — Tato se jim pokuta za to činí (Tov. 72.). — Což jest škod mimo to, za to Beneš jemu má právo činiti (Půh. I. 264.). — Jižť jest trpěl za to dosti (Star. Skl. I. 192.).

b) Ve spojení se slovesy: děkovati, obětovati, odměniti se:

Kdo neděkuje za málo, nepoděkuje ani za mnoho (Mudr. 49.).
— Obětuj bohóm za vícestvie v zadech, za vícestvie v předě
(Anth. I. 18.). — Bohatí za své prvorozené děti beránek ofěro-
vachu (Anth. I. 77.). — Odsloužím se ti za to (K. Poh. II. 86.).

c) Ve spojení se slovesy býti a moci:

Já za to nejsem (Us. = nemohu, neručím). — Já za to
nebudu (Suš. Pís. 729.).

d) Ve spojení se slovesy: styděti se, hanbiti se, plakati,
báti se, rmoutiti se:

Zlé věci činie, avšak sě ještě stydie za to (Štít. Nauč. 148.).
— Člověk rozumný by se za to styděl, aby měl takové dětinské
klevety oznamovati (Bart. 96.). — Prohlédše na nedostatky své
za sebe styděti se musíme (Did. 46.). — Za své mudrování se
zastyděl (Bart. 135.). — Kdo se za vlastní řeč stydí, hoden
potupy všech lidí (Mudr. 227.). — Za vynaloženou práci svou
se hanbili (Lab. 53.). — Za chudé přátely se hanbil (Anth. II.
244.). — Všecky za to bylo hanba (Poh. II. 180.). — Daj nám
za hřiechy plakati (Výb. I. 329.). — Za své hřiechy čiň pokánie
(Anth. I. 92.). — Od toho času poče králová smutiti za to
(Kat. 359.). — Čím sě smutíte sobě stýskajíce za mě (Kat. 3277.).

e) Ve spojení se slovesy: báti se, lekati se, starati se:

Lakomý chová zbožie boje sě za ně (Štít. Nauč. 131.). —
Co je těm báti sě za tělo, ješto sami nuzie svá těla? (Štít.
Nauč. 147.). — Vidúc to lidé počechu se zaň báti (Výb. I. 410.).
— Vězni báli se sami za sebe (Let. 301.). — Za sebe se ne-
velmi báli (Blah. 44.). — Velmi se v hlavu udeřil, tak že jsme
se zaň lekli (Let. 508.). — Lekám se za tě (Troj. 239.). —
Máti pečlivě zaň se starala (Troj. 520.).

f) Ve spojení se slovesy: prositi, žádati, modliti se:

Hovora je sě za dušu Boha prositi (Dal. 34. 60.). — Ját
je za vajce poproši (Anth. I. 96.). — Jestli mu drozda dáš, za
bažanta tě požádá (Mudr. 52.). — Velice sě Bohu za to modléše
(Pass. 644.). — Za to se pánu Bohu modlili (Žal. 9.).

8. Míru a) prostorovou, kterou se co rozprostraňuje:

Ta skála stáše od Kúřimě za dvě míli (Výb. I. 186.). —
Bylo od města hlavního za osm mil vlaských nějaké městiště
(Troj. 500.). — Ještě tam hradišňa hielé ot Mvta blíž za pól

o předložkách za a na.

293

míle (Dal. 56. 13.). — Odtud za čtvrť míle jedouc přišli jsme na jeden vrch (Žer. Záp. II. 86.). — Ten vrch za půl míle zdélí a zšíří za čtvrť míle může býti (ib.). — A to dobře trvá za patnáctery hony (Troj. 495.).

b) Míru časovou, kterou děj slovesný vyplňuje:

Král za dvě létě v jiném kraji bydlil (Pass. 51.). — Asi za dvě léta u vězení zůstávala (Žer. Záp. II. 87.). — Jiní za tři léta v věži bychu (Dal. 85. 46.). — A to činil jest za let dvaceti (Výb. I. 387.). — Jason na ostrově Kolchis za měsíc zůstane (Troj. 59.). — Za dva měsíce v žaláři držáni (Prot. 38.). — Řekové pošlí k králi Priamovi, aby jim dal přímeří za tři měsíce (Troj. 303.). — Přímeřie mezi nimi uloženo za tři neděle (Anth. I. 105.). — A to trvalo za několik nedělí (Bart. 224.). — Kaza jej za (— na) tři dni zavřieti (Pass. 170.). — Priamus za tři dni v té trval jest žalosti (Anth. I. 117.). — Potom za třiceti dní ústavně bojováno jest (Troj. 325.). — Pozdrževše se u těch nechutných louží za půl hodiny jeli jsme odtud (Har. II. 66.). — Za dlouhou chvíli ve mdlobě byla (Bart. 259). — Král Jan pobyv za chvíli v zemi opět se preč vzdvihl (Výb. I. 489.). — Někteří dlouhé vězení trpěli za dlouhý čas, jiní za deset let (Bart. 149.).

9. Čas, jehož průběhem děj slovesný se buď dovršuje buď opětuje:

Co v něm vězí, za krátký čas poznáš (Mudr. 266.). — Vice spozoruje hosť v cizím domě za hodinu, než hospodář za rok (Mudr. 418.). — Za nedlouho byla skála naložena na vůz (K. Poh. 611.). — Žeň bývá jednou za rok; dvakráte za rok nebývá léto (Mudr. 261.).

10. Jakosť a způsob děje slovesného:

Mniši zelice za obyčej jeděchu (Dal. 37. 5.). — Sv. Petro-
nyla za obyčej nemocna bieše (Pass. 398.). — Kristoforus za
obyčej přes řeku lidi nosieše (Pass. 573.). — My jsme se již
potázali a za jeden člověk srovnali (Tov. 75.). — Již jsme se
smluvili za jeden člověk (Blah. Gram. 245.). — Tu se ustano-
vili páni s pány Pražskými za jeden člověk (Let. 90.). — Ne
všichni jsú za jedno (— jednak) silni (Štít. Nauč. 77.). — Bůh
s tebú, to věz za celo (Kat. 1952.). — Chtícímu nic není za
těžko (Mudr. 281.). — Za časté stonali (Žer. Záp. II. 42.). —
Pan Dočí se uvolil za spravedlivé učiniti (Žer. Záp. II. 13.). —
Za dobré by bylo, aby . . . (Žer. Sn. 36.). — Za druhé to do-
ložil (Žer. Záp. II. 171.). — Kráva za své vzala (Mudr. 507.).
— Chasník dostal za vyučenou (K. Poh. II. 5.).

II. S genitivem označuje předložka za čas, v jehož průběh co spadá, se kterým současně se co děje:

Za dávných časóv jeden ciesař bieše (Kat. 1.). — Za jednoho času za mých mladých let projeli jsme hranice (Žer. Záp. II. 85.). — Varro svědčí, že za jeho času korec obilí vsetý sto korců

294

F. Bartoš

vydával (Har. I. 286.). — Za oných časov, za starých bohov, za boha Peruna nesmela žádná v dome samotná být postelkyňa (Zpěv. I. 5.). — Opatřil se za času (Tov. 73.). — Sluší to za času obmysliti (Troj. 475.). — Jindřich Korutanský za svého vládanie málo neb nic dobrého učinil (Anth. I. 98.). — Chrám sv. Žofie za křesťanů daleko větší byl (Mitr. 64.). — Za starého krále bylo dobře (K. Poh. 133.). — Sv. Blažej byl jest za toho ciesaře, jenžto slul Diokletian (Pass. 201.). — Sněm Florentský držán byl za papeže Eugenia (Hos. 68.). — Újezdští za předešlých pánův svých nerobotovávali (Žer. Záp. II. 118.). — Za Berky všecky naše práva a obyčeje se rušily (Žer. Záp. II. 175.). — Mnozí za nás neuměli (Štít. 10.). — Což oni sami učili a za nich bylo, to nám přičítají (Bart. 103.). — Za pokoje a za řáduov nižádný na to nesahal (Dsky I. 125.). — Šťastný, ktož za zdraví obmýšlé, co má býti naposledy (Štít. 281.). — Paní za svého zdravého života toho žádnému ve dsky nevložila (Půh. I. 200.). — Oldřich, vévoda Korutanský, nemaje dětí, Otakara učinil jest dědicem korutanským za svého zdravie (Výb. I. 436.). — Vojen synoma zemju za života rozděli (Dal. 16. 5.). — Za zdravého života dobře činiti, po smrti času nebude (Mudr. 10.). — Ten nebožtík to jinému za zdravého rozumu dal a poručil (Pref. 17.). — Ludmila za své mladosti také se modlám pohanským modlila (Výb. I. 310.). — Spitihněv umře za věka mladého (Dal. 25. 5.). — Rozdaj přátelóm své zbožie za síly (Výb. I. 249.). — Utec za zdravé kůže (Us.). — Za chuti ať jest dostal (Lab. 68.). — Nejlépe zaplatiti za paměti (dokud nezapomeneme, Us.). — Za řeči prohodil (Us.). — Za zubův se chleba najísti (Mudr. 261.). — Za mízy jest lýčí dříti (Mudr. 260.). — Ta naše jedlička za léta za zimy vždycky se zelená (Suš. Pís. 371.). — Za pěkného počasí i baba loď uřídí (Mudr. 154.). — Pohončí jeho za slunce nezastane (Tov. 36.). — Kdybych byla chodila za slunečka domů (Suš. Pís. 194.). — Za tmy tajně táhli k městu (Troj. 68.). — Pohanku sej za pěkné rosy (Mudr. 424.). — Za deště chalupa se nepokrývá a za jasného dne bez toho do ní neteče (Mudr. 501.). — Kdo za deště seče, za sucha sklízí (Mudr. 423.). — Krávy nebudou mívať za rosenky trávy (Suš. Pís. 481.). — Lidé vycházejí za chládku a večerního času (Har. I. 65.). — Vyšli jsme časně za chladu (Us.). — Za šera odešel (Us.). — Za živa do těch temností se dostávali (Lab. 84.). — Tak za starodávna bývalo (Lab. 28.). — Hýřil za mladu a pod starosť umírá z hladu (Mudr. 58.). — Dala hrušky obérať za zelena (Zpěv. I. 252.). — Hřebík když do dřeva osykového za syrova vrazí (Blah. Gram. 301.). — Jilek za mala ode pšenice málo se rozeznává (Suš. Ev. Mat. 179.). — Jeho královánie konce nemá, jedno za vše jest za nova (Kat. 527.). — Miluj mě za černa, za bíla se tě neprosím (Mudr.). — Chodíval k nám za svobodna (Us.).

III. S *instrumentalem* označ...

o předložkách za a na.

295

1. Tkvění a rozvoj děje slovesného za předmětem, na otázku kde?

Za Prahou se promodrují vrsi, za vrchy vzchod šedý pro-
jasňuje (Anth. I. 21.). — Když Ježíš za řekú Jordanem byl,
roznemohl sě Lazař (Anth. I. 78.). — Mužie za Vyšehradem
stojéchu (Dal. 10. 29.). — Malá za velikú se kryjéše (Dal. 55. 53.).
— Bránili se za těmi vozy jako za zdí (Let. 60.). — Snadno
za křovím stříleti (Mudr. 166.). — Posadí se za stolem (Ctib.
Hád. 6.). — Michal měl za kloboukem zlaté peří (K. Poh. 203.).
— Užitečněji jedna svíce hoří přede mnou než tři za mnou
(Blah. Gram. 300.). — Nestojím já za ňou v kráse ani v práci
(Zpěv. I. 192.). — Peníze bůh ví za kým zůstaly (Mítr. 191.).
— Manželka má ty peníze, které za pánem jsou, mi darovala
(Žer. L. I. 52.). — V kraji olomúckém za úředníky a za výběr-
čími sedm tisíc se nachází (Žer. L. I. 131.). — Peníze kníže za
sebou ponechává (Hos. 82.). — Inventář za sebou má (Žer. Záp.
II. 30.). — Berka také něco za sebou má (Žer. Záp. II. 43.).
— Postoupil, což má za úřadem (Žer. Záp. II. 121.). — Pohle-
dávati peníze za kým (Us.). — Nevědělo se, byla-li za mužem
čili svobodna (Žer. Záp. II. 141.).

