28

DURO KORBLER,

što mu je milo. A da je Didak od prirode bio podrugljivac, svjedoči
nam nekoliko desetak kasnijih ńegovih epigrama.

Drukčije nam je dački ńegov život slabo poznat. Ništa napose
nijesam mogao doznati o tome, je li se on štogod družio s Hrvatima,
kojih je tada redovno bilo po nekoliko u tamošńem kolegiju zagre-
bačkoga kaptola, a osnovao ga je god. 1553. kanonik zagrebački
Pavao Zondi „pro natione Hungarica et Sclavonica". U doba Dida-
kova boravjeńa u Bologni bili su ravnateli rečenoga zavoda kanonici:
Đuro Gaal od 1744., Josip Gallyuff, potoći biskup, od 1746., Đuro
Aleksandar Malenić od 1747., Mihail Szkerba od 1749. i Andrija
Gradinszky od 1751. Pitomci su pak bili većim dijelom svećenici,
no bilo je i svjetovnakâ. Tako su 23. septembra 1743. došli u
zavod plemići Đuro Petričević i Đuro Galac, očito, da uče pravo,
a Gallyuff je doveo sa sobom, 17. maja 1746., medicinara Ivana
Feliksa Benevenija, da svrši ondje nauke. Pa i poznati potoći
veliki župan županije zagrebačke, ugledni pravnik Nikola Skerlecz-
Lomnički, u to je vrijeme, 12. septembra 1749., došao u Bolognu
na nauke¹. Vrijedno bi dakle bilo znati, je li se Didak upoznao
bar s onim mladićima iz Hrvatske, koji su u isto vrijeme s nima
učili pravo u Bologni. Da su nam se sačuvale sve pjesme, što ih
je on sastavio u Bologni, možda bismo iz nih doznali štogod i o
tome.

No i učio je naš zemlak marlivo u Bologni, jer je nakon sedam
otprilike godina nauka svojih, 1753. godine, položio propisane ispite
i postao doktorom prava. U ono doba pravničke promocije nijesu
više bile onako svečane kao prije. Najprije trebalo se podvrći
ispitu (tentamen) pred priorom fakulteta u ńegovu stanu, a kod
toga se odmah položila i prisega prema određenu pape Pija IV.
od 1563. godine. Tek poslije toga predispita držao se javni ispit
u fakultetu, s kojim se odmah spojila promocija i izručivaće
doktorskih insignija. U ime pristojbe platio je inozemac (advena,
forensis) 32 škude, ako je želio postići čast doktora u oba prava
„pontificii scilicet et caesarei iuris", a 21 škudu, ako je tu čast
postigao samo u jednom pravu. Rođeni Bolońani plaćali su mnogo
više pristojbe².

¹ Vidi rukopis: *Chronologia illustrissimi collegij Illyro-Hungarici Bononiae* fundati, ab anno 1553. per reverendissimos dominos rectores compendioso ac brevi calamo rerum memorabilium notitiam exhibens, str. 383. i d. — Rukopis je vlasništvo Jugoslavenske akademije.

² Savigny, Geschichte des röm. Rechts im Mittelalter III, str. 230.

DUBROVČANIN PETAR BIANCHI I DIDAK DUBRAVICA-ARBOSCELLI.

29

O ispitima vodili su se potanki zapisnici, koji se sada nahode u državnom arhivu u Bologni¹. Kako iz tih zapisnika bar nešto doznajemo iz dačkoga života Didaka i o ņegovim naukama, treba na nih poblíže da se obazremo.

Naš Didak ili, kako ga zapisnik bičeži, „nobilis D. Didacus. Arboscelli de Bianchi Rachusinus“ došao je u petak, 18. maja 1753., pred grofa Filipa Mariju Vernizzi, tadašnega priora obaju juridičkih kolegija, da položi propisani onaj predispit i prisegu. Zajedno s nima dođoše k rečenomu prioru Mihail Anđel Marinić, patricij iz Gubbija i pitomac papinskoga kolegija „Montis Alti“, pa dva Tridentinca: plemić Ivan Krstitel, Pizzini de Hochenbrun, prvi savjetnik (consiliarius) ņemačkih čaka u sveučilištu, i Ivan Petar Pini, patricij iz Tridenta. Ovoga su potočega ņemački čaci po starom svom pravu² predložili da bude besplatno promoviran. I Didak se dakako brojio među ņemačke čake, jer među 18. narodnosti, na koje su se dijelili inostranci (ultramontani) sveučilišta u Bologni, južni Slaveni nijesu bili napose zastupani, te su Hrvati, koji su zajedno s Ugrima od god. 1609. imali u sveučilištu osobita savjetnika³, pripadali ugarskoj narodnosti, a Dubrovčani se obično ubrajahu među Nijemce, dok su ostali Dalmatinci kao podanici Mletaka bili dakako „citramontani“. Svjedoci su kod rečenoga ispita i prisizaņa bila dva pedela pravničkih kolegija i pedel ņemačkih čaka. O tom ispitu i prisizaņu čitamo ovu vijest u tajnoj kњizi pravničkoga kolegija⁴:

¹ Collegi dello Studio: *Libro Segreto del Collegio di Diritto civile.*

² Savigny, *Geschichte des röm. Rechts im Mittelalter III*, str. 221. bił. 6.

³ Vidi spomenutu hronologiju ilirsko-ugarskoga kolegija u Bologni, str. 102.: U ono doba, dok je ravnatel kolegija bio kanonik Pavao Jagustić, ugledan povjesnik, kojega su bičeške osobito zanimljive, Nijemci su „etiam hic Bononiae nationem nostram sub iuga mittere contendebant, illud imprimis anhelantes, ut sibi Consiliariam Nationis Ungaricae vindicare possent“. U raspri, što se vodila, Ugri su s Hrvatima dobili pravo, i Jagustić je imenovao savjetnikom „nationis ungaricae“ Martina Bozdogha Siščanina.

⁴ *Libro Segreto oel Collegio di Diritto civile, sv. XI.*, fo 229. vº i 230. rº i vº.

30

DURO KÖRBLER,

Veneris 18. Maii 1753.

Profesio fidei unius
Alumni almi Pontif.
Coll. Montis Alti,
et trium alumnorum
inclytae nationis
Germanicae

Coram Illmo et Exmo Domino Comite Phillippo
Maria Vernizzi Priore Collegii Iuris Pontificii
etiam loco mei uti Prioris Collegii Iuris Caesarei,
et a me rogati Illmi D. Michael Angelus
Marini Patritius Eugubinus almi Pontif. Collegii
Montis Alti alumnus, D. Io Baptista Pizzini de Hochenbrun
nobilis S. R. I. Alensis Tridentinus primus consiliarius inclytae
nationis germanicae, nobilis D. Didacus Arboscelli De Bianchi
Rachusinus D. Io. Petrus Pini nobilis patritius tridentinus, alumni
dictae inclytae nationis quamprimum ad doctoralem lauream promovendi,
et quoad dictum D. Pini gratis, flexis genibus super
formula felicis recordationis Pij papae IV. fidei professionem
emiserunt iurando ad S. D. E. in forma etc.

Praesentibus in mansione capitulari perinsignis Collegiatae S.
Petronii, DD. Raymundo Speciotti, et Petro Paulo Rizzi Col-
legiorum Bidellis et D. Cesare Antinori dictae inclytae nationis
bidello, testibus etc.

U četvrtak, 24. maja 1753., prijavili su se Pizzini, naš Didak
i Pini u fakultetu poradi ispita. Mihail Anđeo Marini ne pomiñe
se više u nihovu društvu. Fakultet je odredio po tri ispitivača
/promotores) za svakoga od nih, a ispit i promocija ima da bude
sjutradan:

Iovis 24. Maii 1753. de mane.

Congregatis Illmis et Exmis, PP. utriusque
Collegii in solita collegiali mansione, sese praesentarunt
DD. Io. Baptista Pizzini, Didacus
Arboscelli De Bianchi, et Io. Petrus Pini,
primus consiliarius quoad primum, et alumni
inclytae nationis germanicae, quoad ultimum gratis promovendus,
et hodie praesentatus utpote habens socios a dicta natione virtute
eius privilegiorum et admissus, qui solitam mediante viva voce
dicti D. Pizzini pro omnibus supplicantis fecerunt petitionem ex-
hibendo etiam supplices libellos votisque omnibus fuerunt quilibetque
ipsorum fuit dispensatus, extractique fuerunt in respectivos pro-
motores pro D. Pizzini, in Canonico Illmus et Exmus D. Jacobus
Arnoaldi et in Civili Illmus et Exmus D. Petronius Rampionesi,
ex circulo autem fuit Illmus et Exmus D. Co. Gregorius Vernizzi,
et pro D. Arboscelli in Canonico Illmus et Exmus D. Hiacynthus
Praesentatio DD.
Io. Baptistae Pizzini
Didaci Arboscelli et
Io. Petri Pini alum-
norum inclytae na-
tionis Germanicae

DUBROVČANIN PĒTAR BIANCHI I DIDAK DUBRAVICA-ARBOSCELLI.

31

Maria Giusti et in Civili Illmus et Exmus D. Co. Alexander Fava, ex circulo vero Illmus et Exmus D. Co. Philippus Carolus Sacchi, et quoad dictum D. Pini, iste habuit promotores in Canonico Illmum et Exmum D. Io. Baptistam Piacenti et in Civili Illmum et Exmum D. Hiacynthum Maria Giusti; quibus omnibus ab Illmo et Revmo D. Co. Archidiacono Formaliori assignatio coram ipso punctis statuta fuit dies crastina pro illorum recitatione facienda de mane.

Didak je dakle postao doktorom obaju prava 25. maja 1753. položivši propisani ispit, kako čitamo u zapisniku o tome:

Veneris 25. Maii 1753 de mane.

Congregatis ut supra suprasmscripti i̇jdem Illmi et Exmi P.P. primo habitis inter eos colloquiis super praesentatione facta per inclytam nationem germanicam in personam suprasmscripti D. Pini gratis doctorandi virtute eius privilegiorum ad perquirendam veritatem super huiusmodi negotio devenerunt in sensum deputandi assumptos prout deputati fuerunt in canonico Illmi et Exmi D. Alexander Macchiavelli et D. Io. Magnani, et in civili Illmi et Exmi D. Iacobus Ma Arnoaldi et D. Co. Philippus Carolus Sacchi ut die prima Augusti referant super dicto Doctoratus DD. privilegio nationis germanicae; deinde D. Io. Baptista Pizzini, Arboscelli de Bianchi et Io. zini, D. Didacus Arboscelli de Bianchi et D. Petri Pini Petrus Pini alumni eiusdem nationis unus post alium puncta in utroque iure recitarunt, obiecta diluerunt et per scruptinia nemine ex ipsis dissentiente fuerunt omnes admissi et approbati, et in mansione collegiali ab Illmo et Rmo D. Co. Alexander Formaliori archidiacono fuerunt doctorati et ab Illmo et Exmo D. Francisco Galvani collegiato in Iure pontificio doctorali laurea insigniti, susceptoque per unumquemque eorum iuramento super observantia constitutionum.

Svršivši pravničke nauke u Bologni Didak se vratio u Dubrovnik, kako razbiramo po tome, što mu je one iste godine Petar Barnaba Ferro Korčulanin (1730.—1777.), Isusovac i ugledan latinski pisac onoga doba¹, posvetio članak: *Commentarius in momentum Arusianum*, što ga je štompao u 49. svesci časopisa „*Raccolta Calogera*“ (str. 439.—450.). I Ferro ga naziva: *Didacus Arboscelli de Bianchi*, a i on sam nije se nigda kasnije služio hrvatskim prezimenom, nego se redovno nazivao: „*Arboscelli*“.

¹ Vidi o ņemu: *Łubić, Dizionario biografico*, str. 131. i d.

32

ĐURO KORBLER,

Samo kratko se vrijeme Didak admarao kod kuće; naskoro je otišao u Rim, da se ondje praktički izvješti u pravu, no praksi nije posvetio mnogo vremena. Od Appendinija¹ doznajemo, da ga je narušeno zdravљe prisililo, te se povratio kući. Može biti, da je razlog ńegovu povratku bila i smrt ńegova oca Marka, koji je, kako smo već čuli, preminuo 14. januara 1755., pa je Didaku trebalo da preuzme skrb nad očevinom u svoje i u ime sestara. Svakako je on iza očeve smrti stalno ostao u Dubrovniku i pravničku praksu nastavio u uredima republike dubrovačke, dok ga senat u četvrtak, 25. novembra 1761., ne izabere za kancelara republike, kako doznajemo iz cvoga zakљučka ńegova²: „Die Jovis XXV. Mensis Novembris 1761. a prandio, hora XXII. — Prima pars est de creando Didacum Arboscelli in nostrum cancellarium, cum salario grossorum sexdecim in diem“. Zakљučak bude stvoren sa 25. protiv 4 glasa.

Uz dosta dakle nisku plaću stupio je Didak u službu svoga zavičaja; jer računamo li, da na jedan dukat otpada obične 36 groša, dobivao je on na godinu nešto preko 160 dukata. Ali jamačno mu se ta početnička plaća s vremenom povisivala, a kako je imao još i svoga imutka i do smrti je ostao neožećen poput ujaka Petra Bianchija, mogao je on i rodbinu svoju potpomagati. Napose dva nećaka ńegova imala su mnogo zahvaliti ńegovoj dobroti: Đuro Antun Hiđa, koji se 7. februara 1752. rodio sestri ńegovoj Mariji mlađoj, i Mihail Antun Grgurević, koji se nešto kasnije, 26. novembra 1754., rodio najmlađoj sestri ńegovoj Ani, a rano je, u jedanaestoj godini života, sa mlađim bratom Đurom ostao siroče bez roditeљa, jer mu je mati preminula 22. novembra 1765. kao „uxor vidua rel. gm Michaelis Gargurovich“. Oba su se ta mladića posvetila medicinskim naukama. Svršivši srednju školu kod Isusovaca u Dubrovniku Hiđa je god. 1771. otišao u Bolognu, a dvije godine iza ńega došao je onamo i Grgurević. Hiđa je deset godina izučavao medicinu u Italiji dobivši treće godine potporu od senata dubrovačkoga za daљe vrijeme svojih nauka, pa je svega sedam godina ostao u Bologni učeći pet godina teoriju, a dvije se godine vježbajući u praksi. Još daљe tri godine proveo je on u Firenzi, Rimu i Napułu u tamošnim bolnicama,

¹ Notizie istoricho-critiche II, str. 157.

² Consilia Rogatorum, kniga 173., fo 152.

33

a kad se god. 1781. vratio u Dubrovnik, bio je Grgurević ondje već ugledan liječnik¹.

Još nešto doznajemo iz Didakova života. Rano, već 12. novembra 1763., bio je on primljen u bratovštinu sv. Lazara, koja uz bratovštinu sv. Antuna bijaše najuglednija korporacija dubrovačka i sjedište uglednoga staleža građanskoga, koji se u XVIII. vijeku i u Dubrovniku sve više dizao na račun istrošenoga plemstva². Iz kњiga te bratovštine doznajemo, da je Didak četiri puta, 1766., 1767., 1770. i 1772. godine, bio upraviteљ (gastaldo) ńezin. A i pretežniji dio građana, kojih se imena pomińu u latinskim ńegovim epigramima, bijahu članovi rečene korporacije, koje se kњige od 1897. godine nahode u dubrovačkom državnom arhivu. Tako bar nešto saznajemo o јudma, s kojima se Didak družio i protiv kojih je kadšto upotrijebio oružje satire svoje, da im se naruga. Šteta je samo, što se malo t h pjesama sačuvalo, jer bi nam i izgubљene pjesme zacijelo razotkrile gdjekoju slabu stranu u životu tadašњega građanstva dubrovačkog.

* * *

Najpotpuniji rukopis Didakovih pjesama, što ga dosada poznajem, jest onaj, što se nahodi u fraњevačkoj biblioteci u Dubrovniku, a u popisu je Čulićeve biblioteke zabiљežen pod brojem 641. Ostali rukopisi ńegovih pjesama, što ih još ima, ili su potpuni prijepis toga rukopisa ili samo izvadak iz ńega. Rukopis potječe, čini se, od ruke Fraњevca Antuna Agića (1753.—1830.), a ima ovaj natpis:

Didaci Arboscelli Civ. Rhacusini I. U. D.
et Cancellarii Reipub. Rhacusinae
nonnulla Illyrica et Latina
Carmina.

Na natpisnoj strani rukopisa, koji ima svega samo 19 strana pjesama, čitamo još biљešku, napisanu talijanskim jezikom, da su i „traduzioni Illiriche", što se u rukopisu nahode, plod Arboscel- lijeva duha. A na 14. strani čitamo ovu biљešku: „Quae sequuntur

¹ Vidi nekrolog, što ga je o Hiđi napisao Appendini u „Gazzetta di Zara" od 1833. br. 97. i 98., napose str. 388.

² Vojnović K., Bratovštine i obrtne korporacije u republici dubrovačkoj od XIII. do konca XVIII. vijeka II., str. 97. i d. priopćuje statut ove korporacije.

R. J. A. 196

3

34

DURO KÖRBLER,

*Epigrammata exscripta sunt ex autographis schedis Arboscellianis de verbo ad verbum*. Dakle samo dio pjesama svojih Didak je sam uredio, a druge pjesme, napose epigrame, trebalo je tražiti na različnim ceduļicama, kojih se dakako malo našlo, jer ih je većina rano negdje propala.

Od sačuvanih Didakovih pjesama samo dvije su ozbiļna sadržaja i bez poruge, a obje su upravļene na Anu, kćer pokojnoga Marka Ivanova de Sorgo (umr'o je 6. novembra 1775.), i to prva prigodom ńezine udaje za Nikolu Nikolina Pucića, 1777. godine¹, dok druga crta sitnu jednu nezgodu iz ńezina života (vidi pjesme 1. i 3. u dodatku).

Svadbenu je pjesmu Didak sastavio u hrvatskom jeziku služeći se poznatom onom strofom po od četiri osmerca, od kojih su prvi i treći, pa drugi i četvrti vezani srokom. Tom se on strofom i drukčije redovno služio, a svadbena ih pjesma ima 21. Sadržaj joj podaje bogata mitologija grčka: kad se nevjesta približila domu mladožeće, tri je bogiće „od uresa“ kite, a Apolon i devet Muza izriču joj dobre svoje žeļe, kojima se potkraj pjesme i Didak s nekoliko riječi pridružuje². Pjesma je sastavljena okretno. Napose je zgodno udešen govor pojedinih Muza: prvih osam Muza hvale svaka drugu vrlinu mlade djevojke, a deveta nagovješćuje, da će i porod ńezin biti vrijedan.

Druga pjesma, latinski distih s hrvatskim prijevodom u osmercima, bila je namijeńena Ani još kao djevojci. Pjesnik ne može zamjeriti pčeli, što je „upekla“ Anu: ona se očito prevarila držeći pristalu djevicu ružom.

⁵ Zbornik „Liber dotium“ u dubrovačkom arhivu, kńiga 20. fo 10., ima ovu biļešku od 12. maja 1777.: „Nicolaus Nicolai Pozza habuit dotem uxoris suae Annae qm Marci Iohannis de Sorgo“. Miraz je iznosio 30.000 dukata. Deša, sestra Anina, udala se još za života očeva za Lucijana, brata Nikolina. Otac nihov stekao je velik imutak trgujući u društvu sa Židovom Mojsijom Mandolfo. Kad je umr'o, bilo mu je nešto preko 60 godina, jer je u Veliko Vijeće stupio 26. augusta 1727.

¹ Da je brat Anice i Nikole Pucića bio doista sretan, doznajemo iz prigodnoga spisa, što su ga braća Appendini štampala u Dubrovniku god. 1816., a pod natpisom: „Per le faustissime nozze del signor Nicolò Luigi de Pozza e della signora Maddalena de Gozze“ sadržava prigodne pjesme spomenute braće, pa Đure Ferrića i Ivana Rosanija. Osim Nikole imali su roditeļi, koji su tada bili još na životu, i sina Marka, a ovaj se iste godine oženio drugom sestrom. I Nikola se ogledao na połu latinskoga pjesništva (vidi rukopise 516. i 587. u popisu Čulićeve biblioteke).

35

Sve su ostale pjesme Didakove podrugljiva sadržaja poput ona tri distiha, što ih je sastavio još u Bologni, a više su puta i proste ne žacajući se ni od najgrubljih riječi, samo ako dobro gađaju protivnika. Tako se u jednom distihu prebacuje trojici braće iz plemićske porodice Sorgo, kojoj je pripadala i Ana, da je nihova kuća Sodoma u pravom značeńu riječi. Nekomu građaninu dubrovačkomu, koji se bavi pisaćem povijesti, a ima ženu slaba glasa, daje se savjet, neka bi radije ispravio ženinu povijest. Ženi nekoj, koja se naziva Lukrecija, a muž joj je besramno čeļade, dovikuje pjesnik, da ona za to vaљada ne zna, jer bi drukčije zacijelo vołela umrijeti nego s ním dałe živjeti. Nekoga pak Janina, kojemu je svećenik priskrbio suložnicu, pjesnik porugljivo upućuje, da može suložnicu nazvati zakonitom ženom, kad mu ju je svećenik prbavio. Nu svu je žuč svoju izlio naš podrugljivac na ženu i kćeri nekoga građanina, kojega naziva „Adon“: u šest epigrama govor je o ženi i kćerima toga nesretnika, koje su prava rugoba, te ne bi mogao reći, koja je od nih veća nakaza, pa ipak svaka od nih misli, da je ļepša od svojih sestara, i na sve načine kušaju, da dođu do muža (br. 20., 13., 19., 43.—48.).

Ali ovo nekoliko lica, što ih Didak pomiñe samo po pseudonimu ili ih uopće ne naznačuje poblije, moglo je još govoriti o sreći, jer druge neke građane dubrovačke nije on ni toliko poštedio, nego im se znao narugati pomińući čitavo nihovo ime. Ne bih htio time reći, da suvremenici nćegovi nijesu znali, koja se lica kriju pod onim pseudonimima ili protiv koga su upravłeni stihovi, u kojima se uopće ne pomiñe nikakovo ime, jer je bez sumne svaki odrastao Dubrovčanin znao, koje se trojice muškaraca iz kuće Sorgo tiče onaj distih prosta sadržaja, koji je građanin imao ženu Lukreciju ili tko je onaj „Adon“. No bar kasnija vremena nijesu obaznala za nihovu sramotu, a i to se može nazvati srećom.

Kod svih je drugih pjesama zabiłeženo ime lica, protiv kojega su naperene, a pretežniji nam je dio tih lica poznat, neka slabije, a neka bole. Samo jedna je od nih sastavlena u hrvatskom jeziku. U pjesmi od tri strofe po od četiri osmerca podruguje se pjesnik starcu Ivi Flori, što se oženio mladom ženom: ovaj su par sastavili sami bogovi kao spomen na pomirene boga bogińom „od ļubavi“, vaљada Hefesta i Afrodite. Taj Ivo Flori po drugi se put odista malo prekasno oženio. Nega je senat 17. marta 1725. postavio za pomoćnika u kancelariji dubrovačkoj, a 10. marta 1738. imenovao

*

36

DURO KORBLER,

prekobrojnim kancelarom¹. Prvi se put oženio 24. jula 1731. Cvijetom Đure Lovića, a drugi put 27. novembra 1760. mladom djevojkom Marijom Marije Nišetić, — kum mu je na svadbi bio građanin Ivan Guska, s kojim ćemo se naskoro opet sastati (br. 2.).

Osim te pjesme sve su druge pjesme Didakove, koliko ih pozna-jemo, napisane latinskim jezikom, ponajviše distisi, rijetko kada epigrami od više stihova, a u svima nahodimo samo jedan metar, elegički distih. Tim se metrom naš Dubrovčanin veoma vješto i okretno služio, te još danas razbiramo iz sačuvanih stihova, da su oni lako nikli ispod ńegova pera. Pa i prepisivač ih je pomnivo prepisao u onom rukopisu osim jedne ili dvije griješke, što su mu se potkrale, a lako se dadu ispraviti.

Pet podrugljivih distiha pjesnik je preveo i na hrvatski jezik, a podruguje se u nima Nikoli Budmanu, članu ugledne građanske porodice u Dubrovniku, koja je tako isto bila zastupana u bratovštini sv. Lazara. Lovro, otac Nikolin, bio je član rečene bratovštine od 1734. godine, i tri ga godine, 1750., 1758. i 1760. nahodimo među ńezinim upraviteљima, a umr'o je god. 1768., jer te godine neudata kći ńegova Nikoleta ustupa svoj dio baštine bratu Nikoli. I Lovrin se otac zvao Nikola². Naš Nikola stupio je u rečenu bratovštinu god. 1763., dakle u isto otprilike vrijeme s Didakom, a više je puta bio u ńoj časnik (uffiziale), a jednom, god. 1794., i upraviteљ. Iz prvoga od onih pet distiha doznajemo, da je djed ńegov u nekoj komediji prikazivao glasnika i kod te zgode dobio nadimak „Bobica". Drugi distih hoće da objasni, zašto se Nikola oženio kćerju kalajgije: treba mu posuda, u kojoj će kuhati bob. No Nikola je i sam okušao jednom sreću na pozornici, pa je prikazivao „Givam" ili, kako čitamo u prijevodu, „gomnaricu", a u tri mu se distiha poradi toga prebacuje, da je u ńega pogan jezik, koji odaje, da i ńegov djed i baba, pa i majka, nijesu bili bołi (br. 7.—11. u dodatku).

Član bratovštine sv. Lazara bio je i Petar Tromba, kojemu se Didak u dva distiha podruguje, da se u vrijeme kuge, dok su ostali građani stradali, kao „minister magistratus sanitatis“ na ńihov račun obogatio. Što više, u epigramu od šest distiha rečeni

¹ *Consilia Rogatorum*, kniga 152. fo 71. i 158. fo 229.

² *Liber dotium*, kniga 18. fo 29. ima ovu bićešku od 23. februara 1729.: *Laurenzius Nicolai Budmani pro parchivio uxoris suae Anizae qm Vincentii Oresi.*

37

Petar proglasuje tobože kugu za glavnu bogińu svoju, od koje mu je svako dobro, pa je moli, neka bi zatrla sve їude osim ńega. Petar Anđel Tromba, sin Tomin, stupio je u rečenu bratovštinu 12. decembra 1751. i tri je puta, 1765., 1773. i 1782., bio časnik u ńoj. Žegovo se ime više puta pomiñe u kńigama dubrovačke kancelarije, u kojoj je vršio različne niže poslove pisarničke, pa je neko vrijeme bio i pomoćnik kancelara. Osobito obrazovan, čini se, nije bio, pa je možda i poradi toga Didak onaj epigram s ńegovim žeļama preveo na hrvatski jezik, svaki distih po sa jednom strofom od četiri osmerca, da bi ga i Petar razumio (br. 26.—28. u dodatku).

Od članova spomenute bratovštine još je Ivan Altesti očutio žalac ńegove poruge. Taj čovjek imao je nadimak „Ovis“, u bratovštinu je stupio 8. marta 1765. i četiri je puta bio u ńoj časnik. On je zametnuo nekakvu prepirku s popovima bratovštine dubrovačke „Sancti Petri in Cathedra“¹, a Didak mu podrugljivo protikuje, da lajući protiv članova rečene popovske bratovštine ne vrši posao ovce, nego psa (br. 22. u dodatku).

Ali i popovâ Didak nije pustio na miru, nego je odapeo strijelu i protiv ugledna kanonika dubrovačkog Marina Rańine, sina Savinova. Marin je bio primłen u Veliko Vijeće 15. februara 1748., ali je kasnije prigrlio svećeničko zvańe, pa ga je nadbiskup dubrovački Fra. Arhandel de Lupis 8. novembra 1763. imenovao generalnim svojim vikarom „in spiritualibus et temporalibus“. Ta je čast Marina tako obradovala, te je od veseła zamalo izgubio pamet, kako doznajemo iz Didakova distiha, u kojem mu se ruga poradi toga (br. 12.).

Od građana dubrovačkih podruguje se Didak Ivanu Guski Jakovlevu, koji je pokazao osobitu vještinu pribavljajući svojim kćerima muževe. Guska, čini se, nije bio imućan građanin, jer mu je otac bio pisar u „čeki“, pa je i ńemu senat dopustio 28. marta 1741., da zamjeńuje oca u tom poslu². On je imao, kako doznajemo od Didaka, četiri kćeri, i dvije je od ńih god. 1775. udao za Vičentija Volantija i Petra Zuzzerija, a druge dvije god. 1781. za

¹ Vidi o ńoj u Vojnovića, Bratovštine i obrtne korporacije u republici dubrovačkoj I, str. 16. i d.

² *Consilia Rogatorum*, kńiga 159. fo 233.

38

ĐURO KORBLER,

Nikolu Vodopića i Antuna Liepopillija, sina Frańina¹. Djed Ivana Guske bio je ribar, pa se Didak podruguje sretnomu ocu u dva distiha kazujući u prvome, da je Ivan na udicu uhvatio dva zeta, no meka da je bila vrednija od plijena, a u drugome, da je on kod ponovnoga ribańa uhitio samo sitne ribice, dakle zetove, koji su još mańe bili vrijedni nego ona prva dva (br. 17. i 18. u dodatku).

Iz dałega jednog epigrama doznajemo, da Didak nije živio u osobitoj slozi i ļubavi s Antunom Alethyjem (1716.—1774.), sinom poznatoga ļubiteļa starina grčkih i rimskih Ivana Natalija Alethyja (1668.—1743.), koji je bio tajnik republike dubrovačke. Antun je od oca baštinio i ļubav za starine i tajničku službu, pa je kao tajnik svjetovao nekim patricijima nešto, što je bilo na štetu Didakovu. Didak mu toga nije mogao oprostiti ni nakon smrti ne-gove, pa u latinskom distihu izriče radost i hvalu bogovima, što domovina vrši Alethyju pokop, što ga je on ńoj spremao. Antun Alethy, koji je po materi bio nećak poznatoga numizmatika Anselma Banduřija (1671.—1743.), umr'o je 12. januara 1774., pa je u to vrijeme postao i spomenuti distih (br. 15.).

Još dva se Dubrovčanina po imenu pomińu u latinskim ńegovim distisima. Nekomu se Karlu Zuriću prebacuje, što ne vjeruje u nauku o praznom prostoru (vacuum), a lako bi dokaz za ńu našao u praznoj svojoj glavi. Vićentije pak Righi ima nadimak „Vitula“: za ń ne će da se uda neka djevojka, a Didak to u distihu objašnava time, da ta djevojka ne želi pripasti „Vitulae“, nego „Vitulo“. Righi se 21. aprila 1784., postavši ne to prije pomoćnikom u notarijatu dubrovačkom, vjerio Katarinom, kćerju Frańe Liepopillija, a sestrom Antuna, zeta Ivana Guske². No je li upravo ta djevojka bila ne-sklona Vićentiju, to nam dakako nije poznato. Kasnije, oko 1790., postao je Righi notarom republike (br. 21. u dodatku).

Među stanovnicima Dubrovnika, o koje se naš podruglivac zadio, nahodimo i tadašnega brijača dubrovačkoga Petra Balbija, koji je očito bio došlak u Dubrovniku, a k tomu silni hvališa. Taj se čovjek gradio potomkom mletačkih Balbija, stare plemićske porodice. I on je imao svoj nadimak „Virgo“, pa mu Didak poručuje,

¹ U zborniku „Liber dotium“, kńiga 20. fo 8., dana 20. marta 1775. čitamo biлеšku, da je Petar Zuzzeri Mihailov primio novaca „pro dote Mariae Minoris, filiae Iohannis Gusca“. I Volantijeva se žena zvala Marija, a tako isto i žena Antuna Liepopillija, koji se oženio 28. novembra 1781.

² Diversa Cancellariae, od god. 1784., fo 23.

39

neka se čuva, da se ne bi bajańem o podrijetlu svome izvrgao općenomu smijehu. Kod djevojaka siromah brijač nije bio osobite sreće. Najprije zaručio je kćer nekoga Palme, i Didak ga žali, što će on „djevojčica“ dobiti paomu mjesto lišana, ali odmah dodaje, da je djevojaštvo ńegovo jednako mučeništvu, te je zavrijedio i paomu. Kasnije se Balbi oženio kćerju nekoga Mihaila Pravice (Iustitia), a Didak pripomińe u distihu, da je ńegovo djevojaštvo bilo kažnivo, pa je zato i podlegao pod užetom practice (br. 23.—25.).

I neki Grk po imenu Konstantin bio je tuđinac u Dubrovniku, a vršio je ondje neku cariničku službu. I taj Grčić bio je hvališa prvoga reda, pa je umio pripovijedati prava čudesa o sebi i o rodu svome. Što više, on je u kćigama izdao povijest svojih djedova, ako hoćemo da vjerujemo Didaku, koji mu u dva epigrama prebacuje, da je lažlivac i luda. Ŋega je republika postavila na čelo uredu, koji je imao bdjeti nad tim, te se ne bi kuga uvukla u grad, a Didak u jednom epigramu moli senat, neka bi i nad tim dosadnim čovjekom postavio kakvoga stražara, koji će ga kao kugu tjerati od svih ludi. U dugom se pak epigramu hvali ovo određeće kao veoma razborito, jer po zakonu se prirode svaka sila svladava jačom silom, pa će i kugu uništiti jača kuga — onaj Grčić. I sinčića, koji mu se rodio, hvalio je Konstantin naokolo, da je vanredno lijep i pametan, a naš ga podruglivac u dva epigrama opomińe, neka bi se okanio hvaljaća, jer će ńime sinu, ako je doista i najlepši i najpametniji, samo naškoditi, ili će ludi napokon reći, da takovu djetetu ne može on biti otac (br. 37.—42. u dodatku).

Satira se Didakova i za života ńegova u Dubrovniku nije ograničila samo na taj grad, nego je on gdjekoju strjelicu odapeo i protiv grada Spleta. Među epigramima, što ih je onaj sakuplač ńegovih pjesama našao na različnim cedušama, ima ih nekoliko s osobitim natpisom „Noctium Spalatriensium“. U dva se od tih epigrama Didak općeno podruguje Splećanima poradi prevelike ńihove ušudnosti, kao da su još uvijek u Dioklecijanovim dvorovima, i zbog poznate ratarske akademije, koja se osnovala ondje u XVIII. vijeku, da podigne gospodarstvo u plodnim onim krajevima¹. Didak o toj akademiji primjećuje da su je osnovali glavari,

¹ Članovi su ove akademije spremili i nekoliko poučnih članaka o gospodarstvu, pa su ih na trošak akademije štampali u Mlecima

40

DURO KORBLER,

koji i sami nijesu drugo nego ratari. Dała su pak četiri epigrama upravlena protiv nekoga Tommasea, koji je u ono doba bio sudac (auditor) u vijećnici biskupa spłetskoga. Tomu se nesretniku prebacuje, da je krivo svjedočio, da je životińa, a ne čovjek; da je prije zavrijedio ime budale, kako ga narod naziva, nego suca. U odulem se epigramu od osam distiha Tommaseo tuži, da ima suviše posla, te ne može pohoditi prijatele, a ovi mu žele još i više posla, samo da ne dođe k nima (br. 31.—36. u dodatku).