2. Pořad, kterým věci jedna za druhou jdou, ve spojení se slovesy ruchu podmětného i předmětného:

Bra sě Záboj v les, lesem za Žábojem sbory; bra sě Slavoj
v les, lesem za Slavojem. sbory (Anth. I. 11.). — Teplá krev
za dušiciu teče (Anth. I. 16.). — Za mnú, za mnú, chrabro na
Polany (Anth. I. 21.). — Češie za Polany neběžechu (Dal. 36. 18.).
— Já brzy za pánem přijel (Žer. L. I. 28.). — Plavili jsme se
za nimi (Pref. 499.). — A tak oba jsouce mysli nevážné, za
svou vášnivou libostí toliko šli (Bart. 90.). — Za štěstím jdou
přátelé (Mudr. 234.). — Za pýchou palice chodí (Mudr. 97.).
— Koně za ovsem běží, a osli ho dostávají (Mudr. 150.). —
Posláno jest za ním (Žer. Záp. II. 103.). — Peče buchty s mákem,
posýlá za vojákem (Erb. Pís. 30.). — Hučie divá řeka, vlna za
vlnú se valie (Anth. I. 14.). — Zkoušel klíč za klíčem (K. Poh.
II. 220.). — Byl jsem za synem v městě (Us.). — Když býval
za ovcemi, skákával přes klády (K. Poh. II. 186.). — Sedlák
sebral klobouk a hned za rozkazem na zámek se ubíral (K. Poh.
II. 124.).

3. Pomyslný směr děje slovesného za předmětem, který
jest příčinou touhy a žalu:

Teskním, bože, teskním za synáčkem hezkým (Suš. Pís. 199.).
— Soused za tebou teskní (K. Poh. II. 113.). — Kovářovi ze-
mřeli rodiče, on za nimi tuze teskliv byl (K. Poh. II. 51.). —
Žal mi je za tebou (Zpěv. I. 6.). — Neplačte, matičko, za tím
synem (Suš. Pís. 570.). — Není ani jednoho večera, co by za
tebou nepoplakal (K. Poh. II. 113.). — Každá věc za svým

296

F. Bartoš

pánem křičí (Mudr. 345.). — Povolávali a pohvizďovali za nimi (Lab. 65.).

4. Příčinu věcnou, za kterou co následuje, ze které co plyne:

Na tom Rudém moři poněkud ještě Turek panuje, a to za příčinou pevností dobře opatřených (Har. II. 142.). — Nenadarmo Mrtvé moře slove, za příčinou svého zlého a jedovatého dýmu (Har. I. 174.). — Za slušnými příčinami jsem se vymlouval (Žer. L. I. 20.). — Posly své k J. M. za pilnými příčinami vypravím (Žer. Sn. 90.). — Za důležitými potřebami zemskými posly k J. M. C. vypravili (Žer. Záp. II. 101.). — Slyšeli jsme tvé múdré řeči pořádnosť, ale za jinú neprázdní, svým bohóm slúžíce, všemu jsme rozuměti nemohli (Výb. I. 293.). — Netbají na buoh za tiemto světem (Štít. Nauč. 257.). — Válel sě nahým tělem po kopřivách, aby za tú bolestí minulo jej to pokušenie (Štít. Nauč. 136.).

5. Příčinu předstíranou, záminku:

Za přieměřiem pozvachu jich na svój hrad (Dal. 12. 4.).
— Za mírem jich cti zbavichu (Dal. 14. 38.). — Mezka mírem vylúpi knězi oči (Dal. 33. 10.). — Král mu káza za vérú k sobě sníti (Dal. 50. 9.).

6. Čas, průběhem jehož se co děje :

Nepřátelé s otcem naším jednali, aby s pole táhl a hrad
papienský za tím příměřiem špižoval (Anth. I. 102.). — Za tím (Ús.).

O předložce na.

Předložka na pojí se s akkusativem a lokalem.

I. S akkusativem určuje předložka na

1. místo, k němuž pohyb směřuje, jehož dochází, vrchu
jeho dotýkaje

a) činem hmotným:

Na skálu vystúpi silný Záboj (Anth. I. 10.). — Jest nám
dokročiti na sě miesto (Anth. I. 18.). — Vznide pastýř na most
(Anth. I. 21.). — Kněz káže poslu, by sě páni všicci sněli na
hrad (Anth. I. 28.). — Potom vstúpil na nebesa (Kat. 13. 10.).
— Andělé nesú tělo na tu horu na Sinai (Kat. 3466.). — Vy-
jidechom na pole (Anth. I. 101.). — Vlny přenesechu své zvěsty
na druhý břeh (Anth. I. 14.). — Skoti sě dřevo na voj (Anth.
I. 13.). — Drva vložichu na rámě (Anth. I. 17.). — V tu chvíli
přišel had na sieň (Anth. I. 167.). — Svatým slovem lidí na
dobrú cestu vedl (Pass. 226.). — Navrátil jsem se na své místo
(Žer. Záp. II. 154.). — Nehýbej sě ani v pravo ani na levú
ruku (Anth. I. 163.). — Puštěn koráb na vodu (Mudr. 11.). —
Muž svatý vynide k nie na jevo (Kat. 875.). — Vskoči na oř
jarobujný (Anth. I. 29.). — Udeři svým mečem na štít stříbrn
(Anth. I. 25.). — V tom zaklepal kdosi na dvěře (K. Poh. 430.).

o předložkách za a na.

297

Pozn. Pouhý směr kam? označuje akk. s předložkou na
ve spojení se slovesy klidného tkvění při určování geografickém:
na východ, na západ. Ta brána stojí na západní stranu (Pref. 359.).

b) Činem pomyslným:

Ani sa mi na oči neukazuj (Sbor. 87.). — To jemu na
mysl tanu (Dal. 76. 20.). — Ani nám na mysl nevstoupilo
(Prot. 207.). — To těžce Sizimus na mysl vze (Výb. I. 283.).
— Zuřivý na se vzal obličej (Prot. 283.). — Súdce jim da na
vuoli, které by sobě chtěli voliti košile (Pass. 204.). — Bázeň
veliká spadla na ty, kteříž je viděli (Žal. 12.). — I spadl los
na Matěje (Pass. 232.). — On na Jindru vše sčítal (= sváděl.
Blah. 19.). — Čekej, až na tě dojde (Us.). — Žádali odkladu,
až přijde na půhon (Žer. Záp. II. 105.). — Nepřátelé na smrť
jejich nastupovali (Žal. 16.). — Dosadili ho na úřad (Har. I. 190.).
— Pohan obrátil sě na vieru krěstanskú (Anth. I. 167.). —
Dědové jsú na to svědci (Anth. I. 43.). — Měl list na sto hřiven
(Půh. I. 241.). — Ten list svědčil na osm set hřiven (Půh. I. 163.).
— Toliko deset zl. mu na ty peníze odvedl (Žer. Záp. II. 155.).

2. Směr pohybu ku předmětu, jenž jest cílem činnosti pod-
mětové, činem hmotným i pomyslným,

a) ve spojení se slovesy činnosti nepřátelské: jíti, vráziti,
házeti, stříleti a p.:

Češie na Polany jidú (Dal. 71. 15.). — Vrazí kruto na
Kublajevica (Anth. I. 28.). — Na Tatary liuto vyrazichu (Anth.
I. 23.). — Sokol udeřil na psa (Anth. I. 167.). — Mor na
l'udi vstúpi (Anth. I. 48.). — Král posla voje na hrady (Anth.
I. 39.). — Sarpedon oddal se udatně na Palameda (Troj. 359.).
— U kostela děla zasadivše jechu sě na město střieleti (Let. 160.).
— Na tvrdý špalek tvrdý klín (Mudr. 87.). — Nenie mi nikto
na přieky (Kat. 498.). — Soud na něho usadili (Blah. 4.).

b) Ve spojení se slovesy: hleděti, dívati se, pozorovati,
volati, mysliti, pamatovati, zapomínati, dbáti, ptáti se, hádati,
těšiti se, smáti se, věřiti a p.:

Na svú matku hleděl (Kat. 766.). — Páv na krále mile
hlédáše (Anth. I. 150.). — Já na to se dívati nemoha, prchl
jsem (Lab. 106.). — Pozrěsta lisíma zrakoma na králevy voje
(Anth. I. 12.). — Bedlivě jsem na to pozoroval (Lab. 86.). —
Dej pozor (pamatuj, ohlédej se) na zadní kola (Mudr. 437.). —
Lubor na zemany zývá (Anth. I. 29.). — Boleslav je sě na l'udi
volati, na Václava žalovati (Dal. 30. 50.). — Zapísknu na vás
(K. Poh. II. 217.). — Odvolá se na pány (Půh. I. 263.). —
Vlk na ovce rád vždy vyje (Anth. I. 32.). — Věz to, žeť na
to chci mysliti velmi snažně (Anth. I. 99.). — Mysli často na
přítele, ale častěji na nepřítele (Mudr. 235.). — Pomniž na to,
synu milý (Anth. I. 153.). — Rač na bratróv diel pomnieti (Dal.
49. 12.). — Vzpomeňte si na svého děda (Anth. I. 41.). — Kněz

298

F. Bartoš

na svú žalosť zpomína (Anth. I. 33.). — Na má dobrodiní ne-
zpomínáte (Mitr. 71.). — Všichni na nás zapomenuli (Mitr. 161.).
— Už jsem zapomněla na bílou růžičku (Suš. Pís. 362.). —
Řiedký sě naň toho domní (Výb. I. 225.). — Na sny nedbaj
(Pass. 99.). — Na všecky věci tohoto světa málo dbal (Pass. 509.).
— Poče sě ptáti na lid a. na obyčej jeho (Anth. I. 166.). —
Tázal jsem se na ten solný sloup pilně mnichův hory Sion
(Pref. 347.). — Hádali na našeho Martina (Pís. nár.). — Těším,
raduji se na svátky (Us.). — Dítě se na matku směje (Us.). —
Nevěřím na strašidla (Us.).

c) Ve spojení se slovesy nepříjemného hnutí duchovního a jeho projevu: hněvati se, zlobiti se, láti, klnouti, stýskati si, žehrati, plakati, kvíleti, vzdychati, žalovati, naříkati a p.:

Zazli sě Čestmír na Kruvoj (Anth. I. 17.). — Meduláněné
na Čechy sě hněvajú (Dal. 59., 45.). — Na nerozumného se
hněvati, nerozum (Mudr. 113.). — Orestes byl hněviv na Pyrha
(Troj. 509.). — Proto se velice na pastýře zlobili (K. Poh. II.
169.). — Pak na sebe láli a klnuli (Lab. 64.). — Sedlák na
žádnou robotu sobě nestýská (Erb. Pís. 93.). — Hus na hříchy
žehral (Žal. 29.). — Rychle plač zde na své hřiechy (Výb. I. 905).
— Sirotci naň plakachu (Dal. 92., 40.). — Na kvielí Pán Buoh
(Anth. II. 9.). — Na své hřiechy vzdychachu (Pass. 479.). —
Žalujemy na Vlčka i na jeho syny (Půh. I. 183.). — Poviemť
jednu vinu na ni (Kat. 770.). — Běduje a naříká na své ro-
diče (Us.).

d) Ve spojení se slovesy dáti se a býti:

Inhed sě na běh oddala (Pass. 322.). — Jiní sě na běh
oddachu (Dal. 15., 32.). — Češie na rozkoš sě dachu (Dal. 79., 1.).
— Otci naši na pokoj sě dali (Dal.). — Mniši oddali sě na
modlení (Har. II. 74.). — Dievky se dachu na 1sti (Dal. 12., 1.).
— Dávají se na pokání (Anth. II. 322.). — Dalo se, bylo, jest na
děšť, na čas (Us.). — Věže již na zboření jsou (Mitr. 24.). —
A nad námi hory na spadnutí visely, že strašlivé bylo na ně
hleděti (Har. II. 66.).

e) Ve spojení se slovesy: slušeti, náležeti, svědčiti a obdob-
nými adjektivy:

Tak se mnú učiň, jakož na mój rod slušie (Anth. I. 98.).
— To, králi, slušie na tě (Anth. I. 153.). — To na ně nená-
leží (Mitr. 8.). — To nesvědčí na panenky (Pís. mor.). — Věc
ta nehodna na muže moudrého (Žal. 129.). — Byl na chudé
laskav (Výb. I. 201.). — Na tebe (na vás, na takového boháče
etc.) jest to málo (mnoho, dost, není to nic, Us.).

Pozn. Touž vazbu mají adjektiva: dobrý, zlý, hněviv a p.;
v nářečích moravských též podoben: Syn jest podoben na otce,
dcera na matku.

f) Ve spojení se slovesy: spoléhati, spouštěti se, bez-
pečiti se:

o předložkách za a na.

299

Nespoléhej na cizí trošty (Mudr. 93.). — Na líbezná slova se nespouštěj (Mudr. 93.). — Na janičary se císař turecký nejvíce bezpečí (Mitr. 9.). — Neskládej se na cizí pomoc. (Us.)

3. Účel, ku kterému děj slovesný se nese:

Mám na trávu iti (Zpěv. I. 292.). — Pošla na kvítečky (Suš. Pís. 196.) — Šel na jablíčka (Suš. Pís. 255.). — Šly děvčátka na jahody (Suš. Pís. 164.). — Podme na maliny (Zpěv. I. 291.) — Zmeškav léto, pozdě do lesa na maliny (Mudr. 261.). — Šli do lesa na drva (K. Poh. 172.). — Šel do lesa na zvěř (K. Poh. 144.). — Diovča na vodu ide (Zpěv. I. 77.). — Jan poslal na víno (Poh. II. 66.). — Jde na pivo (Suš. Pís. 525.). — Žena šla na maso (K. Poh. 515.). — Pojedem na hon do pole (Erb. Pís. II. 15.). — Tiberius na lov jel (Anth. I. 162.). — Turci na loupež jdou (Mitr. 188.). — Šel na vojnu (Výb. I. 1075.). — Král sě na vojnu zdviže (Anth. I. 35.). — Jeli na picování (Let. 110.). — Šimon Jezu Krista na oběd zval (Pass. 186.). — I jezdili hejtmané do města na kvas (Let. 269.). — Pozva jeho na hody (Dal. 30., 4.). — Ježíš šel na hospodu s nima (Anth. I. 81.). — Mám tu na nocleh osobu duchovní (Poh. II. 205.). — Až kohouti po půl noci odkokrhají, teprva spat a na odpočinutí se odbírají (Har. II. 248.). — Pořád hleděl, aby se s ním mohl na řeč dostati (K. Poh. 427.). — Dva sedláci přišli na soud (K. Poh. II. 70.). — Šli na poradu (K. Poh. II. 256.). — Přišla jsem k vám na službu (K. Poh. II. 17.). — Na modlitbu k cierkvi jdieše (Dal. 30., 27.). — Vzali si děvče na starosť (Bož. Něm. I. 237.). — Pražané vytrhli na pomoc jim (Let. 122.). — Pozva sobě na pomoc rodiče svého (Dal. 103. 3.). — Pána Boha jsem si na pomoc žádala (Suš. Pís. 475.). — Služebník na pomoc volal (Mitr. 32.). — Dítě nám bude kdysi na pomoc (K. Poh. 161.). — Král se svým vojskem za ním na posilu šel (K. Poh. 341.). — Dal mu peníze na výživu a na útraty (K. Poh. 207.). — Koupili obilí na chléb (K. Poh. 163.). — Chléb pekli na prodaj (Dsky I. 175.). — Na mše svaté dával (Poh. II. 51.). — Co si vezmeš na památku (K. Poh. II. 73.). — Tak sě dobře vedl, až jest byl všem jiným na příklad (Pass. 352.). — Na češť sv. Marku krásný kostel jsú učinili (Pass. 346.). — Panna sějieše modlitby Jesu Kristu na češť (Kat. 1187.). — Podejmem' škodu nemalú, všecko jednomu na chválu (Anth. I. 47.). — Na milosť sě dala (Dal. 39., 90.). — Toby i tvým budúcím na věčnú hanbu a potupu ostalo (Arch. I. 21.). — Nechtěli se zastaviti v městě a to na potupu a k hanbě Pražanóm (Let. 136.). — Smluvili se na tvú záhubu (Kat. 67.). — Rúchú tvář tvú svatú na smiech zavázali (Pass. 290.). — Václav jel na korunování na Rýn (Let. 2.). — Na ztvrzení toho spolku všickni pečeti své jsou přitiskovali (Blah. 3.). — Tomu všemu na svědectvie a na věčné potvrzenie tento list dávám (Výb. I. 451.). — To jest bylo na znamenie

300

F. Bartoš

pravdy (Anth. I. 90.). — Všetci sa mu klaňali na znak, že ho
za svojho krála uznávají (Pov. 368.). — Toť spasitelné dietě,
ježto jest na utěšenie všemu světu přišlo (Anth. I. 77.). — Zvo-
nili na klekání (Blah. 56.). — Jedno druhému bylo na odpor
(Lab. 55.). — Vstoupil mu na odpor (Lab. 39.). — Vlasta všem
na život otpovědě (Dal. 15., 3.). — Na život otpovědajú (Dal.
39. 73.). — Toho na biskupstvo posvět (Pass. 39.). — Pel-
hřima na biskupstvo zvolichu (Dal. 75. 17.). — Saul od Sa-
muele na království pomazán byl (Har. I. 164.). — J. M. krá-
lovská ráčil jest volen býti na království římské a včerejšího
dne měl korunován býti na císařství (Žer. Záp. II. 77.). — Oni
na vojáka mě odvésti dali (Suš. Pís. 576.). — Na to židov cho-
vají, aby na ně lichvili (Štít. Nauč. 99.). — Na to přijela, aby
na nás zvěděla, kde jest schováno to dřevo (Pass. 37.). — Kněze
na to namluvichu (Dal. 58., 17.). — Dá jemu na to vieru
(Kat. 579.). — Já jsem na to, abych takové prováděl (Lab. 9.).
— Mám na to dosti dobrých lidí (Půh. I. 177.). — Blýská se
na čas (Us.). — Na rozmyšlenou jsme sobě vzali (Har. II. 48.).
— Celá ves se sbíhala na podívanou (Bož. Něm. I. 239.). —
Pravila jsem na rozchodnou (Božena Něm. I. 299.). — Po-
dával příteli ruku na přivítanou (Bož. Něm. I. 327.). — Po
těch řečech na smrť je odsoudili (Bart. 282.). — Na oheň ho
odsoudili (Žal. 15.). — Chceš nás dřieve času otsúditi na za-
tracenie (Anth. I. 106.). — Panna Maria uhlédavši syna svého
milého, an na smrť jde, velikým zármutkem a žalostí upadla
(Pref. 362.). — Královú vyvedú před město na popravu (Kat.
3014.). — Kristus pán z města na popravu veden jest (Pref. 298.).
— Na muky ji vediechu (Výb. I. 298.). — By na bezživotie
dán (Výb. I. 278.).

*Pozn.* Téže vazby užívá se ovšem také přívlastkem: Koupil
mně střevíčky na svátek (Suš. Pís. 360.). — Šijú mi tam kabá-
tek na všední den na svátek (Suš. Pís. 576.). — Spatřil jsem
nemálo prodávajících na ty rány masti (Lab. 20.). — Jakúbka
činí společníka na zisk i na ztrátu (Půh. I. 149.).

4. Účin a výsledek plynoucí z děje slovesného, způsobu,
jakého co následkem děje slovesného nabývá:

Kyji na smrť jej ubichu (Pass. 548.). — Hrom čtyři tisúce
na smrť zabi (Kat. 2894.). — Na smrť se roznemohl (Pass. 175.).
— Někteří na smrť stonali (Žer. L. I. 95.). — Ezechiáš bieše
na smrť nemocen (Pass. 4.). — Chorý je na úmor (Sborn. 90.).
— U Boha modlitba na zmar nepřichází (Mudr. 8.). — Pro
svou velkou dobrotu přišel na psotu (Us.). — Na poly ho
přeſal (Us.). — Rozdělili se na čtyři strany (Let. 144.).
— Řeka na mnoho struh a příkopův se dělí (Har. II. 145.).
— Lavice na kusy se zlámala (Pass. 578.). — Skály lodi na
kusy roztříštily (Har. II. 120.). — Na drobty to zřezali
(Kat. 2802.). — Sěmu hlava na dvé

o předložkách za a na.

301

— Vlasy na vrkůčky spletené měla (Mitr. 87.). — Les na drva sdělal (K. Poh. II. 126.). — Ty stromy se rozsypaly na prach (K. Poh. II. 207.). — Bodaj se jí hlava na prach rozsypala (Suš. Pís. 287.). — Tělo na prach spálené (Har. II. 126.). — Bylinu harmalu pálí Arabové na popel (Har. II. 195.). — Semlel ječmen na mouku (Us.). — Proměnil vodu na víno (Us.). — Večer tich tu projde na noc chladnu, den sě rozhořieva na poledne (Výb. I. 48.). — Čarodějník nás poučuje na čarodějstvo (K. P. II. 211.).

5. Příčinu, která za následek má děj slovesný:

Vstachu voje na kniežecie slova (Anth. I. 16.). — Půhon odložen na žádosť strany (Žer. Záp. II. 22.). — Potom na vše-like zprávy jinak se rozmyslili (Blah. 3.). — Na to rozkázaní bylo utišení (Suš. Pís. 16.). — Roznemohl se na horkou zimnici a syn na touže nemoc stonal (Žer. L. I. 90.). — Na morní nemoc se rozstonali (Žer. Záp. II. 164.). — Několik neděl na červenku stonaje státi jsem nemohl (Mitr. 109.). — Kaplan na podobnou nemoc se rozstonal (Mitr. 120.). — Chatillon na červenku umřel (Žer. L. I. 67.).

6. Prostředek a nástroj děje slovesného:

Všecky dvéře zavřeny, na zámky zamčeny (Suš. Pís. 43.).
— Já jsem si ho zamkla na devět zámečků (Suš. Pís. 236.).
— Chalupy byly jen na petlice zavřeny (Bož. Něm. IV. 61.).
— Veslo jest přiděláno k lodi na železné háky (Pref. 40.).
— Troubili na troubu (Neh. 4. 18.). — Na trubičky trúbieše (Star. Skl. V. 44.). — Na bubny bubnovali (Let. 408.). — Píská na lupínek (Suš. Pís. 358.) — Byl v lodi zvonec, na který zvonívali na poutníky (Pref. 41.). — Na zlatou udici snadno ryby lapati (Mudr. 362.). — Čísti na brýle (Us.). — Na své oči to viděl (K. Poh. II. 152.). — Vícekrát bys mne na oči nespatřil (K. Poh. II. 212.). — Tak hlasitě mluvívali, že to náš pán na své uši slýchával (Mitr. 92.). — Na nohy tu skoči junóv desět (Anth. I. 22.). — Počech hleděti spoleh na loket (Star. Skl. V. 81.). — Klekl na kolena svá (Anth. II. 373.). — Na ty peníze se-bráno veliké vojsko (Žal. 73.). — Na ty peníze živ budu (K. Poh. II. 121.). — Páni chtí ku papeži posłati na svůj náklad (Let. 231.) — Poutníci povinni budou na svůj náklad sobě jídlo i pití kupovati (Pref. 14.). — Zemané na svůj groš na vojnu jedú a na svůj vlastní náklad bojují (Hos. 83.). — Na obecní groš dochováni jsou smrti (Let. 432.). — Ktož ty konšely vedl, stravu jim dáti musil, aby na své nepracovali (Tov. 118.). — V Hospodinu ulehna svú nadějí budeš moci na žaltář pěti: „Ne-budu se báti“ (Štít. Nauč. 152.). — Meč seče straně na obě (Anth. I. 34.). — Oltář prostě z kamení narovnaný a na vápno nezděný (Har. I. 156.).

Pozn. 1. Ellipticky: Učí se na housle (hráti), na flétnu (pískati) a p.

302

F. Bartoš

*Pozn. 2.* Sem náleží též akkusativ s předložkou na, jehož užíváme na označenou předmětu, kterým se dokládáme věrujíce a přisahajíce: To na duši a víru svou připovídáme (Mitr. 171.). — A protož aby nám každý z vás pověděl na své svědomí pod věčným zatracením pravdu (Bart. 146.). — Vždyť já vidím na mou věru (Lab. 67.). — Dokládal se mi na svátosť (Bož. Něm. I. 330.). — Povídá, na pravdu že jí to všecko dá (K. Poh. 642.). — Ach, na můj hloupý rozum! (Suš. Pís. 194.). — Na česť a víru vězení prázden učiněn (Žer. Záp. II. 107.).