Još dva Didakova epigrama poznajemo. Prvi je od nih prijevod talijanskoga epigrama, što je nikao ispod pera umnoga Petra Aretina, a tuži se u nemu sv. Bernardo Hristu, da mu je propalica neki ispovjedio tako teške grijehe, te ga ne može od nih odriješiti: Hrist mu savjetuje, neka traži od toga grješnika, da se oženi, pa će u braku već učiniti pokoru za sve te grijehe. U drugom epigramu, što ga je sakuplač našao na nekakvoj cedući, Didak prijeti nekomu, da će ga jezikom bole ujesti nego zubma, kojih više ne ima (br. 29.).

Toliko se sačuvalo od Didakova pjesničkoga rada. Ne može biti sumne, da je takovih pjesama negovih bilo još i više; no ako ogledamo sadržaj ovih, što su dospjele do nas, lako ćemo razumjeti, zašto su propale. Didak je sastavlao dvije vrste pjesama:

1. pjesme za različne svečane zgode;

2. epigrame, u kojima se redovno podrugivao nekomu.

Obje su ove vrste pjesama bile prigodne, a poznato je, da prigodne pjesme brzo gube vrijednost svoju, pogotovu ako obrađuju neznatne zgode i govore o licima, koja u društvu ludskom ne zapremaju osobita mjesta. A takova su gotovo bez izuzetka sva lica, što ih Didak pomine u pjesničkim svojim tvorinama, sve sami ludi, koji pripadahu nižemu društvu ngova zavičaja u ono doba. Od nih samo neki su nam izdaleka i slabo poznati, dok o drugima ne doznajemo drukčije ništa uza sav obilati materijal, što ga imademo o Dubrovniku onoga doba. U Dubrovniku tada uopće nije bilo ne znam koliko znatnijih ludi. Svi ugledniji kniževnici Dubrovčani u doba, dok je Didak ondje boravio, živjeli su u tuđini. A i bagatiji plemići dubrovački u različnom su poslu rado odlazili u veće

kod Coletija 1788. godine pod natpisom: *Memorie della Popolare Società Economica di Spalato.* Članci potječu od kanonika dra. Tome Čulića, Radoša Antuna Michieli-Vitturija, Ivana Luke Garagnina i dra. Alojzije Arduina, a napisani su talijanskim jezikom.

41

gradove, gdje se lepše i udobnije živjelo nego u svojem zavičaju, kojemu je malo tragova ostalo od negdašnega negova bogatstva. Već u ono doba, možemo reći, Dubrovnik je izdisao, pa se samo još čekalo, dok dođe grobar, koji će ga pokopati.

No i u sitnim prilikama, u kojima je živio, Didak je pokazao osobit dar za ispravno opažańe mana, što ih je imalo društvo ludsko oko nega, i vrsnoću, da se tim manama po zasluzi naruga. A neobična je upravo lakoća, kojom je gradio i hrvatske i latinske stihove, te već poradi toga možemo pouzdano reći, da je on još više takovih pjesama ispjevao. Da se dio negovih pjesama izgubio, kriv je tomu, čini se, bio donekle i Didak sam, koji je epigrame biлеžio na različne ceduļice, kojih je lako nestalo. Bit će da sam nije mnogo držao do pjesničkoga svoga rada, pa da je gdjekoju pjesmu i uništio, pošto je izgubila prigodnu svoju vrijednost. Napose nas natpis „Noctium Spalatriensium", što ga čitamo pred ono šest sačuvanih epigrama, potiče na mišljeće, da je Didak ispjevao osobitu zbirku epigrama, u kojima je pretresao prilike u Spłetu i ijetkom satirom žigosao mane tamošnih ludi. Da nam se sav taj rad negov sačuvao, možda bismo i mi izrekli o pjesništvu negovu onako pohvalan sud, kakav čitamo u Appendinija, koji kaže o negovim epigramima da su „d'un incredibile sapore, e di una singolare mordacità". Mi suviše slabo poznajemo lude, o kojima ti epigrami govore, a da bismo s toga gledišta mogli prosuditi nihov sadržaj. Možda nam se upravo zato i čini, da je gdjekoji negov epigram više prost nego podrugliv. No oblik nihov možemo i mi ocijeniti, a taj je doista izdjelan, da ne rečem: savršen, pa su već poradi oblika svoga ovi epigrami vrijedni, da se štampaju i tako zauvijek otmu propasti, a kako ih ima razmjerno dosta malo, učinit ću to u dodatku.

Što se tiče uzora, za kojima se Didak možda povodio, i o tome se teško dade štogod reći, budući da je tako malo negovih epigrama dospjelo do nas. Poznavajući tadašne obrazovaće mladeži, pouzdano možemo ustvrditi, da je i on još iz škole poznavao Marcijala i gdjekojega drugoga pjesnika latinskih epigrama. I vještinu, da sam sastavla prigodne latinske epigrame, ponio je on sa sobom u život iz isusovačke škole u Dubrovniku, te je došavši u Bolognu bio već izvješten u tome poslu. Ali u samim epigramima, što ih poznajemo od nega, ne nahodimo traga, da bi se on neposredno bio povodio za Marcijalom ili drugim kojim sastavlačem podruglivih epigrama, a ne nahodimo traga već poradi toga, što je Didak građu

42

DURO KORBLER,

za svoje epigrame crpao neposredno iz života i društva oko sebe. A kako je on lica, kojima se podrugivao, nazivao pravim ńihovim imenom ili im je nadjenuo ime, kojega ne nahodimo u Marcijala, kakova su na pr. Adon, Fabianus, Ianinus, Iustitia, Palma i druga, ne nahodimo u ńegovim epigramima ni u tome traga Mar-cijalovu utjecańu.

Da priberem u nekoliko riječi sud svoj o Didakovu pjesništvu, reći ću ukratko, da nam sačuvane ńegove pjesme ne odaju doduše pjesnika, kakovi su bili Kunić, Staj, Zamańa i drugi neki Du-brovčani ńegova doba, ali da je imao dara za podrugivańe i da je porugu svoju umio zaodjeti u izdjelan oblik. Da nam se sačuvalo više ńegovih epigrama, ili da bole poznajemo ļude, protiv kojih su ńegovi sačuvani epigrami upravłeni, možda bismo se i mi uvjerili o ispravnosti spomenutih Appendinijevih riječi, koje nam se sada, poznavajući glavnu ńegovu manu, da odviše cijeńi kniževni rad i slabijih duhova dubrovačkih, čine prekrupne. Tada bismo možda i mi razabrali, da je Didak u satiričkom epigramu postizao uspjeh „a meraviglia“, kako tvrdi još Ļubić¹. Ovako mu možemo dosuditi samo mjesto drugoga reda među dubrovačkim pjesnicima u drugoj polovini XVIII. vijeka. Pa i to je trebalo jednom već da se ustanovi.

* * *

Službu kancelara republike dubrovačke vršio je Didak zamalo trideset godina. No kao kancelar nije ostavio nikakav osobiti spomen. Appendini je doduše znao nešto i o radu ńegovu na tome połu, dok kaže: „Le sue scritture su diversi particolari fanno testo per la Curia Ragusina“, ali nama je taj rad sasvim nepoznat, ako i dopuštamo, da je on u koječem usavršio poslovaće dubrovačke kancelarije pomoću znańa i iskustva, što ga je pribavio sebi u Bologni i u Rimu. Osim toga taj ńegov rad ne pripada u povijest kniževnosti, pa i zato ne ću dałe da govorim o ńemu.

Već sam spomenuo, da se Didak nije nigda oženio. Kućom mu je upravłala šestra Marija, koja je ostala udova bez djece iza Đure Cattafija. Doživjevši 62. godinu života teško je on obolio mjeseca septembra 1788., i sluteći važada, da ne će više ozdraviti, napisao je 14. septembra oporuku², u kojoj je uživaće imutka

¹ Dizionario biografico, str. 12.

² Testamenta Notariae, kniga 85., fo 73.

43

svoga ostavio sestri Mariji, dok bude živa, a poslije ńezine smrti da ga baštine tri nećaka ńegova: Đuro Hiđa, pa Mihail i Đuro Grgurević. Od ostale braće ńegove bila je tada na životu još sestra Marija, majka Đure Hiđe, i ńoj trebalo je sin da isplaćuje od od svoga dijela baštine, kad je dobije, po 200 dukata na godinu do ńezine smrti. Nekoliko dana poslije toga, dne 25. septembra oko podneva, preselio se Didak u vječnost i sjutradan bude sahrańen u frańevačkoj crkvi, kako čitamo u knizi umrlih u godinama 1769.—1796. (fo 244.): „Anno Dni. 1788. Die 26. Septembris Dnus Didaeus Arboscelli aetatis suae anno altero et sexagesimo nondum exacto opportunis ecclesiae sacramentis rite munitus praecedentis diei hora 12. obiit; cuius corpus in Divi Francisci inhumatum est cum intorticijs 16.“

Nije nam pobliže poznato, kolik je bio imutak Didakov. Iz oporuke ńegove doznajemo samo, da je imao kuću u Dubrovniku i da je ostavio obilate zapise crkvama „per decime e primizie“ i za zadušnice. Negova je sestra Marija starija, udova iza Đure Cattafija, umrla neko deset godina poslije ńega, a tada je sva baština prešla na tri ńegova nećaka, koje su otada držali za imućne ļude. Bar o Hiđi doznajemo od Appendinija¹, da je tek trideset godina prije smrti postao bogat, i to po baštini, a ne možda izvršujući liječničko zvańe, „nella quale si mostrò mai sempre disinteressato“.

Od nećaka ńegovih Mihail je Grgurević umr'o 30 aprila 1820. ne ostavivši nikakav kniževni rad, premda je ostao u živoj vezi s obrazovanim ļudma u Italiji, kako razbiramo iz pjesničke jedne poslanice, sastavljene u talijanskom jeziku i upravljene na n². Hiđa je pak umr'o 27. oktobra 1833, pošto je za čitavoga svoga života marłivo radio i na pjesničkom połu, pa se istakao i kao satirik nagińući toj vrsti pjesništva od prirode, kako primjećuje Appendini³. Tako se nagińałe podrugivańu, što smo ga zamijetili u Petra Bianchija, održalo još u dva kołena ńegovih potomaka.

¹ Vidi nekrolog u „Gazzetta di Zara“, str. 389.

² Rukopis 715. u popisu Čuličeve biblioteke na str. 165.

³ „Gazzetta di Zara“, str. 390.: „Ve ne ha fra essi (t. j. među Hiđinim pjesmama) di quelli, che partecipano del genere giocoso, e satirico, al quale naturalmente inclinando vi riusciva con molta grazia“.

44

DURO KORBLER,

Dodatak.

Pjesme Didaka Dubravice-Arboscellija.

1. U pohvalu gosp'e. Anice di Sorgo, zaručnice gospara Nika Pozze.

Pjesna (1777.).

1. Ustavte se: po žamoru
Pirnikâ se četa čuje:
Evo idu, evo k dvoru
Nevjesta se približuje.

2. Ide l'jepa ko Venere
Na labudu osedlanu,
Kad gizdave od Citere
T'jek upravła k milu stanu.

3. Ide sv'jetla ko Danica,
Kada zdrake svoje otvori,
Noćn'jem tminam protivnica
Put rumenom stereć Zori.

4. Vidiš, kako tri božice
Od uresa dvoruju je:
Jedna prsi, druga lice,
Treća prame naresuje.

5. Bog razlikom pod obliči
Od łužavi kod ńe hrli;
V'jence vije, str'jelom diči,
Tance vodi, łuži i grli.

6. U tem skupu čuješ mednu
Gdje Apolo liru tiče
I tomači pjesnu urednu
Sv'jetl'jeh hvala, ke je diče.

7. Sve ga sestre redom sl'jede,
Božanstvenom u prilici,
U pohvalu ter besjede
Začińaju zaručnici.

8. Pjeva prva: „Kad zagledam,
Ane mila, tve zenice,
Zapańena sveđ ugledam
Na tvom čelu dv'je Danice.“

9. „Lice tvoje kad pogledam,
(Druga kliče) na tvom licu
Cavčet, vilo, sveđ ugledam
Čemin, rusu i ružicu.“

10. „Da je Paride tvoju sliku
(Treća sl'jedi) upazio,
Razgledajuć tvoju diku
Sud bi bio priobrazio.“

11. Četvrta joj poji: „Na licu
Sram pametan, ki se pazi,
Spov'jeda te za božicu
Podniženom pod prikazi.“

12. „U istinu čas je l'jepos,
(Slatko peta ńoj začińa)
Od mudrosti ali krepos
Obiln'je te, znaj, načińa.“

13. Šesta hvali: „Razgovora
Milijega nad ńe nije:
Ko ga sluša, odgovora
Dat zasramjen ne umije.“

14. Na nebesa uzdignula
Sedma joj je glas: od ńega
Spov'jedajuć da n'je čula
Ni u Parnasu slađijega.

15. Zažuberi osma u glase:
„Najdraža je dikli hvala,
Od mudroga Nika da se
Za ńegovu izabrala.

16. Od hvalena bit hvalena,
To je slava, to je dika;
S takom častim narešena
Anica je od ńe Nika.“

DUBROVČANIN PETAR BIANCHI I DIDAK DUBRAVICA-ARBOSCÉLLI.

45

17. U pjevaņu pak deveta
Prorokuje čestitosti,
Ke dohodna ņima ļeta
Dat će srećnom obilnosti.

18. „Od ņih“, reče, „rodit će se
I svjetnici i bojnici,
I ņihovo stanit će se
Po svem sv’jetu ime u dici.“

19. I ja hvale, k’jeh diklica
Dostojna je, htjeh pjevati,
Al spjevane od božicâ
Činiše mi n’jemu ostati.

20. Zato umjesto moj’jeh pjesna
Prikaživam me požude,
Da ova družba sveđ uresna
Uživati zajedno bude.

21. Da čestite ņih kreposti,
Ke ih diče i vladaju,
Neka biće i radosti
Sveđ u miru uzmnažaju.

2. Od ženidbe Iva Flori.

Pjesna (1760.).

1. Ke s božicom smrtne muke
Od ļubavi bog imo je,
Srdžbe ostavit pun odluke
I hrabrenstva odabro je.

2. Za ki se uzrok veseluju
Svi bogovi puni uresa
I mir čudni proglasuju
S jedn'jem glasom sred nebesâ.

3. I da od mira čudna sl'jedi
Još na zemlji uspomena,
Starcu Ivanu bog odredi,
Nek ga uzme mlada žena.

3. De supradicta Anna Sorgo a vespa in facie puncta
Distichon.

Immerito vespam damnas, quod punxerit Annam: Nije kriva, er gizdavu
Vespa Annam cernens credidit esse rosam. Osa Anicu upekla je:
Ugledajuć vile glavu, Da je rusa, c'jenila je.

4. Cum auctor Bononiae legibus studeret, in privata Academia,
Areopago nuncupata, hoc distichon recitavit ludens in nudum Gi-
gantem, opus. Bolognae statuarii eximium, quod in platea Bono-
niensi repraesentatur. Distichon (vidi str. 26.).

5. De quibusdam spectaculis, quae quotannis celebrantur Bononiae,
vulgo dictis „della Porchetta“ (vidi str. 27.).

6. De duabus turribus existentibus Bononiae, quae velut cornua se-
erigunt, dictis „degł' Asinelli e Garissendi“. Distichon (vidi str. 27.).

46

DURO KÖRBLER,

7. In Nicolaum Budmani, cuius avus Nicolaus, dum in quadam co-
moedia Riverium repraesentabat, habet cognomen Fabae. Distichon.

*Praeconem Fabianus agit! Miraris? Agendo*
*Ventilat in patria vellera rubra domo.*

Traduzione.

Zdura Budman prikazuje:
Al se čudiš? On odjeću
Međ očinstvom našo kuje,
Protresivat ima sreću.

8. In eundem Nicolaum Budmani, vulgo Bobizzam, sive Fabianum.
Distichon.

*Scire, Lebetinam Fabius cur duxerit, optas?
Ut coqueretur, eget dura lebete faba.*

Što Bobica zaručuje
Kalaisa kćer, hoć znati?
Kačulića potrebuje,
U kojem će bob kuhati.

9. In eundem distichon.

*Quid placet in Fabio Givam recitante? Docebo:
Nil nisi vox proavi, nil nisi frons aviae.*

Što si našo l'jepo u Niku,
Dočim Đivu propov'jeda?
Svoje babe bludnu sliku
I prikorni glas od djeda.

10. In eundem distichon.

*Merdosam Fabianus agit Givam: bene factum:
Actor merdosa e pellice progreditur.*

U igri Budman prikazo je
Gomnaricu: dobro čini,
I on od gnusne izišo je
Kurvetine u istinu.

11. In eundem distichon.

*Dum geris in scena Givam, Fabiane, loquacem,
Praeconem superas garrulitate tuum.*

Tako l'jepo psovke i viku
Govnarice prikaživaš,
Da u hudu tvom jeziku
Zdura tvoga pridobivaš.

12. In quemdam, qui vix ad dignitatem vicarii generalis promotus
(is fuit Marinus Ragnina), sanus evadit.

*Non nossem, quod verba putent, Marine, medelam,
Ni nomen sanum reddere te titulos¹.*

¹ Ovaj je distih očito pogrješno prepisan, a dao bi se možda ovako ispraviti:

*Non nossem, quod verba putent, Marine, medelam,
Ni nossem insanum reddere te titulos.*

47

13. In quemdam moribus turpissimum, qui duxit uxorem nomine Lucretiam. Distichon.

Si mores animumque viri, Lucretia, nosses,
Romano coitum vulnere corrigeres.

14. In quemdam studiosum mente captum non laudandi nominis uxorem habentem. Epigramma.

Historiam scribis, nova dictas iura, coreas
Lustras, quid non si mens tibi sana foret?

At puto te potius sanum diversa teneret
Cura, reformares coniugis historiam.

15. In quemdam (Antonium Natali Alleti) secretarium Reipublicae Rhacusinae, qui in detrimentum eiusdem nonnullis patritiis consilio adfuit et cui ex lege Reipublicae funus paravit, dum ad tumulum defertur. Distichon.

Gratia sit superis, patriae quas ipse parabat,
En patria Alletio perficit exequias.

16. In Carelum Zurrich. Distichon.

De vacuo dubium tu solus, Carole, solvis;
Certa tuum vacui dat documenta caput.

17. Sequens distichon auctor confecit Rhacusii, dum inter Vincentium Volanti et Petrum Zuzzeri contraherentur sponsalia cum duabus filiis Ioannis Guscha, cuius avus piscator. Distichon.

Guscha duos generos hamo praedatur avito;
Res bona, ni praeda ditior esca foret.

18. Cum Nicolaus Vodopich et Antonius Liepopilli eiusdem Guschae duabus filiis despondissent. Distichon.

Guscha duos generos iterum praedatur ad hamum,
Sed modo pisciculos sors inimica dedit.

19. In quemdam Ianinum opera presbyteri provisum concubina. Distichon.

Presbyteri ingenio Thaidem, Ianine, parastu,
Unde hanc legitimam dicere iure potes.

48

DURO KÖRBLER,

20. In tres fratres familiae Sorgo, nobiles Rhacusinos. Distichon.

Mentula, Daemon, Anus sede morantur in una,
Sorgorum Sodomam quis neget esse domum?

21. In Vincentium Righi, cui cognomen „Vitula“, a sponsa ex-pulsum. Distichon.

Nunc habeo, cur te, Vincenti, sponsa recuset:
Haec voluit vitulo nubere, non vitulae.

22. In Ioannem Altesti, cui cognomen „Ovis“, dum in sacerdotes congregationis Rhacusinae Sancti Petri in Cathedra lites excitat. Distichon.

In socios Cathedrae Petri latrando, Ioannes,
Non agis hoc peculis, sed canis officium.

23. In Petrum Balbi barbitonsorem, cognomine „Virginem“, dum se e nobili familia Veneta Balbi oriundum iactat. Cornelia pro altera nobili familia Veneta Corner accipitur. Distichon.

Fabula Balbeae gentis, Petre, virgo fuisti,
At cave, ne tias fabula Corneliae.

24. In eundem Petrum, dictum „Virginem“, cum se cuidam Palmae despondisset. Distichon.

Lilia virginibus debentur, dant tibi Palmam;
Martyrio, Petre, est par tua virginitas.

25. In eundem, qui duxit uxorem filiam cuiusdam Michaelis Iustitiae. Distichon.

Virginitas tua, Petre, fuit damnabile crimen,
Occubuit laqueo vindice iustitia.

26. In Petrum Tromba, praecipuum (ut Rhacusae nuncupatur) mi-nistrum magistratus sanitatis. Distichon.

Spargere cur ccessat sonitum tuba peste fugata?
Inflexum cornu nunc tuba facta silet.

27. In eundem Petrum Tromba, qui mediante ministerio pestis sanus evasit. Distichon.

Petre, tibi natura dedit, quod cuique negavit:
Peste homines pereunt, haec medicina tibi.

51

Quod praesto attentas populo, quem paenitet, aures
Tartarcamque gravi deleo voce luem.
Caetera quid memorem? Sunt cerea, lampada, claves
Et resonans, oleum, thura, thiara, focus.
Hoc causae est (licet assiduus vos visere vellem),
Saepe quod a vestro distrahor alloquio.
At nos unanimes nostra pro pace precamur:
Dii, Thomasee, tibi munia multiplicent.

37. In quemdam Constantinum Graecum, comitem de decimis gloriosum. Distichon.

*De decimis comes alta suo de stemmate Graecus*
*Praedicat: id poterit Graeca probare fides.*

38. In eundem Constantinum Graecum epigramma.

*Graeculus, a decimis cui nomen, plurima narrat*
*De se, de proavis grandia magnifice.*
*Edidit haec libris: poterit, sic credo, tacendo*
*Omnibus agnosci Graeculus insipiens.*

39. In eundem epigramma.

*Arcendae pesti quidam est praefectus, at ille*
*Peste omni et morbis est homo deterior.*
*Praefectum statuant praefecto: huic maxima cura*
*Arcere a cunctis sit, praecor, hunc hominem.*

40. In eundem epigramma.

*Praeficit arcendae pesti Respublica Graecum,*
*De decimis comitem: quam bene consuluit!*
*Fortior ut fortem physica virtute repellit,*
*Pellere sic tristem tristior ille valet.*

41. In eundem laudantem filium epigramma.

*De decimis comiti est natus, quem narrat ubique*
*Dotibus insignem corporis atque animi.*
*Vera refert, fateor: facie placet ingenioque,*
*Displicet at tali quod patre sit genitus.*

42. In eundem distichon.

*Heu bone! ne laudes natum: nam laudibus istis*
*Qui credit, natum non putat esse tuum.*

52

DURO KÖRBLER.

43. In matrem et filias de Adonis deformitate insignes epigramma.

Qaedam visa mihi foedissima femina Adonis,
Quam Nocte atque Orco progenitam essc puto.

Ista habet et natas, quarum pulcherrima dici,
Si qua minus tali est foeda parente, potest.

Hae sibi secreto plaudunt animoque volutant,
Ad se hominum mentes artibus illicere.

Nescit enim mater, non norunt, credo, puellae,
Illarum aspectu mentula quam fit iners.

44. In easdem distichon.

Sis castus, repetit quidam clamosus: Adonae
Ostendant cunnum, quod petit, eveniet.

45. In easdem distichon.

Natam habet Adon gibosam: quis credere possit.
Qualibet illa sua est pulchra sorore magis.

46. In uxorem Adonis distichon.

Tempora mutantur: Venus olim adamavit Adonem,
A Stygia Lachesi nunc adamatur Adon.

47. In maritum Adonem distichon.

Agrestis, referunt, aper olim occidit Adonem,
Noster at agresti nupsit Adonis apro.

48. In eundem distichon.

Informes generat felis rabiosa catellos:
Hinc, puto, cum generas, es rabiosus Adon.

Hucusque Didaci Arboscelli carmina.

Današnje narječje u Brodu na Kupi.

Primljeno u sjednici razreda historičko-filologičkoga Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti dne 6. jula 1910.

NAPISAO R. STROHAL.

Ime sela Broda spominje se prvi put, koliko je meni poznato,
godine 1481.¹ U to su vrijeme držali u svojoj vlasti mjesto Brod
krčki knezovi Frankapani, kaošto i obližja mjesta Delnice i
Lokve, te su ih pribrajali vinodolskoj županiji.

Prije se ovo mjesto zvalo Ribarsko, jer se ondje gojila za
gospoštiju plemenita riba (pastrve); istom kasnije, kada sagradiše
na Kupi prijevoz (brod), dobi ovo mjesto ime „Brod“.

Brod stoji na poluotoku, što ga čini rijeka Kupa sa svojim pri-
tokom Kupicom, 221 metar više površine morske. Ima svoje po-
sebno općinsko poglavarstvo, koje potpada pod kr. kotarsku oblast
delničku u modruško-riječkoj županiji, svoju posebnu župnu crkvu
i župni ured, koji potpada pod arhiđakonat delnički u senjsko-
modruškoj biskupiji, svoju pučku školu sa dvije učiteljske sile i
šumski ured kneza Thurn-Taxisa. Rijeka Kupa dijeli selo Brod
na dvije česti, na veću čest: hrvatski Brod i manju čest:
kranjski Brod; tu manju čest zovu Brođani i Banijom.

Povjesnik Valvasor, u XI. knjizi svoga djela govoreći o kranjskom
gradu Kastelu, pripovijeda, da su Turci više puta poharali mjesta
u brodskoj dolini; tako godine 1528., 1578. i 1585.

Poslije urote (god. 1671.), kojoj su bili na čelu Petar grof
Zrinski i njegov šurjak Franjo Krsto Frankapan, potpali
su mnogi gradovi i dvorovi roda zrinsko-frankapanskoga, a među
njima i Brod, karlovačkoj krajini. Brođani su se tom zgodom ju-
nački borili cio dan protiv njemačke vojske. Malu je četu vjernika
zrinsko-frankapanskih sokolio tadanji brodski župnik Juraj Pi-

¹ Isp. Vj. Klaića, Krčki knezovi Frankapani. Knjiga I., str. 51.

54

R. STROHAL,

(2)

pinić. Nakon žestokoga otpora podlegoše oni premoći njemačke
vojske. Godine 1725. dobi grof Rajmund de Villana Perlas
grad Ozalj s Grobnikom i Brodom u zamjenu za svoja imanja na
Siciliji i u Abruzzima, koja su prodana sinovima Franje Rakocija,
zeta Petra grofa Zrinskoga. Pomenuti Perlas prodade godine 1766.
Ozalj, Grobnik i Brod grofu Teodoru Batthyányu, a od njegovih
nasljednika (Gustava Batthyánya) kupila je Brod sa Grobnikom i
Ozljem mjeseca rujna 1872. knjeginja Jelena Thurn-Taxis,
sestra blagopokojne carice i kraljice Jelisave, za svoga onda malo-
dobnoga sina Alberta kneza Thurn-Taxisa, u čijem se
posjedu i sada nalazi Brod.

Zrinski grad ili, kako ga danas Brođani naprosto zovu, „grad",
sagrađen je u obliku četverokuta na dva sprata. Ispod krova crne
se okanca, a na pročelju otvori za puške i topove. Kada je grad
sagrađen, ne zna se točno, ali svakako mnogo prije godine 1670.
U tom je gradu osim gospoštijskoga činovništva stanovao po svoj
prilici i brodski župnik, jer je sadanji župni dvor sagrađen kasnije
(u 18. vijeku). I današnja župna crkva sagrađena je prije godine
1670.

Matica krštenih seže do godine 1690., matica vjenčanih seže do
godine 1692., a matica mrtvih do godine 1696. Najstarija knjiga
potvrđenika (= krizmanih) počima se 1. svibnja 1732., kada je
potvrdu (= krizmu) obavio biskup senjsko-modruški Antun de
Benzoni. Matice vode se naizmjence latinskim i hrvatskim je-
zikom. Među starijim svećenicima ističe se osim pomenutoga Jurja
Pipinića još župnik Andrija Gerdaković.

Spomena je vrijedna i legenda, koja se predajom sačuvala u
brodskom puku o kipu Majke Božje u filijalnoj crkvi brodske
župe u Lešnici. Ta naime legenda priča, da se pomenuti kip pre-
selio iz nepoznata mjesta u Tirolskoj na ravnicu podno brda
Velike Lešnice, gdje se danas nalazi propelo. Tu je neki pastir
pasao prije više stotina godina stado ovaca, kada najednom vidje
letjeti zrakom nešto svijetlo. Stado, kada vidje taj sjaj, pade na
stražnja koljena, a prednje noge sklopi kao na molitvu. Za kratko
se vrijeme doznade za taj događaj širom Gorskoga Kotara i obližnje
Kranjske, te se zgrnu onamo silan narod, koji nađe na tome mjestu
pomenuti kip Majke Božje. Pobožni narod prenese taj kip tri puta
na brdo Velike Lešnice, nu tri puta se povrati kip na mjesto, gdje
ga je narod našao. Istom kada ga je četvrti put prenesao, ostade
na onom mjestu, gdje je danas crkva u Velikoj Lešnici. U povodu

(3)

DANAŠNJE NARJEČJE U BRODU NA KUPI.

55

ove legende osnovana je za tu crkvicu posebna nabožna bratovština,
o kojoj je prvu bilježnicu napisao godine 1679. pomenuti pop Juraj
Pipinić pod ovim natpisom: „Leta 1679. Quadrina (= bilježnica)
kapele D(ivice) Marije od Rozarija, u kojoj se popisuju brati i sestre
rečene kapele, proskrbljena sa svetim pošćenijem od mene popa
Jurja Pipinića rodom iz Bribira, u to doba plovanom ovdešnim“.
Ove se bratovštine tiče i latinska povelja na pergameni od 21.
kolovoza 1681., koja se našla u toj crkvici. —

Stanovnici mjesta Broda većinom su starosjedioci, ma da su
Turci za svojih navala ponovno rastjerali stanovništvo brodsko;
doselaca ima razmjerno dosta malo. Narječje, kojim danas Brođani
govore, jest kajkavsko, a držim, da su Brođani počeli dosta rano
govoriti kajkavskim narječjem. Vjere su svi rimo-katoličke.

Mjesto Brod broji danas oko 1000 ljudi, a sa selima, koja pri-
padaju općini i župi brodskoj, ima po popisu pučanstva od 1900.
godine 2486 ljudi.

I. Dio.

Glasovi.

A) Poluglas.

U brodskom narječju nalazimo jedan poluglas, koji bilježim
znakom ь. Taj se poluglas izgovara (kao i u delničkom i u ravno-
gorskom narječju) kao neki slabi mutni poluglasni glas i. Poluglas
ovaj dolalazi:

1. mjesto staroga slovenskoga i štokavskoga glasa i, tako:

a) u pojedinim riječima, kao u: večěrnѣca, pàljća (ba-
culus), žigerbce (jecur), kuhárbca ili kihárbca (coqua),
kùlbku (quantum), vìdbla i t. d.;

b) u nekim padežima stare slovenske zamjenice u, ła, łe, kao u: njěn ili jěn (instr. sg. i dat. pl.), njěh ili jěh (gen., akuz. i lok. pl.), njěmi (instr. pl.), pa u nekim padežima posvojnih zamjenica môj, tvôj i svôj, kao u: májěn, tvájěn, svájěn (instr. sg. i dat. pl.), májeh, tvájeh, svájeh (gen. i lok. pl.), májemi, tvájemi, svájemi (instr. pl.).

2. mjesto staroga slovenskoga i štokavskoga glasa o, tako:

a) katkada u instrumentalu sing. i dativu plur. imenica muškoga
i srednjega roda o osnova, kao u: ògnьn pored ògnon, městьn
pored měston;

56

R. STROHAL,

(4)

b) u genitivu, dativu, akuzativu (kada je jednak genitivu) i lokalu sing. muškoga i srednjega roda nekih pokaznih, odnosnih i neodređenih zamjenica, kao u: tčga, ùnčga, těstčga, kčga, někčga, sàkčga (gen. i akuz. sg.), tčmi, ùnčmi, těstčmi, kčmi, někčmi, sàkčmi (dat. sg.), tčn, ùnčn, těstčn, kčn, někčn, sàkčn (lok. sg.).

3. mjesto štokavskoga glasa o (iza tvrdih suglasnika) ili e (iza mekih suglasnika) u genitivu, dativu, akuzativu (kada je jednak genitivu) i lokalu sing. muškoga i srednjega roda pridjeva, kao u: světčga, vrččga (gen. i akuz. sg.), světčmi, vrččmi (dat. sg.), světčn, vrččn (lok. sg.).

Analogijom ovih oblika i kod posvojnih zamjenica u istim pa-
dežima, kao u: màjga, tvàjga, svàjga, negòvga (gen.
i akuz. sg.), màjmi, tvàjmi, svàjmi, negòvmi (dat.
sg.), màjn, tvàjn, svàjn, negòvn (lok. sg.).

4. mjesto staroga slovenskoga, štokavskoga i u stranim riječima stranoga glasa e, kao u: kàmbn pored kàman (lapis) — kàmbna (gen. sg.), pòstla (lectus), kàmbra (tal. camera), cemitbr (coemiterium) i t. d.

5. mjesto staroga slovenskoga poluglasa ѣ ili ї, a štokavskoga glasa a, kao u: lònbc (olla), gòbъc (os animalium), róbъc (sudarium), žalòstъn (tristis), srêčъn (felix), dánbs (hodie) i t. d. Katkada se čuje u tim riječima mjesto poluglasa i glas e.

6. na mjestima, na kojima nema u starom slovenskom jeziku ili u tuđim riječima drugoga kojega jezika nikakova glasa, kao u: ògbn (ignis), zámašk (= čep), mòkbr (humidus), dòbъr (bonus), sédъn (septem), ósъn (octo), sъn (sum), nísъn (non sum), gànbk (porticus, njem. Gang) i t. d.