### 7. Způsob děje slovesného:

Nalet myš všetečná přihodí se k tomu (Ctib. Hád. 34.). — Sebrachu sě naliť čaroději (Anth. I. 23.). — Tak na kvap nám toho vykonati nelze (Žer. Záp. II. 164.). — Kamení kázali na spěch voziti (Let. 345.). — Dobyli na překot Bozděchova (Let. 38.). — Vyjdi z této země na rychlosť (Troj. 104.). — Ta dcí na div slična bieše (Anth. I. 28.). — Sv. Petronyla na divy krásna byla (Pass. 395.). — V zlatě dva kly na uhel červena (Dal. 73. 21.). — Skála se zdvihla na zvrat (K. Poh. II. 135.). — Vše na odbyt ledabylo dělal (Lab. 28.). — Na pokon (= konečně, Zpěv. I. 8.). — Radostí na kříž na zemi padl (Pass. 352.) — Ruce na kříž roztáhl (Let. 507.). — Kněz zře všady dlí i na překy (Anth. I. 39.). — Vadili se na oko a pod tím jednali svá šibalství (Let. 203.). — Dvaja starší boli na oko hodní šuhaji (Pov. 75.). — Tu vodu na čtitrobu pili (Har. I. 177.). — Užívá na lačný život (Us.). — Porazi je na hlavu (Let. 186.). — Bere od kupce na dluh, na úvěr (Us.). — Ta kapla jest na valný sklep sklenuta (Pref. 190.). — Na silu (= násilně) nebierem, nikomu neškodím (Zpěv. I. 354.). — Na moc lék vypil (Us.). — Dítě bylo na vlas jejímu dítěti podobno (K. Poh. I. 264.). — Na vlas nikam nemohli (Lab. 31.). — Draci to hned všetko na vlas vykonali (Pov. 330.). — Spořádali se na způsob kola (Hos. 130.). — Nález učiněn na tento způsob (Žer. Záp. II. 116.). — Na všecek způsob ti to dám (K. Poh. II. 133.). — Psali na ten rozum (Žer. L. I. 11.). — Na ryňku množství na rozličnou formu stavených kaplic stálo (Lab. 57.). — Žena zkřikla na svatá slova (= na Ježíš, Maria, Josef, K. Poh. II. 190.). — Zahradník povede dřevo, aby rostlo na výš neb na široko (Štít. Nauč. 220.). — Kaž sem té panně na málo jíti (Kat. 1537.). — Kvetl na jalovo (Štít. Nauč. 167.). — Na licho mluvil (Suš. Ev. Mt. 2.). — Útraty nesli na jalovo (Bart. 228.). — Šel k němu na novo (K. Poh. 481.). — Udělali hostinu na novo (K. Poh. II. 48.). — Všecky snopy byly na čisto vymláceny (K. Poh. 610.). — Přivázal koně na dlouho ke stromu (K. Poh. 311.). — Kvardian dal připraviti na studeno několik pečení (Har. I. 159.). — Drží ho na krátko (Us.). — Sedlák mu to na jisto slíbil (K. Poh. 429.). — Na prázno pracovala (Kat. 318.). — V zimě nebude tak na pilno (Bož. Něm. I. 236.). — Na darmo (Žer. L. I. 10.). —

F. Bartoš o předložkách za a na.

303

Uchystala oběd na rychlo (Us.). — Na bílo se to děje (Žer. I. 12.). — Slova napsaná na zeleno, červeno, černo, bílo barvena býti mohla (Lab. 42.). — Obarviti něco na modro, černo, žluto etc. (Us.). — Prodávati, kupovati na drobno, na hrubo, na libry, na vědra etc. (Us.). — Téhož léta dělali jsú polské haléře v Čechách a prodávali je na hřivny (Let. 98.) — Rozumu nikdy nazbyt (Mudr. 251.) — Na ránu, na ráz, na jednou. Mně je na nic; udělalo se mi na nic (Us.) — Na obrátku vše se změnilo. Učinil to na zdařbůh. Obilí bylo na trhu na dračku, na uchýtku (Us.).

### 5. Míru prostorovou:

Na loket zdižena v povětří stojí (Pass. 323.). — Seděli od oken na čtyři lokte (Blah. 46.). — S obou stran dveří jsou lavičky na sáh zdýlí (Pref. 182.). — Jordan zšíří jest na deset i dvanácte kroků (Pref. 342.).

### 9. Počet příbližný:

Ta hra trvala skoro na hodinu (Pref. 515.). — Sultan na dvě hodiny o všelijakých věcech se radil (Mitr. 154.). — Bylo jest na padesáte osob čeledi patronovy (Pref. 54.). — Město Jerusalem stálo pusté na padesáte let (Pref. 300.) — Sě chasa mu bieše na sto chlapóv (Arch. I. 21.). — Na sto mužuov Lučavských jest od ran padlo (Háj. 33.). — Na tři sta jich juž ležieše (Dal. 10., 90.). — Budu míti škorně čistá, na niež hálíkóv na tři sta (Anth. I. 97.). — Na pět set těch ludí jdieše (Dal. 82., 5.). — Na šest set na Děvín přibra (Dal. 8., 21.). — Povodeň na dva tisúce lidí ztopila (Dal. 105., 8.). — Kněží na tisíce mívali (Har. II. 125.). — Diváků měli jsme okolo sebe na tisíce (Mitr. 114.). — Žoldnéřuov bylo na několik tisícuov (Let. 39.).

### 10. Vztah přísudku a přívlastku adjektivného:

Žižka byl slep na obě oči (Let. 46.). — Na jedno oko jest slepý (Mitr. 72.). — Praha v ty časy byla velmi silna na lid (Let. 28.). — Jazyk řecký na slova bohatší jest nežli latinský (Všeh. XX.). — Nebuď velmi skup na zbožie (Výb. I. 859.). — Mladý na léta, starý na rozum (Mudr. 305.). — Hejtman ležel tehdáž nemocen na nohu (Blah. 51.). — Vidím město jakési na pohledění pěkné (Lab. 12.). — Bola ona na zrast hodne velká (Pov. 56.). — Niet jej ani stínu na krásu daleko široko (Sborn. 93.). — Na poctivosť jsem ti rovná, na pýchu na statek není možná (Suš. Pís. 212.).

### 11. Čas a) po který co trvá nebo trvati má:

Neplní mi listu již na jedenácté léto (Půh. I. 222.). — Nespraví ten nic do roka, kdo nezavře na čas oka (Mudr. 112.). — Přestáno jest na tom na ten čas (Žer. L. I. 33.). — Na ten čas koliks chalup tam viděti (Har. I. 99.). — Na ten čas jsme toho opominuli (Žer. Záp. II. 76.). — Na věky s Bohem

304

J. Gebauer

přebývati žádají (Anth. I. 76.). — Jedeš-li kam na den, beř
chleba na týden (Mudr. 253.).

b) Čas, ve který děj nastupuje:

Na každý den něco činím (Anth. I. 97.). — Postila sě
na však den (Štít. Nauč. 30.). — Na druhý den vyšel z hradu
(K. Poh. 178.). — Na noc přišel do hory (K. Poh. II. 205.).
— Na čtvrtou noc princezna povídala (K. Poh. 693.). — Na
třetí neděli dala jí macecha ještě více kaše obírati (K. Poh. 704.).

(Dokončení.)

Moravská národní píseň o třech dcerách.

Od dr. J. Gebaura.

V druhé polovici středního a na začátku nového věku pě-
stuje se ve křesťanské Evropě — a tak také v zemích českoslovan-
ských — dvoje básnictví, cizinské a národní.

Skladby směru cizinského jsou dostatečně známy; zachovalyť
se v hojných rukopisech a skoro ve všech spisovných jazycích
Evropy střední a západní. Naproti tomu zachovalo se skladeb
směru národního jen málo písmem a nemnoho nespolehlivou tra-
dicí ústní.

Co k tomu nutí, abychom takové dva směry rozeznávali,
jest forma skladeb a ještě více *látka*, kterou si ti a oni básníci
k uměleckému vypracování obírají: básníci národní volí si totiž
látky ze života národního domácího a z tradice domácí, kdežto
básníci cizinští z pravidla takové látky sobě vyhledávají, v jakých
vzdělané obecenstvo těch časů bez rozdílu národnosti si libuje
a které jsou větším dílem původu *cizího*.

Příkladů, že by básník národní z pramene cizího byl čerpal,
je zajistě. velmi málo a proto má následující píseň moravská *)
zvláštní vzácnost do sebe.

Měltě tatiček tři dcery,
všecky na vydaj byly.
Jak tu prostřední vydaval
dvě sta tolarů s ňu daval.

Jak najstarši vydaval,
tři sta tolarů s ňu dal.
Buděš mě dcero živiti,
jak něbudu mocť robiti.

Buděš mě dcero živiti,
jak něbudu mocť robiti.
Budu tatičku, toť budu,
do vaši smrti, dali Bůh.

Budu tatičku, toť budu,
do vaši smrti, dali Bůh.
Dy tu najmladši vydaval,
hole stěny ji věnoval. **)

*) Sušil, Mor. nár. písně 1860. č. 119.

**) Var.: sto tolarů ji zadaval.

306

J. Gebauer

Co je vám tatíčku,
sivý holúbečku?

Jedna provaz dala,
abych se oběsil
a k ní věc nechodil.

Druhá chleba dala,
abych se udávil
a k ní věc nechodil.

Já na ně doběhnu,
jim domlúvat budu.

Než na ně doběhla,
jedna zkameňala.

Není ovšem nemožno, aby obsah této písně byl vlastní
umělecká invence básníka národního; hlavní motivy její, nestejná
láska se strany otce a opáčně nestejná vděčnost se strany dcer,
jsou takořka přirozené plody obecné křehkosti mravní a zajisté
tak často vě skutečných případech života vezdejšího se naskytají,
že by i básníci rozdílných časův a národů na ně připadati mohli,
aniž by druh druha napodoboval. Ale možné a pravdě podobné
je také to, že básník písně moravské látku svou si samostatně
nevymyslil, nýbrž vypůjčil, obzvláště když se dá dokázati, že
zajisté měl příležitost, aby zvolenou látku svou z pramene cizího
poznal a sobě vypůjčil.

Pramenem tím mohly býti Gesta Romanorum, t. j. sbírka
povídek rozmanitého původu a obsahu, se kterými se v básnických
plodech směru cizinského na mnoze setkáváme a které jednak
jsou výtahy z takovýchto skladeb, jednak zase pozdějším sklada-
telům téhož směru látku poskytovaly. Sebrání jejich stalo se
někdy na sklonku XIII. anebo na začátku XIV. století bezpo-
chyby v Anglii, načež pak během XIV. a XV. stol. v přemnohých
opisech latinských a překladech jinojazyčných po celé západní
a střední Evropě se rozšířily *). Co k jejich rozšíření nad míru
přispívalo, byla praktická potřeba. Přidána jest totiž ku každé
povídce nábožná „moralisace“ a povídky i moralisace opisovaly
se pro kazatele, kteří jich ve svých výkladech užívali; moralisace
jsou ovšem větším dílem násilné a povídky na mnoze hrubě ne-
mravné, ale svým časem se bezpochyby obé líbilo.

Veliká čásť příběhů v těchto povídkách sbíhá se na půdě
římské anebo aspoň za nějakého panovníka, jehož jméno trochu
po římsku zní, dílem pak jsou to věci z historikův a vůbec ze
spisovatelů římských; odtud jméno celé sbírky, Gesta Romanorum.
Jednotlivé opisy a tisky neshodují se ve všem, ten má více onen
méně, ten ty a onen jiné povídky; ale z většího dílu přece tak
se shodují, že viděti jest, kterak to všecko dohromady patří.
Zejména povídka, která jest pramenem naší písně moravské,
z některých (a zejména také ze jmenovaných českých) sbírek

*) Obšírněji píše o tom Oesterley, Gesta Romanorum, Berlin 1872,
v úvodě, zvl. 253—269. Viz také článek J. Jirečkův v ČČMus. 1862
str. 362. sl., kde zejména o rukopisné sbírce české universitní a olo-
moucké jest řeč: jinou rukopisnou sbírku chová České mus. (Výb. II. 909.).

o moravské národní písni.

307

jest vynechána. Ve vydání Oesterleyově čte se pod č. 273.
a obsah její jest následující:

Římský panovník Theodosius měl tři dcery a tázal se jich,
jak ho milují; nejstarší odvětila, že více nežli sebe, druhá, že
jako sebe, a třetí, že tolik, kolik jest hoden, nic víc a nic méně.
V odměnu za takou lásku vdal otec dceru nejstarší za mocného
krále, druhou za vévodu a třetí pravil, že ji tak bohatě nepro-
vdá, jako obě sestry její starší, a dal ji jakémusi hraběti. Na
to měl nešťastnou válku s králem egyptským a musil utéci ze
svého císařství. V tísni své psal dceři nejstarší; manžel její chtěl
přispěti s pomocí válečnou, ale dcera protivila se tomu, že by
to stálo mnoho peněz, a nabídla otci jen pět rytířů družiny do
vyhnanství. Otec zarmoutil se a psal dceři druhé prose o pomoc;
ta zase přemluvila chotě svého, aby otci více nenabídl, než stravu
a šat do smrti. Zase zarmoucen a sklamán psal dceři nejmladší
prose o pomoc a sděluje, jak nevděčně se k němu obě dcery
starší zachovaly; tato pak prosbami obrátila se k choti svému
a pohnula ho, že sebral vojsko a vyhnaného otce zase na ztra-
cený trůn uvedl. Otec blahořečil pak hodině, kdy se mu dcera
nejmladší narodila, a učinil ji dědičkou celého svého císařství.