7. mjesto starih slovenskih glasova њи ili њи (dotično mjesto њи ili ии), a štokavskoga i u instrumentalu sg., u genitivu, dativu, lokalu i instrumentalu plurala u tako zvanoj složenoj deklinaciji, kao u: mlàdbn (instr. sg. i dat. pl.), mlàdbh (gen. i lok. pl.) i mlàdbmi (instr. pl.).

8. mjesto staroga slovenskoga glasa ǎ, a štokavskoga u kod glagola II. vrste, kao u: dìgnǎt, màknǎt, tàknǎt i t. d.

9. mjesto staroga slovenskoga ć, a štokavskoga i ili ije u instru-
mentalu sg. u genitivu, dativu, lokalu i instrumentalu plur. u tako
zvanoj pronominalnoj sklonidbi, kao u: těn, ùněn, těstěn,
kěn, někěn (instr. sg. i dat. pl.), těh, ùněh, těstěh, kěh,

(5)

57

nèkъh (gen. i lok. pl.), tъmi, ùnъmi, tèstъmi, kъmi, nèkъmi (instr. pl.).

10. mjesto staroga slovenskoga glasa u, a štokavskoga glasa a u riječi: jèdъn ili èdъn (unus).

11. mjesto štokavskoga glasa a u sъd ili sъda (nunc)

## B) Samoglas.

1. Samoglas a dolazi drukčije nego u štokavskom narječju u ovim slučajevima:

a) mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa o, kao: u instrumentalu sing. lične zamjenice tî (tu) i povratne sèbe (sui): tàbô, sàbô, nadalje u svim oblicima ličnih pridjevnih (posvojnih) zamjenica môj, tvôj i svôj osim oblika môj, tvôj i svôj, sr. màja (ž. r.), màje (s. r.), tvàja (ž. r.), tvàje (s. r.), svàja (ž. r.), svàje (s. r.), u nekim riječima kao u: pàsov (gen. sg. pàsla, labor), dàmuh (domum) i t. d.;

b) mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa e, kao u: kàman pored kàmъn (lapis), kamànje (lapides), pŕstanj (annulus), čàkat ili prčàkat (expectare), verjàmat (credere), i u tuđoj riječi: kàmara pored kàmъra (tal. camera);

c) mjesto staroslovenskih poluglasa ъ ili ъ, i to u instrumentalu sg. lične zamjenice èst (ego) mànô, u prijedlogu va (in), u prilogu vàvêk (semper), u imenici pàsak — pàsaka pored psìčak — psìčka (catulus), nadalje u oblicima, koji su izvedeni od prezentske osnove glagola zêt (sumere): zàmên (prez.), zàme (imperativ) pored zèmên, zème;

d) mjesto staroslovenskih glasova юди, a štokavskih jeda u brojevima ànâjst (undecim) i ànâjstê (undecimus);

e) mjesto staroslovenskoga glasa à u imenici: zàjac (lepus) pored zàjъc.

2. Samoglas e dolazi drukčije no u štokavskom narječju u ovim slučajevima:

a) mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa a, kao u: èst (ego), de (ut), dèlj (porro, protinus), dèleč (longe), dèlšî (longior); tako i mjesto običnoga kajkavskoga naj dolazi u Brodu na Kupi nej (= neka), — u prijedlogu raz, koji se slaže s drugim riječima, kao u: restrgat (rumpere), rezjàdet se (irasci, ira incendi), rezdîljet (dividere) i katkada u prijedlogu za, kada se slaže sa drugim riječima, kao u: zèprêč (jungere), zèstat (congredi cum alquo) i t. d.;

58

R. STROHAL,

(6)

b) mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa i, kao u: seròmak (pauper), seromàške (pauper), zatim često u nominativu i vokativu plurala imenica muškoga roda o deklinacije, kao u: hajdúke, zìduve (od zîd, murus), pastírje (od pàstîr, pastor), vrâge i t. d., nadalje u genitivu, dativu, lokalu sing. i u svim padežima plurala osim instr. pl. imenica i deklinacije, kao u: nòče, póte (od pôt, iter), nòčen, póten (dat. pl.), nòčeh, póteh (lok. pl.), u imperativu svih glagola, kao u: rèce, rècemo, rècete, — dìgne, dìgnemo, dìgnete, — žìve, žìvemo, žìvete, — pàze, pàzemo, pàzete, — zòve, zòvemo, zòvete i t. d., u infinitivu glagola IV. vrste, kao u: mìslet (cogitare), spràvet (ponere, deponere), sljížet (servire, famulari alcui) i t. d., u prezensu glagola III. i IV. vrste, kao u: vìdên, vìdêš, vìdê, vìdêmo, vìdêšte, vìdejô, — mìslên, mìslêš, mìslê, mìslêmo, mìslêšte, mìslejô i katkada u nominativu i vokativu sing. i plur. muškoga roda (i u akuzativu sing. muškoga roda, ako je jednak nominativu sing. muškoga roda) određenoga pridjeva, zamjenica i broja, kao u: bedàste, duhòvne, màje, ùne, sáme, kê, pîvê, drìgê i t. d.

Mjesto glasa e čuje se u svim tim primjerima i glas i. Tako dolazi e mjesto i (st. slov. ß) katkada i u nastavku komparativa i superlativa, kao u: starèje, najstarèje pored stariji, najstariji;

c) mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa u, kao u: čèt (audire), vèdret (percutere), skèp (una), drègač (alia modo) i t. d.;

d) mjesto staroslovenskoga poluglasa ß ili ß, i to:

α) pred glasom r, kao u: cèrkov (ecclesia, templum), cèrkvica (dim. od cèrkov), èrdêč (ruber) i t. d.;

β) pred drugim glasovima, kao u: vèn (foras), vèni (foris);

e) na mjestima, gdje nema u starom slovenskom jeziku nikakova glasa, kao u: nôter (intus) pored nôtbr;

f) mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa o u prijedlozima pro i po, kada se slažu s drugim riječima, kao u: predávat (vendere), premislet (considerare), prebàvet (transigere), péjt (proficisci) mjesto pójt i t. d.;

g) mjesto glasova o + i + e u prezensu: pên (abeo), pêš, pê, pémo, péšte, (pèjô). Prema ovomu prezensu glasi i imperativ: pêj, pêjmo, pêjte;

(7)

59

h) redovno mjesto staroga slovenskoga glasa š, osim u ženskom rodu broja dvâ, gdje dolazi mjesto dvoglas ei, sr. dvèi, dvèih, dvèin;

i) mjesto staroslovenskih glasova юди, a štokavskih jeda u broju èn (unus) pored jèdьn ili èdьn;

j) glas e dolazi dosta često u Brodu u 3. licu plurala prezensa, gdje ga ne nalazimo ni u starom slovenskom jeziku ni u štokavskom narječju, kao u primjerima: grèbejô, plètejô, mòrejô, pòčnejô, dìgnejô, zòvejô i t. d.

3. Samoglas i dolazi drukčije nego u štokavskom narječju u ovim slučajevima:

a) vrlo često dolazi mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa u, i to:

α) u dočetku dativa i lokala singulara imenica muškoga i srednjega roda, nadalje dativa singulara muškoga i srednjega roda svih zamjenica osim ličnih imeničnih i konačno dativa singulara muškoga i srednjega roda pridjeva i brojeva, tako u primjerima: gòsponi, pètehi, mèsti, drìvi, očét, detéti, njèmi ili mi, màjьmi, tèmi, tèstьmi, ùnьmi, sàkьmi, bedàstьmi, pîvьmi i t. d.;

β) u osnovi riječi, tako u primjerima: sljižba (servitium), hìdič (diabolus), drìžina (familia), lìdi (homines), jitro (mane), lipinja (putamen), nàvîk (doctrina), krìh (panis), birja (procella, boreas), škrìta (arca), lìč (taeda), hrìška (pirus, pirum), čidu (miraculum), drìge (alius, ceteri), skìp ili skèp (una), pìstet (dimittere), kìhat (coquere), tiljet (mugire, rudere), zgibet (amittere), sljížet (servire, famulari alcui), bìdet (excitare), čìdet se (mirari), kípet (emere), zrìšet (evertere) i t. d.;

b) mjesto staroslovenskoga glasa ьы, a štokavskoga glasa u, tako u primjerima: slìšat (audire), pìhat (flare);

c) mjesto staroslovenskoga glasa ьы, a štokavskoga glasa e katkada u fleksiji riječi u akuzativu plur. imenica muškoga roda, kao u: pìnjezi (pecunias);

d) mjesto njemačkoga glasa ù u riječima: frìštek (njemački Frühstück, jentaculum) i frìštekat (njemački früstücken);

e) katkada mjesto staroslovenskoga glasa š, kao u: òrih (nux), dúli (infra), gúri (supra), léti (hoc loco), vъni (foris) i t. d.;

f) katkada mjesto staroslovenskoga i štokavskoga e u prilozima u komparativu i superlativu, kao u: ràjši (libentius), nâjrajši (libentissime);

60

R. STROHAL,

(8)

g) mjesto staroslovenskih glasova łe, a štokavskih jo u riječi: iše (adhuć).

h) Katkada se samoglas i u Brodu gubi, i to:

α) na početku riječi, kao u: 'mân mjesto îmân. u prijedlogu iz, osobito kada se slaže s drugim riječima u jednu riječ, kao u zórat (exare);

β) u sredini riječi, kao u: kùlko (quantum), tùlko (tantum), u participu perf. akt. glagola bìt (esse): bîv, blà, blù i osobito u prijedlogu pr (= pri), kada se slaže s drugim riječima u jednu riječ, kao u: prnest (adferre), pršov, pršla, pršlu, prdignbt i t. d.

4. Samoglas o dolazi drukčije nego u štokavskom narječju u ovim slučajevima:

a) redovito mjesto staroslovenskoga glasa x, i to:

α) u akuzativu sing. a-deklinacije (I.), pa u akuzativu sing. ženskoga roda zamjenica, pridjeva i brojeva, kao u: žèno, njô, màjo, nàšo, negòvo, ùno, tô, tèsto, kòjô, sô, bedàsto, èdbno, pîrvo i t. d.;

β) u instrumentalu sing. istih riječi, spomenutih u točki α), kao u: žènô, mànô, tàbô, sàbô, njô, màjô, nàšô, negòvô, ùnô, tô, tèstô, kòjô, sô, bedàstô, èdbnô, pîvô i t. d.;

γ) u osnovi riječi, kao u: môž (vir, maritus), pôt (via, iter), sôd (judicium), róka (manus), sòsed (vicinus), vòglen (carbo), kôd (qua via), nôter (intus), ònôd (illa via), sàkôd (ubique), nèkôd i t. d.;

b) mjesto staroslovenskoga poluglasa ѣ (ili ї), dotično na mjestima, gdje ne ima u starom slovenskom jeziku nikakova glasa, i to:

α) kod nekih imenica, koje svršavaju u štokavskom narječju na ao (st. slov. ълѣ), kao u: pàsov pored pòsov (labor), pàkov (sedes ac regio, quam scelerati apud inferos habitant) i t. d. Tako u imenici cèrkov (ecclesia) i u pridjevu mîtov (mortuus);

β) u participu pref. aktiva (u nom. sing. muškoga roda), kao u: šòv (išao), pršov, nàšov i t. d.;

γ) katkada u prvom licu presenta glagola son (sum) i níson pored sъn i nísъn;

c) mjesto drugih samoglasa u nominativu sing. muškoga roda participa perfekta akt., kao u: strêsov, mògov, vrgov, pòčôv. nàšov, dôv (od dèt, ponere), ìzdov (od ìzdat), čòv (od čèt, audire), hmrôv (od hmrêt, mori), pòbegnov, îmov, tòv (od

(9)

61

tět, velle), vědov (od vědet, scire), dòbov (od dòbit),
mìsljov, odrězovi t. d.;

d) mjesto štokavskoga glasa *u*, a mjesto staroslovenškoga glasa *o* u riječi: òlje (oleum);

e) mjesto starih slovenskih glasova лъ, a štokavskoga glasa *u* u riječi: jàboka (malus, malum);

f) samoglasno se *o* katkada gubi, kao u: kàn (quo), tàn (ibi), nìkaṇ (nusquam), sàkan (quocunque) i t. d.

5. Samoglas *u* dolazi drukčije nego u štokavskom narječju u ovim slučajevima:

a) mjesto staroga slovenskoga i štokavskoga glasa *o*, i to:

α) na kraju imenica srednjega roda, na kraju u nominativu, akuzativu i vokativu sing. srednjega roda zamjenica, pridjeva, brojeva i participa, kao u: dìrvu, zìru, nèbu, ùnu, tèstu, dòbru, èdBnu, pîvu, mòglu, pèčenu i t. d. Tako i na kraju priloga, kao u: têšku (difficile), rànu (mane, mature), tàku (ita), kàku (quo modo), màlu (parum), làhku (facile), bedàstu (stulte) i t. d.;

β) na početku i u sredini riječi, kao u: ûn (ille, is), dûm (domus), dùma (domui), kùlu (rota, pl. plaustrum), kûst (os), gûstet se (convivari), vûz (currus), dúli (infra), gúri (supra), tàkuv (talis), kàkùv (qualis) i t. d.;

γ) u štokavskom nastavku ov (u pluralu), kao u: nòsuve (= štok. nosovi), zìduve (= štok. zidovi), vràguve (= štok. vragovi) i t. d.;

δ) u tuđim riječima, kao u: kumpanija (= tal. compagnia);

b) katkada mjesto staroga slovenskoga лъ, a štokavskoga glasa *o* na kraju riječi, kao u: stòu (mensa), cèu (totus) i t. d.;

c) katkada mjesto glasa i u infinitivnoj osnovi glagola VI. vrste, kao u: napeljùvat (sollicitare, pellicere).

d) Staroslovenski glasovi въ ili въ ne prelaze u Brodu kao u štokavskom narječju u samoglas *u*, nego:

α) ili se posvema gube, kao u: tòrьk (= štok. utorak), dòvьc (viduus), dòvica (vidua) i t. d.;

β) ili se sačuvaše u glasu v, kao u: vzêt (sumere), vbît (necare) pored hbit, vjêt (capere, prehendere) — vjàmêm i t. d.;

γ) ili prelaze u va, kao u: va (in), vàvek (semper).

e) Staroslovenski glasovi лъ ili ль, kada se nalaze između dva suglasa, ne mijenjaju se uvijek kao u štokavskom narječju u

62

R. STŘOHAL,

(10)

samoglas *u*, nego dosta često i u dvoglas *ou*, kao u: vòuk (lupus), dòug (longus), pòun (plenus) i t. d., a katkada i u samoglas *o*, kao u jàboka (malus, malum).

### C) Suglasi.

#### 1. Grleni, sični i nepčani.

a) U Brodu se zamjenjuju katkada staroslovenski i štokavski grleni suglasi, i to:

α) staroslovenski i štokavski grlenik *g* grlenikom *h*, kao u: bôh (deus), pepeljùha (= štok. pepeljuga), nèh (sed);

β) etimološki i staroslovenski grlenik *g* grlenikom *h*, kao u: làhьk (levis, facilis), komparativ làhšê;

γ) staroslovenski i štokavski grlenik *h* grlenikom *k*, kao u: seròmak (pauper, miser). Tako i u tuđoj riječi: špárkent (njem. Sparherd);

δ) staroslovenski i štokavski grlenik *k* grlenikom *h*, kao u: hrùška (pirus), hrâsta (crusta). Tako i u tuđim riječima: dòhtьr (doctor), špèh (njem. Speck);

ε) staroslovenski grlenik *r*, a štokavski grlenik *k* grlenikom *h* u imenici: nòhьt — nòhta (unguis);

ζ) staroslovenski i štokavski grlenik *g* grlenikom *k*, kao u: kàvran (corvus), krákat (crocitare);

η) grlenik *k* (*c*) u tuđim riječima grlenikom *g*, kao u: gàroca (reda; tal. carozza), prèdiga (lat. praedicatio).

b) Grleni suglasi dolaze mjesto drugih suglasa i samoglasa, tako:

α) grlenik *h* mjesto usnenoga suglasa *v*, dotično mjesto štokavskoga glasa *u*, kao u: hmrêt (mori), hbìt (necare), hmòret se (fatigari, defatigari); — tako i u prilogu dàmuh (domum);

β) grlenik *g* mjesto usmenoga suglasa *v*, kao u: grábьc — grápca (passer), zgòn (campana), zgònet (pulsare campanam);

γ) grlenik *k* mjesto zubnoga suglasa *t*, kao u: kljàčet (premere) i u stranoj riječi kìklja (njem. Kittel), tako i u imenici kèdbn (hebdomas);

δ) grlenik *h* mjesto nepčanoga suglasa š, kao u: mŕhav (macer).

c) Grleni se suglasi katkada gube, i to:

α) staroslovenski i štokavski grleni suglas *k*, kao u: dû (quis), dûgod (aliquis);

(11)

DANAŠNJE NARJEČJE U BROGU NA KUPI.

63

β) katkada staroslovenski i štokavski grleni suglas h, kao u:
od-ránet (= štok. othraniti), u-vátet (= štok. uhvatiti);

γ) staroslovenski i štokavski grleni suglas g, kao u: lêj (= štok. gledaj), lêjte (= štok. gledajte), bòme (= bogme, me deus fidius).

d) Staroslovenski i štokavski glasovi kt (tk) prelaze u glasove šč, tako u: nìšče (nemo).

e) Staroslovenski glasovi дшт, a štokavski glasovi кć prelaze u glasove šč u riječi: ščî ili ščêr (filia).

f) Prema staroslovenskom obliku далече ili далечь (longe) dolazi u Brodu oblik dèleč, a oblika prema štokavskomu daleko nema.

g) Mjesto njemačkih glasova st dolaze u Brodu glasovi šč u njemačkoj riječi: ščâp (njem. Stab, baculus).

h) Etimološki glasovi sk prelaze u šč u riječima: pìščala i pìščanka (fistula, tibia).

i) Grleni suglasi ne prelaze u Brodu u fleksiji riječi pred mekim samoglasnicima u sične na onim mjestima, na kojima prelaze u štokavskom narječju, tako:

α) ne prelaze u dativu i lokalu sing. nominalne deklinacije kod imenica ženskoga roda i kod nekih muškoga roda, kao u: nògi, zìpki, strèhi, sljúgi i t. d. pored nòge, zìpke, strèhę, sljúge i t. d.;

β) ne prelaze u nominativu i vokativu plurala nominalne deklinacije kod imenica muškoga roda, kao u: vrâge, hajdúke, petèhe pored vrâgi, hajdúki, petèhi;

γ) ne prelaze u lokalu plurala nominalne deklinacije kod imenica muškoga i srednjega roda, kao u: vrâgih, hajdúkih, petèhih, klùpkìh i t. d.;

δ) ne prelaze u instrumentalu plurala nominalne deklinacije kod imenica muškoga i srednjega roda, kao u: vrâgi(e), hajdúki(e), petèhi(e), klùpki(e) i t. d.

j) Grleni suglasi prelaze u Brodu kao i u starom slovenskom jeziku i u današnjem štokavskom narječju pred samoglasnikom e (koji ne zamjenjuje štokavski glas i) u nepčane suglasnike, ali nepčani suglasnik ž, koji je nastao mekšanjem od grlenika g, zamjenjuje se katkada u Brodu glasom r, tako:

α) u enklitici r (nastaloj od re, star. slov. же, grč. γε) na kraju oblika neodređene zamjenice i neodređenih priloga, kao u: nègdur, nìkьgar, nìgder (nusquam), nìgdar (nunquam), nìkakor (nullo modo) i t. d.;

64

R. STROHAL,

(12)

β) u glagolima, i to: pred tematskim glasom e u prezentu glagola mòč (posse): mòrên, mòrêš, mòrê, mòrêmo, mòrêšte, mòrejô i pred korjenitim glasom e u oblicima izvedenim iz prezenske osnove složenih glagola — gnat, kao u: porènên (ago), dorènên (adigo), odrènên (abigo) i t. d.

k) Mjesto štokavskih glasova ts i ds dolazi u Brodu sičnik c u riječima: hŕvackê (croaticus), ličkê (humanus, hominum, alienus).

l) Sični se suglas s zamjenjuje katkada u Brodu sičnim suglasom z, kao u: zvŕšet (ad finem perducere, conficere), zěznat (audire), zěstat (congredi cum aliquo), zěspat (obdormire), zězvat (convocare), z (cum) i t. d.

m) Sični suglas c dolazi u Brodu mjesto zubnoga t u prilogu cła (tamo, onamo, — čak tia).

n) Sični suglasi prelaze u Brodu u nepčane suglasnike i ondje, gdje ne prelaze u štokavskom narječju, tako:

α) u domaćim riječima, i to: na kraju prijedloga, iza kojih se nalazi riječ, koja se počinje mekim suglasnikom, kao u: š ili ž (cum), iž ili ž (ex), prež (sine) i t. d., nadalje u glagolima VI. vrste pred glasovima eva, kao u: pokaževat (monstrare), popiševat (consribere) i t. d. i konačno u participu perf. pas. glagola I. vrste 2. razdjela, kao u: vgrìžen, prnèšen, pòtrêšen i t. d.;

β) u tuđim riječima, kao u: žìher (njem. sicher), čibùla (tal. cipolla), Jéžuš Kríštuš, kóruš (lat. chorus), těštamênt ili štàmênt (lat. testamentum), žàkъlc (njem. Säckel) i t. d.

o) Glas č dolazi prema starom slovenskom ч, a štokavskom c u riječima: čîn, čîv, štok. crn, crv.

p) Glas š dolazi u tuđoj riječi mjesto f u: fároš (domus, in qua habitat sacerdos, njem. Pfarrhof).

r) Nepčani se suglasnik š redovno umeće u 2. licu plur. prezenta pred ličnim nastavkom te, kao u: mòrêšte, bóšte, dìgnêšte, vìdêšte, nòsêšte, gljèjàšte, zòvêšte i t. d.

s) Staroslovenski i štokavski nepčanik č zamjenjuje se u Brodu nepčanikom š. kao u: štíre (quatuor), štìte (quartuus), štìrnajst (quatuordecim), štìdesêt (quadraginta) i t. d.

t) Mjesto staroslovenskih i štokavskih glasova št dolazi š u riječi: lše (štok. jošte). U svim drugim slučajevima dolaze mjesto ovih štokavskih glasova u Brodu glasovi šč.

(13)

65

u) Mjesto staroslovenskoga nepčanika ч, a štokavskoga š dolazi u Brodu nepčanik č u riječi: nîč (st. slov. ничьто, štok. ništa, nihil).

v) Staroslovenski nepčanik ч ne zamjenjuje se u Brodu kao u štok. narječju zubaikom t u riječi: črêšna (cerasum), već ostaje č.

z) Mjesto štokavskoga ć dolazi u Brodu redovito ć.

## 2. Usneni.

a) Usneni se suglasi u Brodu međusobno zamjenjuju, i to:

α) usneni *m* usnenim *b*, kao u: Bŕkopalj (=štok. Mrkopalj), Bŕkopaljbc (= štok. Mrkopaljac), Bŕkopaljka (= štok. Mrkopaljka);

β) usneno *p* usnenim *b*, kao u: čibùla (tal. cipolla);

γ) usneno *b* usnenim *p*, kao u: prez (sine), pa u tuđim riječima: pètlar (= njem. Bettler), pètlat (= njem. betteln), perdintbr (= njem. Bedienter), plájbez (= njem. Bleistift) i t. d.;

δ) njemačko u neno *w* usnenim *b*, kao u: bèrt ili bèrtaš (= njem. Wirth), bertija (= njem. Wirthshaus), frbòltbr (= njem. Verwalter) i t. d.;

ε) usneno *v* usnenim *f*, pošto se je prije izgubilo grleno *h*, koje se je pred *v* nalazilo, kao u: fála, zàfâln, zafálet i t. d. (= štok. hvala, zahvalan, zahvaliti i t. d.);

ζ) usneno *f* usnenim *p* u talijanskoj riječi: ponèštra (tal. finestra).

b) Usneno *v* dolazi mjesto staroslovenskoga лъ, a štokavskoga glasa o na kraju riječi, kao u: pàkov (= štok. pakao), pèpev (= štok. pepeo), cêv (= štok. cio, totus), pa u nominativu sing. muškoga roda participa perf. akt.: šôv, vzêv, hmrôv, čôv (= štok. čuo), pobègnov, vìdov, mìsljov, ìmovit. d. i u prilogu òzdôv (= odozdola).

Katkada, premda vrlo rijetko, dolazi mjesto ovakova *v* na kraju participa perf. akt. i *u*, kao u: bàu od bât se (timere).

c) Usneno *v* dolazi mjesto staroslovenskoga i štokavskoga glasa *l* u pridjevu svilbн (sericus), kada prima budi kaki nastavak, kao u svívna, svívnu.

d) U Brodu se zamjenjuje staroslovensko i štokavsko usneno *m* zubnim *n*, i to:

α) na kraju riječi gotovo uvijek, napose u lokalu sing. zamjenica (osim ličnih i povratne zamjenice sèbe), pridjeva, brojeva i participa

R. J. A. 196.

66

R. STROHAL,

(14)

muškoga i srednjega roda, kao u: nj, màj^n, nàš^n, t^n, tèst^n, k^n, t^rd^n, é^n^n, p^rv^n, pèčen^n i t. d., nadalje u instrumentalu sing. imenica, zamjenica (osim ličnih i povratne zamjenice sèbe), pridjeva, brojeva i participa muškoga i srednjega roda, kao u: bràton, ògn^n, dr^n, pèron, nj^n, màj^n, t^n, tèst^n, k^n, t^rd^n, é^n^n, p^rv^n, pèčen^n i t. d., nadalje u dativu plur. svih deklinacija, kao u: jóvcan, bràton, pèron, kòkošin, màteran, nân, vân, nj^n, màj^n, ù^n^n, tèst^n, k^n, t^rd^n, p^rv^n, pèčen^n i t. d., nadalje u 1. licu sing. prezenta svih glagola, kao u: mòren, bôn, hmrên, po-bègnên, vìdên, mòlên, jimân, spitèvan, son, níson, bîn, grên i t. d., nadalje u glavnim brojevima sèd^n (septem), ós^n (octo) i konačno u nekim prilozima, kada se u njima na kraju gubi glas o, kao u: tàn (ibi), kàn (quo), s^n ili lés^n (huc), nìkan (nusquam), sàkan (quocunque) i t. d.;

β) u sredini riječi, kao u: sèd^nndèsêt (septuaginta), ós^n-desêt (octoginta), kàngod (quocunque) i t. d.

e) Usneni se suglasi katkada u Brodu gube, tako:

α) na početku riječi, kao u: tica (avis), tìčica (dim. od tìca), šenica (triticum), lâs (capillus);

β) u sredini riječi, kao u: tèrd (firmus), štèrtê (= štok. četvrti), stòret (creare, facere), slêč (exuere, nudare), u oblicima pridjeva vъs (omnis, totus), koji primaju kaki nastavak (sr. sà ž. r. i sè s. r.), u pridjevima sàkê (omnis), sàkojakê (varius, multiformis), u prilozima: pòsôd (ubique), sàkaku (varie, certe), sèjenu (aeque), sèd^nâjst, òs^nâjst, sèd^nâjstê, òs^nâjstê i t. d.

f) Usneno m ne dolazi na kraju riječi u instrumentalu sing. imenica, zamjenica, pridjeva, brojeva i participa ženskoga roda (i onih imenica muškoga roda, koje se sklanjaju po α-sklonidbi košto i ličnih zamjenica i povratne zamjenice sèbe), kao u: žênô, sljúgô, ščèrjô, mânô, tàbô, sàbô, njô, màjô, nàšô, ùnô, tèstô, kòjô ili kô, tèrdô, pîvô, rèčenô i t. d.

g) Naprotiv dolazi u Brodu usneno v i ondje, gdje ga u štokavskom narječju ni u starom slovenskom jeziku nema, tako:

α) na početku riječi, kao u: vùra, vòglen, vùčen, vùjъc i t. d., štokavski ura, ugljen, učen, ujak i t. d., pa u nje-mačkoj riječi: vúrmaher (njem. Uhrmacher);

β) u sredini riječi, kao u: návuk. navùčet, zvùčet, prvùčet se i t. d., štokavski nauk, naučiti, izučiti, priučiti se i t. d.

(15)

67

h) Između usnenih suglasa i glasa *j* ne umeće se uvijek *l* kao u štokavskom narječju, tako u: lépje, drôbjo, ljubàvjo i t. d., štok. ljepše, droblju, ljubavlju i t. d.

### 3. Zubni.

a) Zubno se *t* zamjenjuje u Brodu zubnim *d* u: dřěcat (— štok. trčati).

b) Zubno *t* dolazi u zamjenici èst (ego), gdje ga ne ima ni u starom slovenskom jeziku ni u štokavskom narječju.

c) Naprotiv se zubni suglasi često puta gube u brodskom narječju, i to:

α) zubno *d*, kao u: žèp (= štok. džep), žřt (vorare, devorare, štok. žderati), dèž (= štok. dažd), èn, éna, énu pored èdln (= štok. jedan), dvájsbt (= štok. dvadeset), trèjsbt (= štok. trideset), kâ (= štok. kad ili kada) i t. d.;

β) zubno *t*, kao u: pôle (mjesto potle, postea);

γ) zubno *n*, kao u: zlâtê, zlâtâ, zlâtû (= štok. zlatni, a, o).

d) Mjesto zubnoga *d* dolazi katkada u Brodu *j*, kao u: nàzâj (= štok. nazad), nàprej pored nàprî (= štok. napred), òzâj (= štok. odzada), naréjit (= štok. narediti), glèjat (= štok. gledati), spovéjat se (= štok. izpovijediti se), nâjzâj (= štok. najzad, napokon) i t. d.

e) Zubno *n* dolazi mjesto tekućega *r* u tuđoj riječi: špárkent (njem. Sparherd).

f) Zubno *n* dolazi mjesto tekućega *l* u tuđoj riječi: fàžon (njem. Fisole).

g) Obratno dolazi mjesto zubnoga *n* tekuće *l* u riječima: zlámènje (signum), lùmer (lat. numerus).

h) Zubno se *t* umekšava u Brodu redovito u glas č (= štok. č) osim u 3. licu plurala prezenta glagola tèt (velle), osobito iza negacije, ispor. nè tê.

i) Kada se sastaje zubno *d* sa glasom *j*, ne prelazi u Brodu u ð, nego se redovno mijenja *uj*, kao u imenicama: prèja, mèja, žèja, grôžje, u pridjevu tûje, u komparativima i superlativima: slàjê, najslàjê, — mlàjê, najmlàjê, — třjê, najtřjê, — hùjê, najhùjê, — glàjê, najglàjê, — u participu perf. pas.: ròjen, sôjen, ògrâjen, u nekim glagolima V. vrste 1. razdjela, kao u: dohájat, othájat, ishájat, zahájat i t. d. i u glagola: glòjên (rodo), glôj ili glòji (imperat).

*

68

R. STROHAL,

(16)

j) Zubno se *n* umekšaje u nekim riječima, u kojima se ne umekšaje u štokavskom narječju, kao u: pìnjez (pecunia), ànjgel, òpanjék, obično plural òpanjke i t. d., dočim se obratno ne umekšaje u nekim riječima, u kojima se u štok. narječju umekšaje, kao u: ògkn, gnîl i t. d.

k) Kada se sastaje zubno *d* sa *nj*, prelaze katkada ti glasovi u Brodu u jdn, kao u: zàjdnê (posterior, ultimus).

l) Zubno se *d* umekšaje u *dj* u nádjat se (sperare).

m) *jt* ostaje, a ne mijenja se u č (= štok. č) u infinitivima: prójt, nájt, obájt, péjt, dójt, izájt, zájt i t. d.

n) *jd* ostaje, a ne mijenja se u *j* ili *ð* u prezentima i imperativima: prôjdên, prôjde, — nâjdên, nâjde, — òbâjdên, òbajde, — pôjdên, pôjde, običnije pên, pêj, — dôjdên, dôjde, — ìzâjdên, ìzâjdê, zâjdên, zâjdê i t. d.

### 4. Tekući.

a) Tekuće *l* dolazi katkada u Brodu i ondje, gdje ga u štokavskom narječju nema, kao u: člòvek (homo), člòvečje (humanus).

b) Obratno se katkada *l* u Brodu gubi, kao u: pû (dimidium), štok. pol.

c) Tekuće *l* prelazi na kraju riječi u Brodu u *v* (sr. kod samoglasa o točku *b* i kod usnenih suglasa točku *b*) ili u *u* (sr. kod samoglasa *u* točku *b*), ali ipak katkada ostaje *l*, osobito u tuđim riječima, kao u: žàkbl (saccus), Bârtol (nomen proprium).

d) Tekuće se *l* umeće u riječi: mravlìnac (formica), gdje ga u štok. narječju nema (ispor. mravunac ili mravinac).

e) Mjesto tekućega *l* dolazi u Brodu zubno *n* u tuđoj riječi lòntâr (altaria), gdje je prvo *l* po svoj prilici ostanak talijanskoga člana.

f) Mjesto tekućega *l* dolazi tekuće *r* u riječima: svèdbr (terebra) i mìmrat (murmurare).

g) Iza glasa *r* dolazi često glas *j* na mjestima, na kojima ga nema u štokavskom narječju, tako u imenicama, koje svršavaju u nominativu sing. na *r*, kada primaju padežne nastavke, kao u: od gospòdâr gen. sing. gospodárja, od lùgâr — lugárja, od kòlâr — kolárja, od kràjcer — kràjcerja, od pàstîr — pastírja i t. d., tako i u posvojnim pridjevima, kao u: gospodárjev, lugárjev, kolárjev i t. d., napokon i u nekim

(17)

69

glagolima V. vrste, kao u: térjat, nagovárjat, večérjat i t. d.

h) Isto se tako umekšaje često puta tekuće *l* u *lj* u Brodu, kao u imenicama: sòljd (tal. soldo), sljúga i t. d., pa u glagolima, kao u: sljížet, tíljet (mugire, rudere), mìsljet, dìljet, fàljet (errare, deficere), gljèjat i t. d.

i) Obratno dolazi u Brodu mjesto *lj* samo tekuće *l*, kao u: prijàtel, neprijàtel, učìtel, sábla, šlìva, nedèla i t. d.