Poznati tuto povídku nebylo nesnadno. Jak nahoře praveno,
vybírali si kazatelé z Gest příklady pro svá kázání a téměř
každá fara měla nějaký jejich opis *); mimo to jest tato po-
vídka jedna z těch nemnohých, které pravdivým a na mnohé pří-
běhy života vezdejšího velmi případným obsahem a mravním
jádrem na kazatelnu obzvláště se hodily, a sice jedna z nejkrás-
nějších celé sbírky; proto smíme míti za to, že se také sku-
tečně s kazatelny častěji slýchala a že tou cestou snadno mohla
přijíti známost její také do té vrstvy lidu obecného, ve které se
pěstovaly písně národní a ze které pochází moravská píseň o třech
dcerách.

V písni této jest ovšem ledacos jinak, než v Gestech:
místo císaře Theodosia je venkovský hospodář a všecko ostatní
je takořka na tutéž míru svedeno a na poměry vesnické uděláno;
ale to by mohla býti pouhá adaptace, jaká bývá právě známkou
básnictví národního, a rozdílem mezi osobami a okolnostmi v po-
vídce latinské na straně jedné a v písni moravské na straně druhé
nevyvracela by se genetická souvislost mezi bájí písně moravské
a jejím pramenem, jejž nalézáme v Gestech. Možná, že již ka-
zatel byl národním básníkem a že povídku s dějem římským
ve smyslu básnictví národního na poměry své obce si převedl.
Ale budiž tomu jakkoli, moravská píseň o třech dcerách může
míti v Gestech svůj original a je-li tomu tak, tedy je vzácným
příkladem, že básnictví národní také z pramenů cizinských cer-
palo, ale při tom vypůjčené látky ve smyslu svém předělávalo.

*) Jireček, l. c.

20*

308

J. Gebauer o moravské národní písní.

Jiná jest otázka, odkud se povídka o císaři Theodosiovi a jeho třech dcerách do Gest dostala, neboť Gesta, jak už praveno, jsou jen kompilace a jednotlivé jejich kusy mají z pravidla originaly své v pramenech starších. Určité a nepochybné odpovědi k této otázce ovšem nelze se nadíti, takovou byl by jen první sběratel Gest sám podati mohl; ale aspoň pravdě podobné jest, že original povídky o třech dcerách se nalézá v kro nice *Tysiliově*, biskupa Waleského na sklonku VII. stol., který o králi Llyrovi vypravuje, jakou nevýslovnou lásku mu obě dcery jeho starší, Gonerilla a Regan, vyznávaly, kdežto nejmladší Cordeilla jen pravila, že jej jako otce miluje, a za to beze věna za krále Aganippa do Gallie provdána jest, kdežto prvé dvě dcery za knížata z Cornwalu a Skotska se vdaly a polovici říše věnem dostaly *). Odtud přišla tato povídka do kronik a sbírek jiných, zejména také do kroniky Monmouthovy (Historia regum Britanniae, XII. stol.) a do všeobecné kroniky Holinshedovy (1577), která byla zamilovaným pramenem Shakespearovým **). Shakespeare zvolil si její báji za hlavní předmět své velké tragoedie o králi Learu a z této tragoedie povstala zase anglická ballada o králi Leiru **); jisté okolnosti nasvědčují tomu, že jest ballada mladší a dle tragoedie složena, nikoli naopak †). Vůbec tedy ukazuje se, že povídka o třech dcerách v Anglicku již od VII. stol. známa byla. Ježto pak sebrání Gest také na anglické půdě se stalo ††), tedy se velice podobá, že povídka o císaři Theodosiovi a jeho dcerách v latinských Gestech podlé povídky anglické složena jest.

S latinskými Gesty mohla se pak po celé Evropě rozšířiti a tu i tam také básnictví národní zúrodniti; příklady toho mohou býti uvedená píseň moravská a ovšem také podobné písně a pověsti národů jiných †††).

*) *Simrock*, Quellen des Shakespeare 1870, II. 229.

**) Ch. *Knight*, Studies of Shakespere, Lond. 1851, str. 339.

***) *Percy*, Reliques of ancient english poetry 1790, I. 192.

†) *Simrock* op. c 228.

††) *Oesterley*, str. 262. sl.

†††) Některé takové uvádí *Simrock*, op. c. 231–234. Mezi nimi také naši píseň moravskou, kterou znal z *Wenzigova* překladu (Westslawischer Mährchenschatz, Lpz. 1856); německou pohádku z Grimmonvých Kindermährchen N. 179., kde dvě starší sestry otce jako cukr a jako nové šaty rády mají, nejmladší pak jak sůl; pak romanci španělskou a j. Johannes *Pauli* († ok. 1530) vydal pod titulem *Schimpff* und Ernst sbírku povídek, podobnou ku Gestům, a mezi nimi také povídku o otci, který jmění své třem dcerám rozdal a pak ani živobytí od nich nedostával; stavěl se tedy, jako by měl ještě uschované peníze, a hned byly naň laskavy a měl se do smrti dobře; když však dcery po smrti jeho uschované peníze hledaly, nalezly kyj a na něm nápis, že ten má být ubit, kdo dětem rozdá a sám pak nouzi má. Nápis, praví povídka, byl *anglický*, a tím prozrazuje se bezpochyby anglický původ i této povídky, která zajistě od originalu ještě více se odchyluje, nežli píseň moravská.

Úvahy a zprávy.

Poznámky k některým výtkám, jež učinil pan prof. Fr. Prusík v Listech filologických II., 224., posuzuje mé Výňatky z grammaticko-fraseologického slovníku.

Pan P. vytýká mému slovníku, že obsahuje mnoho článkův o realiích, jež na větším díle ze Slov. naučného vyňaty a ve slovníku grammat.-fraseologickém zcela zbytečny jsou a že bych tedy větší část článkův: Batterie, Bednář, Bradla, Kov, Koželuh, Loď, Tripel, Vzduch vypustiti, články pak: Mlýn, Smlouva, Švec, Zákon, Zub zkrátiti měl; stane-li se to, bude prý to dílu zajisté na prospěch. — P. P. posuzoval obsah mého slovníku dle titulu a měl tedy ovšem pravdu. Ale věc se má jinak. Můj slovník není totiž pouze slovník grammaticko-fraseologický, nýbrž slovník český vůbec; ale poněvadž jsem z něho mnoho slov, k nimž jsem žádné látky nesebral a která velmi zřídka se objevují aneb v novější době chybně utvořena byvše nyní opět již vymizela a kromě toho mnoho nových technických terminův posud neustálených vypustil, tedy jsem se ostýchal slovník svůj nazvati slovníkem českým, aby mi snad někdo právem nevytýkal, že jím můj slovník není neobsahuje, pokud možná, všech slov; a proto jsem volil název skromnější: Slov. grammaticko-fraseologický. Avšak nyní se mi zase vytýká, že mám v něm mnohé věci, které podlé titulu do něho vlastně nepatří, a tak jsem přišel z deště pod okap. Proto svůj slovník, bude-li tištěn, raději ještě doplním a dám mu jméno „Český slovník, hlavně grammaticko-fraseologický.“ Neboť abych články, v nichž jména nástrojův, názvy částí lodi, mlýnu atd. zaznamenány jsou, ze slovníku vypustil, k tomu bych se nesnadno odhodlal, poněvadž jsem sestavil slovník hlavně pro laíky a myslím, že právě těm podobné věci vhod budou. Ostatně pak mé sbírky takových realií se týkající nejsou pouhými výpisky ze Slov. naučného, nýbrž výpisky z mnohých spisův tak, že v něm mnohé věci pohromadě jsou, které posud po mnohých knihách roztroušeny a proto většině čtenářův nepřístupny byly.

Mám prý si druhdy stručněji počínati a necitovati mnohých věcí za sebou skoro stejných, spíše vybrati succus jich a jej spracovati. Srv. Lze. — Nevěděl bych, jak bych měl článek „Lze‘ skrátiti, neobsahujeť nic zbytečného. Z pravidla tak činím, jak pan Pr. radí. Místy ovšem, chtěje věc objasniti aneb různá mínění vedlé sebe postaviti, doslovně uvádím, co v tom neb onom spise o jedné a též věci stojí. Tak to dělal i Jungm. ve

310

Úvahy a zprávy.

svém slovníku a posud tak činí Miklosich ve svých grammatických spisech.

K slovům ukončeným ve -stvo m. ve -ství dodávám: lakomstvo, obžerstvo, lenstvo (lenosť), Št., dědictvo, manželstvo, smilstvo, Št. N. kř. 55., 12., 116.; panenstvo držeti, Št. N. kř. 17; opilstvo, Let. 370.; zběstvo, mistrovstvo, udatstvo, bohatstvo, poselstvo (— poselství), opilstvo. Alex. atd. — ,Vůbec se mluví: zlodějstvo, darebáctvo, bohactvo.‘ Tak píše p. Bartoš, tedy se těchto slov užívá na Moravě.

Pan Pr. má vazbu akkusativu cum infinitivo za nečeskou, za pouhé napodobení latiny neb řečtiny, jíž se stříci máme. — Tedy jí nemáme užívati? Jiní grammatikové jsou shovívavější. Miklosich (Skl. 1872) praví, že tato vazba jest snad napodobením latiny a řečtiny (wohl in Folge des Einflusses der lat. und griech. Sprache) a uvádí za příklady: Všecky rozkazy své o všech věcech pravé býti poznávám. Br. Znamenal sebe býti nemocného. Háj. Pomsty žádostivého ho býti znal. Hatt. II., 266. — Bartoš (Instrumental, str. 7) učí: Jako infinitivem časoslova býti přísudek pravidelně v instrumentale spůsoby nominalné se pojí, tak užívá se též vazby v akkusativě s infinitivem. Císařovna křesťankou se býti vyznala. Har. II., 80. Hlásal se býti krevním přítelem. Kom. Lab. 63. Pravil jej býti písařem. Žer. Záp. II., 155. Kunrád arcibiskup podobojím se býti prohlásil. Prot. 36. Kým mne praví býti lidé? Sš. Ev. Mk. 36. Královna vidéla sa býť přemoženou. Pov. 396. Vybrati 9 mužů, které hodnými býti úřadu kněžského soudili. Prot. 57. — Zikmund nemá jí za špatnou ničeho proti ní nenamítaje a ve své skladbě (str. 656—658.) mnoho příkladův k ní uváděje.

Pan Pr. píše: Obecná mluva neužívá, jak p. spisovatel udává, v instr. pl. pouze -ama neb-ma, ale i -ema atd. V mém článku: ,-ema‘ slova ,pouze‘ není a co pan P. o‘-ema povídá, to mám v článku ,-ema‘ v liteře E.

K příkladům, kde se i ve významu *ani* klade, dodávám: Netoliko sami sebú, ale i (ani) cizími křesťanská čeleď nemá se posmievati. Št. kn. šest. 117. Z chlapského řáda nikoli i (ani) jednoho v česť (v čestný úřad) nevoli. Alex. 1097. Aby sě v tom domu i (ani) ot hromu ijednej škody nestalo. Kat. 3371. Tam i (ani) jeden chud nenie, ani slep, ani belhav. Št. Nechtěj i (ani) vrahu tej škody. Výb. Běžela mezi kvasany (hodovníky) i (ani) zvána nejsúc. Št. Avšak i (ani) člověka na něm (na hradě) nebieše. Dal. Nezacpávej i (ani) nyní ucha svého. Br.

Pan P. píše dále: Po slovesech brániti a pod. klade prý se vždy vedlejší věta záporná s aby, věta kladná pak jest chybnou. Leč neprávem se stanoví takové pravidlo a kladou se jazyku meze, jichž nemá. Neboť kladná věta liší se zde od záporné jenom rozdílným subjektivním pojetím, podlé něhož podřízená věta jednou to vyslovuje, (

Úvahy a zprávy.

311

druhé to, co tím bráněním implicite se přikazuje; na př. Zabránil jsem mu, aby tam nechodil. Zabránil lidu, aby hřešil — Zabránil lidu hřešiti. Br. — Abych věc vyšetřil, vyhledal jsem vazby sloves: překážeti, zapovědíti, zabrániti, zdržeti, hájiti, varovati se a shledal jsem: Překazil mu, aby pravdy neposlouchal. Br. Lidem překážejí, aby se šťastnými nestali. Us. Oblakům zapovím, aby nevydávaly více na ně deště. Br. Co toho hájí, aby jsi učeným nebyl? Jel. Zapověděl, aby jim jísti nedali. Svěd. Zabrániti nemůžeme, aby zima nepřišla. Br. Nemohu se zdržeti, abych hrozných soudův neměl ohlašovati. Br. Zdržte se, abyste jich utrhavě nepomlouvali. Flav. Nemohl se toho zdržeti, aby vám toho neoznámil. Háj. Hájím domu, aby tam nikdo nevlezl. Us. Varuj se, abys neupadl. Bern. Varuj se, abys s ním nijak nemluvil. Br. — Tedy všude vedlejší věta se spojkou a s konditionalem záporného slovesa. Cf. vazbu po slovese ‚báti se‘. Bojím se, že otec přijde. Dám-li aby m. že, kladu sloveso záporné: Bojím se, aby otec nepřišel. Proto napsal Zikmund: Po těchto slovesech klade se spojka a s optativem k vytknutí úmyslu, aby se jmenovaná činnost ve skutek nepřiváděla. Odtud na jevě jest, že v příčinách těch věta vedlejší vždy záporná jest. A Bartoš (o Konditionale III., 3.) píše: Ve větách zakazovacích po slovesech: zapovídati, brániti, hájiti, zdržovati, chovati se, stříci se (klade se konditional) vždy se záporem ne. — Místo tohoto konditionalu může státi také infinitiv se slovesem kladným: Varuj se, abys neupadl. Bern. Ale: Varuj se té věci dopustit. Bern. Nebraňte jim jíti ke mně. Br. Poznámky činiti nikdo nebrání. — Proto se domnívám, že kladný infinitiv věty: Zabránil lidu hřešiti. Br. Eccl. 46., 12. svedl pana Pr., aby z něho učinil kladnou vedlejší větu: (Zabránil lidu), aby hřešil (m. nehřešil). Proto také má býti: Zabraňují lodím, aby nevpluly do přístavu. — To jest posud mé přesvědčení.

Potom napsal p. P. (str. 232.): ‚Nedosti úplně pojednal p. spis. o přisvojovacích adjektivech na -ův řka, že se jich užívá jen tenkrát, stojí-li bez přívlastku.‘ Měl jsem ještě přidati: ‚a netáhne-li se k nim vztažné zájmeno.‘ Znám sice příklady: Přišel do zahrady kmotrovy, který ho k obědu pozval. Země jest Hospodinova boha tvého. Br. Ale myslím, že za příčinou srozumitelnosti a jasnosti zde raději genitivův užíváme, tedy: Přišel do zahrady kmotra, který . . . Us. Země jest Hospodina, boha tvého. Br. A kdo nyní podlé starších spisův píše: Duše Hektorova, toho převelmi pracovitého muže. Mudr. K dvoru k královu Svatoplukovu. Pass. Dcera Jindřichova staršího z Lpého. Pulk. Elšku krále Václavovu dceru. Pulk. Slova Isaiáše prorokova. Slova Isaiášova prorokova atd.? — Proto jsem ono pravidlo napsal. Chybil jsem ovšem, že jsem i na tomto místě úplně nevyložil, jak naši předkové přisvojovacích adjektiv užívali a jak jich posud v Horní Lužici a na Slov. užívají; učinil jsem

312

Úvahy a zprávy.

to sice v článku ‚Přívlastek‘, ale nedopatřením se stalo, že jsem v článku ‚-ův‘ k tomu ukázati opominul. Podobné vady při revisi celého díla se odstraní.

V Listech filolog. jsem kdysi řekl, že adj. ‚plný‘ z pravidla s genitivem se pojí, ale že vazba s instr. není špatná. — Tehdáž, když jsem to psal, neznal jsem sám žádného dokladu ze starší literatury; dnes uvádím jeden: Košík stříbrný šafránem plný. Pass. 638. (Pass. z r. 1495. Viz Bartoš o Instrumentale, str. 48.)

Na str. 225. vytýká p. P., že jsem na str. 24. podal pravidlo ne hrubě přesné a nejasné: ‚Nad‘ pojí se s akkusativem na otázku kam 1) o místě k vytknutí běhu, činnosti, výše čeho. Nad nebesa se vyvýšil. Br. Nad stůl jsem to zavěsil. Jg. — Tak jsem ovšem napsal, ale nevidím v tomto pravidle žádné ne správnosti, žádné nejasnosti.

Na str. 226. píše: ‚ale taková sbírka odporných úsudkův žádala kritického rozhodnutí.‘ Není vždy snadno z náhledův sobě odporujících náhled pravý vybrati. Ukazuji jen ku článku ‚Akkusativ‘, který jsem v pozdější době doplnil a opravil. Bartoš praví, že k označení kolikosti původně akkusativu se užívalo a že nám zde činiti jest s větami bezpodmětnými a uvádí mimo jiné tyto příklady: Jest vína v láhvi trochu, trošku, kapku. Jest jich hromadu. Polovici nás nespalo. Pref. Mohlo býti as hodinu na noc. Pref. Když pak polovici svátku se vykonalo. Jest jich hromadu. Kolik máte ještě žita na poli? Odpověď: Bude ho tam ještě kopu. V komoře jest žita měřicu, mouky měrku. Us. na mor. Slovensku. (Matice Moravská 1870., str. 120.) Miklosich zase učí: . . . . . . , mohli bychom za to míti, že ve větě: ‚pět jich padlo‘ atd. pět akkus. jest a že věta jest bezpodmětná. Ale tomu odporují věty jako: Hromada jich tu bylo. Na stromě sedělo kopa ptákův. Erb. Polovice města Prahy shořelo. Háj. Nahrnulo se hrôza myší. Na Slov. Ludí bylo neslýchaná síla Na Slov. atd. Z těchto příkladův jde, že, označuje-li podmět množství, výrok v neutru stojí neřídě se rodem podmětu.‘ (Syntax, 34., 54.) — Kdo z nich *) má pravdu?

Na str. 227. píše: Nižina chybně, neb subst. to jest tvořeno od komp. níž, tedy nížina, jako výšina od výš. — Ale před příponou -ina dlouhá kmenová samohláska se krátívá: důl — dolina, mýdlo — mydlina, býlí — bylina, louka — lučina, skála — skalina, péro — peřina, hloubka — hlubina, tedy

*) Zde dlužno připomenouti, že se Miklosich na jiném místě (Synt. 390—391) k této věci ještě jednou vrací, vedlé svého také Bartošův pozoruhodný, jak praví, výklad přivádí a dokládá: „Die syntax der numeralia cardinalia von pět bis deset möchte ich nun so modificieren, dass diese numeralia als acc. anzusehen seien. Seite 53. 55. in anderen fällen hat sich der nominativ gleichfalls als indeclinables wort festgesetzt.“

Úvahy a zprávy.

313

možno i ,nižina' psáti. Ostatně srovnej: Zvučte nížiny země. Br.
(Viz Jungm. slovník.)

K akkusativu místa na otázku kam a k akkus. předmětu
vnitřního, o nichž p. P. na str. 227. mluví, mohl jsem z Hat-
talovy, Zikmundovy a Miklosichovy grammatiky a z ostatních
sbírek ovšem více příkladův uvésti, ale spokojil jsem se třemi
a pěti příklady maje za to, že ty dostačují, a nemoha všech
důležitých pravidel mnohými příklady doložiti, aby slovník příliš
nevzrostl.
Fr. Kott.

Výbor z literatury české doby střední. Sestavil
B. V. Spiess. V Hradci Králové. Nákladem Jana Pospíšila.
1876. Str. 395, 8°. Pan sestavovatel jmenuje dobou střední
v literatuře české dobu od Husa do bitvy bělohorské, a dělí ji
zase na dvě doby menší, prvou od Husa do Ferdinanda I. a
druhou odtud po bitvu bělohorskou; tím i jeho Výbor na dva
díly se rozpadává. Každý pak z nich obsahuje ukázky písemných
plodů srovnané podlé obsahu a druhův umění slovesného; na
prvním místě jsou totiž ukázky z biblí, za nimi z postill, z listů,
ze spisů právnických, dějepisných, cestopisných, zeměpisných,
přírodopisných, grammatických a ostatek z rozličných spisů zá-
bavných a básnických.

Práce je v sestavení tom patrna, ale užitek z ní jenom
skrovný bude anebo žádný. Vina toho je dílem ve věci, dílem
na straně pana sestavovatele; ve věci, ježto nemožno jest vy-
brati mnoho krásných a dokonalých ukázek z takové literatury,
jako je česká v XV. a XVI. stol., a na strané p. sestavovatele,
ježto ve mnohém ohledě na prospěch Výboru svého trvám jinak
si počínati měl, o čemž tuto několik slov.

P. Spiess jmenuje dobu od Husa do bitvy bělohorské dobou střední a tím dává uhodnouti (zjevně toho nepraví), že literaturu před Husem a literaturu po bitvě bělohorské za dva (ať opět drobněji dělené, ať nedělené) díly považuje, jež právě onou „střední“ dobou od sebe rozděleny jsou. Taktéž jmenuje Jos. Jireček jednu dobu literatury české dobou střední, totiž dobu od Husa do úpadku českého písemnictví v XVIII stol., a naproti ní jmenuje dobu před Husem. starou a dobu od znovuzrození literatury české novou. P. Spiess vynezuje tedy své střední době jiné hranice, než Jireček, zejména odtrhuje od ní dobu od bitvy bělohorské do úpadku v XVIII stol., a toho nemohu nikterak schvalovati.

Každému je ovšem volno, aby si rozdělil literaturu českou
tak nebo jinak, a v skutku máme také rozdělení několikeré,
Dobrovského, Jungmannovo, Šemberovo, Jirečkovo a snad ještě
jiná; ale na tom mělo by při každém rozdělení nejvíce zále-
žeti, aby mezníky, podlé kterých se začátky a konce jednotlivých
dob stanoví, nebyly snad jenom události z politické historie
anebo z jiných okolností vzaté, nýbrž aby znamenaly skutečné

314

Úvahy a zprávy.

obraty proudu literarního. A v tom ohledě jest podlé mého soudu nejpřípadnější rozdělení Jirečkovo, v němž je Hus mezníkem mezi dobou starou a střední, a potom úpadek českého písemnictví v XVIII st. zase mezníkem mezi dobou střední a novou. Hnutí husitské bylo nejen náboženské a politické, jím i názor světový a vkus literarní proměnu vzaly, literatura česká po Husovi je v celku svém jiné povahy, než byla před Husem, proud její zahýbá dobou Husovou do jiného směru, než byl předešlý, a proto Hus a doba jeho za rozhraní literarně historické mezi dobou starou a střední se berou. A s týmž právem béře se úpadek českého písemnictví ve stol. XVIII za takýtéž mezník mezi dobou střední a novou; i zde následoval svět myšlénkový jiný a nový a následovala literatura jiná a nová nejen časem, nýbrž také látkou.

Tyto dvě události v historii literatury české, Hus a úpadek v XVIII stol., jsou podlé mého poznání zaroveň jediny, se kterými se i proud literatury české zahýbá a tou měrou mění, aby se dle nich doby literatury české obmezovati mohly. Tím nepravím, že by se literatura česká nikdy jindy byla neměnila, ano dopouštím, že se měnila nejen století od století, ale i rok od roku; ale o tom pochybuji, že by mimo jmenované dvoje rozhraní bylo ještě nějaké tétéž vážnosti a platnosti, pochybuji, že by na př. zvolení Ferdinanda I. dobotvorným rozhraním v literatuře české bylo, neboť rozdíl mezi českým písemnictvím před Ferdinandem a po něm je jenom kvantitativní, extensivní, a to hlavně zásluhou umění knihtiskařského. Jakožto dělidla nižšího řádu ujdou takové momenty, jako jest právě dotčené zvolení Ferdinandovo, anebo jako jest vymření Přemyslovcův atp.; jsou to momenty, s během literatury málo nebo nic nesouvisící, ale jako momenty chronologické nechť je podrží dle libosti, komu by nebylo v hod, drobnější díly jednotlivých dob literatury české určovati podlé století.