D) Još neki dodaci glasovima.

a) U Brodu dolazi katkada glas *j* na početku riječi u riječima, u kojima ga ne nalazimo ni u starom slovenskom jeziku ni u štokavskom narječju, kao u jìme, jìgla, jìmat, jìgrat se, jìskat, jàngel, jóvca, jòvčâr, jôča i t. d., pa u tuđoj riječi: jèsik (njem. Essig).

b) Katkada se u Brodu slijevanjem gube pojedini slogovi, kao u: èn, éna, énu mjesto èdBn, èdna, èdnu; gljêt pored gljèjat (= štok. gledati), grêt (= štok. grijati), bât se (= štok. bojati se), pên (= štok. pođem).

c) U tuđim se riječima katkada gube cijeli slogovi, kao u: štàment (lat. testamentum).

d) Pojedini se glasovi u Brodu metatezom premještaju, kao u: sàjman (= štok. sajam), pa u tuđoj riječi sklêda (tal. scodella, lat. *scutella*).

## II. Dio.

### Oblici¹.

#### A) Sklonidba.

1. Nominalna sklonidba, i to:

a) Sklonidba imenica *a* osnova. U ovoj se sklonidbi razlikuje brodsko narječje od književnoga štokavskoga narječja u ovim padežima:

α) U dativu i lokalu sing. dolazi često dočetak *e* pored dočetka *i*, kao u: màše, cèrkvice, zìpke i t. d. U ovim padežima ne prelaze grleni suglasi ispred dočetka *e* dotično *i* u sične (ispor. primjere kod grlenih suglasnika točku i α).

¹ Za naglas i količinu vrijedi općenito isto, što sam spomenuo u 153. knjizi „Rada“ Jugoslavenske akademije za delničko narječje.

70

R. STROHAL,

(18)

β) U akuzativu sing. dolazi redovno dočetak o mjesto štokavskoga u (st. slov. Æ), kao u: màšo, zìpko, màčko i t. d.

γ) Vokativ sing. redovno je jednak nominativu sing.

δ) U instrumentalu sing. dolazi uvijek dočetak ô mjesto štokavskoga om (st. slov. oíx), kao u: nògô, žènô, gospodìnjô, sljúgô i t. d.

ε) U genitivu plur. ne prima nikakova dočetka, kao u: rîb, sklêd, kòbîl, gospodînj, màčâk, jòvâc i t. d.

ζ) U dativu plur. imade redovno dočetak an, kao u: jóvcan, kràvan, rókan, màčkan i t. d.

η) U lokalu plur. imade redovno dočetak ah, kao u: žènah, jóvcah, màčkah i t. d.

θ) U instrumentalu plur. imade redovno dočetak ami, kao u: žènami, jóvcami, màčkami i t. d.

b) Sklonidba imenica o osnova, i to muškoga roda. U ovoj se sklonidbi razlikuje brodsko narječje od književnoga štokavskoga narječja u ovim padežima:

α) U dativu i lokalu sing. dolazi redovno dočetak i mjesto štokavskoga dočetka u, kao u: petèhi, bògi, človèki, kolárji, lugárji, pàkli i t. d.

β) Vokativ sing. redovno je jednak nominativu sing., rijetko kada prima nastavak e, kao u: gòspone pored gospòne.

γ) U instrumentalu sing. dolazi dočetak on (ili en) pored dočetka on mjesto štokavskoga dočetka om (em), kao u: bràton, ànjgelon, vrâgon, móžen, ògnьn i t. d.

δ) U nominativu i vokativu plur. dolazi redovno dočetak e (samo rijetko kada i) mjesto štokavskoga dočetka i, kao u: vrâge, hajdúke, petèhe, móže, pastírje i t. d.

Imenice od jednoga sloga u nominativu sing. primaju u pluralu dosta često umetak uv mjesto štokavskoga ov, kao u: zìduve, nòsuve, vràguve i t. d.

ε) U genitivu plurala ne primaju redovno nikakova nastavka, dosta često dolazi mjesto štokavskoga nastavka a dočetak ov ili ev, kao u: bràtov, hajdúkov, sosédov, svècev, pràscev i t. d., bez ikakova nastavka pìnjêz.

ζ) U dativu plur. dolazi dočetak on (ili en) pored dočetka on mjesto štokavskoga dočetka ima, kao u: bràton, hajdúkon, seromákon, fràjaron, móžen, pràscьn i t. d.

(19)

71

η) U lokalu plur. dolazi redovno dočetak ih (st. slov. θχη ili υχη) mjesto štokavskoga dočetka ima, kao u: bràtih, tàncih, pòslih i t. d.

θ) U instrumentalu plur. dolazi redovno dočetak i pored e mjesto štokavskoga dočetka ima, kao u: hajdúki, bràti, lánci i t. d. pored hajdúke, bràte, lánce i t. d.

srednjega roda. U ovoj se sklonidbi razlikuje brodsko narječje od književnoga štokavskoga narječja u ovim padežima:

α) U nominativu, akuzativu i vokativu sing. dolazi redovno mjesto dočetka o dočetak u, kao u: dŕvu, zŕnu, nèbu, kùlu (rota, kùla pl. plaustrum), obròvu (= štok. obrov) i t. d.

β) U dativu, lokalu i instrumentalu sing., te u dativu, lokalu i instrumentalu plur. dolaze iste razlike kao i kod imenica muškoga roda.

γ) U genitivu plur. ne primaju ove imenice za nastavak nikakova glasa, kao u: sêl, pólj, pér, dŕv, sŕdâc, lêt, ûsti t. d.

c) Sklonidba imenica i osnova. U ovoj se sklonidbi razlikuje brodsko narječje od književnoga štokavskoga narječja u ovim padežima:

α) Mjesto štokavskoga dočetka i u genitivu, dativu i lokalu sing., te u nominativu, genitivu, akuzativu i vokativu plur. prima često puta dočetak e (ređe i).

γ) U instrumentalu sing. prima mjesto štokavskoga dočetka u ili i dočetak o, kao u: pěčjô, mîšljô, làžjô i t. d.

δ) Nominativ plur. prave po ovoj sklonidbi neke imenice muškoga roda u brodskom narječju, kao u: bràtje, ljìdije pored lìdije ređe lîdi, móžje i t. d.

ε) U genitivu plur. ne primaju katkada nikakova nastavka, kao u: kòkôš, pòtkôv.

ζ) U dativu, lokalu i instrumentalu plur., gdje prima mjesto štokavskoga dočetka ima za dativ dočetak in ili en (kùstin), za lokal dočetak ih ili eh (kùstih ili kùsteh) i za instrumental dočetak i ili mi (kùsti ili kùstmi).

Bilješka. Imenice jùku (oculus) i vìhu (auris) sklanjaju se u pluralu po ovoj sklonidbi, tako: jòči, vùši (nom., akuz. i vok.), jòčî, vùšî (gen.), jòčin, vùšin (dat.), jòčih, vùših (lok.), jòčmi, vùšmi (instr.). Katkada čuje se i u ovim imenicama mjesto glasa i na kraju riječi glas e.

72

R. STROHAL,

(20)

d) Sklonidba konzonanskih osnova. Za konzonanske
osnove na *n*, *t* is dolaze onake razlike, kake su sprijeda istaknute
za imenice srednjega roda.

Posebice valja spomenuti ove imenice:

α) ôča (pater), koja se sklanja ovako: ôča (nom. i vok.),
očéta (gen. i akuz.), očéti (dat. i lok.) i očéton (instr.);

β) cèrkôv (ecclesia), koja se sklanja ovako: cèrkov (nom.,
akuz., vok. sg.), cèrkve (gen. sg., nom., akuz. i vok. pl.),
cèrkvi (dat. i lok. sing.), cèrkvô (instr. sg.), cèrkôv (gen.
pl.), cèrkvan (dat. pl.), cèrkvah (lok. pl.), cèrkvami (instr.
pl.);

γ) ščî i màti, koje se sklanjaju ovako: ščî i màti (nom. i vok. sg.), ščère, màtere (gen. sg., nom., akuz. i vok. pl.), ščèri(e), màteri(e) (dat. i lok. sg.), ščèrjô, màterjô (instr. sg.), ščèrî(e), màtêr (gen. pl.), ščèran, màteran (dat. pl.), ščèrih(eh), màterah (lok. pl.), ščèri(e), màterami (instr. pl.).

e) Sklonidba ličnih zamjenica. Oblici ličnih zamjenica
razlikuju se u brodskom narječju od dotičnih štokavskih oblika u
ovim padežima:

α) U nominativu sing. dolazi uvijek oblik èst (ego).

β) U dativu sing. dolaze pored enklitičnih oblika mi, ti, si i
oblici me, te, se. Za treće lice glasi dativ sing. njèmi ili mi,
njî ili ji¹.

γ) U akuzativu sing. za ženski rod zamjenice trećega lica dolazi
oblik njô ili jo.

δ) U lokalu sing. dolaze za zamjenicu trećega lica oblici njèmi,
njî.

ε) U instrumentalu sing. dolaze ovi oblici:ànô, tàbô, sàbô,
njèn, njô.

ζ) U genitivu plur. dolaze ovi oblici: nâs, vâs, njbh, jbh
(pored njîh, jih).

η) U dativu plur. dolaze oblici: nân, vân, njhn, jhn (pored
njîn, jin).

θ) U akuzativu plur. dolaze oblici: nâs, vâs, njê, je ili njbh,
jbh (pored njîh, jih).

ι) U lokalu plur. dolaze oblici: nâs, vâs, njbh, jbh (pored
njî(h), jih).

¹ Zamjenica za 3. lice sklanja se po pronominalnoj sklonidbi.

(21)

73

χ) U instrumentalu plur. dolaze oblici: nàmi, vàmi, njèmi (pored njìmi).

2. Sklonidba ostalih zamjenica. (Pronominalna sklonidba).

a) Posvojne zamjenice dolaze u brodskom narječju ove: môj, màja, màje; tvôj, tvàja, tvàjè; svôj, svàja, svàje; nàš, nàša, nàše; vàš, vàša, vàše; njègôv, njegòva, njegòvo; njèjê, njèjâ, njèjê (pored njìjê, a, e); njìh, njìha, njìhu.

Oblici ovih zamjenica razlikuju se u brodskom narječju od književnoga štokavskoga narječja u ovim padežima:

α) U genitivu sing. (dotično u akuz. sing. muškoga roda, kada je jednak genitivu sing. muškoga roda) dolaze ovi oblici: màjьga, tvàjьga, svàjьga, nàšьga, vàšьga, njegòvьga, njèjьga, njìhьga; màjê, tvàjê, svàjê, nàšê, vàšê, njegòve, njèjê, njìhê.

β) U dativu sing. dolaze ovi oblici: màjьmi, tvàjьmi, svàjьmi, njegòvьmi, njèjьmi, njìhьmi; màjî, tvàjî, svàjî, nàšî, vàšî, njegòvî, njèjî, njìhî.

γ) U akuzativu¹ sing. ženskoga roda dolaze ovi oblici: màjo, tvàjo, svàjo, nàšo, vàšo, njegòvo, njèjo, njìho.

δ) U lokalu sing. dolaze ovi oblici: màjьn, tvàjьn, svàjьn, nàšьn, vàšьn, njegòvьn, njèjьn, njìhьn; màjî, tvàjî, svàjî, nàšî, vàšî, njegòvî, njèjî, njìhi.

ε) U instrumentalu sing. dolaze ovi oblici: màjьn, tvàjьn, svàjьn, nàšьn, vàšьn, njegòvьn, njèjьn, njìhьn; màjô, tvàjô, svàjô, nàšô, vàšô, njegòvô, njèjô, njìhô.

ζ) U nominativu, akuzativu i vokativu plur. dolaze ovi oblici: màje, tvàje, svàje, nàše, vàše, njegòve, njèjê, njìhe (za muški i ženski rod), màja, tvàja, svàja, nàša, vàša, njegòva, njèjâ, njìha (za srednji rod).

η) U genitivu i lokalu plur. dolaze ovi oblici: màjьh, tvàjьh. svàjьh, nàšьh, vàšьh. njegòvьh, njèjьh, njìhьh (za sva tri roda).

θ) U dativu plur. dolaze ovi oblici: màjьn, tvàjьn, svàjьn, nàšьn, vàšьn, njegòvьn, njèjьn, njìhьn (za sva tri roda).

ι) U instrumentalu plur. dolaze ovi oblici: màjьmi, tvàjьmi, svàjьmi, nàšьmi, vàšьmi, njegòvьmi, njèjьmi, njìhьmi (za sva tri roda).

¹ Akuzativ sing. srednjega roda jednak je nominativu sing. srednjega roda.

74

R. STROHAL,

(22)

b) Pokazne zamjenice dolaze u brodskom narječju ove: tèstê, tèstâ, tèstû (ređe tìstê); ûn, ùna, ùnu; tâ, tâ, tû; sâm, sáma, sámu; ôv, òva, òvu.

α) U genitivu sing. (dotično u akuz. sing. muškoga roda, kada je jednak genitivu muškoga roda) dolaze ovi oblici: tèstьga, ùnьga, tьga, sàmьga, òvьga; tèstê, ùnê, tê, sámê, òvê.

β) U dativu sing. dolaze ovi oblici: tèstьmi, ùnьmi, tьmi, sàmьmi, òvьmi; tèstî, ùnî, tî, sámî, òvî.

γ) U akuzativu sing. ženskoga roda dolaze ovi oblici: tèstô, ùnô, tô, sámô, òvô. Akuzativ sing. srednjega roda jednak je nominativu sing. srednjega roda.

δ) U lokalu sing. dolaze ovi oblici: tèstьn, ùnьn, tьn, sàmьn, òvьn; tèstî, ùnî, tî, sámî, òvî.

ε) U instrumentalu sing. dolaze ovi oblici: tèstьn, ùnьn, tьn, sàmьn, òvьn; tèstô, ùnô, tô, sámo, òvô.

ζ) U nominativu i vokativu plur. dolaze ovi oblici: tèstê, ùnê, tê, sámê, ovê (za muški i ženski rod).

η) U genitivu i lokalu plur. dolaze ovi oblici za sva tri roda: tèstьh, ùnьh, tьh, sàmьh, òvьh.

θ) U dativu plurala dolaze ovi oblici za sva tri roda: tèstьn, ùnьn, tьn, sàmьn, òvьn.

ι) U instrumentalu plur. dolaze ovi oblici za sva tri roda: tèstьmi, ùnьmi, tьmi, sàmьmi, òvьmi.

c) Odnosne, upitne i neodređene zamjenice dolazè u brodskom narječju ove, i to: dû, kâj (quis, quid), nègdû, nèkâj (aliquis, aliquid), kîdû (quis), nîkê, nîč (nemo, nihil), dûgod, kâjgod (quisquis, quidquid); pridjevne: kê, kâ, kû (qui, quae, quod), nèkê, â, û (aliquis), nîkê, â, û (nullus), kêgod, kâgod, kûgod (quicunque), čìje, a, e (cujus).

α) U genitivu sing. (dotično u akuz. sing. muškoga roda, kada je jednak genitivu sing. muškoga roda) dolaze oblici: kьga, kê, čèsa, nèkьga, nèkê, nèčesa, nìkьga, nìkê, nìčesa i t. d.

β) U dativu sing. dolaze oblici: kьmi, kî, čèmi, nèkьmi, nèkî, nèčemi, nìkьmi, nìkî, nìčemi i t. d.

(23)

75

γ) U akuzativu sing. ženskoga roda dolaze oblici: kô pored
kòjô, nèkô, nîkô i t. d.; za akuzativ sing. srednjega roda
dolazi katkad pored kû i kê.

δ) U lokalu sing. dolaze oblici: kăn, kî, čèmi, nèkъn, nèkî,
nìčemi, nìkъn, nìkî, nìčemi i t. d.

ε) U instrumentalu sing. dolaze oblici: kъn, kô ili kòjô, čъn,
nèkъn, nèkô, nèčъn, nìkъn, nìkô, nìčъn i t. d.

ζ) U nominativu, akuzativu i vokativu plur. dolaze oblici: kê,
nèkê, nìke i t. d. (za sva tri roda).

η) U genitivu i lokalu plur. dolaze oblici za sva tri roda: kъh,
nèkъh, nìkъh i t. d.

θ) U dativu plur. dolaze oblici za sva tri roda: kъn, nèkъn,
nìkъn, i t. d.

ι) U instrumentalu plur. dolaze oblici za sva tri roda: kъmi,
nèkъmi, nìkъmi i t. d.

d) Pridjev vъs ili sà, sà, sè (omnis, totus) sklanja se u brodskom
narječju ovako: vъs ili sà, sà, sè (nom. i vok. sing.), sъga, sê,
sъga (gen. sg.), sъmi, sî, sъmi (dat. sg.), sъga ili sà, sô, sè
(akuz. sing.), sъn, sî, sъn (lok. sg.), sъn, sô, sъn (instr. sg.),
sè, sè, sa (nom., akuz. i vok. plur.), sъh (gen. i lok. pl.) i
sъmi (instr. pl.).

3. Sklonidba pridjeva. (Složena sklonidba).

Pridjevi se u brodskom narječju sklanjaju u nekim padežima
(u nom. sg. muškoga roda, u dativu i lokalu sg. ženskoga roda)
po imeničnoj ili nominalnoj sklonidbi, a u nekim padežima (u
svima ostalim i u nominativu sg. muškoga roda) po složenoj.

Prema tomu sklanjaju se pridjevi u brodskom narječju ovako:
dòbъr ili dòbrê, dòbra, dòbru (nom. sg.), dòbrьga, dòbre,
dòbrьga (gen. sg.), dòbrьmi, dòbri, dòbrьmi (dat. sg.),
dòbъr ili dòbrьga, dòbro, dòbru (akuz. sg.), dòbrê, dòbra,
dòbru (vok. sg.), dòbrьn, dòbri, dòbrьn (lok. sg.), dòbrьn,
dòbrô, dòbrьn (instr. sg.), dòbre, dòbre, dòbra (nom.,
akuz. i vok. plur.), dòbrьh (gen. i lok. plur.), dòbrьn (dat.
pl.), dòbrьmi (instr. pl.).

76

R. STROHAL,

(24)

Komparacija pridjeva.

Komparativ se u brodskom narječju pravi:

α) da se dodaje nominalnomu obliku nominativa sing. nastavak jê, jâ, jê¹. Tako postaju komparativi: jàčê (fortior), mlàjê (minor natu), stàrjê (major natu), lépjê (pulchrior), blìžê (propinquior), glàjê (levior), rèjê (rarior), slàjê (dulcior), tànjê (tenuior), tèže (gravior, difficilior), dèblje (crassior), glìbljê (profundior), širjê (latior) i t. d.;

β) da se dodaje istomu obliku nastavak šê, ša, še. Tako postaju komparativi: làkšê (facilior, levior), mlàše pored mlàjê (minor natu), mèkšê (mollior), gŕšê (turpior), dèlšê (longior), ràjše (libentius, potius), lépšê pored lépjê (pulchrior);

γ) da se dodaje istomu obliku nastavak ejê, ejâ, ejê (ili ijê, â, ê). Tako postaju komparativi: hogatèjê, seromašnèjê, žalosnèjê, bedastèjê, pametnèjê, starèjê i t. d.

Pridjevi dòbъr (bonus), porèdbn (malus), vělbk (magnus) i máhan (parvus) prave komparativ od drugih osnova, te glase u komparativu: bòljê, hùjê pored porednèjê, vèčê i mánjê.

Superlativ se u brodskom narječju pravi:

α) od komparativa, da se preda nj metne riječca nāj, koja se uvijek dugo izgovara. U takovu superlativu pada naglas uvijek na pretposljednji slog, kao u: nājmlàšê, nājnovèjê, nājbedastèjê, nājseromašnèjê i t. d.;

β) od pozitiva, da se preda nj metne prilog jâku, kao u: jâku dòbъr, jâku porèdbn.

Prva vrsta superlativa pokazuje svojstvo u najvećoj mjeri, a druga vrsta superlativa svojstvo u veoma velikoj mjeri.

Brojevi.

Glavni brojevi glase:

1. èdbn, èdna, èdnu ili èn, éna, énu, 2. dvâ, dvèi, dvâ, 3. trî, 4. štíri, 5. pêt, 6. šêst, 7. sèdbn, 8. ósbn, 9. dèvêt, 10. dèsêt, 11. ànâjst, 12. dvânâjst, 13. trínâjst, 14. štrnâjst, 15. pètnâjst, 16. šèsnâjst, 17. sèdbnâjst, 18. òsbnâjst, 19. dèvetnâjst, 20. dvájsbt, 21. dvájsbt i èdbn ili èn i t. d., 30. trèjsbt, 40. štrdesêt, 50. pèdesêt, 60. šèzdesêt, 70. sédьndesêt, 80. ósьndesêt, 90. dèvedesêt, 100. stû, 200. dvèi stû, 300. trî stû, 400. štír stû, 500. pêt stû, 600. šêst

¹ Kod nekih se pridjeva u komparativu gubi posljednji suglas pozitiva sa samoglasom ili poluglasom, koji se pred njim nalazi.

(25)

77

stû, 700. sèdbn stû, 800. ósbn stû, 900. dèvèt stû, 1000. hiljada
ili tîsôča.

Redni brojevi glase:

1. pîvê, â, û, 2. drîgê, 3. trèčê, 4. štîrtê, 5. pêtê, 6. šêstê, 7. sêdmê, 8. ôsmê, 9. devêtê, 10. desêtê, 11. ànâjstê, 12. dvânâjstê, 13. trînâjstê, 14. štîrnâjstê, 15. pètnâjstê, 16. šèsnâjstê, 17. sèdbnâjstê, 18. òsbnâjstê, 19. dèvêtnâjstê, 20. dvájsêtê, 21. dvájsbt i pîve i t. d., 30. trèjsêtê, 40. štîrdesêtê, 50. pèdesêtê, 60. šèzdesêtê, 70. sèdbndesêtê, 80. ósbnndesêtê, 90. dèvedesêtê, 100. stòte, 200. dvèistotê, 300. trîstotê, 400. štîristotê, 500. pêtstotê, 600. šêstotê, 700. sèdbnstotê, 800. ósbnstotê, 900. dèvetstotê, 1000. tîsôčê.

Od glavnih se brojeva sklanjaju brojevi: èdbn ili èn, dvâ,
trî i štíri. Ostali se glavni brojevi redovno ne sklanjaju.

Broj se èdbn ili èn sklanja ovako: èdbn, èdna, èdnu ili èn,
éna, énu (nom. i vok. sg.), ènbga, énê, ènbga (gen. sg.), ènbmi,
énî, ènbmi (dat. sg.), ènbga ili èdbn ili èn, énô, èdnu ili énu (akuz.
sg.), énbn, énî, énbn (lok. sg.), énbn, énô, énbn (instr. sg.), éne,
éne, éna (nom., akuz. i vok. pl.), énbh (gen. i lok. pl.), énbn
dat. pl.), ènbmi (instr. pl.).

Kada se broj èdbn ili èn sklanja u pluralu, imade značenje
neodređene zamjenice, koje značenje imade često i u singularu.

Broj dvâ sklanja se ovako: dvâ, dvèi, dvâ (nom., akuz. i vok.),
dvèih (gen. i lok.), dvèin (dat.), dvèimi (instr.).

Brojevi trî i štíri sklanjaju se za sva tri roda ovako: trî
štíri (nom., akuz. i vok.), trîh, štírih (gen. i lok.), trîn, štírin (dat.)
trimi, štírimi (instr.).

Redni se brojevi sklanjaju kao pridjevi.

Dijelni brojevi postaju u brodskom narječju: α) završetkom
ojê, kao: dvójê, trójê; β) završetkom ere, kao: čètvêrê,
pêtêrê i t. d. i γ) od glavnih brojeva tako, da se pred glavne
brojeve metne prijedlog pu, na pr. po èdbn (èn), pù dvâ, pù
trî i t. d.

Dijelni se brojevi na ojê i ere sklanjaju kao pridjevi.

Priložni brojevi postaju od glavnih brojeva tako, da im se
dodaje krt ili pôt, kao ènpôt, dvâpôt, trîpôt i t. d. ili
ènkrt, dvâkrt, trîkrt i t. d.

Participi.

Particip prezensa aktiva i particip perfekta pasiva sklanjaju se
kao pridjevi.

78

R. STROHAL,

(26)

Čestice (particulae).

a) Prilozi (adverbia).

Najobičniji su u brodskom narječju ovi prilozi:

α) vremena: spê (iterum), pôle (post), rànû (prima luce), îše (adhuc), prèjk (antea), nājzāj (postremo), nājprejk ili nājprèk (primum), sèd ili sèda (nunc), dánbs (hodie), ùnda (tum, eo tempore), nàcu (hac nocte), jùtri (cras), làne (anno elapso), nìgdar (nunquam), ščêra (heri), kàsnû (sero) i t. d.;

β) mjesta: kàn (quo), tàn (eo), sèn (in hunc locum), vèn (foras), lésèn (in hunc locum), vèni (foris), dàmuh (domum), sàkan (quocunque), nìkan (nusquam), cìa (eo), nôtbr (intro), nìgder (nusquam), dùma (domi), dúli (infra), òzdôv (ab imo), nôtri (intus, intra), nàzâj (retro), nàprî (prae), dèlj (ultra, longius), nèkôd (aliqua), nìkôd (nusquam), sàkôd (quaqua), òvôd (hac), ònôd (illac), òtkôd (in quam partem), odònôd (istinc), òdzâj (a tergo), odsàkôd (quocunque), gúre (supra), dèleč (procul), kè (ubi), òvde (hoc loco), ònde (eo loco), nàprêj (porro, protinus, ultra), pròč (njem. weg), léte (hoc loco), pòsôd (ubique), blízi (prope) i t. d.;

γ) načina: kàku (quo modo), tàku (ita), ìkaku (quolibet modo), nìkaku (nullo modo), ònaku (illo modo), òvaku (hoc modo), sèglih (similiter), jâkû (valde), dòbrû (bene), go-spódskê (more domini seu dominae), mìlû (dulce, suaviter), bîzû (celeriter), vesèlu (hilare), skèp (una), làhkû (facile), slòbodnû (libere), òstrû (acriter), fùrt (continuo), gìrdû (turpiter), drègač (alia modo), tùlbû (tantum), kùlbû (quantum), onùlbû (tantum), mìrva (parum), màlû (parum), nîč (nihil), vèč (plus), vìšê (magis), énu (circa) i t. d.

b) Prijedlozi (praepositiones).

α) s jednim padežem, i to s genitivsm: do (ad), od (a, e, ex), iz ili 'z (e, ex), prez (sine), blízi (prope), krâj (apud, ad, prope), mìmu (juxta, praeter), òkule (circum, circa), zvěn (extra, praeter); s dativom: k (ad) i pròte (contra, versus); s akuzativom: čez (per) i skroz (pro); s lokalom: o ili ob (de), pr (apud);

β) sa dva padeža, i to: s genitivom i akuzativom: prîk ili prîku (c. gen.: trans, super, — c. accus. supra, plus); s genitivom i instrumentalom: s ili š ili z ili ž (c. gen. de, — c. instr.

(27)

79

cum); s akuzativom i lokalom: na (in), po ili pu (per, in, super), v ili va (in); s akuzativom i instrumentalom: med ili medu (inter), nad (super), pod (sub), pred (ante, coram, prae);

γ) sa tri padeža, i to sa genitivom, akužativom i instrumentalom
prijedlog za (c. gen. inter, c. accus. pro, — c. instr. post.).

c) Veznici (Conjunctiones).

α) Spojni: i, a, pa, ni, tûdi, nò;

β) rastavni: àl ili àli (vel);

γ) protivni: a, kô (sed), àl ili àli, nèg ili nèh, kùkъr
(sed, quam), ìtak (tamen), ne sámu — nèg i;

δ) uzročni: ke (quia), zàkâj;

ε) upitni: dèl ili dèli;

ζ) zaključni: ùnda (ergo), zàtû (propterea);

η) vremenski: kâ (quum), dòk (donec), dòkgod, pòkle
(postquam), prèk nèg ili nèh (priusquam), sámu kâ (simulac,
ut primum);

θ) pogodbeni: da, àko, àkili àku, sámu da, sámu àku,
àku ne;

ι) dopusni: màkar, pa màkar, sè àku (etiamsi);

χ) namjerni: da, nâj (ut);

λ) poredbeni: kû, kûgod, kùkъr, nèg;

μ) izrični: da.

B) Sprega.

a) Glagoli I. vrste.

1. razdjela. Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: plètên, plètêš, plètê, plètêmo, plètêšte, plètô ili plètejô.

Imperativ: plète (i), plètimo, plètite.

Particip prez. akt.: plètôč, a, e; part. perf. akt.: plètov, plèla, plèlu; part. perf. pas.: plèten, a, u; inf.: plèst.

Oblik participa prezensa akt. upotrebljava se često i kao adverbij
verbalni aktiva. Od glagola jèst ređe jèist plasi part. perf. akt.:
jòv, jèla, jèlu; od glagola bòst glasi isti particip bòv, bòla,
u, a ne bòdov, a od osnove šьd glasi šòv, šlâ, šlû.

2. razdjela. Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: trésên, trésêš, trésê, trésêmo, trésêšte, trésô ili trésejô.

Imperativ: trése (i), trésimo, trésite.

80

R. STROHAL,

(28)

Particip prez. akt.: trésôč, a, e; part. perf. akt.: trêsov, trésla, tréslu; part. perf. pas.: tréšen, a, u; inf.: trêst.

3. razdjela. Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: skóbên, skóbêš, skóbê, skóbêmo, skóbêšte, skóbô ili skóbejô.

Imperativ: skóbe (i), skóbimo, skóbite.

Particip prez. akt.: skóbôč, a, e; part. perf. akt.: skôbov, skóbla, u; part. perf. pas.: skóben, a, u; inf.: skôpst.

4. razdjela. Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: strížên, pèčên, strížêš, pèčêš, strížê, pèčê, strížêmo, pèčêmo, strížěste, pèčěšte, strížô ili strížejô, pèkô ili pèčejô.

Imperativ: stríže (i), pèce (i), strížimo, pècimo, strížite, pècite.

Particip prez. akt.: strígôč, a, e; part. perf. akt.: strígov, strígla, u; part. perf. pas.: strìžen, a, u, pèčen, a, u; inf.: strìć, pèč.

Od glagola mòč (posse) glasi prezens: mòrên, mòrêš, mòrê, mòrêmo, mòrêšte, mòrejô.

5. razdjela. Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: kòunên (exsecror), vjàmên (prehendo), kòunêš, vjàmêš, kòunê, vjàmê, kòunêmo, vjàmêmo, kòunêšte, vjàmêšte, kòunejô, vjàmejô.

Imperativ: kòune (i), vjàme (i), koùnimo, vjàmimo, koùnite, vjàmite.

Particip prez. akt.: kòunoč, a, e; part. perf. akt.: klêv (ređe klôv), vjôv (ređe vjêv), kléla, u, vjéla, u; part. perf. pas.: klêt, kléta, u, vjêt, vjéta, vjétu; inf.: klêt, vjêt.

Glagol verjàmat (credere) pravi prezenske oblike po ovom razdjelu ove vrste, sr. verjàmên, verjàmêš, verjàmê i t. d.

Glagol vzêt (sumere) pravi prezenske oblike dvojako: zèmên i zàmên, zèmêš i zàmêš, zèmê i zàmê, i t. d.; part. perf. akt. imade vzêv i vzôv, vzéla, u.

Od glagola pòčet, pòčên glasi part. perf. akt. pòčôv, pòéla, u.

6. razdjela. Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: hmrên, pòtrên, hmrêš, pòtrês, hmrê, pòtrê, hmrémo, pòtrêmo, hmréšte, pòtrêšte, hmrèjô, pòtrejô.

Imperativ: hmrè (i), pòtre (i), hmrìmo, pòtrimo, hmrìte, pòtrite.

Particip prez. akt.: hmrôč, a, e, târôč, a, e; part. perf. akt.: hmrôv, hmíla, u, pòtrôv (ređe pòtrv), potíla, u; part. perf. pas.: pòtrt, a, u; inf.: hmrêt, pòtrt.

(29)

81

Od glagola žŕt (vorare) glasi prezens: žrên, žrêš, žrê, žrémo,
žréšte, žrèjô, a part. perf. akt.: žrôv, žŕla, žŕlu.

7. razdjela. Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: bôn, pên, dôjdên, dênên — bôš, pêš, dôjdêš, dênêš,
— bô, pê, dôjdê, dênê, — bómo, pémo, dôjdêmo, dênêmo, — bóšte,
péšte, dôjdêšte, dênêšte, — bòjô ili bòdô, pèjô, dôjdô ili dôjdejô,
dènejô.

Imperativ: bòde (i), pêj, dôjdê (i), dène (i), — bòdimo, pêjmo,
dôjdimo, dènimo, — bòdite, pêjte, dôjdite, dènite.

Particip perf. akt.: bîv, blà, ù, — šòv. šlà, ù, — dòšov,
dòšla, u, — dôv, déla, u, — inf.: bît, péjt, dójt, dèt.

Od glagola čèt (audire) glasi prezens: čîjên, čîjêš, čîjê
i t. d., imperativ: čîj, čîjmo, čîjte, part. prez. akt.: čîjôč,
a, e: part. perf. akt.: čôv, čîla, u.

Od glagola znàt, smèt i stàt glasi prezens: znân, smên i
stànên, a part. perf. akt.: znâv, znála, u; smêv, sméla, u;
stàv, stàla, u.

b) Glagoli II. vrste.

Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: dìgnên, dìgnêš, dìgnê, dìgnêmo, dìgnêšte, dìgnô ili
dìgnejô.

Imperativ: dìgne (i), dìgnimo, dìgnite.

Particip perf. akt.: dìgnov, dìgnbla, u; part. perf. pas.: dìgnbt, a, u; inf.: dìgnbt.

U participu perfekta akt. i pas. te u infinitivu čuje se katkada
pored poluglasa i i čisti glas i, a katkada i glas e.

c) Glagoli III. vrste.

Brodsko narječje ne razlikuje u ovoj vrsti razdjela, već se svi
glagoli jednako sprežu, a sprežu se ovako:

Prezens: vìdên, vìdêš, vìdê, vìdêmo, vìdêšte, vìdejô ili vìdijô.

Imperativ: vidê (î), vîdîmo, vîdîte.

Particip prezensa akt.: vìdijôč, a, e; part. perf. akt.: vìdov, vìdula, u; part. perf. pas.: vìjen, a, u (neobično), inf.: vìdet.

Glagol tět (velle) spreže se ovako: prez.: čô, čêš, čê, čêmo,
čête ili čêšte, čèjô ili tê; part. prez. akt.: tìjôč, a, e; part.
perf. akt.: tòv, tlà, tlù. Prezenski oblici ovoga glagola mogu
biti i enklitični i samostalni.

R. J. A. 196.

6

82

R. STROHAL,

(30)

Glagoli bât se (timere) i stât (stare, kada imade trajno zna-
čenje, za razliku od stàt, stànêm, što imade svršeno značenje)
prave svoje oblike ovako: prezens: bòjên se, stòjên, bòjêš
se, stòjêšit. d.; imperativ: bôj se, stôj, bôjmo se, stôjmo,
bôjte se, stôjte; part. prez. akt.: bòjêč se, stòjêč i part.
perf. akt.: bâu se, bála se, bálu se, – stâu, stála, stálu.

Glagol vèdet (scire) i njegovi složenici kao zvèdet (rescire)
prave u prezensu bestematske oblike, koji glase: vêm, vêš, vê,
vémo, véšte, vèjô.

Glagol spàt (dormire) imade ove oblike: prezens: spîn, spîš,
spî, spîmo, spîšte, spîjô; imperativ: spîj, spîjmo, spîjte;
part. prez. akt.: spêč, a, e; part. perf. akt.: spâu, spála, u.

U participu perf. akt. dolazi katkada pored poluglasa o i čisti
glas e, n. pr. žìvov, žìvela, žìvelu.

Mjesto participa perf. akt. bâu se, stâu, spâu čuje se katkada
i bâv se, stâv, spâv.

d) Glagoli IV. vrste.

Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: nòsên, nòsêš, nòsê, nòsêmo, nòsêšte, nòsejô.

Imperativ: nòsê, nòsêmo, nòsête.

Particip prezensa akt.: nòsejôč, a, e, pored nòsêč, a, e;
part. perf. akt.: nòsov, nosèla, u; part. perf. pas.: nòšen,
a, u; inf.: nòset.

Mjesto tematskoga glasa e čuje se u svim oblicima i glas i, u
1. i 2. licu plur. imperativa gubi se katkada ovo e (i), a u par-
ticipu perfekta akt. mijenja se katkada u poluglas o (nòsov,
nòsbla, nòsblu).

e) Glagoli V. vrste.

Prezens: gljèdân, glèdâš, gljèdâ, gljèdâmo, gljèdâšte, gljèdajô.

Imperativ: gljèdâj ili gljêj ili lêj, gljèdâjmo ili gljêjmo,
gljèdâjte ili gljêjte ili lêjte.

Particip prezensa akt.: gljèdajôč, a, e; part. perf. akt.: gljèdav (ređe gljèdov). gljèdala, u; part. perf. pas.: gljèdân, a, u; inf.: gljèdat.

Ovaj glagol glasi pored gljèdat i gljèjati i gljêt.

(31)

83

Prezens: rèžên, rèžêš, rèžê, rèžêmo, rèžêšte, rèžejô.

Imperativ: rèže (i), rèžimo, rèžite.

Particip prezensa akt.: rèzajôč, a, e; part. perf. akt.: rèzav (ređe rèzov), rezàla, u; part. perf. pas.: rèzân, a, u; inf.: rèzat.

Glagoli slàt (mittere) i klàt (caedere, ferire, mactare) sprežu
se ovako: prezens: šàljên, kòljên, šàljêš, kòljêš i t. d.;
imperativ: šàlje, kòlje, šàljimo, kòljimo, šàljite, kò-
ljite; part. prez. akt.: šàljôč, a, e; kòljôč, a, e; part. perf.
akt.: slàu (ili slàv), slàla, u, klàu (ili klàv), klàla, u; part.
perf. pas.: pòslân, a, u; zàklân, a, u.

Prezens: zòvên, zòvêš, zòvê, zòvêmo, zòvêšte, zòvô ili zòvejô.

Imperativ: zòve (i), zòvimo, zòvite.

Particip prezensa akt.: zòvôč, a, e; part. perf. akt.: zvàu (ili zvàv), zvála, u; part. perf. pas.: zvân, a, u; inf.: zvàt.

Prezens: smèjên se, smèjěš se, smèjê se, smèjêmo se, smèjěšte
se, smèjejô se.

Imperativ: smêj se, smêjmo se, smêjte se.

Particip prezensa akt.: smèjôč se, a, e, se; part. perf.
akt.: smèjov se, smejàla se, u se; inf.: smèjat se.

Glagol grèjat (= štok. grijati) obično se steže u grêt, pa
prema tomu glasi part. perf. akt.: grèu, grèla, u.

f) Glagoli VI. vrste.

Ovi se glagoli sprežu ovako:

Prezens: trgòjen ili trgòvân, trgòjêš ili trgòvâš, trgòjê ili
trgòvâ, trgòjêmo ili trgòvâmo, trgòjěšte ili trgòvâšte, trgòjejô ili
trgòvajô.

Imperativ: tìrgôj ili trgòvâj, tìrgôjmo ili trgòvajmo, tìrgôjte
ili trgòvâjte.

Particip prezensa akt.: tìrgojôč, a, e ili trgòvajôč, a, e;
part. perf. akt.: trgòvov, trgovàla, u; part. perf. pas.:
trgòvân, a, u; inf.: trgòvat.

Mjesto umetka ova čuje se u ovoj vrsti i uva, kao u: na-
peljúvat. Mjesto umetka iva dolazi redovno umetak eva, kao u:
popiševat.

84

R. STROHAL,

(32)

g) Glagoli bez tematskoga glasa u presensu.

Ovi se glagoli sprežu ovako:

α) grên, grêš, grê, grémo, gréšte, grèjô;

β) vên, vêš, vê, vémo, véšte, vèjô;

γ) dên (ajo), dêš, dê, démo, déšte, dèjô;

δ) jîn, jîš, jî, jímo, jíšte, jîjô;

ε) dân, dâš, dâ, dámo, dášte, dàjô;

ζ) sôn ili sòn, nísôn ili níson, sì, nísi, jè, nî, smò, nísmo, stè, níste, sô, nísô. Oblici glagola sôn mogu biti i enklitični;

η) kondicional bîn, bîš, bî, bímo, bíšte, bîjô.

Kako glagol vên sprežu se i neki njegovi složenici, kao: pòvên (dico), spòvên (peccata sacerdoti confiteor), napòvên (indico), zapòvên (jubeo, impero) i t. d.

Bilješka. Opisani se oblici prave kao i u karlovačkom, delničkom i oštarijskom narječju.

## Tuđe riječi.

Brodsko narječje imade dosta tuđih riječi, i to:

α) njemačkih, kao: càjt (njem. Zeit), fároš (njem. Pfarrhof), fàžon (njem. Fisole, tal. fagiolo), fìn (njem. fein, tal. fino), flètbn (njem. flink), fràjbr — frajàrbc (od njem. riječi freuen sich, ljubovnik — ljubovnica), frìštek (njem. Frühstück), frìštekat (njem. früstücken), fúrmân (njem. Fuhrmann), gàtre (njem. Gitter), gvand (njem. Gewand), hîša (njem. Haus), jágar (njem. Jäger), jèsig (njem. Essig), kèlder (njem. Keller), kràjcer (njem. Kreuzer, tal. soldo cruciato), méžnjâr (njem. Messner), pèteršilj (njem. Petersilien, tal. petrosemolo), pètlar (njem. Bettler), plàc (njem. Platz, tal. piazza), ràuber (njem. Räuber), raubàrija (njem. Räuberei), ràubat (njem. rauben), ròžinkrânc (njem. Rosenkranz) sèglih (njem. gleich), špèh (njem. Speck), ščâp (njem. Stab), šnàjdbr (njem. Schneider), šòštbr (njem. Schuster), špárkent (njem. Sparherd), špìc (njem. Spitze), špòtat (njem. spotten), šrájat i zašrájat (njem. schreien), štàla (njem. Stall), štênge (njem. Stiege), štrik (njem. Strick), tànbc (njem. Tanz), tàncat (njem. tanzen), vúrmaher (njem. Uhrmacher), žàkblc (njem. Sack, tal. sacco) i t. d.;

3

(33)

85

β) talijanskih, kao: bâl (tal. ballo), fàljet (tal. fallire i fallare, manjkati i pogriješiti), fìnet (tal. finire), gàroca i karòca (tal. carrozza), kaštìga (tal. castigo), kum-panìja (tal. compagnia), pàsat (tal. passare), sòljd (tal. soldo) i t. d.;

γ) latinskih, kao: frâtbr (lat. frater), pâtbr (lat. pater), klôštbr (lat. claustrum, tal. claustro), lòntâr (lat. al-taria), míza (lat. mensa), rèšt (lat. arrestum, tal. arresto), ròžarîj (lat. rosarium, tal. rosario), štàment (lat. testa-mentum) i t. d.

O utjecaju naše narodne poezije na poeziju
Nijemaca u Kočevlju.

*Primljeno u sjednici razreda historičko-filologičkoga Jugoslavenske akademije-
znanosti i umjetnosti dne 25. maja 1911.*

NAPISAO ČLAN DOPISNIK DR. STJEPAN TROPSCH.

Mi smo već navikli slušati, kako nam je književnost u mnogočem
zavisna o književnosti velikih kulturnih naroda (osobito Talijana
i Nijemaca), da nam se čini gotovo nevjerojatno, ako tko ustvrdi,
da mi nijesmo baš uvijek oni, koji primamo, već da kojiput i mi
od svoga blaga dajemo. A ipak je ta tvrdnja opravdana. Ja ću
u ovim stranama iznijeti i osvijetliti nekoliko primjera, iz kojih
mislim da jasno izlazi, da je naša književnost utjecala na nje-
mačku. A utjecala je svojim narodnim literarnim plodovima, ko-
jima u novijoj svjetskoj književnosti nije lako naći premca. Ja
ovdje ne ću govoriti o utjecaju na njemačku umjetnu poeziju,
— premda je već a priori vjerojatno, da su oni mnogobrojni nje-
mački prijevodi narodnih naših pjesama ostavili u njoj manje više
jasnih tragova —, već ja ovdje mislim govoriti o tragovima u
njemačkoj narodnoj poeziji. A taj se utjecaj steže na one kra-
jeve, gdje se njemački živalj sastaje s hrvatskim. Imenito ću ovdje-
ogledati narodne pjesme i pripovijetke onih Nijemaca, koji u kom-
paktnoj masi u Kranjskoj sačinjavaju t. zv. jezični otok Kočevlje
(njem. Gottschee) pa k jugu i k zapadu graniče s Hrvatskom.
O tim je Nijemcima napisao lijepu knjigu Adolf Hauffen
(sada profesor u njemačkome sveučilištu u Pragu): „Die deutsche
Sprachinsel Gottschee. Geschichte und Mundart, Lebensverhältnisse,
Sitten und Gebräuche, Sagen, Märchen und Lieder. Graz 1895.“

Imenom „Gottschee“ ne označuje se samo glavni grad toga
jezičnog otoka, već i cijelo područje njemačke te kolonije

* Čitano u javnoj sjednici toga razreda dne 25. februara 1911.

(2)

O UTJECAJU NAŠE NARODNE POEZIJE I T. D.

87

(„Herzogtum Gottschee“), koja obuhvata prostor od neko 15 če-
tvornih milja te ima 177 naseobina i oko 25.000 gotovo čistih
njemačkih stanovnika. Ti su Nijemci ponajviše bavarskoga pod-
rijetla, a doselili su se ovamo polovinom 14. vijeka. U njih je
razmjerno bogata narodna poezija, koja je u bitnosti ista kao sada
i kod ostalih Nijemaca; no ima u njih dosta i takovih pjesama,
koje su već prvi doseoci donijeli iz pređašnje svoje domovine, a
tu u Kočevlju sačuvale su te pjesme mnoge stare osobine, kojih
je kod drugih Nijemaca opet nestalo. Poradi svega toga nije čudo,
da o tim Kočevljanima postoji obilna literatura. Što je do godine
1895. izašlo, to je zabilježio Hauffen na str. 455. i d., a od
kasnijih djela ja ću samo istaknuti opsežnu i lijepu gramatiku, što
ju je napisao Hans Tschinkel: Grammatik der Gottscheer
Mundart, Halle 1908.

Hauffen veli (na str. 159.), da ti Nijemci imadu oko dva-
deset pjesama, koje potječu od južnih Slavena, te nastavlja ovako:
„Od tih dvadeset pjesama veći je dio slobodno prenesen iz slo-
venačkoga, a druge su opet u pojedinim motivima u bližem
srodstvu sa hrvatskim ili srpskim narodnim pjesmama“. Dokaze
za tu tvrdnju podao je kod odnosnih pjesama.

Ja ću u ovim stranama podati nešto nova, materijala za tu za-
visnost, a na Hauffenove napomene nadovezat ću samo ondje, gdje
ih imam da popunim ili ispravim.

Već je zanimljivo to, da se u tim njemačkim pjesmama nekoliko
puta spominju naši gradovi Karlovac i Ogulin („Kućrschtot“ na
str. 279. dvaput, i 357.; a na str. 316. dvaput „Karlstadt“; „in
Ogulina pôdn“ na str. 227. i 228., a na str. 305. dvaput „Ogulin“).

Od narodnih pripovijedaka, što ih Hauffen priopćuje, ima jedna
(na str. 100. i d.)¹, koja je s neznatnim promjenama uzeta od nas.
Da tu svoju tvrdnju dokažem, valja ovdje podati točan prijevod
te njemačke verzije:

„„Bili muž i žena; imali su blaga, ali nijesu imali djeteta. Oni
su se Bogu molili, da im dade dijete, pa makar to bilo i psetašce;
no uzalud! Onda su molili za mače; no i to je bilo uzalud. Tad
zaištu makar zmiju, a ta im se želja ispuni. Kad im je taj sin u
obličju zmije navršio dvadesetu godinu, odaberu mu roditelji naj-

¹ Prvi je tu pripovijetku zabilježio K. I. Schröer u „Sitzungs-
berichte der philosoph.-hist. Classe der kais. Akademie der Wissen-
schaften“, Wien 1870., u 65. svesku na str. 475. i d. Odavle ju je
i preštampao Hauffen.

88

STJEPÁŇ TROPSCH,

(3)

ljepšu djevojku za ženu. Kad djevojka nije htjela da pođe za
njega, prisile je, da se penje uza stup, u koji su bile utaknute
same britve. Ona to pokuša, no od velikoga bola nije mogla, pa
radije privoli, da postane žena zmijina.

U noći poslije vjenčanja djevojka je plakala, no zmija joj reče:
„Ti ćeš me izbaviti". Ona prestane plakati i lijepo se razgovarala
sa zmijom. No u jutro strese se kuća, koža na zmiji pukne, a pred
djevojkom se stvori lijep mladić, i njih se dvoje zagrli. On joj
reče: „Čuvaj mi dobro tu kožu, jer to nam je sreća!" Ali ona
je mrzila na tu zmijsku košulju, pa kad njega jedamput nije bilo
kod kuće, ona je spali. Kad se on kući vratio i čuo za to, otide
od nje. No ona je bila noseća, pa sedam godina nije mogla roditi.
Tada pođe, da traži muža. Na putu sretne bijelu neku gospođu,
a ta joj kaže: „Tvoj muž živi s jednom čarobnicom u njezinu
dvoru; evo, uzmi tri igračke!" Žena uzme igračke i dade dvije
čarobnici, da smije govoriti sa svojim mužem. No kad je ona
k njemu došla, još je on spavao od nekoga čarobnog pića; tada
ona dade i posljednju igračku. Sad on ne popije čarobnoga pića,
porazgovori se sa ženom, i ona rodi sina. Čarobnica bude pro-
tjerana, a njih dvoje još je dugo i sretno živjelo zajedno.""

S ovom mjestimicè vrlo nejasnom pripovijetkom slaže se u svim
bitnijim crtama naša narodna priča o „zmiji mladoženji", koju je
Vuk Stefanović K ar a d ž i č priopćio u „Srpskim narodnim pri-
povijetkama“ (u 2. izd., Beč 1870.) pod brojem 10¹.

A sada da ogledamo sličnosti i razlike između obadvije te
verzije:

U nas su roditelji upravo car i carica, dok se u njemačkoj pri-
povijetki kaže, da su to bili bogati ljudi. Carica se moljaše Bogu,
da joj dade od srca poroda, pa makar to i zmija bila. To je
internacionalan motiv, koji je našemu narodu dobro poznat. No
neobičan je bio taj motiv Nijemcima u Kočevlju, pa da to nekako
rastumače, pripovijedaju, da je žena najprije molila Boga, da joj
dade psetašce, onda mače; a tek kad joj se ni jedna ni druga
želja nije izvršila, molila je, da rodi makar zmiju. U njemačkoj
verziji ožene zmiju, kad joj je bilo dvadeset godina, a u nas su
joj dvadeset i dvije godine. Ta je razlika posve sporedna, pa se

¹ Kratak sadržaj te priče podao je Vuk na kraju 12. pjesme u II. knjizi narodnih pjesama (Vukov zbornik citiram uvijek po državnome izdanju).

(4)

89

tako na pr. i u pređašnjoj Vukovoj pripovijetki zmija ženi sa dvadeset godina. Sada u njemačkoj verziji dolazi opet osobit motiv: djevojka ne će da se uda za zmiju, a za kazan treba ona da se popne na stup pun oštrih britava. No ona to ne može, pa postane žena zmijina. Taj motiv, koji potječe upravo iz crkvene literature, nalazi se i u drugim pjesmama (vidi u Hauffena str. 101.) pa je u ovu pripovijetku od druguda unesen, jer se za djevojku ipak ne pristoji, da se penje uz drvo. U nas je djevojka sirota i odmah pristane na ženidbu.

Dalje se u njemačkoj verziji pripovijeda, kako je koža zmijina pukla, a iz nje izašao krasan mladić, koji je nevjesti svojoj na-ložio, da mu tu košuljicu dobro čuva; no ona mrzeći na tu kožu spali je. Po toj je verziji posve nerazumljivo, zašto zmijinu košulju treba čuvati. A opet kad mlada znade, da o toj košulji zavisi sreća njezina i njezina muža, čudno je, da ona bez motivacije mrzi na tu košulju tako, da ju je spalila. Sve je to lijepo motivirano u našoj pripovijetki: tu iz zmijine košulje izlazi svaku noć lijep mladić, koji se u jutro opet pretvara u zmiju. Mlada to kaže svekrvi, a onda se obadvije dogovore, šta će učiniti, da mlado-ženja i danju ostane onakav, kakav je noću. Tu je mržnja na košulju motivirana; kad nje ne bi bilo, mladoženja bi uvijek ostao čovjek. Zato žena noću uzme tu košulju, a svekrva je spali. Da pri tome i svekrva radi, to je u nas opravdano, jer se razumije, da bi ona rado vidjela svoga sina kao lijepa momka, kad ga je do sada vidjela samo kao zmiju. U njemačkoj iskrivljenoj verziji ne treba matere, jer joj je sin i danju i noću lijep momak; pa dok žena tu košulju mora da čuva, nema mati s time nikakva posla.

Čim u nas košulja počne gorjeti, osjeti to mladić, probudi se pa prokune ženu, da ne rodi, dok ga ne nađe i on ne metne ruku na nju. U onoj drugoj Vukovoj pripovijetki o zmiji mladoženji (pod br. 9.) čitamo, kako je mladića stala vrućina obuzimati, čim je svlak počeo gorjeti; no žene su ga vodom poljevale i tako ga spasle. Odatle izlazi, da je mladićev život nekako vezan uz tu košulju, pa je zato u našoj verziji njegov gnjev i odlazak još razumljiv. No u njemačkoj priči od svega toga nema ništa, jer ondje mladoženja tu košulju više ne oblači te on ne bi ni znao, da mu je spaljena, da mu žena sama (!) to ne reče. Tu je dakle njegova srdžba posve nerazumljiva.

90

STJEPAN TROPSCH,

(5)

Dalje se u njemačkoj pripovijetki veli, da je muž otišao; a žena trudna nije sedam godina mogla roditi, pa zato pođe, da traži muža. Od svega toga nije ništa motivirano, pa je zato čovjeku, koji čita ovu njemačku verziju, nerazumljiva. Pravi smisao svega toga vidi se tek iz naše pripovijetke, gdje žena nakon tri godine (dakle drugi, ali opet tipski broj!) ide tražiti muža, da on metne ruku na nju¹ pa da ona može roditi.

Dalje se u nas vrlo lijepo pripovijeda, kako je žena, tražeći muža svuda, došla k suncu, pa onda k mjesecu, da pita, nijesu li ga gdje vidjeli. No tek od vjetra ona sazna, da joj muž živi u toj i toj zemlji, da se oženio i da ondje caruje. Na polasku pokloni joj sunčeva majka zlatnu preslicu sa zlatnom kudjeljom i sa zlatnim vretenom; od mjesečeve matere dobije ona zlatnu kvočku s pilićima, a od vjetrove zlatan razboj sa zlatnom pređom i če-krkom. Od svega toga zapamtio je njemački pripovjedač samo to, da se žena namjerila na jednu „bijelu gospu“, koja joj je rekla, da joj muž živi sa jednom čarobnicom, pa joj onda dade „tri igračke“. I to je dakako, ako čovjek pozna samo njemačku verziju, posve nerazumljivo; a nije jasniji ni nastavak, gdje se pripovijeda, da je žena dala dvije igračke čarobnici, „da smije govoriti sa svojim mužem. No kad je ona k njemu došla, još je on spavao od nekoga čarobnog pića; tada ona dade i posljednju igračku. Sad on ne uzme čarobno piće, porazgovori se sa ženom i ona rodi sina.“ Sve to objašnjuje tek naša pripovijetka, iz koje razbiramo, da je žena onim zlatnim darovima kupila od kraljice dozvolu, da smije s mužem tri noći prenoćiti. „Prvu i drugu noć kraljica svoga muža nečim opoji, te je i ne vidi i ne čuje njezine riječi: Kralju, metni ruku na mene, da bih se rastala s tvojijem djetetom; a treću, doznavši on to od sluge svoga, metne u veče pod bradu suđer, te u njega saspe ono piće, koje mu kraljica donese, i tako ostane pri sebi i, metnuvši na nju ruku, ona se rastane s djetetom i rodi mu sina zlatne kose i zlatnijeh ruku“². Poradi toga opojnoga pića načinili su Nijemci od naše carice odnosno kraljice odmah čarobnicu. A čim je ona postala čarobnica, onda već nije čudo, da je muž i žena iz njezina dvora protjeraju pa da onda dalje sami ondje žive. No u nas, gdje je ta druga

¹ To je očito samo znak, da joj oprašta; a onda i kletva prestaje.

² Kratkoće radi citirao sam to mjesto po onoj prije spomenutoj napomeni u II. knjizi Vukovih narodnih pjesama.

(6)

91

žena carica, koja inače nije ništa kriva, ne treba novim mla-
dencima njezina carstva, jer je muž i sam carskoga roda. Zato
se on sa ženom i djetetom vrati kući.

Ovu sam pripovijetku zato tako podrobno analizirao i isporedio
s njemačkom verzijom, jer sam htio da dokažem, da se tu ne radi
možda o kakovim internacionalnim motivima, već da je ta nje-
mačka verzija u svim bitnijim crtama naprosto uzeta od nas.

Vidi se, da su Kočevljani znali za našu pripovijetku, ali su za-
pamtili tek glavne dijelove radnje, a sve sporedno zaboravili su.
No tako je izašla njihova verzija vrlo sakata¹ pa se na mnogo
mjestâ ne može uopće ni razumjeti, ako čovjek ne pozna naš
original.

Vuk veli za ovu pripovijetku² da ju je dobio iz Srijema; no
da je ona bila poznata i na granici Hrvatske i Kranjske, mora se
po tome suditi, što je Valjavec³ zabilježio od nje drugu jednu vrlo
sličnu verziju. A možda je gdje drugdje na toj granici živjela ta
pripovijetka u takovu obliku, koji se još više podudara sa spo-
menutom njemačkom verzijom. —

Na str. 299. i d. odštampao je Hauffen baladu pod nat-
pisom „Zekulo", a u napomeni na str. 431. i d. veli on do riječi
ovo: „Das Lied ist serbischen Ursprungs. Eine directe Parallele
konnte ich nicht finden.“ A zatim upozoruje na to, da se ime
Zekulo i dvoboj među proscima nalazi u pjesmi „Die schöne
Dolmetscherin“ u Herderovoj zbirci pjesama. Herder je tu pjesmu
uzeo od Fortisa, a Miklošić (Wiener Sitzungsberichte sv. 103., str.
459. i d.) misli, da je tu pjesmu po narodnim motivima ispjevao
Andrija Kačić Miošić. Onda Hauffen završuje ovako: „Im
Gottscheer Liede fehlt die Vorgeschichte; neu hinzugekommen ist
das bekannte Märchenmotiv von der schwierigen Aufgabe.“ Tim
dakako nije mnogo dobiveno. No prije nego razložim svoje mi-
šljenje o postanju te njemačke pjesme, ja ću joj priopćiti točan
sadržaj (s velikim dijelom upravo prijevod)⁴.

Poranio plemićki sin te reče ocu, da ga oženi. Ali mu otac
odvrati, da on za njega ne zna zaručnice. „Ja znam“, reče sin;

¹ Samo malen dio te sakatosti smjet ćemo metnuti na račun sabirača.

² U predgovoru na str. VIII.

³ Narodne pripovijetke skupio u i oko Varaždina Matija Kračmanov Valjavec. U Varaždinu 1858. na str. 109. i d.

⁴ Ne mogu odštampati njemački tekst, jer se taj dijalekt veoma
teško razumije; a i tako nam se ovdje radi samo o sadržaju.

92

STJEPAN TROPSCH,

(7)

„u turskoga su cara tri kćeri; srednja od njih bila bi za mene.“
No otac veli: „Tko hoće u tursku zemlju da ide, taj mora imati
500 konja i 500 ljudi, a konji moraju biti, kao i odijelo, bogato
nakićeni.“ Sin odvraća, da on to zna i ima, „Sinko, ako ne do-
biješ djevojku, odsjeći će ti se bijeli vrat.“ Kad su došli u tursku
zemlju, reče careva kći ocu: „Eno u polju magla.“ Ali joj car
odvrati: „To su valjada tvoji svatovi.“ Svatovi pokucaju kod cara,
i mladoženja reče: „Daj mi moju dragu, koja meni pristaje, a to
je srednja kći.“ Ali mu car odgovara: „Ne može ona biti tvoja;
ima ona mnogo drugih prosaca.“ Tada prostru crveno sukno i
metnu na nj tri mala prstena od suha zlata i dragoga kamenja,
pa mu kažu: „Ako pogodiš, koji je od ta tri pravi prsten, onda
znadeš, koja je tvoja djevojka.“ A sin odgovori: „Dos mitr ischt
dos glaiche main“ t. j.: der mittlere (Ring) ist meinesgleichen.
Onda postave visoku motku, a na nju metnu zlatnu kuglu pa
kažu: „Ako ti kamenom pogodiš kuglu, onda ćeš odvesti dje-
vojku.“ On nije dugo nišanio, već baci kamen i pogodi kuglu.
S prozora to gleda njegova djevojka, dotrči i dade mu ruku go-
voreći: „Ajdemo brže u tvoju domovinu, jer bogati Zekulo ne će
da me pusti, a ni njegov stric, Janko, taj škrti čovjek. Jao, on
će doći, pa će mene tebi oteti.“ I zbilja dođe Zekulo i reče mu:
„Ako je hoćeš imati, moraš još danas poginuti.“ Oni pođu dalje
i pobiju se na život i smrt. Zekuli iscuri krvca, jer ga je zaručnik
dobro pogodio. „Draga zaručnice, sada možeš kraj mene biti ve-
sela.“ „Oj dragi moj, sada mogu uvijek biti tvoja.““

Tko našu narodnu epiku pozna, brzo će pogoditi, da se u toj
pjesmi pripovijeda u glavnome isto, što u „Ženidbi Dušanovoj“
(u Vuka II., br. 29.) i u „Ženidbi Kraljevića Marka“ (u
Marjanovićevoj zbirci „Hrv. narodne pjesme, što se pjevaju
u gornjoj Hrvatskoj . . . “ Zagreb 1864. na str. 14. i d.)¹. No naj-
bliže su ovoj njemačkoj verziji. dvije naše narodne pjesme, koje
je zabilježio Andrija Kačić Miošić, i za koje on izrijekom veli
da ih „obćenito pivaju Dalmatinci, Bošnjaci, Ličani i ostali od
slovinskoga jezika narodi“ (str. 195. i d. zagrebačkoga izdanja od
god. 1899.). Druga od tih pjesama, naime „Pisma od Sekule,
Jankova netjaka, divojke Dragomana i paše Mustaj-bega“ upravo
je original onoga Herderova prijevoda, na koji je Hauffen prvi

¹ Ispor. o tome motivu T. Maretića, Naša narodna epika, Zagreb
1909., str. 206. i d.

(8)

93

upozorio. Kontaminacijom tih dviju, prema Kačićevoj bilješci sigurno i na hrvatsko-kranjskoj granici dobro poznatih pjesama nastala je ona njemačka balada.

U Kačićevoj prvoj pjesmi (o ženidbi Sibinjanin-Janka) ide junak sa svatovima po djevojku, po Janju Temišvarku. No šurjak ne će da mu dade djevojku, dok on ne izvrši neke zadatke: „Striljaj, Janko, na kopju jabuku: Ako li je ustrilit ne možeš, Nit ćeš otić, ni odniti glavu, Ni odvesti lipotu divojku.“ Isti zadatak ima i mladoženja u njemačkoj baladi da riješi, samo je tu nestalo onoga junačkoga, rekao bih: viteškoga kolorita, pa se tako tu ne govori o strijeljanju u vrh zabodenoga koplja¹, već se baca kamen u kuglu, koja je postavljena na visoku motku. I u hrvatskoj i u njemačkoj pjesmi poginut će junak, ako ne uspije.

Druga je zadaća, da mladoženja preskoči devet konja. Te kušnje nema u njemačkoj verziji; možda je to prozaičkim i sasvim nejunačkim Kočevljanima bilo ipak previše junaštva. No kako mjesto te ispuštene kušnje nije metnuta nikakva druga, to su u njemačkoj pjesmi ostala samo dva zadatka mjesto tipskih triju². I odatle se vidi, da njemačka balada nije originalna.

Treća je zadaća u Kačića, da mladoženja između devet djevojaka prepozna svoju zaručnicu. Sekula, koji mjesto svoga ujaka, sve te zadaće izvršava, „Svlači sa sebe skerletnu dolamu, Ter je stere isprid divojaka, Pak prosiplje od zlata prstene, Ter divojkam Sekul govoraše: Kupi sada od zlata prstene, Ujno moja, Janková divojko! Ako li se koja druga maši, Osić ću joj ruku do lakata.“

I u njemačkoj verziji prostiru „crveno sukno“ te bace na nj tri dragocjena prstena, a mladoženja treba da pogodi, koji je pravi prsten. Tu se lijepo vidi, kako se u ovoj njemačkoj preradbi već zaboravilo, o čemu se upravo radi. Sva tri su prstena od „prava“ zlata, pa je nerazumljivo, kako mladoženja treba da izabere „pravi“ prsten. No njemačka pjesma preko toga mučke prelazi kao i preko drugih mjesta, koja su sasvim nejasna, ako čovjek pozna samo tu verziju. Već u Kačićevoj pjesmi udara u oči, da mladoženja ne prepoznaje svoje zaručnice, koju je sâm isprosio i prstenovao. I u njemačkoj verziji čini se, da mladoženja ne može pogoditi, koja je njegova djevojka (vidi gore tekst), pa

¹ „Jabuka“ je donji kraj koplja, koji dolazi na vrh, ako se koplje šiljkom udari u zemlju.

² U Vuka su četiri zadatka.

94

STJEPAN TROPSCH,

(9)

treba da je po prstenu prepozna. A to bi opet suponiralo, da je
on sâm ili tko drugi za njega već prije djevojku prstenovao. No
o svemu tomu ne saznajemo iz pjesme ništa. Takovih nerazumljivih,
a jamačno i od samoga pjevača nerazumljenih mjesta ima tu dosta.
Sakatost te pjesme vidi se potpuno onda, ako ogledamo klasičku
obradbu toga motiva u Vukovoj 29. pjesmi II. knjige. Tu je
posve razumljivo, zašto mladoženja ne prepoznaje djevojke: za
njega ju je isprosio i prstenovao vezir Todor, a i taj ju je vidio
samo u mraku.

Da je taj motiv o prstenu i djevojci u njemačkoj pjesmi doista
iskrivljen iz naše pjesme, vidi se jasno iz jedne varijante ovoj
njemačkoj pjesmi, koju je iz Kočevlja zabilježio Hauffen na str.
302. i d. svoje knjige (br. 74ª. „Dar êdlmonsch shûn“). Tu ima
mladoženja samo jednu zadaću: pred njega izvedu tri¹ jednako
okrunjene² djevojke te mu kažu: „Uzmi si, koju hoćeš.“ On im
pruži svoj srebrni³ prstenčić i kaže: „Ako ne posegne za njim
prava, odsjeći ću joj bijelu ruku.“ Prava je posegla, srednja od
djevojaka, njegova draga... Tu je dakle ova inače slaba varijanta
bolje sačuvala misao originala nego ona prva spomenuta verzija.

No vratimo se opet na tu prvu i glavnu njemačku pjesmu. Ona
se svršuje sretno kao i naš original. No prije toga dolazi epizoda
o „Zekuli“, koja je uzeta iz one druge Kačićeve pjesme: u „pismi
od Sekule, Jankova netjaka“ prosi Turčin⁴ Mustaj-paša Dragoman-
djevojku; ali njezin otac veli paši, da je djevojka već isprošena⁵
„za Sekula, Jankova netjaka“. Sekula dolazi, ali se djevojka od-
luči za pašu. Tako je i u njemačkoj pjesmi, gdje djevojka pristaje

¹ dakle kao u Vuka II., br. 29., stih 519.

² Valjda svadbenim vijencem okićene.

³ Vrijedno je osobito upozoriti na taj čedni srebrni prstenčić,
jer se u njem zrcali trijeznost naroda u Kočevlju, koji se ni u poeziji
ne odmiče odviše od realnih svojih prilika. No tu je onda teško ra-
zumjeti, da je kći turskoga cara spremna za srebrni prstenčić izgubiti
ruku. Drukčije je u nas, gdje pred djevojke prospu „burme i prstenje,
sitan biser i drago kamenje“. (u Vuka l. c., stih 567. i d.).

⁴ Njemački je pjevač zapamtio samo to, da je od mladenaca jedno kršćanske vjere, a drugo moslimske. Odatle je razumljivo, da u njega mladić prosi kćer turskoga cara.