Bitva bělohorská měla bez odporu veliký vliv na literaturu českou; ale velikost toho vlivu ukazuje se jen na kvantitativní stránce písemnictví českého, stránky kvalitativní jen málo se dotýká. Naproti tomu doby před Husem a po Husovi, před stol. XVIII a po stol. XVIII zase hlavně tím od sebe se liší, co jest jejich quale, tedy svou stránkou myšlénkovou; liší se ovšem více méně i kvantitativně, ale to jest vedlé rozdílu kvalitativního rozdíl vedlejší. Chyba v hranicích Spiessovy střední doby jest tedy předně ta, že jsou nestejnorodé (od Husa do bitvy bělohorské = od převratu kvalitativního do převratu pouze kvantitativního); ale té bych nevytýkal, kdyby byla sama a kdyby z ní nevyplývala chyba vážnější, totiž že se jí od střední doby odtrhuje doba od 1620 do poč. st. XVIII. Následek tohoto odtržení by byl, spojiti tuto dobu od 1620 s literaturou novou, shrnouti snad obě v jednu dobu „novou,“ kteráž by

Úvahy a zprávy.

315

bělohorské do úpadku v XVIII stol. a 2. od vzkříšení na sklonku XVIII a poč. XIX do našich dob. Ale toto spojení by bylo násilné a jen mechanické, jakož i p. Spiessovo rozloučení násilné a jen mechanické jest; fase od 1620 do poč. XVIII přes všecko násilí a mechanické dělení potíhne k té době, ku které ji větší příbuznost duševní tahne, se kterou duševně více souvisí, totiž k době střední.

P. Spiessův Výbor podává ukázky roztříděné podlé kategorií umění slovesného. Proti tomu nelze nic zásadného namítati, pořádek dle těchto kategorií je v zásadě touž měrou oprávněný, jako pořádek pouze chronologický. Ale na to přijde, co v jednotlivém případě je praktičnější; a tu soudím, když se jedná o uspořádání ukázek z literatury české stol. XV—1620, že se lépe hodí srovnání chronologické, jakého se drží Výbor matiční a J. Jireček v anthologiích, než srovnání podlé kategorií umění slovesného. Příčiny bych měl dvě: jednak tu, že l iteratura česká řečené doby není toho způsobu, aby se z ní aspoň poněkud obstojné ukázky pro hlavní druhy plodů slovesných sehnati daly, jednak že se tím celek nad míru drobí.

Srovnání Spiessova Výboru s II. dílem Výboru matičního a II. dílem Jirečkovy Anthologie stále se vnucuje a ve věcech dosud dotýkaných a zásadných — totiž ohraničení doby střední a urovnání ukázek — dávám tu Anthologii, tu Výboru matičnímu i Anthologii Jirečkově přednost před Výborem Spiessovým. A téže přednosti zasluhují zajisté také vzhledem k úvodním článkům životopisným a literarním. Nejsou sice ve všem takové, jakých by přáti bylo, a zejména v Anthologii měly by býti více pro potřebu školní seřízeny; ale přece i jak jsou zvyšují velice cenu těchto sbírek a nedostatek jich je Výboru Spiessovu na velikou újmu. Místo jim mohlo býti kdekoli nalezeno, třeba v abecedním seznamě spisovatelův a spisův.

Práci posuzovatelskou p. Spiess tím velice stížil, že neudává, odkud kterou ukázku vypsal, a jaký úkol by měl míti jeho Výbor vedlé Výboru matičního a Jirečkovy Anthologie.

Vyslíditi prameny jeho na jisto jest větším dílem nemožno; mohla by se mu snadno křivda státi, snad bral ledacos z ruky první, co z ruky několikáté vzíti mohl, jakož na př. na str. 111 při ukázce z kroniky o Bruncvíkovi výslovně jest připomenuto, že jest to „obsah dle rukopisu cís. veř. knihovny v Praze,“ ačkoli tato kronika několikráte (posledně r. 1827 Hankou, z téhož rkp. univers.) tiskem vyšla a posuzovatel šnadno by se přenáhliti a mysliti mohl, že pro pouhé podání obsahu nebylo zapotřebí jíti až k pramenu rukopisnému a že panu sestavovateli Výboru stačilo vydání tištěné.

Jaké potřebě by měl Výbor Spiessův posloužiti, také se nikde nepraví. Aby se dostal do škol, k tomu bylo by zapotřebí, aby byl aspoň tak dobrý, jako II. díl přijaté Anthologie Jirečkovy,

316

Úvahy a zprávy.

a tomu není tak; je sice o něco rozmanitější, ale jinak ve všem
je Anthologie lepší a i co do množství ukázek podává Anthologie
z doby XV stol. — 1620 spíše více, nežli Spiessův Výbor.
Jiným pak mimoškolním čtenářům poslouží zase mnohem více
a lépe Výbor matiční a jiná vydání jednotlivých spisovatelů
středodobních.

Stran jiných drobných věcí přestanu na těchto poznámkách:

P. Spiess nepíše *au*, nýbrž klade za ně ve svých ukázkách vesměš *ou*. Výslovnost *ou* byla zajisté již v XV. stol. známa, ale nikoli všeobecně, a píše-li se v ukázkách z XV. a XVI. stol. veskrze jen *ou*, tedy se v nich podává jiné znění této dvojhlásky, než na tu dobu z pravidla by slušelo. Píše ovšem Nudožerský 1603, že *au* zní skoro jako *ou*, ale tím i praví, že přece jinak než *ou*.

Marco Polův Million je dle Spiessova Výb. 58. přeložen
prý v 1. pol. XV. stol., což se tu tvrdí bezpochyby dle Výboru
matičního; ale tu i tam je toto udání času bez důkazův, a jak
za to mám, mylné.

„Země- a národopis“ nemělo by se říkati; taková licence
jest jenom v němčině, všecky jiné jazyky kladou plné složeniny
slovné vedlé sebe: zeměpis a národopis.

Jinak jest Výbor páně Spiessův i přes věci tuto vytýkané
důkazem snahy, píle a dosti obšírné známosti materialu.

Jan Gebauer.

Archiv für slavische Philologie jmenuje se nový
slovanské filologii, t. j. jazykům, literatuře a kulturní historii
národů slovanských věnovaný časopis, jejž založil Vatroslav Jagić,
professor slovanské filologie na universitě Berlínské, a vydávati ¹)
hodlá za pomocí A Leskiena a W. Nehringa, professorů slo-
vanské filologie na universitách v Lipsku a ve Vratislavi. První
sešit jeho již vyšel a přináší na prvním místě Jagićovy Studien
über das altslovenisch-glagolitische Zographos-Evangelium.
Bude to, jak z podaného začátku souditi lze, obšírná a velmi
důkladná mluvnická monografie o této památce staroslovenské
(čili starobulharské, jak u nás podlé Šafaříka zvykem jest říkati),
kterou Miklosich (Altslov. formenl. in paradigmen XIII) v čelo
památek pannonských staví (tedy těch památek, v nichž stará
slovenština nejryzeji se jeví) a která dosud ani probrána, ba ani
vydána není. Stroje se na takové vydání, poslouží Jagić slavistice
zajisté takou měrou, jako Vostokov Ostromirovým evangeliem a
Kopitar Glagolitou clozianským. Grammatický rozbor, podaný
v tomto sešitě Archivu, týká se samohlásek h a h. Hlásky tyto
přicházejí v zografském evangelistáři velmi pravidelně, jako

*) Nákladem firmy Weidmannovy (Weidmannsche Buchhandlung, Berlin). Jednotlivé sešity o 10 arších 8° budou vycházeti ve volných lhůtách; cena 4 marky.

Úvahy a zprávy.

317

vůbec v přesných památkách tohoto druhu, a co při nich Jagić zvláště pozoruje, jest, že se v jistých případech ї a ї střídávají dle toho, následuje-li slabika se samohláskou podnebnou nebo nepodnebnou, na př. КЪНЪ lok. КЪНЪ, ДЪКА fem. ДЪКЪ dat. ДЪКЪМА, ЗЪЛЪ lok. ЗЪЛЪ a nom. pl. ЗЪЛН, МЪНОЖ a МЪНЪ, БЪРАТН a БЪДКТН, БЪЛАКТН СА a ДО-КЪЛАКТН atd., což patrně upomíná na zpátečné přehlasování staročeské (vzal - vzěli), polské (biały - bielić) atd. Pozoruhodné jest také to připomenutí Jagićovo (str. 12 sl.), že původně veškerá slovanština měla nějaké polosamohlásky, ježto nynější tak zvané pobybné hlásky svým kmitavým vystupováním a zanikáním k tomu poukazují.

Potom následují dva drobné výklady od Leskiena. V prvém vysvětluje se ruské двумя, тремя, четырми několikanásobným vlivem chybné analogie: tremi, jež by se čekalo místo ТРЕМЯ, přijalo dle analogie instrumentalů dvojných ještě a, tedy tremi-a, a tak také четырьмя; podobně povstal vedlé dualového gen. ДВУ дLE obdoby zájmenné jiný gen. ДВУХЪ a k tomuto zase dativ ДВУМЪ; a jako k dativu ТРЕМЪ je instr. ТРЕМЯ, tak i k dat. ДВУМЪ utvořil se inst. ДВУМЯ. — Ve výkladě druhém shrnuje Leskien známé zjevy hláskoslovné ДЪСКА dat. ДЪСТЪ místo žádaného дъсчě, ДЪШТЬЪ м. дъšěьпъ a дъсěьпъ, РОЖДНЕ м. rozžije atp. pod toto pravidlo obecné: skupí-li se souhláska sykavá + t nebo d + sykavá, přetvoří se prvá sykavka tak, aby byla stejna se druhou, a pak se druhá sykavka odsune; na př. к ДЪСКА žádáme dat. дъсчě, kdež skupení sc = sts, z toho odsutím druhého s zbývá st: ДЪСТЪ; nebo v *bez-čislънъ zase skupení zč = ztš, z toho štš, a pak jen št: БЕШТСАЛЬНЪ. Pravidlo toto má mnoho pravdě podobnosti do sebe a platilo-li ve staré bulharštině, platilo bez pochyby také v jiných jazycích slovanských; za scházející doklad pro zd místo zdz mohlo by se tedy vzíti české rozděv, rozděviti, povstalé z roz + zěv, kdež zěv od koř. zi = lat. hi-sco pochodí. Také české rožděný se stb. МОЖДАНЪ úplně na rovni jest. Stran z a ž povstalých z g předpokládá se starší znění dz a dž, na př. НЖДЕНЪ z *iždženą a toto z *iz-dženą, tedy *dženą m. ženą, a přenášíme-li ono pravidlo i na češtinu, tedy i české rozděv a rožděný ze staršího roz-džěv a roždžený (srov. polské tvary rozdziawić a roždžany) odváděti musíme. Zajisté pak spadá pod toto pravidlo český lok. vojště a nom. pl. polští atp. místo vojscě a polscí, neboť je sc = stś, z toho štś, dále štš (jako veš a veškerý) a naposledy št.

Zvláštní zajímavosti je pro nás rozprava W. Nehringova Ueber den Einfluss der altčchischen Literatur auf die alt-polnische. Písemnictví české, dávno již rozkvětlé, kdy v Polsku

318

Úvahy a zprávy.

ještě latina výbradně panovala (do XIV stol.), stalo se vzorem
prvním spisovatelům polským a zůstalo jím po dlouhý čas. Vliv
jeho na literaturu polskou byl tudíž jistý; ale mnohdy přes míru
se vynáší, mnohdy zase přes míru se snižuje, a Nehring učinil
si v Archivu úkolem, ohledati a ukázati jej, jaký byl ve sku-
tečnosti. Vzájemné kulturní styky českopolské začínají se hlavně
křesťanstvím; Poláci přijali křesťanské náboženství od kněží
českých a sv. Vojtěch, rodem Čech, stal se patronem polským,
jakož i sv. Václav i s českým jménem svým v Polsku zdomácněl
(polsky měl by se nazývati Więcesław). V 1. 1291—1305 bylo
Polsko pod vládou českou. Na nově zřízené universitě Pražské
bylo tolik polských studentů, že pro sebe národ tvořili a jeden
ze čtyř hlasů měli, a když Władysław Jagiełło universitu v Kra-
kově zřídil, voláni bývali zase čeští professoři do Polska. Nej-
větší pak obliby dosáhla čeština u Poláků, když 1471 polský
kralevic Vladislav na trůn český povolán jest; právní listiny
sdělávány jazykem českým, místy kázáno česky a na počátku
XVI stol. patřilo to prý k dobrému tonu, chlubiti se ve spo-
lečnosti jazykem českým, třeba všelijak lámaným. Známo také,
že v té době (r. 1500) dostal pověstný humanista Conrad Celtes
od své „sarmatské“ milenky Hasiliny z Krakova psaní české.
Písemné památky polské vydávají svědectví v témž smyslu. Pravo-
pis jejich řídí se způsoby českými, překladatelé spisů nábo-
ženských řídí se překlady českými a z nich i výrazy si vypůj-
čují a nejstarší tisky polské (od 1521) řídí se pravopisem knih
českých a nevyhýbají se čechismům nikterak. Ano sama nej-
starší památka písemnictví polského, píseň „Bogarodzica“ (za-
chovaná v rkp. z r. 1408), na mnohých místech ukazuje ku
vzoru českému.