⁵ Ispor. s time u njemačkoj pjesmi ono mjesto, gdje otac djevojčin kaže, da djevojka ima mnogo drugih prosaca.

(10)

95

uz novoga prosca, a ne će bogatoga¹ Sekulu. U Kačića glavni je junak Sekula; on kazni nevjernu svoju zaručnicu i odsiječe joj ruku. Drukčije je u njemačkoj pjesmi, koja o Sekuli inače ništa ne zna: on se potuče s novim zaručnikom i pogine u toj borbi.

Vrijedno je upozoriti i na to, da njemačka pjesma nijedno lice ne spominje imenom, osim tamo posve sporednoga Sekulu i Janka (a ovaj drugi ne sudjeluje aktivno!). Ostala imena nije pjevač zapamtio, pa bi se već i po tome moglo suditi, da pjesma nije nikla u Kočevlju.

Iz svega, što je rečeno, izlazi, da je ova njemačka balada uzeta od nas. Sporedne su neke pojedinosti iz Kočevlja, a glavna je sadržina od nas. —

Za drugu jednu baladu „Hans und die Schlange“ (br. 65.) upućuje Hauffen (na str. 422.) na slavonsku jednu pjesmu, kojoj je E. Herrmann priopćio sadržaj u „Ethnologische Mitteilungen“ u sv. I., na str. 214. To je pjesma o „Marku Kraljeviću i o sv. Nedjelji“, od koje je u 2. knjizi zbornika Matice Hrvatske pod br. 66. odštampana jedna verzija. Ta je pjesma raširena u svim našim krajevima, pa je tako uređivač te knjige, Stjepan Bosanac, zabilježio u „Dodatku“ (na str. 437. i d.) još osam varijanata, a ja bih kao devetu dodao 153. pjesmu Milutinovićeva zbornika „Pjevanija cernogorska i hercegovačka“, Leipzig 1837. („Markov lov“ na str. 282. i d.)². U svim tim pjesmama omota se junaku, koji lov lovi u nedjelju, zmija oko vrata, a on zove u pomoć majku i sestru, ili po drugoj verziji majku i ljubu, ili majku i brata. No ovi mu ili ne mogu ili ne će da pomognu, dok ga naponon ne izbavi ili ljuba ili sestra, već prema tome, da li je prije u pjesmi rečeno za sestru ili za ljubu da mu nije pomogla. Kočevljanski Nijemci uzeli su tu pjesmu od nas, no njihovoj verziji najbliži je Milutinovićev tekst, jer se samo kod njega kao i u njemačkoj baladi veli, da je junak zvao u pomoć najprije majku, pa onda oca; a kad mu roditelji ne pomogoše, izbavi ga ljuba.

Motiv, kako dragi i draga pomažu jedno drugo ondje, gdje ostala rodbina ne će da pomogne, nalazi se — veli Hauffen — često u Nijemaca, a i u drugih naroda. No onda on nastavlja ovako:

¹ To je u njemačkoj pjesmi novo dodata crta, koja ima razjasniti, zašto je djevojka zaručena tomu neljubljenom čovjeku.

² Ispor. str. 194. Maretičeve prije spomenute knjige.

96

STJEPAN TROPSCH,

(11)

„Umgekehrt ist es bei den Serben, denen ja Blutsverwandtschaft höher steht als Wahlverwandtschaft. Um die Wunden eines Helden zu heilen, gibt die Mutter gerne ihre rechte Hand, die Schwester ihr Seidenhaar; die Gattin aber setzt nicht einmal ihren Perlenhalsschmuck daran (Talvj 1, 65)“. No ta tvrdnja, tako općeno izrečena, ne stoji. To se vidi već odatle, da u četiri varijante spomenute pjesme o Marku i sv. Nedjelji ne pomogne junaku ni majka ni sestra, već baš ljuba. A i inače lako je u našim zbornicima naći obilje pjesama, gdje je ljuba preča i milija od svega ostalog roda (vidi na pr. u I. knjizi Vukovoj brojeve 288.—294., 296., 300., 301. i dr.). Tako je Hauffen i na drugome jednom mjestu (na str. 410.) pokazao, da mu naša narodna poezija nije dovoljno poznata, kad veli: „Im südslawischen Volksleben und in der südslawischen Volkspoesie wird im Gegensatz zu der germanischen Anschauung immer der Bruder dem Geliebten vorgezogen.“ Da pokažem neispravnost te tvrdnje, dosta je, da upozorim samo na ove primjere: „Draži je dragi od brata“ (u Vuka I., br. 285.), „Milij' dragi od brata jedina“ (br. 286.), „Draža mi je, dragi, tvoja duša, Nego moja sva četiri brata“ (br. 287.; ispor. i br. 295. i dr.). —

A sada da ogledamo i dvije ženske pjesme! No kako je u ženskim pjesmama uvijek manje radnje i manje realne sadržine nego u junačkima, pa kako su uopće lirski motivi manje više internacionalni, ne smiju se tu očekivati onako evidentni primjeri utjecaja naše poezije kao kod pređašnjih pjesama. No da taj utjecaj ipak i tu postoji, to baš hoću da pokažem na ova dva primjera.

Za 78. pjesmu pod natpisom „Djevojka i gospodičić“ veli Hauffen (na str. 434.), da je sadržajem slična sleskoj jednoj pjesmi, pa onda spominje i druge pjesme, u kojima djevojka prevari momka. No ja mislim, da najviše sličnosti s tom njemačkom pjesmom ima naša jedna, koja je odštampana pod brojem 300. u I. knjizi Vukova zbornika.

U njemačkoj pjesmi djevojka je u šumi zalutala pa obećaje, da će se podati onome, tko je iz šume izvede. U to dođe gospodičić, izbavi je pa je onda sjeti na njezino obećanje. No ona veli, da bi je tu vidjeli drvari, na drugom opet mjestu kosci, pa dalje grabljači i seljaci. A kad dođu blizu kuće, skoči djevojka preko plota i pobjegne momčetu.

(12)

O UTJECAJU NAŠE NARODNE POĐIZIJE I T. D.

97

U nas djevojka vrišti u gori zelenoj, jer je svezana koncem svilenim. Dolazi momak, a ona mu obećaje, ako je izbavi, da će mu biti seja. No kad on kaže, da ima seju, veli ona, da će mu biti snaha. Ali on ima i snahu; pa tek, kad djevojka obeća, da će mu biti ljuba, on je poljubi, izbavi i odvede svojoj kući.

U prvi se mah ne čini, da je sličnost između tih dviju pjesama velika. No evo zajedničke njihove jezgre: Djevojka je u šumi u nevolji, a onome, tko je izbavi, obećaje svoju ljubav. Momak je izbavi i po našoj verziji uzme za ljubu, a po njemačkoj djevojka ne održi riječ, nego pobjegne. Samo je dakle završetak drukčiji; a jedino na taj završetak i pristaju spomenute Hauffenove paralele.

Glavna je dakle misao ista u nas i u Kočevljana, ali je svaki put malo drukčije zaodjenuta. No i taj kostim nije tako različit, da bi mogao posve pokriti one podrobnosti, po kojima se — kako bar ja mislim — vidi, da je njemačka pjesma samo varijanta naše pjesme.

U Kočevljana djevojka pobjegne i spase svoje poštenje, a u nas je momak poljubi i odvede kući za ljubu. Pa ipak nema u našoj pjesmi ni traga onoj putenosti, kojom odiše njemačka pjesma, gdje djevojka bez prave nužde i ne znajući, tko će je tu naći, obećaje, da će s onim, tko je iz šume izvede, tri noći noćiti. Posve je drukčije u nas, gdje djevojka u nevolji samo vrišti, a tek kada dođe momak, onda počinju njezina obećavanja. Ali i tu postupa djevojka baš djevojački te u krasnoj gradaciji obećaje momku, da će mu biti seja, pa onda snaha, dakle ljuba brata njegova, a tek kad sve to ne hasni, veli: „Ja ću te be ljuba biti.“ Kako je tu prirodno i nužno došlo do tog obećanja! A tako je prirodan i rekao bih upravo nevin također završetak: „Onda momče nju poljubi, Poljubi je, odr’ješi je, Odvede je b’jelu dvoru.“ A u njemačkoj se pjesmi sada tek napotanko i s nekim uživanjem>p povijeda, kako momak neprestano ište, da djevojka izvrši svoje obećanje; a ona se spase samo, jer su blizu ljudi, koji bi je mogli vidjeti.

U njemačkoj je pjesmi djevojka zalutala „u tamnoj šumi.“ To je nešto posve realno a ispoređeno s našom pjesmom i nepoetično, jer u nas djevojka vrišti, što je svezana. Ali čime?! „Tankom žicom ibrišima!“ Već po tom dobiva naša pjesma nekakav ljubavnošaljivi i anakreontski značaj, pa ako se to izrijekom i ne kaže, mi tu njezinu tobožnju nevolju dovodimo u svezu s momčetom. Tu će svezu svatko, tko pjesmu čita ili sluša, sebi drukčije za-

R. J. A. 196.

7

98

STJEPAN TROPSCH,

(13)

mišljati¹. No dosta je, da je narodni pjevač umio pobuditi našu fantaziju i dati joj određen smjer, tako da je, mislim, svakomu jasno, da se ta djevojka i taj mladić ljube. A onda je i posve prirodno, da se ta njegova tobožnja usluga, što on djevojku odriješi, nagrađuje tako, da on nju dobiva za ljubu.

Sve ako to moje mišljenje o postanku te njemačke pjesme i nije ispravno, ipak držim, da podrobna moja analiza ne će biti baš sasvim na odmet, jer se po njoj razbira, kako su dva naroda isti motiv obradila s nejednakom vještinom. Njemačka je obradba skroz prozaička, a naša je puna poezije.

Tako se i na ovome primjeru vidi, kakvo su blago naše narodne pjesme; jer vrijednost te naše pjesmice, o koju nam inače ne bi oko zapelo, pokazuje se u pravoj svjetlosti istom onda, kad je ovako isporedimo s njemačkim tekstom. A ipak ta njemačka pjesma niti je bolja niti je gora od ostale poezije Kočevljana. —

Još ću upozoriti na 123. pjesmu „Dai scheanə Miedə“ (= „lijepa Mara“), kojoj je po mišljenju izdavača Hauffena (na str. 447.) najsrodnija bugarska jedna narodna pjesma, koju je u njemačkome prijevodu priopćio Joseph Wenzig („Slawische Volkslieder“. Halle 1830., na str. 238.). No ja mislim, da su i za tu pjesmu dobili Kočevljani pobudu od nas.

U njemačkoj je pjesmi djevojka zaspala pod narančom; cvijet od toga drveta² pada na nju te je probudi, a djevojka srdita proklinje naranče. U bugarskoj verziji spava djevojka pod lovorom, vjetar maše grančicom i probudi djevojku, a ona se srdi, jer je baš snivala o ljubavi. U našoj pjesmi, a to je 392. u I. knjizi Vukova zbornika, situacija je još bliža onoj njemačkoj, jer djevojka spava pod ružom: „Đul se kruni te djevojku budi, Djevojka je đulu govorila: A moj đule, ne kruni se na me, Nije meni do štano je tebi, Već je meni do moje nevolje...“ Dakle i u njemačkoj i u našoj pjesmi pada cvijet na djevojku te je budi, dok je u bugarskoj pjesmici samo vjetar kriv, da se ona probudi, pa se zato ona upravo srdi na nj, a ne na lovor. Slikovitu tu situaciju ima dakle njemačka pjesma od nas. No to je i sve, što su Kočevljani znali upotrijebiti iz naše pjesme, gdje je đul kao neko personificirano muško biće, koje od ljubavne obijesti i želje

¹ Realno se takove i slične stvari u našim pjesmama ne dadu pro-
tumačiti, jer svako takovo tumačenje mora postati trivijalno.

² A ne „jedna naranča“, kako Hauffen kaže.

(14)

99

za ljubavlju budi djevojku, pa mu ona zato lijepo odgovara: „ne
kruni se na me, Nije meni do štano je tebi“ (!) te mu pri-
povijeda, kako je žalosna, što je daju za starca.

Već po pređašnjim citatima iz pjesama Kočevljana razumljivo je,
da oni za tako duboku i nježnu poeziju nijesu imali razumijevanja,
pa zato u njih djevojka, kad se probudi, ne zna ništa drugo kazati,
nego: „Bog odnio naranču, ona me je probudila iza sna“¹.

Iz cijele naše pjesme načinili su Kočevljani tek četiri stiha.
No to je i njima bilo premalo pa su sprijeda metnuli odugačak
uvod, koji je i opet bez svake poezije, a glasi u prijevodu ovako:
„Kako je rano na nogama lijepa Mara! rano je zorom uranila,
prekrstila se lijepo i lijepo se oprala pa pošla, da čuva očeve
volove na zelenome gorskom pašnjaku kraj hladna izvora. Kad
je došla na zeleni gorski pašnjak i k hladnome izvoru, reče:
„„Sad paste i pijte, vi očevi volovi!““ I lijepa Mara sjedne na
zemlju i zaspi. Naranče su lijepo cvale...“ i t. d., kako je već
gore rečeno.

No taj uvod nikako ne pristaje uz nastavak. Dosta je, da upo-
zorim na to, kako je čudno, da djevojka odmah, čim dođe na
pašnjak, zaspi, makar je tek malo prije ustala. Još je čudnije to,
kako na tome alpinskom pašnjaku („die Alm“) cvate naranča.

Poradi svega toga ja mislim, da je jezgra te njemačke pjesme
sa svojom lijepom i slikovitom situacijom uzeta od nas, a nespretni
uvod i završetak pjesme, koji se s tom jezgrom ili nikako ne slažu
ili tek za nuždu, vlasništvo su Kočevljana. —

Konačnoću upozoriti samo još na jedno. Dok inače njemačke
narodne pjesme uvijek imadu srok, nemaju ga pjesme Kočevljana
nikada. Ta je osobina i Hauffenu udarila u oči (vidi str. 132.,
157. i 158.), pa je on nekako za nuždu kuša da protumači velikim
vokalskim promjenama u tome dijałektu a i načinom recitiranja
tih pjesama. Pomišljao je doduše i on na južnoslavenski utjecaj,
no ne poznavajući dovoljno naše poezije veli (na str. 158.): „Von
den südslawischen Nachbarn können die Gottscheer diese Eigen-
thümlichkeit [t. j. Reimlosigkeit] auch nicht angenommen haben,
denn die Lieder der Südslawen sind ebenfalls
gereimt.“ Ali nije baš tako, jer u nas nije srok nuždan ele-

¹ Pri tome je nešto čudno, da baš Kočevljanka proklinje naranču, gdje većina muškaraca iz toga kraja baš živi od trgovine tim plodom.

*

100

STJEPAN TROPSCH.

(15)

menat narodne pjesme, već je manje više tek slučajan nakit¹.
Zato ja ne sumnjam nimalo, da je i na ovu važnu osobinu
poezije Kočevljana utjecala hrvatsko-srpska narodna pjesma, baš
kao što je utjecala i na druge neke osobine, kako je to opazio
već Hauffen (na pr. na str. 150. i 151.).

¹ Vidi „Metriku narodnih naših pjesama“ od T. Maretića, str. 165. i d. (u 170. knjizi „Rada Jugoslavenske akademije“).

Dubrovačko-gruške prodaje kućâ i ulice staroga
Dubrovnika.

(XIV.—XVII. vijeka).

Primljeno u sjednici razreda historičko-filologičkoga Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti dne 22. novembra 1911.

NAPISAO DR. LUJO KNEZ VOJNOVIĆ.

U XI. knjizi „Starina“ pokojni je akademik Ljubić priopćio
iz c. dvorske biblioteke u Beču dva popisa dubrovačkijeh prodaja
iz XIV. stoljeća. U jednome su zabilježene prodaje zemalja u Ko-
navlima i na Stonjskom Ratu, od god. 1350. do 1728.; u drugome
prodaja zemalja u najbližoj okolini Dubrovnika u t. zv. Astareji¹
biva u Župi (Breno), Šumetu (Gionchetto), Rijeci (Ombla), Zatonu
(Malfi) — osim Gruža —, pak u Lozici, Vrbici i Obrovu, u mje-
stima, koja se nalaze takogjer na teritoriji Astereje, i najzad na
Pločama, predgragju Dubrovnika van gradskih bedema. Ljubić je
u onoj knjizi „Starinâ“ priopćio samo izvod iz onih popisa, i to
samo prodaje XIV. vijeka, koje su mu se činile u svakom po-
gledu zanimljivije od poznijih. I s razlogom je primjećavao, da
oni popisi ne samo „važe za poznavanje ondašnje topografičke
slike dubrovačke općine, nego i za razbistrenje mnoge dubro-
vačke povelje i listine Miklošićem, Pucićem i drugimi na svijetlo
izneseno“. I nadodavaše, da bi „i književnik i filolog iz tih na
izgledu suhoparnih kitica mogli nabrati krasnih evijetaka za svoje
nauke“.

Nas je sreća poslužila, da u arhivu vlasteoskoga doma
Bassegli-Gozze — u kome već nagjosmo mnogo skupocjenih
isprava, a naročito god. 1895. pisma Gundulićeva sina Frana² —

¹ Od grčke riječi ἡ στερεά = kopno, cf. Jireček, Die Bedeutung von Ragusa 47., bilješka 20.

² Publikovali smo ih u beogradskom „Delu“ (mjeseca juna 1895.) u članku pod natpisom: „Zašto se Gundulićev Osman nije štampao u vrijeme Republike?“

102

LUJO VOJNOVIĆ,

(2)

nagjemo mnogo zanimljiviji popis iste vrste pod natpisom: „Dal
Indice di Matteo Marino de Buchia che principia dal 1522 fino
al 1667. Vendite delle case in Ragusa“ — 63 stranice — i pod
drugim podnatpisom: „Vendite delle terre e case di Gravosa, dal
1350 al 1667“ — 13 stranica. — Njime možemo popuniti i znatno
proširiti, i u pravcu i u značaju, onaj Ljubićev bečki nalazak od
god. 1879. Ovdje mi više nemamo popis prodaja zemalja na teri-
toriji dubrovačke države, nego prodaje u samom glavnom gradu
Dubrovniku i u njegovu istorijskom pristanu, Gružu.

Za sada ne ćemo publikovati teksta ovijeh spiskova, nego ćemo
ih kao dragocjeni materijal u prepisu predati na čuvanje
Jugoslavenskoj akademiji¹. Nedostaje prostora ni sredstava,
da se oni štampaju u „Starinama“ ili u zasebnom izdanju. Du-
brovački spomenici trebaju znatno proširenje granica udarenijeh
programom izdavanja „Monumenta Ragusina“. Mi smo više puta
naglasili potrebu kakova „Arhiva“ za dubrovačke spomenike i
radi bismo bili sa našim toplim željama uskoriti dan, kad će
Jugoslavenska akademija ili zasebno društvo možda o njoj zavisno
produžiti u mnogo većem obimu publikaciju blaga, koje jednako
leži neobragjeno u dubrovačkom državnom arhivu. Kad se to
zbude, biće mjesta i ovim popisima, koji u prepisu broje 117
stranicâ.

Mi ćemo se u ovoj kratkoj raspravi ograničiti na nekoliko
činjenica, koje se sugestivno izdvajaju iz suhoparnih izvoda vla-
stelina Mata Buće.

* * *

Ovi nam spiskovi daju direktne i dublje podatke o samome
Dubrovniku, o njegovu privatnopravnom životu, o njegovoj topo-
grafiji, a i poglede na njegovu ekonomičku i društvenu evoluciju.
Osim nekoliko kratkih mjesta u djelima prof. Jirečeka — koji
je u svim oblastima dubrovačke istorije podigao na daleko vidne
biljege, naročito u monografiji o Šišku Menčetiću, u akademijskom
govoru: „Die Bedeutung von Ragusa in der Handelsgeschichte
des Mittelalters“, pak u „Beiträge zur ragusanischen Literatur-
geschichte“ tako nabijenim najtačnijim i najzanimljivijim podacima
o Dubrovniku —, nemamo još nikakve vizije o starome Dubrov-

¹ Pohranjen je u njezinu arhivu.

(3)

DUBROVAČKO-GRUŠKE PRODAJE KUĆA I T. D.

103

niku kakav je bio prije udesne trešnje od god. 1667. Ali bez te
vizije o gradu, o pozorištu, na kome se razvila ona čudna mu-
nicipalna istorija i na kome je procvjetala ona znamenita knji-
ževnost, dogagjaji i politički i književni ostaju bez šare, bez
života. To je vrlo dobro shvatio prof. Jireček, koji nam je u
općim crtama prikazao sredinu, u kojoj se rodila naša književnost
i u kojoj se kretao prvi, po vremenu, dubrovački pjesnik. Ali tih
je podataka do sada vrlo malo. Političkih isprava imamo za neke
vjekove već priličan broj; kulturnih je isprava broj sasvim ne-
znatan. Trebalo bi mnogo godina uporna rada, da se sve one
hiljade malih činjenica saberu, naročito iz sudskih knjiga Državnog
arhiva, pa da se malo po malo pred našim očima podigne prava
slika staroga Dubrovnika. Jedan od razloga ovome mučnome upo-
znavanju privatnoga i municipalnoga života Dubrovnika, specifičan
za naš grad — osim uzroka zajedničkih onome vremenu i ostalim
evropskim republikama —, bilo bi nastojanje starijih Dubrovčana,
da se o njima što manje govori. U uputstvima na poslanike u
inostranstvu ta se misao izriče tekom vjekova vrlo često, sve
do francuske revolucije. Sve, što se manje o Dubrovniku govorilo
i pisalo, sve je to onim obazrivim trgovcima-aristokratima milije
bilo. Odasvud opasani neprijateljima, koji se lakomljahu na bo-
gatstvo i na položaj plemenitoga grada, imajući i u samom gradu
veliki broj došaptača i uhoda (spominjemo samo Jevreje, koji se
pozivahu na sultana kao na svoga vladaoca) Republika je nasto-
javala, da in scriptis što manje traga ostane o njezinu življenju.
Tako se često sekvestrovahu i uništavahu privatna pisma Du-
brovčana upućenih u inostranstvo (i obratno), a kad bi došao u
grad podozrivi kakav diplomata — naročito pak čauš kakav, iz
Carigrada, sa sultanovim porukama — proveli bi ga na tako
lukav način oko grada, da ne bi mogao nikako pričati svome
gospodaru, ni kakav je grad, ni kako živi. Toliko više ovaj naš
rukopis ima i važnosti i zanimljivosti.

Auktor je našijeh popisa dubrovački vlastelin *Mattheus Marini de Buchia (rectius Bucchia)*, koji se rodio u Dubrovniku 25. septembra 1682., a umr'o god. 1760.¹ Mato Bucchia bi osam puta

¹ Vlasteoska porodica Bucchia (B uća) porijeklom je iz Kotora. Nikola Bucchia, protovestijar (ministar financija) kralja Stjepana Uroša IV. (poznijega cara Dušana), posredova god. 1333. izmegju kralja i općine u predaji Stonjskoga Ratâ Dubrovniku i toga radi prime ga Dubrovčani u red vlastele. Dne 9. marta 1333. Malo Vijeće dade

104

LUJO VOJNOVIĆ,

(4)

knez Republike, član Senata od 1741. do 1753., kriminalni sudija
(Giudice del Criminale) god. 1747., član Maloga Vijeća god. 1759.
Ma da nije nikad bio ni „Avvocato del proprio“ (što bi otprilike
odgovaralo zvanju advokata, a imalo ih je birati Veliko Vijeće,
po zakonu 2. decembra 1432.) pa ni „Avogadore del Comun"
(starodrevna funkcija, pomenuta još u Statutu, zastupanja erari-
jalnih prava Općine), Bucchia je, po ugledu Frana Gondole, diplo-
mate i pravnika, imao i vremena i volje, da sastavi ovakav priručni
indeks. Naš je rukopis prepis izvornoga popisa. Druga je
neka ruka na njemu učinila nekoliko kratkih primjetaba sa strane.
Kod prodaje jedne kuće nasljednika Mar. Luka Sorga Audriji
Mar. Sorgu 20. augusta 1591. ili 1592. — godine se u spisku
tačno ne odvajaju, nego se regjaju po grupama, kako su u od-
nosnim sudskim knjigama zapisane — zabilježila je ta ruka riječ:
„nostra", pa ako se ta riječ uporedi sa poznijom nekom pri-
mjedbom, takogjer o jednoj kući Sorgo u ulici Sv. Jakoba, moglo
bi se suditi, da je prepis pripadao nekome članu te vlasteoske
porodice. Ovakvijeh je popisa u rukopisu bilo u Dubrovniku
mnogo. Kako i prepisi Statuta¹, Zelene i Žute knjige (Liber
Viridis i Croceus), sudskoga postupka Simeona Benesse od god.
1581. pak onoga od god. 1671. u redakciji Nikolice Dživa Bone,
tako su i ovakvi popisi trebali i državnim i privatnim advokatima
kao priručne poslovne knjige. Sudska se praksa u Dubrovniku
bila sa XVI. vijekom znatno usavršila i razgranala, a ipak se
nijedan zbornik nije nikad publikovao štampom, možda iz gore
pomenutih razloga obazrivosti. I tako je cijela dubrovačka sudska
književnost ostala bila u rukopisu.

Spisak se prodaja kuća u Dubrovniku počinje, kako rekosmo,
godinom 1522. i produžuje se do god. 1667. upravo do 4. aprila,
dva dana prije velike trešnje. Na samom je rukopisu uz riječ:
„Finis“ zabilježeno još: „Et il terremoto fù ai 6 aprile 1667 a

ovome Nikoli jedan dio zemlje na Ratu u vlaštinu, a jedno zemljište
u samome gradu, od vrijednosti 1000 iperpera, da sagradi ondje kuću
(Reformationes, passim). Ova je vlasteoska porodica dala Dubrovniku
mnogo valjanih diplomata i pravnika, megju ostalim Gjuru, druga
Marojice Kaboge u Carigradu god. 1677., pak poslanika Vlagja
(Vladislaus Secundus de Bucchia), koji je od 1699. do 1703. zastupao
Dubrovnik kod Porte izradivši, da Republika plati tek svake treče
godine uobičajeni danak.

¹ Cf. predgovor Akademičkomu izdanju Statuta.

(5)

105

ore 14". Tako se i u ovome dokumentu vidno ukazuje provalina, koja dijeli Dubrovnik pred 6. aprila od Dubrovnika nakon 6. aprila, kad je sa većim dijelom grada propalo i njegovo mirno i pravilno uregjenje. — U ovom se spisku nalaze dva prekida. Jedan je u samom rukopisu, jer nema lista sa prodajama od god. 1551. Drugi je prekid unutrašnji, zbog nedostajanja knjige prodaja god. 1534.—1538., koju ukradoše iz odnosne kancelarije još prije velike trešnje od god. 1667.¹ Uslijed tih praznina, spisak obuhvata samo 73 godine XVI. vijeka, dok je XVII. vijek do god. 1667. potpun. Od god. 1650. počinju se bilježiti u spisku i prodajne cijene. Inače su samo zabilježena imena prodavaoca, kupca i odnosne ulice, gdje se nalazi prodata kuća. Gruški je popis mnogo stariji. Počinje sa god. 1350., kako i popisi publikovani od akademika Ljubića. Bi li to imalo značiti, da nije bilo popisa prodaja kuća u Dubrovniku starijih od god. 1522.? Ili da su se one knjige izgubile? Ovo pitanje ne možemo riješiti u ovoj udaljenosti od dubrovačkoga arhiva, a možda ni na samome mjestu. Gruške prodaje teku takogjer do god. 1667. opet sa dva prekida. Prvi je ono nedostajanje knjige prodaja god. 1534.—1538., za koju Bucchia opet bilježi: „fù rubato (sc. il libro) in questo secolo", što bi se imalo razumjeti tako, da je knjiga zajednička bila Gradu i Gružu i da je propala u onoj gore pomenutoj katastrofi. Drugi je prekid prilično omašan u samom rukopisu zbog nedostajanja nekoliko listova, i to prodaja god. 1433.—1468. I u ovome se spisku bilježe cijene prodaja tek od god. 1626.

Sadržaje li naš popis sve prodaje zemalja i kuća u Dubrovniku i Gružu za naznačene periode? Natpis „Dal Indice" — Iz indeksa — pak to, što citovane stranice odnosnih kancelarijskih knjiga ne teku redovno, nego na skokove (1., 20., 21., 33.—38., 43. i t. d.), i najzad razmaci u datumima govorili bi za nepotpunost spiskova. Ali u drugu ruku, po samijem se imenima prodavalaca i kupaca ne vidi, da je učinjen ma u kakvom pravcu izbor u prodajama, a nije nemoguće ni to, da je Bucchijev indeks sadržavao još i druge ugovore, a ne samo ove ovdje odvojene kupoprodajne.

¹ U samome spisku se to pominje ovom bilješkom: „Libro 1534 in 1538 non si trova in Cancilieria, mentre fù rubato prima del terremoto dell'Secolo 1600". U rukopisu stoji pisano 1500., ali je to jasna pisarska pogrješka, jer je velika trešnja XVI. vijeka bila god. 1520., pa te godine nijesu mogle nastati knjige pisane 14 godina docnije.

106

LUJO VOJNOVIĆ,

(6)

Kakogod bilo, ova su dva popisa i ovako dosta opširna. Iz njih saznajemo, da se u gradu Dubrovniku od god. 1522. do 1600. (sa ona dva mala prekida) izvršilo hiljadu sto i devetnaest prodaja kuća, dok su za drugijeh 66 godina od 1600. do aprila 1667. zabilježene samo četiri sto i dvije prodaje, dakle za više od polovine manje negoli u bogatome XVI. vijeku. U Gružu je broj prodaja ovaj:

od god. 1350.—1400. = 86;
” ” 1400.—1500. = 64;
” ” 1500.—1600. = 342;
” ” 1600.—1667. = 146.

Dakle je i opet XVI. vijek stavio u pokret najviše zemalja i kuća. Ti bi brojevi dozvoljeli zaključak, da pred sobom imamo spisak bez izostavljanja.

Mnoge se još stvari mogu saznati po ovom na oko suhoparnom spisku. Imena dubrovačkijeh gragjana, koja svjedoče za neprekidni prirast žiteljstva iz prerazličitijeh krajeva balkanskoga i apeninskoga poluostrva i za širinu u miješanju etničkog elementa, koja je Dubrovniku utisla onaj žig općine sa asimilacionim značajem, kojim odvaja od ostalih općina na istočnoj obali Jadranskoga mora. Po ovom spisku može se proučiti i jedno lice ekonomskoga stanja grada. Ima sitnica, koje su za istorika i sociologa dragoojene. Navešćemo samo jedan primjer: 9. decembra 1641. zabilježena je ova prodaja: „Mar. d'Ant. Antiza di Lagosta ad Abramo David Maestro, Case 2 in Luciariza.“ Lastovac Antica prodaje dvije kuće u Gradu, u Lučarici¹, Jevrejinu učitelju Abramu Davidu. Bucchia je ili možda prepisivač uz ovu prodaju napisao: „malum exemplum“, što očito znači, da je to prva efektivna prodaja kuća jednome Jevrejinu u Dubrovniku, što se još u XVI. vijeku ne bi ni bilo dalo zamisliti. Znak promjene u mišljenju, ali i znak, da se ta promjena još rgjavo shvata. I kako ne bi? Jevrejima nije bilo dopušteno posjedovati u punoj vlaštini nepokretnine u gradu. Oni nastavahu u t. zv. Ghettu, u kućama, za koje je sinagoga plaćala državnom eraru najamninu. Imamo o tome jasan zaključak Senata

¹ Tako se i sada zove ulica, koja vezuje Lužu sa Poljanom (sadašnjom „Gundulićevom Poljanom“).

(7)

107

od 18. aprila 1625.¹ Megjutim izgleda, da Abram David nije mogao mirno uživati svoj posjed, jer su 26. februara 1643., dakle samo nešto više od godine dana po onoj kupnji, upravo dva člana vlasteoskoga doma Bucchia, Luca i Secondo, ot-kupila od Jevrejina one iste dvije kuće. Sablazan se, dakle, ispravi. Sve do zaključka popisa, dakle do Velike Trešnje, nema zabilježene druge prodaje kuće Jevrejima.

U ovoj radnjici mi ćemo se megjutim ograničiti na samo jedno lice pomenutijeh popisa, na stranu topografsku, koja je osobito zanimljiva, pregledna i potpuna. Ovo je nesumnjivo prvi put, da iz dubrovačkih spomenika (i ako samo za XVI. vijek, koliko se tiče grada, ali od XIV. vijeka za Gruž) vadimo opširni popis ulica, poljana i mjesta u starome Dubrovniku. Što mi o tome znamo, gotovo je ništa. O tako zanimljivome gradu, kako je Dubrovnik, nemamo još niti traga djelu, kakvo je ono Molmentijevo „Storia di Venezia nella vita privata", ili bar onakome, kakvo je za grad Trst napisao Giuseppe Caprin². Ko će reći, da stari Dubrovnik nije neizmjerno zanimljiviji, šarovitiji, važniji u svakom pogledu od Trsta? Mi nemamo za kulturno stanje Dubrovnika, sa kojim je nerazdvojan spoljašnji njegov oblik, nego znamenitu monografiju prof. Jirečeka o Menčetiću i onu njegovu jednako važnu književno-istorijsku, koje smo napomenuli³. To je sve. Sa ove dvije radnje ugledni je češki istorik otvorio put tako potrebnome i važnome djelu. Ovaj topografski izvod iz Bucchijeva popisa biće sada nov prilog poznavanju staroga Dubrovnika, bez čega ne može biti prave istorije one naše jadranske republike. Sa ovim se spiskom nalazimo naročito u XVI. vijeku, kad je Dubrovnik još bogat, pun životne snage, razgranjene radnje i trgovinske i duševne. Mjesta, koja ćemo malo dalje nanizati, bi-jahu familijarna i Šišku Menčetiću i pjesniku Osmana. Ali ćemo se prije malo zadržati na cjelokupnoj topografiji našega grada, da pregledamo, u zbijenim crtama, što se o njoj do sada zna.

*

*

*

¹ de decernendo quod Sinagoga Hebraeorum debeat solvere duca-
torum aureorum 250 pro annuo affictu septem domorum Ghetti ipsis
assignatarum pro habitatione etc. Citat u raspravi moga oca: „Crkva
i Država u Dubrovniku II.“ Rad 121., bilj. 256.

² Il Trecento a Trieste — con illustrazioni policrome — Trieste,
Schimpf, 1897.

³ Archiv für slavische Philologie 1896. (XIX. knj.) i 1899. (XXI. knj.).

108

LUJO VOJNOVIĆ,

(8)

Matičnjak, iz kojega je nastao Dubrovnik, nalazi se na strmim hridima, koje sa svoga juga vladaju pučinom. Nije se zvao Dubrovnik, nego, imenom možda ilirskim: Ragusa. One se strme i visoke hridi spuštaju k sjeveru tako isto strmo; sada su označene od prilike izmegju ulice Pobijane i Domina. Na te stijene, koje se kao grebenasto poluostrvo pružaju daleko slobodne u pučinu, stekoše se bjegunci iz razorenoga grčkoga Epidaura i možda nagjoše već tada malo ribarsko mjesto „Ragusa". Ali pored toga imena, koje se gubi u mraku nezapainćenijeh istorijskijeh faza, stvori se na onim stijenama romanska riječ „labes" (tal. Lavve), što znači střmên. To je ime savremeno sa porogjajem našega Grada. Vrata se toga pribježišta nazivahu: porta de Labis, poljana na njemu: Lave de Campo, jedno mjesto pod najizbočenijom stijenom: Meçalave; kuće se zvahu: „supra lavem" ili „super labe"¹. Stari Grad (Civitas antiqua ad murum) označen je sada bivšim dumanjskim manastirom Svete Marije (sada istoimenom kasarnom). Zbog utvrgjenja, kojim se prvi stanovnici VII. vijeka opasaše (Castellum), prozva se manastir S. Maria di Castello, a onaj se dio grada, u poznijem razdijeljenju, nazva: sexterium Castelli.

Castellum se proširi malo po malo put istoka i put zapada. Na istoku se prvo proširenje grada nazva Pustijernom, od jednijeh vrata sa strane, koja se zvahu: porta Posterula (post terram, post terrulam). Tako isto u Baru (Antivari), u Ravenni², u Trstu³ i u mnogim drugim gradovima romanskog porijetla. Ta je Pustijerna (još i sada tako zvata) bila zametak Novoga Grada. Ona je bila burgus u opreci sa Civitas antiqua — suburbium i. e. nova civitas urbi adjuncta u Statutu. Ondje se pod kraj VIII. vijeka, možda 781. godine, podigao i prvi bedem izvan jakoga Castelluma, „un muro de masiera e travi“ — od kreča i greda —, kako bilježi Ragnina. Sa zapadne strane, izmegju danasnje ulice Domina i Arsenala, tik uz vrata od Pilâ, nastade drugo predgragje, kome se ne zna prastaro ime. Legenda pripisuje osnivanje toga predgragja Pavlimiru Belu. Veliki požar od 16. avgusta 1296. — tako strašan, da ga je ovjekovječio Statut, jer se uslijed te katastrofe imao preurediti gotovo cijeli grad — dao je

¹ Jireček, Die Bedeutung von Ragusa, str. 44. n. 11.

² Jireček, op. cit. 45. n. 12.

³ Jedan dio tršćanskoga kvarta: Castellum zvaše se kako u Dubrovniku: Posterula. Cf. Caprin, op. cit. 31.

(9)

109

predgragju ime Garište, jer je ondje vatra najviše bjesnila¹.
I tako je stari Dubrovnik cio na ovoj strani pučine, na hridima:
Castellum, Pustijerna, Garište.

Stari Grad na onijem hridima, koje strašnom svojom ljepotom začugjavaju svakoga putnika, bijaše od bližnjega brda Srgja (mons S. Sergii ili, u srednjem vijeku, Cresta), obronka bal-kanskijeh Alpa, odvojen morskim rukavom, tako da se ne zna tačno, da li su one hridi sačinjavale nekada ostrvo ili poluоstrvo. Nanosom se onaj rukav prosuši i provrgne najprije u baruštinu (palus, tal. palude, odatle na pr. u Spljetu mjesto: Poljud), na kojoj, kad se posvema prosuši, postade prostrani Campus. Ali još se do XV. vijeka zadrža riječ „palus“ u crkvici S. Salvator de Paludo ili prope Castrum², biva pred tvrdim gradom (Castrum), koji se podignu ondje, gdje se u XV. vijeku sagradio sadašnji Dvor (Palatium Regiminis).

Preko toga presušenoga rukava postojaše možda već tada na
brdu slovinski Dubrovnik (od Dub, Dubrava). Stanovnici
kršnog Lavve, odnosno jakoga Ragusiuma, zahvatiše i slovinsku
palančicu preko lagune i opasavši je zidom pridružiše brdo moru.
Tako se stvori dvoimeni grad, kome se ne može odreći dvojezični
značaj, nego ako se istorija njegova postanja zlomisleno i nasilno
poništi. Novo prisajedinjeni sada dio grada nazva se latinski: ad
Montem, a naški Prijeki, i tako se i sada zove. Tamo se po-
dignu i crkva Sv. Nikole (S. Nicolaus de Campo), gdje se nekada,
pričaju analisti, podizaše Bodinova kula. S vremenom gornji dio
novoga predgragja nazvaše Peline (od pellile, mjesto, gdje
su se strojile kože), a donjemu dijelu ostade ime Prijeki. Tako
je i danas.

Od prve polovine XII. vijeka započe grad da se paše visokim bedemima, koji su se u više puta sve do pod kraj XV. vijeka mijenjali u obliku i jačini, dok nijesu obrubili Dubrovnik-Ragusium vijencem, koji odoli užasnim trešnjama god. 1520. i 1667. i još dandanašnji odvajaju Dubrovnik od svih ostalih gradova na Jadranskom primorju³.

¹ Uporedite u bečkom unutrašnjem gradu ulicu: Brandstätte.

² Jireček, op. cit. 45. n. 13.

³ Ni Zadar, ni Šibenik, ni Kotor, pak ni Jakin, ni Bar, dok imahu bedeme, koji su u ovim gradovima, u Zadru sasvijem, gotovo sasvim iščezli, nijesu se mogli takmiti u ljepoti sa bedemima Dubrovnika, čemu ie pridonosio i položaj grada na otvorenoj pučini, kakova ravna nema.

110

LUJO VOJNOVIĆ,

(10)

I skučenost prostora maloga grada a i potreba, da se bedemima obrani od mnogobrojnih neprijatelja na suhu i na moru, učiniše, da se Dubrovnik prilično sačuvao u onom istom obliku, a donekle i u onom rasporedu, kako se bješe uredio u onom svom prvom razvoju. I ako se unutrašnjost donekle mijenjala, najviše uslijed elementarnih nesreća, ljuska ostade više manje netaknuta. Na jednoj strani nekadašnjega Campusa (Palus) imamo Castellum, Pustijernu i Garište, s onu stranu Campusa, sadašnje Place (Stradone), imamo Prijeki sa Pelinama. Prema tome se stari Dubrovnik i administrativno razdijelio na šest dijela, prozvanih sexteria. Tri su seksterija u starome gradu sa burgusom:

sexterium Castelli,
sexterium S. Petri¹,
sexterium Pusterulae;

dva su kod mora na zapadu:

sexterium S. Mariae Majoris²,
sexterium S. Blasii³;

jedan je na brdu:

sexte.ium S. Nicolai.

Tu istu razdiobu u seksterije nalazimo gotovo u svim talijanskim gradovima Srednjega Vijeka. Tako je Firenca bila najprije razdijeljena na sestiere, a tek god. 1342. u quartiere⁴. Mleci imaju još i sada sestiere, koji se prvom spominju polovinom XII.

¹ Drevna crkva Sv. Petra u najstarijem dijelu grada, od Poljane Mrtvoga Zvona k istoku. U našem se popisu zove S. Pietro Clobuciz ili Pod Clobucine (Klobučine) pa i S. Pietro in Sesterio. Tim je najstariji dio grada bio razdijeljen na dva seksterija: zapadni (Castelli) i istočni (S. Petri).

² Prozvat od saborne crkve S. Mariae Majoris, koja se slavila izmegju 1197. i 1326. i koja bi u ovom prvom sjajnom obliku potpuno porušena god. 1667.

³ Po svoj prilici od druge crkve Sv. Vlaha podignute zaključkom Velikoga Vijeća od 26. februara 1348. Ova je crkva djelomično uništena god. 1667., a popravljena i najzad požarom uništena god. 1706. Nova je crkva Sv. Vlaha na istome mjestu sagragjena.

⁴ Cf. Machiavelli, Istorie Fiorentine, Libro Iº, i Perrens, Hist. de Florence, I, 223.

(11)

111

vijeka, i to tri s ovu stranu Canal-Granda (Castello, San Marco, Cannareggio), a tri s onu stranu (S. Polo, S. Croce, Dorsoduro). U Trstu razdijeliše grad u XIV. vijeku ne na sestijere, nego na kvarte (rioni): Castello, Niborgo, Mercato i Cavana. Ne samo to. Nego se i posvuda spominju Castellum, Pusterna i glavne crkve: dokaz paralelne municipalne evolucije svih tih gradova.

Utvrgjeni grad Dubrovnik imaše mnogo vrata. U Statutu se spominju god. 1272. ova: *Porta Leonis, Porta de Menći, Porta de Celenga, Porta muri civitatis, Porta subtus domum Bogdani de Pissino, Porta de sorte, Porta Castri, a u preuregjenju grada prigodom velikoga požara* (god. 1296.) spominju se *Porta de Pilis, Porta in muro per quam intratur ad territoria illorum de Gondula i Porta fundici¹*.

Ta se vrata svedoše u XIV. vijeku na četiri: dvoja davahu na more, dvoja na suho². Ta potonja jesu: istočna — *Porta S. Lucae* (sadašnja vrata od Pločâ) i zapadna — *Porta Pillarum* (vrata od Pilâ — od grčkog πόλαι, tako isto u Ravenni i Genovi³), pak ona, koja vode u gradsku luku: *Porta becarię* (sadašnja Peskarija, ribarnica) i *Porta a lignis* (sadašnja Ponta, već u XVII. vijeku naški zvata: „Darvena [drvena] ponta“).

Za uregjenja grada u XIII. vijeku imamo dva važna i ako teško razumljiva izvora u dvije glave dubrovačkoga Statuta⁴. God. 1272. — biva godine proglašenja toga prvoga dubrovačkoga zbornika zakona —, ili najranije god. 1269. (imamo li odnosnu glavu da stavimo u vezu sa onim, što piše Cerva), preuredio se grad s ovom kratkom motivacijom⁵: „Nove stvari traže nove zakone. Pa kako se, s Božjim blagoslovom, gradu Dubrovniku pridružio drugi novi grad, koji se dosada nazivao burgus, da se ne bi doveo u sumnju red putova i ulica ovoga grada, ovim zakonom za sva vremena naregjujemo:...“ Do toga vremena,

¹ fundicum = javna žitnica.

² De Diversis (1440): Quatuor enim sunt jannae fortissimae, quarum duarum exitur et intratur per terram, duabus vero alijs per mare. Ed. Brunelli, 26.

³ Jireček, op. cit. 46. n. 16. Vrata ad Pilâ starija su od XIV. vijeka. Spominje ih već Statut V., 57. Cf. za red vrata Reformationes 3. marta 1358., III., 210.

⁴ Liber Statutorum Civitatis Ragusii u redakciji Jirečeka-Bogišića, izdanja Jugoslavenske akademije, Zagreb 1904.

⁵ Liber V. cap. 41 de Viis. Prevodimo ovo i bližnje mjesto s latinskog izvornika.

112

LUJO VOJNOVIĆ,

(12)

objašnjava Cerva¹, stari se grad prostirao do onog morskoga rukava (palus -- Campus — Placa), a one se godine proširio grad i zahvatio bedemima pozniji sexterium S. Blasii². O tom se proširenju izdaju sada edilna pravila. Novi će grad imati jedanaest ulica, od kojih 8 ulica širokijeh devet palama (latitudinis palmarum novem), a 3 ulice po četrnaest (latit. palm. quatuordecim).

O ovoj razdiobi ulica Frano Gondola, diplomata i pravnik (1539.—1589.), koji je sastavio izvrsne indekse i sumarije Statuta³, primjećava — dakle već u XVI. vijeku: „notantur (sc. Viae in lib. 5. Cap. 41. Statuti) sed ignorantur, nec intelligi possunt“. Ne ćemo dakle ni mi, u XX. vijeku, biti tako sretni, da shvatimo tu topografsku razdiobu Dubrovnika XIII. vijeka, kad je već u drugoj polovini XVI., uslijed katastrofalnih promjena, bila Gondoli nerazumljiva. Ali ćemo ipak u dvije riječi sabrati opći dojam, što na čitaoca čini ta rektifikacija Grada. Ima pet ulica, koje polaze od pet vratâ. Gotovo sve imaju po zakonu da vode ad Campum. Nije li ideja toga uregjenja još i danas vidljiva? Jedna ulica, od lavljih vrata (porta Leonis, po svoj prilici sa nletačkim Lavom, kome od god. 1358., kad je prestalo suzerenstvo Mletaka, ne će biti više ni traga), išla je pravo na Poljanu. Druga, od vrata de Menći (od doma Mence, Menčetića), ostaje kakva je bila u istom pravcu. Treća, od vrata de Celenga (i ovo je vlasteoska porodica), imala je pravo da pogje do ulice, koja je Ante Castrum, dakle opet u pravcu Poljane. Četvrta, od vrata Bogdani de Pissino (Pissano), bez sumnje takogjer vodi na Poljanu. Peta, od vrata de sorte, ide obratno k crkvi Svijeh Svetijeh (Omnium Sanctorum), za koju se ne zna gdje je upravo bila, ali se zna, da se podizala od prilike izmegju manastira Sv. Marije i vrata od Pilâ. Ostale ulice ne odgovaraju više nikakvome jasnijemu planu, i mi ih ne ćemo ni pominjati. U toj za nas današnji nerazumljivoj razdiobi gradskijeh ulica odvaja se jedna značajna crta: važnost, vrlo velika, koju su imala mnogobrojna vrata u gradu, kojima bez sumnje odgovarahu odnosni domovi velikih porodica, domovi utvrgjeni kulama, kako na pr. u Rimu

¹ Sacrae Metropolis Ragusinae I, 210 Rp.

² Dakle cijeli onaj dio grada, koji obuhvata Pustijernu do mora i okolinu Sv. Vlaha.

³ Publikovani su pod kraj Akademijskoga izdanja.

(13)

113

(F'rangipani, Anguillara¹, Segni, Conti, Orsini i t. d.), pak u Fi-
renci, Trstu² i t. d. Neke su od tih kula postojale još u XIV.
vijeku, jer imamo pomenuta mjesta (god. 1346.), koja se nalažahu
super turrim illius de Gondola, super turrim Hellie de Binzola,
super turrim Pauli de Masarlesso, super turrim Giorgi Cotorani
i t. d.³ Na svim tim mjestima podigoše se poslije, za obranu
grada, bastioni Sv. Andrije, Sv. Petra, Mrtvo Zvono, Sv. Roka,
Sv. Stefana, Sv. Spasa i t. d. Značajna je i važnost u XIII.
vijeku crkve Svijeh Svetijeh, koja nije, kako se obično misli,
identična sa crkvom „Domino“. O toj crkvi, koja se mnogo spo-
minje u Statutu, nema više ni traga. De Diversis je u XV. vijeku
ne spomin e.

Dvadeset i šest godina nakon toga preuregjenja grada, 16. avgusta 1296., buknu istorijski požar, po redu prva od onih velikih katastrofa, koje izmijeniše lice Dubrovnika i toliko puta u istoriji staviše mali grad pred pitanje: biti ili ne biti. Stari bezimeni Anali (Annales Ragusini Anonymi) za čudo ga ne spominju, ali o njemu pričaju i Ragnina i Resti. „Iznenadan požar“, piše ovaj⁴, „kome se podmetač ne zna, 16. avgusta kroz kratko vrijeme sagori vas onaj dio na brdu, što se zove predgragje Sv. Nikole (borgo di S. Nicolò), pa zahvati stari grad, čiji najviši dio propade u pepeo, od crkve S. Marije de Lavi k zapadu, sa cijelim arhiepiskopskim zemljištem, koji se toga radi nazva Garište, što znači izgorjelo mjesto, kako se i dandanašnji zove. Uslijed ovoga požara preuredio se grad, po svim izgorjelim mjestima novim se naredbama naznače ulice sa zabranom, da se prolaz kroz njih ne smije sprječavati stepenicama spolja ni klobučinama (volti) ni drugim gragjevinama, kako bijahu stare... Ovaj požar do takog stepena porazi gragjane, da su mnogi htjeli ostaviti grad i po selima podizati domove, a mnogi naprosto iseliti se u Pulju. Ali neki mudriji gragjani odvratiše ih od namjere uvjeravajući ih, da će po okolnijem selima nalijetati na njih Slovinci, uvijek nemirni i neprijateljski, a prešavši u Pulju, od slobodne gospode postali bi

¹ Anguillarina kula od XII. vijeka u divnoj restauraciji jednako, na Teveru, postoji.

² Torre Basegio, Tiepolo, dei Ranfi i t. d. Caprin, op. cit. 31.

³ Reformationes 24. marta 1346, I, 224—225.

⁴ Cronica Ragusina Junii Resti, digessit S. Nodilo, izdanje Jugoslavenske akademije, Zagreb, 1893., str. 101.—102.

R. J. A. 196.

8

114

LUJO VOJNOVIĆ,

(14)

podanici¹. Jedan vlastelin, Lorenzo Volcasso, dade odmah 40.000 iperpera od svojih novaca, da se iznovice gradi i da druge osokoli na to isto. I sa takim nastojavanjima dobrih rodoljuba grad se pridignu iz ruševina.“

Trideset i sedam dana po tome, 23. septembra, pristupi se pre-
uregjenju onoga izgorjeloga dijela grada. Taj je zakon sadržan u
osmoj knjizi Statuta (gl. 57.) pod natpisom: Qualiter ordinate sunt
vie et domus in burgo, tempore civitatis combuste. „Kako niko
ne može da odoli Božjem sudu“ — glasi pristup —, „buknu požar
u gradu Dubrovniku, koji uništi gotovo cijeli burgus i veći dio
staroga grada. Taj požar bi godine Roždastva Gospodnjega 1296.,
devete indikcije, u četvrtak, u noći, 16. mjeseca avgusta. Uslijed
toga, Mi, Marinus Maurocenus², po Duždevskoj Zapovijesti knez
Dubrovački³, pobugjeni brigom oko stanja toga grada, ali naročito
oko uregjenja kuća i ulica mu, sazvavši 23. septembra, uobičajenim
glasom zvona, Malo i Veliko Vijeće, a s pristankom puka, na-
regjujemo....“ Slijede naregjenja za trinaest ulica, koja
nemaju ništa zajedničko sa uregjenjima god. 1272., jer se ovaj
ovdje dio rekonstrukcije grada odnosi više na istočnu stranu, a
naregjenja po velikom požaru odnose se više na zapadni i sjeverni
dio Dubrovnika. Mi ih dandanašnji ne možemo shvatiti, još manje
nego uregjenje od god. 1272. Imamo samo kod Ragnine pod god.
1296. bilješku, koja nam daje približnu ideju o radnjama, koje su
po ovom zakonu izvršene. „Ovog požara radi“, piše Ragnina⁴,
„grad bude proširen i sagrade se kuće u predgragju crkve
Svijeh Svetijeh sve do gradskih zapadnih bedema. Tako
se isto urediše i razdijeliše ulice u seksteriju Place i označiše
općinske kuće i dućani (stazioni) sve do crkve Sv. Nikole de
Campo i do gradskih bedema sa strane sjevera i zapada, a sa
strane juga prema zapadu sve do arhiepiskopskoga predgragja.

¹ Ovo je prvi od prijedloga iseljavanja, koje sretamo u dubrovačkoj povijesti, nakon velikih katastrofa, koje su jednim mahom uništavale malu državu i bacale je za sto godina na se. Tako se isto dubrovački oci nošahu mislju, da isele s onih žala, god. 1570., u doba Sv. Lige, god. 1667. nakon Velike Trešnje i god. 1678. za najžešćega sukoba s Turcima. I svaki je put nadvladao nagon konservacije udružen sa ljubavlju k onim izmučenim hridima.

² Morosini.

³ Poznato je, da se Dubrovnik u ono vrijeme nalazio pod uslovnim suverenstvom Mletaka, od kojega se konačno riješio god. 1358.

⁴ ed. Nodilo, str. 223.

(15)

115

Svi se ti domovi počeše graditi god. 1309., biva seksterij Svetoga Vlaha i Sv. Nikole di Campo“. I zaista, pod god. 1309. Ragnina bilježi, da su gragjene kuće in mezzo alla piazza di Ragusa (što bi se i danas reklo: sred Place ili po srijedi od Place), a to su gore pomenuti seksteriji. Još do XVI. vijeka na Placi i pred Dvorom bijahu kuće, ondje, gdje je sada prazni i najljepši dio grada, od Luže do Gospe¹. U onim seksterijima biše, kako govori Ragnina, razdijeljene ulice i podijeljene kuće. Preostala zemljišta gragjani uzeše od erara u najam. Stvore se tri glavne ulice: jedna se otvori sve do manastira Sv. Frana i nazvaše je Širokom ulicom, kao prvu i najveću; drugu nazvaše „in scitola“² i potegoše je od Divone (carinarnice) sve do vrata od Pilâ i tržišta (piazza dello mercato); a treću ulicu, od kneževa Dvora (Castello del Conte) do manastira Sv. Klare, nazvaše: od Crevljara (di Caligari). Druge ulice bijahu razasute po ostalim gradskim ulicama, dakle se ukrštavahu s pregjašnjim ponovljenim ulicama. Te iste godine podigoše se kule i tvrgjave oko bedema, od Grada k zapadu.

Nakon tih bilježaka, osim pomena popločavanja grada (god. 1407. i 1435.) i podizanja raznih tvrgjava i bastiona, Ragnina ne spominje više ništa o uregjenju grada, a mi nemamo još dokumenata, naročito iz XV. i XVI. vijeka, koji su u ogromnoj većini još nepublikovani i neproučeni, da po njima slijedimo sve edilne faze, kojima je prošao grad. Primijetićemo samo, da je Dubrovnik trešnjom 6. aprila 1667., pa dosljednim preuregjenjem grada, sa osobitim obzirom na potresne prilike zemljišta³ — kako drugi gradovi podloženi sličnim katastrofama na pr. Messina, Reggio i t. d. —, znatno izmijenio svoje lice, naročito u pregjašnjim seksterijima Sv. Vlaha, Sv. Nikole i Gospe.

Ko hoće da nagje još nekoliko tragova staroga Dubrovnika, treba da se promuči do staroga Lavve, oko Sv. Marije, pak oko Pustijerne, gdje je ili trešnja slabija bila ili su zgrade, na stancu kamenu sagragjene, jače odoljele zemljotresu. Tamo će prolaznik još naći problijegjele crte onoga nekada arhitektonskoga bisera, koji nije samo u javnim domovima i bogomoljama — od kojih su

¹ Jireček, Beiträge zur ragusanischen Literaturgeschichte 415—416.

² Ne razumije se smisao ove riječi. Prof. Nodilo sumnja, da je nekorektno napisana. Ragnina, 224.

³ O tome preuregjenju postoji opširni plan sa zaključcima Senata. Prof. Vučetić predao ga je Srpskoj kr. Akademiji u Beogradu na publikovanje, ali dosada nije dokumenat publikovan.

*

116

LUJO VOJNOVIĆ,

(16)

se neki divni egzemplari sačuvali —, nego i u polačama pokazivao
sjajnu sliku srednjevjekovnoga, latinskim duhom i latinskom arhi-
tekturom prožetog kulturnoga pristana. Po nekim pročeljima u
Starome Gradu i na Prijekome može se naslutiti, kakav je bio
Dubrovnik i koliko je usudne godine 1667. izgubio od svoje ljepote.

God. 1880.—1883. općinsko vijeće dekretova nazivanje ulica,
koje do onih godina nemahu natpisa. S osobitom zaslugom pok.
prof. Luka Zora povratiše se na vidjelo mnoga zaboravljena imena
(Pobijana ulica, ulica Kriva, Plovanovi Skalini i t. d.), ali za
mnoge ulice bjehu se sasvim zaboravila imena, pak im nadjenuše
imena naših velikih ljudi ili porodica (Kabožina, Pucićeva, Boško-
vićeva i t. d.).

Još i zbog svih ovih razloga, spisak poljana i ulica u Du-
brovniku i Gružu od XVI. odnosno XIV. vijeka do Velike
Trešnje, koji ispisasmo, za sada nam je, ma koliko i nepotpun
bio, jedina, ali dragocjena topografska slika našega grada.

* * *

Mi smo taj spisak sastavili iz pomenutog indeksa prodaja i raz-
dijelili na četiri dijela:

I. Poljane i uopće razna mjesta po gradu (12);

II. Mjesta i ulice, koje se krste imenom koje crkve (26);

III. Ulice („vie“), tako naročito zvate, sa oznakom predragja
ili staroga seksterija, kome potpadahu (16);

IV. Ulice, kod kojih u spisku ili nije tačno ili nikako naznačeno,
u kojem se dijelu grada nalaze (43).

U zagradama smo označili mjesta i ulice, koje se i u dandanašnji
tako nazivlju u Dubrovniku i u Gružu.

Prema ovome spisku, koji, naglasujemo još jednom, nema pre-
tenzije, da bude potpun, jer nije u tom cilju i naročito sastavljen,
bilo je u Dubrovniku 97 što poljana što ulica, a u Gružu 38
mjesta, dakle ukupno 135. Faktično ih je bilo samo malo više od
toga broja.

Ovdje saopćujemo popis:

118

LUJO VOJNOVIĆ,

(18)

18. S. Rocco (god. 1600. prvi put pomenuta).

19. Chiesa di tutti li Santi (Contrada di¹).

20. Sigurata, Via di Sigurata ivi detta di Transfigurazione (ulica od Sigurate).

21. S. Simone.

22. S. Stefano in Pusterna (ulica Sv. Stijepa).

23. S. Teodoro Ospedale oppure Pusterna appresso S. Todoro.

23. S. Toma, via, appresso li Muri².

25. S. Vito sopra Priechi (ulica Sv. Vida).

III.

Castello: Novi Scalini di Castello.

Via Sisovich o Sciscoevich.

Via Sviesdich (ulica Zvijezdić).

Pustierna: Via di Menze.

Via Pobijana (ulica Pobijana).

Via Scirich.

Voscteria o Vosctaria.

Priechi: Via dicta Duicina³.

Via Gradich-S. Nicolò.

Via Loiarscha, sopra Priechi Put.

Via Nicolich o Niculinova⁴.

Via dei Oresi⁵ (ulica Zlatarska).

Via Pechniscka o Pechnica, sopra Priechi.

Via Piovanova o Plovanovi Scalini (Plovanovi Skalini).

¹ God. 1633. ima ova bilješka: „Appresso la chiesa di tutti i Santi e S'o Domino“, što bi moglo značiti, da je crkvica „Domino“, koja i sada postoji, primila na sebe titulu Svijeh Svetijeh, crkve mnogo prije toga vremena iščezle. Samo se u tom smislu može reći, da je sadašnji Domino Crkva Omnium Sanetorum.

² Podrtine više pregjašnje gragjanske bônice Domus Christi.

³ Bilješka kod god. 1658.: „Si che la via Duicina è sopra e sotto Priechi da Peline fino alla Piazza, come le vie S. Francesco e di Sigurata.“

⁴ Po jednoj porodici Nikolić: Pietro Nicolich 1529, eredi di Ivan Nicolich 1531, Vulachuscia Nicolich 1542.

⁵ Orese = zlatar. Bartolommeo Orese 1559, Paolo Giov. Orese. Zlatari, koji su najviše stanovali na Prijekome, zvahu se sve do druge polovine XVI. vijeka samim krsnim imenom, a ne i prezimenom. Cf. Jireček, Beiträge, 475.

(19)

119

Priechi: Via Rudanova, sopra Priechi.

Gariscte: Via Caligari, Meghiu Zrevgliare¹.

IV.

Via Bergirova.

Via Bottari (Izmegju Bačvara).

Via Bratutova o Bratutovich².

Calligari Piccoli, Mali Zrevgliari.

Via Caranciulova (1600.).

Male Chuchize.

Via Cicich (1600.).

Via Condenarsca etiam Condenaresca³.

Via Criva ora Spianato⁴.

Via Decusich.

Via Dragoevich.

Via Fabri.

Via Fisich.

Via Garbina o Garbinna.

Via Gauciz o Gavciz.

Via Giuretich.

Via Gradina o Grandina.

Sopra Incuna o Incona.

Via Jessusovich⁵.

Via Lata oppure Via Lata in Campo o Strada Larga (Široka ulica).

Meghiu Male Ulize.

¹ Latinski 1456: ruga callegariorum, u Jirečeka i d. 463. „Ruga“ i „rughetta“ za „via“ postoje još u Mlecima kod Rialta. Ispor. francusko: rue.

² Bartolomeo Bratutti, 1554, Bart. Marino Bratutti, 1555. Od te je porodice Vincenzo Bratutti, dragoman za istočne jezike kod cara Ferdinanda III. i španskoga kralja Filipa IV. i prevodilac na talijanski jezik Saedinove Istorije Osmanske kuće (Beč 1649., Madrid 1652.).

³ Paolo di Pietro Condenar 1587, Vincenzo di Paolo Condenar 1638. Condenar, Condenarius značio je u Dubrovniku ljevač (Giesser), riječ, koje nema Du Cange. I oni su se zvali samo po krsnom imenu. I Jireček Id. 414 cituje nekoliko Condenara i „Contrata vocata condenarsca ulica“.

⁴ 1520: ante palatium ad angulum vie torte Div. Not. 1519 u Jirečeka Id. 494.

⁵ Ant. di Lorenzo Jessusovich 1526 i mnogi drugi.

120

LUJO VOJNOVIĆ,

(20)

Meghiu Polacce (1553.) (Izmegju Polača).

Via Orchi.

Via dell'Ospedale della Misericordia cioè dei Bastardi (1600.).

Via d'Ostaria.

Via Pribisalich sopra S. Pietro.

Via Provagliena.

Via Radoglievich o Radaglievich¹.

Via Sagugl, in capo di volta dei Nobili Cerva-Sagugl².

Via Scegova.

Via Sciaicovich (1600.).

Via Slavicich.

Via Slavicina (1600.).

Via Smocvena (ulica Smokvina — Mrtvo Zvono).

Via Stretta (1600.) (ulica Uska).

Via Zarcova.

Clobucinne³ Lisich.

¹ Piero Nicolò Radagli 1551.

² Nadimak jedne grane vlasteoske porodice Cerva ili samo jednoga lica. Vrlo značajna demokratska familijarnost u Dubrovniku. Tako se nalaze u spomenicima: Maro Gozze — Pigmin, Marino Tudisi — Kepetiza, Matteo e Savino Menze — fratelli Orcjulich, Orsato Ragnina — Kaergnich, Girolamo e Clemente Menze — Muscich, Matteo Bona — Bjelan, Luca Bona — Zugudich, Andrea e Marino Sorgo — Crivoscich, Nicolò Gozze — Kocich it. d. Cf. spisak spasenih članova Velikoga Vijeća god. 1667. u Pismima arhidjakona Gjorgića Stijepu Gradiću, Franj. Biblioteka, Mattei Rp. 266/416. Tako su se neki Sorgi zvali Mišići, Bone Mihovići još do pod kraj Republike.

³ Stari je Dubrovnik, naročito u starijem dijelu grada, imao vrlo tijesne ulice, čiji su visoki domovi bili vezani t. zv. „klobučinam“ (voltae, archivolti, Bogengänge) od kamena ili opeka, kakve se još vide amo tamo na Pustijerni i oko Mrtvoga Zvona. Klobučine, koje pored kula i mnogobrojnih crkava i utvrgjenih manastira davahu nakostriješen, mračan i čudan izgled Gradu, bijahu opasne, jer se po njima od kuće do kuće lakše širio požar. U 5. knjizi Statuta (gl. 4., de Viis) dopuštaju se dotadašnjim kućevlasnicima, ali se zabranjuju onima, koji bi docnije stekli zemljišta u gradu. U drugom preuregjenju grada (god. 1296.) Statut ih sasvim zabranjuje. One klobučine dakle, koje se još i danas vide po starome gradu, nesumnjivo su megju najstarijim spomenicima Dubrovnika. Gdje su bile te klobučine Lisić, ne znamo.

(21)

121

Corta¹ Binciola, o cortiglio.

Corta Gluscevich.

Corta Opova.

Corta Reovich.

a Sorta, ove si buttano in mare le imondeze (1583.).

Inanzi il Palazzo in Via che non si ha il passo all'altra banda.

## Gruž² XIV.—XVII. vijeka.

S. Annuntiata in Loquiza (Nuncijata).

S. Biagio.

Tre Chiese³ (1350.) (Tri crkve).

S. Croce (1472.) (Krst).

S. Elia (1350.) (Ilijina glavica).

S. Felice (1362.).

S. Fosca (1362.).

S. Geminiano alla Marina (1494.) (Giman).

S. Leonardo (1546.) (Lunardo?).

S. Martino alla Marina (Sumratinj u väli od Lapada).

S. Michele de Arboribus (1362.) (Mihajlo).

S. Michele al Mare.

S. Nicolò (1362.) (Sv. Nikola).

Sotto Sveta Petca (1626.).

S. Sarghio (Srgj).

Monte Accuto (1371.) (Petka).

Sotto il Canale di Aquedotto (1479.) (Srednji Konô).

Sopra il Canale di Aquedotto (Gornji Konô).

Alla Marina appresso Arcivescovato (1544.).

¹ Korte (Corta) su dvorišta sastavljena od nekoliko kuća zajedno, sa prolazima na ulicu (sotto portico). U Mlecima još uvijek postoje u velikom broju pod tim imenom.

² Kod crkava i mjesta u Gružu zabilježili smo, zbog njihove starine, i godinu, kad se u spisku prvom pominju, ma da su neke mnogo starije, na pr. Mihajlo u Lapadu (S. Michael de Arboribus), čija se konfraternita spominje već god. 1292. Veći dio tijeh crkava i mjesta ne postoji više ni u uspomeni savremenika, pa ni u ispravama XVIII. vijeka, kako se to vidi iz Adamovićeve bilješke o Gružu (u „Srgju“ god. 1903.).

³ S. Georgius, S. Clemens i S. Hillarion (Tres Basilicae) spominju se u listinama XIII. vijeka. U prvoj se dandanas još služi; druge su dvije odavna zatvorene.

R. J. A. 196.

8a

122

LUJO VOJNOVIĆ,

(22)

Sopra l'Arsenale (1664.).