Dále podává Archiv znamenitou rozpravu *Die christlich-
mythologische Schicht in der russischen Volksepik* od V. Ja-
gićće. Ruské národní písně epické, duchovní i světské (byliny),
patří bez odporu k nejkrásnějším plodům veškeré poesie národní
a vynikají v některém ohledě i nad epické písně jihoslovanské.
Jak toho plně zasluhují, dostalo se jim nejen pilných sběratelův,
a nadšených obdivovatelův, ale i hloubavých vykladatelů. Mezi
těmito na mnoze z míry vyrostla snaha vykládati tak, jako by
se v řečených písních chovala tradice praslovanských anebo do-
konce praarijských názorů kulturních. Nedá, se upříti, že ledacos
v nich pochází z dob předkřesťanských a prastarých, ale naproti
tomu jest také mnoho, co z doby a tradice křesťanské původ svůj
má a neprávě z mythologie a kulturní historie slovanské se vyvo-
zuje; mnohé velmi zajímavé příklady toho podává dotčená roz-
prava Jagićova, která na svém místě, mezi vykladateli epiky
ruské, zajisté nemine se s účinkem náležitým.

Důkladně založená a velmi jasně provedená rozprava *Bei-
träge zur slavischen Mythologie: Veles. Volos u. Blasius* od

Úvahy a zprávy.

319

dr. Řehoře Kreka (prof. slov. filol. ve Št. Hradci) vzala si za úkol vyvrátiti výklad, podlé kterého Veles (u Rusů Volos) nebyl slovanským bohem stád, nýbrž prý křesťanský světec a opatrovník stad sv. Blažej (Βλάσιος, rus. Vlasij) později k utvoření domnělého pohanského Velesa podnět zavdal. K tomu konci podává spisovatel nejprve nebohatou, hlavně ruskou a českou *) tradici o tomto bohu a pak se stanoviska historického a jazykového ukazuje, že nemohl Veles povstati z Vlasije, Βλάσιος. Se stanoviska historického svědčí proti tomu ta okolnost, že křesťanství u Rusů teprve za Vladimíra († 1015) se ujalo a že Veles v pramenech ruských a zvláště u Nestora (žil v 2. pol. XI a poč. XII stol.) k dobám dřívějším se připomíná, že tedy Veles jest na Rusi staršího datum, než křesťanský Vlasij. Co se pak hláskové a slovné formy Velesa týká, odporují sobě slabiky řecká Βλα- a slovanské Vele- Volo-; za řecké vla- bylo by ve slovanštině zase vla-, a naproti tomu ruské volo- předpokládalo by české vla- a řecké Βαλ-; souhlasně s tím jmenuje se také svatý Βλάσιος u Rusů vždycky Vlasijem a nikdy Volosijem. Za těmito důvody nedopouští Krek, že by Veles n. Volos z křesťanského Vlasije byl povstati mohl; ježto však byl Veles bohem stád a sv. Blažej patronem stád, stalo se, co i jinde často se opakuje za poměrů podobných: křesťanský Blažej dosadil se za pohanského Velesa.

Ostatek jsou drobnosti, mezi nimi také psaní Niebuhrovo Kopitarovi, psané v Římě 10. led. 1823 a sdělené Miklosichem. Mimo jiné dovídáme se z něho, že se Niebuhr v mladosti své slovanštinou pilně zabýval; lituje toho, že tenkráte nebylo takové mluvnice, jakou mu právě Kopitar od Dobrovského darem byl poslal (t. Institutiones linguae slavicae dialecti veteris, Vindob. 1822).

J. Gebauer.

## Revue de linguistique et de philologie comparée

 publ. par A. Hovelacque, E. Picot et J. Vinson), díl VI. a VII. **) 1873—75, podává mimo jiné VI. 191. od Hovelacqua příznivou úvahu o St. Novakovićově spise Fiziologija glasa i glasovi srpskoga jezika (v Bělehr. 1873), ve které však, co se věci týká, také toho neschvaluje, že by se v jazyce srbskochorvatském čtverý přízvuk rozeznávati měl, jak tomu Vuk učí (v. Daničićovu rozpravu Nešto o srpskijem akcentima v Miklosichově Slav. Bibl. I. 97. sl.); již Miklosich (Lautl. 317. sl.) vyložil, že při tomto rozdělení smíšeny přízvuk a kvantita. Dále jsou tam oznámeny VI. 200. sl. od K. Jirečka Periodičesko spisanie na bъlgarskoto kniževno družestvo (v Brajle, 1870—72, red. V. D. Stojanov)

*) České známé památky, které zachovaly jméno Velesovo, jsou Mater Verborum, Tkadleček a Rešeliův Syrach. Viz Jungmannův Slovník pod „Vel.“

**) V. Listy filol. 1874, 78.

Úvahy a zprávy.

320

a Kurelcova sbírka národních písní (v Záhř. 1871) sebraných mezi Chorvaty usedlými v župě šoproňské, mošoňské a železné, a VII. 53. oznamuje St. Novaković slovník jazyka srbskochorvat-ského a německého, který se od r. 1873 v Záhřebě vydává.

Gb.

# Zprávy osobní.

## A. Z gymnasií.

Do Hradce Králové přesazen skutečný učitel p. Jos. Černý z Rychnova za skutečného učitele filol. P. Vojtěch Budecius, dríve učitel dějepisu na tamější vyšší realce, stal se skutečným učitelem dějepisu na gymn. tamže. — V Německém Brodě stal se p. Fulgent Ledvinka ředitelem, p. Jan Bácha skut. učit. filol. — Do Písku za suppl. učitele fil. dosazen p. Jos. Zelený. — V Praze na akad. gymn. zemřel p. Eduard Novotný, prof. klas. filol. a člen zkušební kommissse pro kandidáty gymn. učitelství, zakládající člen jednoty českých filologů atd. dne 4. ledna 1876. Na místo jeho jmenován p. Jos. Třesohlavý suppl. učit. filologie. — V Rychnově stal se suppl. uč. p. Dr. Tom. Kouřil skutečným učit. děj. — Ve Slaném potvrzen p. Herman Hink za skut. učitele náboženství —

## B. Z realných gymnasií.

V Chrudimi potvrzeni za skutečné učit. filol. pp. Skřivan a Neudörfl. — V třaze na II. realném gymn. stal se místo p. Frant. Novotného, jenž dosazen za ředitele do Unčova na Moravě, suppl. učit. fil. p. Alois Fischer. Tamže stal se p. Hugo Bayer suppl. učit. francouzského jazyka a p. Boh. Malý pomocným učitelem kreslení. — Do Třeboně dosazen p. Fr. Capek, suppl. učit. v Mladé Boleslavi, za skutečného učit. fil. —

## C. Ze škol realných.

V Hradci Králové potvrzen suppl. uč. Vácsl. Ctibor za skut. učitele češtiny a němčiny. Prof. math. a fys. p. Mart. Kuchynka přesazen na český ústav pro vzdělávání učitelů v Praze; na místo jeho dosazen za suppl. učit. math. a fys. p. Jan Fischer. P. Gust. Pozděna potvrzen za vedlejšího učitele tělocviku. — V Jičíně stal se učit. ob. školy p. Fr. Kopecký proz. učit. tělocviku. Pp. Jan Kosina a K. Sykora definitivně potvrzeni. — V Kolíně stal se skut. uč. p. Jos. Cížek ředitelem. Prozat. řed. p. Jos. Vávra stal se prof. na učitelském ústavě v Soběslavi a na jeho místo dosazen za suppl. učit. p. Jan Kubka. — V Pardubicích stal se suppl. učit. p. Jos. Mrňávek. — V Praze obdržel p. prof. Dr. Jan Gebauer za příčinou práce vědecké dovolenou na rok. Pp. Al. Studnička a Jul. Roth definitivně potvrzeni.

N—k.

Oprava. Na str. 156. zůstala chyba, kterou zde opravujeme. V ř. 3.—6. má býti: (rozeznávají se) a) podnebnice zubné t, d, n; b) sykavé a to hustší š, č, ž, dž a řídší š, ž, jakož i staré původem svým měkké c (— tš) a ř (— rž z zj)

Král. Hradec: J. Třasák prof.
V. Uzel "
J. Vondráček "
J. Votruba "
Knihovna gymn.
J. V. Malý stud.
Ústav učitelský.

Kutná hora: Ředitelství paedag.
Red. reálných škol.

Kostelec n. Orlicí: Fr. Poličanský
vychovatel.

Kostelec Červ.: J. Krušina učitel.

Ledeč: K. Kostka učitel.

Litoměřice: T. Šífalda studující.

Litomyšle: Dr. Tille řed. gymn.
J. Malý prof.

Most: Fr. Bauer prof.

Mýto Vysoké: Ředit. měšť. škol.

Náchod: J. K. Hraše řed. škol.

Nepomuk: J. Gardavský řed. obč. šk.

Pardubice: J. Konečný měšťan.
V. Vestfál prof.
Okresní knihovna.

Pelhřimov: V. Petrů řed. gymn.
J. Vlček prof.

Písek: Fr. Červinka prof.
V. Jandečka ředitel.
K. Madiera cís. kr. školní
inspector.

V. Šuda prof. r. šk.

S. Sindelář prof. g.

J. Vačlena "

J. Zahradník "

J. Zelený "

Plzeň: K. Bajlony prof.
P. V. Desolda prof.

J. Koráb "

K. Kunz "

J. Pečenka "

V. Steffl "

K. Zahradník "

Praha: J. Kvíčala univers. prof.
V. Svoboda c. k. zemský
školní inspector.

M. Hattala univers. prof.

Dr. J. Gebauer universitní
prof.

Dr. J. Emler univers. prof.

J. Veber c. k. zemský
školní inspector.

P. V. Štulc probošt na
Vyšehradě.

Dr. Kavka ředitel akade-
mického gymn.

Fr. Kott prof. akad. gymn.

P. Neumann katech. akad.
gymn.

R. Novák prof. akad. gymn.

Dr. Sohaj "

Praha: Fr. Velišský prof. akad.
gymn.

J. Třesohlavý prof. akad.
gymn.

J. Kvapil stud. akad. gymn.

Knihovna akadem. gymn.

F. Patočka prof. I. stát. r. g.

Dr. Kastner "

J. Šebesta "

J. Král "

J. Pískač "

V. Viravský "

K. Doucha prof. II. stát. r. g.

A. Franta "

Dr. Kovář "

K. Bílek prof. obec. r. g.

K. Himmer "

Dr. P. Durdík "

Dr. Městecký "

Dr. Novák "

J. Pánek "

J. Polák "

Fr. Servít "

J. Včelák "

V. Žabka "

Knihovna gymnasia.

J. Lepař řed. paedagogia.

J. Vorovka prof. "

J. Podhajský "

K. Masařík prof. r. g. na
Smíchově.

V. Appelt prof. č. reálky.

Č. Ibl "

P. Loužecký katech. "

J. Roth prof. "

J. Šobek "

J. Šastný ředitel "

F. Faltys prof. něm. reálky.

J. Tieftrunk prof. něm.
reálky.

V. Houžvička prof. něm.
reálky.

Sl. Úmělecká Beseda.

Sl. Ústav učitelek.

Sl. Akad. čten. spolek.

Sl. redakce „Osvěty“.

Sl. red. „Školy a života“.

Sl. red. „Posla z Budče“.

Sl. red. „Besedy učitelské“.

Knihovna filolog. jednoty.

C. k. univers. knihovna.

94 členů jednoty filolog.

Sl. kněhk. Grégr & Dattel.

" " Dominicus.

" " Kober.

" " Mourek.

" " Petřík.

" "

" "