Baltava a Gipza (1362.).

Sotto Bargato (Ispod Brgata).

Monte Berto o Monte Verno (1350.) (Montovjerna).

Biscupia (1591.).

Cantafigo (1650.¹) (Kantafik).

In debelle meghie (1530.).

Lapad (1507.)².

Loquize (1362.).

Mlezi, luogo detto (1621.) (Dvorac Gradi u Lapadu?).

Nadgradie appresso li Molini alle Pille (1641.).

Roscovichi (1602.).

Salusana (1362.).

Scalocce (1587.).

A Scaro (1574.) (Na Škaru).

Stabocciagne o Stubocieni (1506.).

Cioè al presente Poglie Gospino (1538.).

Suposca (1641.).

In Tepsich Muo (1528.).

* * *

Pri kraju ove rasprave neka nam je dopušteno učiniti dvije
primjedbe o popisu dubrovačkijeh ulica. Strogo aristokratski Du-
brovnik imao je savršeno demokratsku nomenklaturu ulica. Osim
imena Menze, Cerva, Binciola i možda Gradi, sva su ostala imena
čisto demokratska, imena zanatlija, pomoraca, gragjana, čak i fa-
milija, koje su stekle gragjanstvo tek u XVI. ili XV. vijeku i
koje su iza brda došle u Dubrovnik. Druga se primjedba izvija
iz prve. Gotovo su sva imena ne romanska ili talijanska, nego
slovinska. Te dvije crte, kako se jasno izdvajaju iz imena dubro-
vačkijeh ulica, u najvišoj su mjeri značajne. One nam prikazuju
kao u grafičkoj sintezi, pored gomila dokumenata, koje treba tek
dah istorije da oživi, kako stari Dubrovnik nije ni iz daleka bio
onaj dekadentni XVIII. vijeka, oligarhično-aristokratski (i ako je
crta demokratske familijarnosti nadživjela sve njegove faze) sa

¹ Kantafik (Punta de Candafigho ili Cavo de figo, Caput fici), granica prvobitnoga Gruža, spominje se već u XIV. vijeku.

² Od lat. Lapidum. Spominje se u Statutu (1272.): „Totum Gra-
vosium cum Lapido et S. Martino est unus portus“ (VII, 64).

(23)

123

jakom talijanskom šarom i kao nekim tijesnim jezuitskim duhom
prožet, nego široka i vesela općina, u kojoj je latinski genij sa
slovinskim etničkim nanosom živio u svježoj, armoničnoj ravnoteži,
u kojoj su niansirani bili prelazi i jaki megjusobni uticaji izmegju
vlasteoske, više latinske, i pučke, više slovinske klase. I takom
smjesom i organskom radnjom mogu se objasniti dubrovački uspjesi
na Balkanima, kulturni njegov osobiti polet, elastičnost njegove
radnje, česa ne bi nikad bilo, da je Dubrovnik Srednjega Vijeka
pa sve do pod kraj XVI. vijeka bio tjesnogrudan, nimalo politički
organizam, podregjen jednostranim uticajima jedne jedine klase i
jedne jedine kulture.

Današni posavski govor.

Primleno u sjednici razređa historičko-filologičkoga Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti dne 6. novembra 1907.

NAPISAO STJEPAN IVŠIĆ.

Bivši gimnazijskim učenikom imao sam dva puta priliku da dođem u Slav. Posavinu. Kako sam se već tada interesirao za naš jezik, iznenadio sam se, kad sam od štokavaca Posavaca čuo štošta, što se nije slagalo s našim kćiževnim govorom. Tada sam se bavio ponajviše u Stupniku i u stuplanskoj okolini, a u tome je kraju posavski govor već na novijemu stepenu svojega razvitka, i zato sam se to više iznenadio, kad sam se vraćajući se već studentom god. 1905. iz Đakova s pokopa pokojnoga vladike Strossmayera zaveo u razgovor sa svojim kočijašem iz Vrpoła i od ńega slušao na pr.: akcenat kao: Uskřs, đecă; gen. pl. kao: dřv, žěn¹; u kao ú, na pr. kůći; ā kao ā, na pr. Mārko; i druge neke osobine toga govora, koji pripada među najstarije posavske govore. Tada sam tvrdo odlučio, da ću, čim dospijem, zaći u taj neistraženi jezični kraj. Praznike sam god. 1905. proveo na drugoj strani (u Šaptinovcu) radi dijalektologijskoga istraživańa. Obradivši građu tih istraživańa uzmem proučavati akcenat u Rełkovićevoj i u Brlićevoj Gramatici. Odmah sam vidio, da treba da potańe upoznam posavski govor, da mogu vałano rasuditi akcentuaciju u tima Gramatikama, i zato sam o uskršnim praznicima god. 1906. krenuo u Posavinu, da najprije „razvidim teren“. Na tome „razgledańu terena“ nanese me put i u selo Sliče, jedno od najinteresnijih mjesta za moje istraživańe. Tu sam već tada za posve kratka boravłeńa opazio akcente kao: dīm mjesto dīm (: dīm — dīma), tavān mjesto tavān (: tàvan — tàvana) i dr., akcenatsko obiłežje

¹ Za znak ~, kojim bižežim osobit uzlazan akcenat, vidi u mojoj radni „Prilog za slavenski akcenat“ (u „Radu“ 187., 133—207).

(2)

DANAŠNI POSAVSKI GOVOR.

125

u najviše čakavskih govórā. Proboravivši u to vrijeme u rečenome poslu desetak dana uvjerih se, da će za našu dijalektologiju biti lijep dobitak, kad se istraži „ravno Posavlę“, i zato zaputih na koncu mjeseca srpna iste godine (1906.), da proučavam posavske govore. Svoj sam posao počeo od Jasenovca na Savi. „Skićući se“ puna tri mjeseca od sela do sela (ponajviše pješice) dopro sam na istoku sve do blizu Morovića, a na sjever do Podvrškoga, Ruševa, Dreńa, Gorjana, Semeļaca, Mrzovića, Vinkovaca i Deletovaca (na jugu mi je bila međa Sava). Na istok sam i sjever išao tako daleko, dokle sam nalazio tragova posavskoga govora. Po svojim sam bičeškama, što sam ih učinio još gimnazijskim učenikom, znao, da je i u okolini sela Kutjeva, Velike i Stražemana stariji govor¹, i zato nijesam onamo tada zalazio, jer sam imao svršiti velik put. Kod Stare Gradiške, Davora (Svińara) i Broda prijeđoh i na bosansku stranu, ali ondje ne nađoh nikakoga traga posavskomu govoru. U Orubici, Kobašu i Svilaju namjerih se na neke Bošńane iz susjedne Bosne, no i u nihovu govoru ne opazih ništa, što bi me navelo, da prijeđem preko Save i krenem dublę u Bosnu. Iz nekih sam dotadašnih dijalektologijskih radńa znao, da i u Bosni ima govórā, koji se svojim akcentom znatno odmiču od kńževnoga govora², i zato sam bio nakan, da i onamo skočim, ali mi nije doteklo vremena za to (i bez toga sam puta zakasnio na predavańa!). U Bosnu me je vukla žeļa. da se uvjerim, pogađa li Rešetar bičežeći za neka bosanska mjesta stariji akcenat, na pr. junāk, vodē, zatēžū i dr. prema posavskom junāk, vodē, zatēžū. Jednako sam želio otići u Boku Kotorsku i u Crnu Goru, da se uvjerim, govore li ondje doista na pr.: junāk, ženē, pletēm, vjenčāvām i dr. Na žeļeni sam put krenuo istom o praznicima god. 1910., i tad sam se uvjerio, da je Rešetarovo bičežeće za Boku Kotorsku i za Crnu Goru vaļano. U Bosni se tada, i ako sam se vratio

¹ Znao sam i to, da Vjekoslav Babukić u „Ilirskoj slovnici“ (u Zagrebu 1854.) spomińe neka podgorska sela (Velika, Draga, Radovanci, Stražeman), koja govore „kao Posavci“ na pr.: *kopriva*, *slanina*, *desnica* i dr. (str. 34).

² Tako na pr. M. Rešetar u svojoj studiji „Die serbokroatische Betonung südwestlicher Mundarten“ (Wien 1900) spomińe, da mnogi katolici i muhamedovci u Bosni govore sa starim akcentom, što ga spomińu već Jukić i Šuńić (v. str. 4. i 13. i d. u pomenutoj studiji, koju ću unapredak citirati samo „Betonung“).

126

STJEPAN IVŠIĆ,

(3)

preko Sarajeva, nijesam mogao nigdje zadržati, da i tu mjesti-
mice kontroliram Rešetarovo biłežene. U tome sam poslu zaputio
u Bosnu napokon god. 1912. na koncu mjeseca svibna. Otišao
sam u Maglaj, no tu se nijesam mogao namjeriti ni na jedno
čełade, koje bi govorilo sa starijim akcentom, i zato sam krenuo
dałe na sjeveroistok u okolinu. Orašja na Savi. Na ovaj je put
u orašku okolinu pošao sa mnom i moj prijateł gosp. Stjepan
Pavičić, gimnazijski učitel u Vinkovcima. U Orašju smo se
odmah uvjerili, da akcenat ~, koji je glavno obišežje posavskoga
govora, ima i bosanski ondje govor, i da prema tome Rešetarovo
bišežene za kraj između Šamca i Brčkoga nije dobro. Treba
spomenuti, da se akcenat ~ čuje tu samo od katolika, jer muha-
medovci govore ijekavski s novim akcentom, a to je zato, jer su
se muhamedovci u Brčkome, Orašju, Šamcu i još u nekim
mjestima doselili istom u 19. v. iz Biograda, Šapca, Sokola i
Užica (u Srbiji). Za toga sam puta otišao i u najbližu okolinu
Bos. Šamca, no tu (na pr. u Zoricama i Prudu) nijesam
naišao na akcenat ~. Kad sam u Zoricama propitivao svijet, go-
vore li i u drugim izokolnim selima, kao što ondje govore, reče
mi jedna ženska: „Mî gòvorimo (h)îrvāskī, a u Tišini i Ājsiću
i tamo dałe posavački“¹ —, a u Prudu mi na isto pitaće
odgovori jedan starac: „Mi govorimo tako svi do Dèrvēntē, samo
Svìlāj govori ko slavonski“. Kako tada nijesam imao ni
vremena ni nakane, da odredim granicu akcentu ~ u tome kraju
(to sam ostavio za drugo vrijeme), nego mi je bilo najpreče to,
da samo konstatiram, da se akcenat ~ nalazi i u sjeverno-
istočnoj Bosni, nijesam ni tada zašao duble u Bosnu.

Osim svojega glavnoga putovaņa po Slav. Posavini god. 1906.
probavio sam ondje po nekoliko dana poslije god. 1907. na koncu
mjeseca srpna i početku mjeseca kolovoza, god. 1910. na koncu
mjeseca kolovoza i god. 1912. na koncu mjeseca svibna i na-
pokon iste godine dva dana o Petrovu dne. Tako sam prošao do
blizu 250 sela, i po tome je jasno, da ova moja radna ne može
prikazivati potanko govor svakoga mjesta; ona će sadržavati
glavne osobine cijeloga područja, a ja se nadam, da mi je pošlo
za rukom pohvatati negova glavna govorna obišežja, što će ih
dała istraživaņa moći potpuńavati.

¹ Drugi sam dan na čaršiji u Šamcu progovorio nekoliko riječi s jednom sełakińom iz Tišinē i zabišežio sam ipak primjer kò(d) cřkvē, a „posavački“ bi bilo ko(d) cřkvē.

(4)

DANAŠNI POSAVSKI GOVOR.

127

Od dosadašnih ću izdaņa, u kojima se može naći što za poznavaņe posavskoga govora, i na koja ću se gdjegdje obazreti, spomenuti ova: 1. Matija Antun Rełković, Nova slavonska i nimačka Gramatika. (1. izd. U Zagrebu 1767.); 2. Igńat Al. Brlić, Grammatik der illirischen Sprache (3. izd. U Zagrebu 1850.). — Ove su dvije Gramatike vrlo znatne za posavski akcenat, no ja ću se gdjegdje obazreti na nih i u drugim pitańima¹. — 3. „Zbornik za narodni život i običaje južnih Slavena“ (pokrać. Zb.), i to: a) Đuro Čolić, Križari. Običaji u Varošu u Slavoniji (u VIII. kń.). Čolićev je prilog, pisan varoškim govorom, najpouzdaniji. Čolić je čitav članak akcentuirao, i akcenat mu je dobar, samo treba na mnogo mjesta znak ‘ čitati kao ~². — b) Ivan Filakovac, Vjerovaņa (Retkovci u Slavoniji) (u X. kń.), Ženidba (Narodni običaji u Retkovcima) (u XI. kń.). Filakovac ne pogađa sasvim narodni govor (ispor. na pr.: „da ga obodru, zastidu i podbodu“ XI, 108, — „sledi istom sad večera“ XI, 126). — c) Mijo Kurjaković, Više prinoša za narodni život i običaje iz Vrbove u Slavoniji (u I. i VIII. kń.). Tu je u narodnom jeziku samo nešto. — d) Josip Lovretić i Bartol Jurić, Otok (u Slavoniji). Narodni život i običaji (u II., III., IV. i VII. kń.). Ta je radņa veoma znatna za leksikon, no za gramatiku otočkoga govora nije najpouzdaniji izvor. Sâm je Pavo Subašić, čijih priloga ima u Lovretićevu opisu, „polukńiževan“ sełak, koji natruńuje koječim otočki govor. O tome sam se sâm uvjerio razgovarajući se s nćim god. 1906. — e) Šime Varnica, Gradište (u Slavoniji). Život i običaji (u V. kń.). Za Šimu vrijedi isto što i za Pavu. Tako je Šime napisao na pr.: „na naši' niva' i livada' (V, 121), a kad sam ga pitao, bi li on doista tako rekao, jer sam u Gradištu slušao samo levăda, odgovorio mi je, da bi on rekao: na năši nîvā i lĕvādā³.

¹ Akcenat u tima Gramatikama obradio sam u svojim studijama „Akcenat u Gramatici Matije Antuna Rełkovića“ i „Akcenat u Gramatici Igńata Alojzije Brlića“ (u „Radu“ 194., 1—155). Iz „Uvoda“ se jedne i druge studije vidi, da ni Rełković ni Brlić ne prikazuje čistoga posavskoga govora.

² Osim toga imam ja tri Čolićeva ulomka (1. obožićnim običajima, 2. o svadbi i 3. osmrti), što su se našli među papirima pokojnoga Čolića, koji je prerano umrło, zacijelo na štetu naše nauke. Te sam ulomke dobio od prijateła i druga gosp. Steve Musulina.

³ Apostrof je iza riječi niva i livada pogrješan, jer to nijesu lokativi pl. nego genitivi (mjesto lokativa).

128

STJEPAN IVŠIĆ,

(5)

Za poznavaće bi se posavskoga govora mogle spomenuti i „Lovorike...“ Luke Ilića Oriovčanina. (U Zagrebu 1870.) i neke pjesme u I. kńizi Matičinih „Hrvatskih narodnih pjesama“ iz Banovaca, Dragovaca, Komarnice, Komčetinaca, Kútā, N. Mikanovaca. Odvoraca, Oriovca, Otoka, Pričca, Sibińa i Velike, no u tima svima pjesmama ima štošta, čega nema u običnom posavskom govoru, na pr.: *bjesediti* (Banovci, Hrv. nar. pj. I, 394), *bjesediti* (Kuti, 282), *bjesedi* (Pričac, 171), na *mehku* dušeku (Pričac, 178) i dr.¹

Poslije, kako sam ja obradio već svoju građu i predao je Jugoslavenskoj akademiji, štampao je u pomenutom „Zborniku“ Bartol Jurić, Igre. U Privlaki (u Slavoniji) (u XIII. kń.). Tako je počeo i Josip Gopić objelodańivati niz članaka, u kojima se bavi posavskim akcentom (v. „Nastavni Vjesnik“ XVI, XVII, XVIII, XIX, XX). Na te ću se članke obazreti gdjegdje.
— God. 1910. izdao je dr. T. Maretić, Jezik slavonskijeh pisaca. Prilog istoričkoj gramatici hrvatskoj ili srpskoj“ (u „Radu“ 180. kń.). Iz te ću Maretićeve radne, kad mi se bude činilo zgodno, spomenuti historijsko svjedočanstvo za neke osobine današnjega posavskoga govora.

Ovdje ću spomenuti još nešto. Na mome su mi putovańu pritjecali u pomoć osobito gg. pučki učiteći, gdje sam se god k nima obratio, vodeći me u sełačke kuće, zgodne za moj posao. Tima svima neimenovanim dobročincima izričem svoju hvalu. Napose se ovdje sa zahvalnošću sjećam svojega prijateła i druga gosp. Josipa Štimca iz Stupnika, s kojim sam drugovao za svega svojega đakovańa, i koji mi je, poznajući dobro govor svojega zavičaja, bio uvijek izvor, iz koga sam mogao mirno crpati.

I. Granice posavskoga govora. Žegovo mjesto među
hrvatskim ili srpskim govorima. Dioba i akcenat.

A. Prostiraće posavskoga govora.

1. Posavskim govorom zovem ja čitav niz govórā u Slav.
i Dońoj Bos. Posavini, gdje se nalazi osobiti akcenat ~. Na
 zapadu je granica tome govoru crta Mačkovac-Drežnik, na

¹ U „Lovorikama“ će biti i pjesama, koje nijesu čisto narodne (ispor. o tome u članku J. E. Tomića, Narodne junačke pjesme novijega doba. U „Narodnim Novinama“ god. 1904. br. 76.).

(6)

DANAŠNI POSAVSKI GOVOR.

129

sjeveru crta Drežnik — Škrabutnik — Frklevci —
Sovski dol — Paka — Crni Potok — Tomica —
Šušnevci — St. Topole — Lapovci — Trnava —
N. Perkovci — Selca — Gašinci — Gorjani —
Semełci — Mrzović — Ivankovo — Deletovci,
na istoku crta Deletovci — Novo selo — Sołani —
Račinovci, na jugu Sava do blizu Šamca, a onda preko
Save kroz Bos. Posavinu (ne znam, kako daleko na jug)¹. Iznad
sjeverne granice pripadaju ovamo još neka podgorska sela u Po-
žeškoj dolini, i to okolina sela Kutjeva, Kaptola, Velike
i Stražemana, zatim selo Musići, koje se nalazi kao ostrvo
usred novoga štokavskoga govora. Po svjedočanstvu spomenutoga
mojega prijateła i druga gosp. Stjepana Pavičića nalazi se
akcenat ~ i u nekim selima na sjeveru od Vinkovaca².

Prema tome se vidi, da se govor, što ga zovem „posavski",
prostire na sjeveroistoku i daleko od prave Posavine, no kako
je akcenat ~, što ga uzimam za glavno obišežje toga cijeloga
jezičnoga područja, upravo karakterističan za najveći dio Slav.
Posavine, može se naziv „posavski“ protegnuti i na pomenuta
mjesta, koja su izvan prave Posavine.

¹ Iz priložene se dijalektologijske karte vidi, da se granica posavskoga govora u velikome dijelu podudara s granicom nekadašne Vojne Krajine. Granicu sam Vojnoj Krajini odredio prema kńizi „Gerichts-Bezirks-Eintheilung und alphabetisches Ortschafts-Register der kroatisch-slavonischen Militär-Grenze (Agram 1872)“. No i ako je tako to područje gotovo dva vijeka potpadalo pod nemačku upravu, ne može se gotovo govoriti o kakom nemačkom utjecaju na narodni posavski govor. Minimalan je i broj nemačkih riječi, što su došle u posavski govor. To su ponajviše nazivi za tuđe produkte, te se sâm M. A Rełković, jedan od prvih naših purista, ne buni ništa protiv nih, već ih ovako opravdava: „Na isti način iznesli su Francuzi mlogē nove običaje, navlastito u ženskom (h)odilu, koje poslie Nimci i u Slavoniu donesli jesu, i koje mi ne možemo drugačie zvati, nego onako, kako se i ondi zovu, i ako on tebe upita, kako se slavonski zove: Strikrock, salup..., reci ti ņemu, neka ti kaže, kako se francuzski i nimački zove poculica etc., pak ćeš čuti što će ti on reći“ (Gram. XXIX). Koliko je više nepotrebnih talijanskih riječi u čakavskom govoru u samom Hrv. Primorju!

² Gopić veli, da je akcenat ~ slušao i „u govoru podravačkome (osobito u mihołačkome govoru)“ (v. „Nastavni Vjesnik“ XVII, 435).

R. J. A. 196.

9

130

STJEPAN IVŠIĆ,

(7)

Na tome području stanuju gotovo sami katolici, koji se priznaju Hrvatima¹. Koliko ima među ńima doseļenika iz Bosne, ne mogu kazati, jer etnografijski nije istražen taj kraj. Da u Posavini ima doseļenika, dokazuje već samo selo Bošńaci, koje je nastalo tek pred dvjesta godina. Među tima katolicima ima samo nešto pravoslavnih (na pr. u Kobašu, Slatiniku, Brodu i drugdje). Pravoslavni ne govore „posavski“, samo sam od gdjekojih pravoslavnih u Stupniku slušao akcenat ~. Na ovome području ima nešto naših kolonista iz Like, koji govore svojim govorom. Nešto ima i tuđih kolonista, i to Malorusa i Połaka (zovu ih Galicijani), na pr. u Vrbovi, Magića mali, Kaniži i drugdje, i Nijemaca, na pr. oko Đakova. „Galicijani“ su mladi kolonisti, te stariji svijet i ne zna pravo hrvatski, a djeca primaju posavski govor.

Govor na tolikome području nije dakako svagdje jednak, nego se raspada na nekoliko grupa (potańu ću diobu spomenuti poslije), koje se razlikuju i akcentom i glasovima i oblicima i leksičkim blagom. Zato je pravo rekao Josip Stipan Rełković: „Atko ne zna, kako kod nas u svakom skoro selu drugačije riči se izgovaraju? Jedna ista ovdi se kratko, ovdi dugačko, u jednom mistu prosto, u drugom polak pivajuć govore, ako jim se i neće svaki put pivati!“ (v. Kućnik. U Osiku 1796. Str. XIV.)².

## B. Mjesto posavskoga govora među hrvatskim ili srpskim govorima.

Posavski govor prema ekavskom, jekavskom i ikavskom govoru štokavskoga narječja.

2. Posavski je govor štokavski, ali mu nije lako odrediti mjesto u štokavskom narječju. U diobi se štokavskoga narječja na tri govora: 1. ekavski ili istočni, 2. jekavski ili južni i 3. ikavski ili zapadni ne da nigdje pravo uklopiti posavski govor. Toj je diobi štokavskoga narječja temel refleks nekadašnega

¹ U Budrovcima sam od jednoga starca, kad sam ga pitao, šta je, čuo i ovakav odgovor: „Kažu, da se zovemo Rvati“.

² No evo, za što misli Rełković da je tobože krivo toj razlici: „Odkuda ova razlika, nego, što nejmamo u našemu pismopisu (= „pjesmopisu“) utvrđene glasomire, dolazi? — ovu doista ja ne bi znao drugačije, nego nadslovcih (= akcentima) urediti, i razbiližiti“ (ibid.).

(41)

O NAŠIJEM HUMORISTIMA: NEMČIĆU, JURKOVIĆU I KORAJCU.

179

Druga je karakteristična osobina Nemčičeva romana, što nas on vodi u građanske krugove. Pravoga domaćega građanstva po uzoru zapadnom u nas zapravo još i nije bilo, jer naši domaći „purgari“ bili su napola seljaci, a što je bilo obrazovanijega građanstva, mahom je bilo tudinsko. Htjedne li dakle auktor da prikaže obrazovanu klasu domaćega roda, morao ih je prikazati kao plemiće, što je i učinio, no ipak se jasno razbira, da su ti plemići trebali da budu prilika otmjenijeh građana, kako ih nahodimo u engleskijem i njemačkijem romanima onoga vremena. „U isto doba¹, kad je seoska pripovijetka otkrila ratara za literaturu, postade i varošanin junak i objekt heletrističkoga prikazivanja. Ne varošanin, koji duhovito filozofira ili izriče uzvišena osjećanja, već suhoparni čovjek svakidašnjosti, koji ide za svojijem poslom te, kako najbolje zna i umije, izlazi na kraj sa svojom vlastitom osobom i onom svojijeh drugijeh bližnjijeh.“ — „Smisao za istinitost [der Wirklichkeitssinn], koji se počeo buditi, razabrao je, da gradski život ima tako isto svoje osobine kao i seoski..., jer „samo kultura ima historiju. a grad je velika radionica kulture i historije. U njoj se godinama sve mijenja, žitelji i kuće iščezavaju, da dadu mjesta drugima, a uz proizvode ljudske umjetnosti postaje drukčiji i duševni vazduh, zrak idejâ, kojijem svi dišu; što danas zanima, sutra je zaboravljeno; što danas sve usplamćuje ili uzbuđuje, za to možda drugoga dana nitko i ne pita.“ Nemčić je dakle pokazao tanko osjećanje za potrebe svoga vremena, kad je i on radnju svoga romana smjestio u „veliku radionicu kulture i historije“. Samo epizoda o Petrinićevoj ženidbi ne zbiva se u gradu, već na selu, ali — bez obzira na to, da je ta pripovijetka samo uvodna epizoda u sam roman — i u njoj su glavna lica obrazovana čeljad, seoski plemići, zastupnici naprednijeh ideja u našijem primitivnijem prilikama. Tä plemićske su kurije u nas, dok nema gradova i trećega staleža, stotinama godina bile glavne „radionice kulture i historije“.

Treće svojstvo Nemčičeva romana, koje nam ga prikazuje kao čedo svojega vremena, jest njegov realizam. Evropski roman XIX. vijeka nastoji da crta zbiljski život sa svijem njegovijem krepostima i manama. Lica njegova nijesu više bezbojni ideali, po kalupu izdjeljani, već ljudi od krvi i mesa, „suhoparni ljudi svakidašnjosti“, u kojih ima napretek egoizma, ali ima i vrlinâ

¹ Mielke p. d. str. 198. i 199. Misli se doba od god. 1848.—1870.

*

180

V. DUKAT,

(42)

— ukratko ljudi, kako ih čitač nahodi u svojoj okolini, iz koje sastavlja krug svojijeh prijatelja. Glavni junak ne mora biti Apolon, ni glavna junakinja božica ljepote i anđeo po ćudi, već i tu auktor, umjesto da se utječe svojoj fantaziji, zalazi u vrevu ljudskoga društva oko sebe i iz njega bira svoja lica. Uporedo s licima romana postaje i radnja realistička: nema više romantičnijeh zgoda i nezgoda, iz kojijeh se junak kao čudom nekijem spasava, već se tu pripovijedaju svakidašnje, ma i da su zanimljive, zgode, kako ih već može doživjeti običan čovjek našega vremena i društva: advokat, oficir, posjednik. Auktor postaje kroničar svoga vremena i kroniku svoju oživljava vjernijem fotografijama, no zasluga i vrijednost mu stoji u vještom izboru i grupiranju licâ, u logičkom rasporedu zgodâ, u pravednoj razdiobi svijetla i sjene, u vjernoj i točnoj karakteristici, najzad u tendenciji, koja odgovara težnjama savremenoga društva. Kronika njegova treba da je istinita ili dajbudi istini prilična, no zato ne treba da bude suhoparna; fotografije neka su vjerne kopije, ali mu nitko ne će zamjeriti, ako ih bude i jače retuširao.

Struja realizma provalila je najprvo u Engleskoj (već u XVIII. vijeku), razlila se preko obalâ britskoga ostrva i doskora poplavila zapadni dio evropskoga kontinenta; u Njemačkoj svladavą ona druge struje i ujedinjuje ih u svome koritu oko polovice XIX. vijeka, kadno je Feuerbachova filozofija iznijela pobjedu nad hegelijanizmom.¹ Valovi njeni zapljuskavali su i Hrvatsku, gdje još dominira historička pripovijetka i romantička novela, pa je njome zaplovio Nemčić, kad je počeo pisati svoj „Udes ljudski“. Istina, on u svome nastojanju, sudeći po torsu, nije potpuno uspio, osobito u karakteristici, no koliko se nedostaci romana imadu dijelom odbiti

¹ Mielke p. d. str. 227.—228. („Die grosse Firma Hegel ging in fremden Händen von Bankerott zu Bankerott. Dafür war die Philosophie eines Genies wie Feuerbach aufgekommen und hatte mit fast schwärmerscher Begeisterung die Wirklichkeit in ihre philosophischen Rechte eingesetzt“), str. 230., str. 291. (sravni također: Bazala Albert, Povijest filozofije, sv. III. [Zagreb 1912.] str. 106., 218., 219.); Schian p. d. str. 54. („...je mehr das neunzehnte Jahrhundert voranging, um so klarer erwachte das Wirklichkeitsbewusstsein. Und wie durchs ganze deutsche Volk immer klarer ein Geist der Kritik am Bestehenden und ein Geist des sehnenden Schaffens am Neuen zog, so auch durch die Dichtung, und nicht zum mindesten durch die Prosadichtung, die am ersten berufen ist, der Wahrheit ins Angesicht zu sehen, zu tadeln und zu mahnen“) i str. 74.

(43)

181

na nevještinu piščevu, koji se nije mogao posvud oteti starijim uspomenama, toliko je moguće, da bi se štošta bilo izgladilo, da je Nemčić svoj roman mogao i završiti. Svojijem „Putositnicama" — pisanima očima čovjeka, koji gleda svijet oko sebe bez varljivih naočari — dokazao je Nemčić, da je „smisao za istinu" i u njegovu duhu duboko uhvatio korijena.

* * *

Nemčićev „Udes ljudski“ pisan je istijem stilom, kojijem se pisac služio u izvjesnijem partijama „Putositnica“: stilom njemačkijeh humorista, kojemu je kumovao bizarni stil Sterneov, a kojemu je za živa Nemčića jedan od najuglednijih predstavnika Heinrich Heine.¹

¹ Heine, koji je i sâm mnogo pisao francuski, stajaše svakako pod dojmom francuskijeh „causeura“ — u doba Heineovo počinje cvjetati francuski feuilleton („Es lässt sich... sehr schwer entscheiden, inwieweit der französische Esprit auf das moderne deutsche Feuilleton direkt oder durch das Medium dieser beiden geistreichen Köpfe [Heine i Börne] gewirkt hat.“ Eckstein p. d. I, 70. — Ktome treba kod obadvojice uzeti u račun i rod njihov: oni su po djedovima Semiti, po odgoji Germani, a svojom su se voljom priljubili Francuzima. „Vielleicht ist die Rassenmischung die wichtigste Bedingung Heines und seines Witzes, jedenfalls die eigentümlichste.“ Eckertz p. d. str. 17.) — no baš taj živahni i subjektivni feuilletonski stil, kako sam sprijeda istaknuo, mnogo opominje na maniru Sterneovu („... Sterne, zu dem ihn [Heine] eine Art von Wahlverwandtschaftsgefühl hinzog...“ Ebert, p. d. str. 19.; ispor. i Eckertz p. d. str. 19.). Tä i Sterne je napola „Gaulois“: rodom je Irac, a priroda njegova, živi temperament i laka ćud više podsjećaju na Francuza keltske krvi negoli na germanskog Anglosaksonca. „Sterne, Goldsmith, Burke, Sheridan, Moore ont une nuance propre, qui vient de leur sang, ou de leur parenté proche ou lointaine, la nuance irlandaise“ (Taine, „Histoire de la littérature anglaise“, Paris 1882⁵. IV., str. 149.). To priznaju i Englezi; Smith-Shaw na pr. (p. d. str. 349.) veli: „In this mixture of pruriency and theatrical sentiment Sterne resembles certain of the most brilliant French authors; and even the rapidity and abruptness of his style cause him to be perhaps the only one of our great humorists who can be adequately translated into French“ (ovo i ono sprijeda od mene štampom istaknuto; ispor. o samome predmetu i Behmera p. d. str. 23., koji s pravom veli, da su temperament i duševno biće [Eigenart] Sterneovo „in mehr als einer Beziehung dem französischen Volkscharakter verwandt“). Uostalom, Sterne, ako i jest originalna pojava među engleskijem pisicima, ima također svojijeh uglednika, i to baš među Francuzima; najviše je na nj utjecao Rabelais. (Jean Paul, Vorschule der Aesthetik [u pomenutom izdanju str. 188] zove Rabelais „djedom“ Sterneovijem,

182

V. DUKAT,

(44)

Prema tome nahodimo u „Udesu ljudskom“ istu intimnost, istu subjektivnost i isticanje samoga sebe¹, isto gomilavanje šalâ, dosjetaka i šaljivijeh uporedbi, istu živahnost i bezrednost kao i u pomenutijem dijelovima „Putositnica“². Više puta pisac i ne će da pripovijeda, već hoće da razgovara sa svojijem čitačem, pa onda diže zavjes, iza kojega treba da bude sakriven epski pripovjedač, glavom izlazi na pozornicu među lica svoje mašte te pored njih i o njima raspravlja s čitačem³. Sâm predmet donosi sa sobom, da su u prvom dijelu romana — gdje se pripovijeda o Petrinićevoj ženidbi — više natrpane šale nego u kasnijim dijelovima⁴, no ipak i tu Nemčić pokazuje svoju ćud: gdje baš nikako nema mjesta šali i humoru, tu se utječe dajbudi ironiji, satiri ili sarkazmu.

a gospođu Sévigné „bakom“ njegovom.) Uzato je mnogo crpao iz starijih pisaca — povodeći se za načelom: je prends mon bien où je le trouve — a pored nekijeh engleskijeh (na pr. Burton, Anatomy of Melancholy) osobito se rado služio francuskijem piscima (Traill p. d. str. 129. d.).

¹ Usprkos tome, što je „Udes ljudski“ roman. „Den Mut, diese Manier [subjektivni način prikazivanja] im Roman anzuwenden, hat wohl Hippel ebenso gut wie Wieland erst von Sterne enpfangen“ (Czerny p. d. str. 32.).

² Vacano p. d. str. 12.: „Sternes Technik — vom Standpunkt des objektiv erzählenden Romanciers aus eine Untechnik (ispor. bilješke iz Trailla i Smith-Shawa na str. 150. [12.]) — ist für den humoristischen Roman bis heute massgebend geblieben.“ — Riječ „Technik“ uzeta je ovdje u istom smislu kao gore riječ „stil“ ili „slog“: „Spricht man vom Stil eines Dichters, so meint man häufig nur die individuelle Art der Behandlung der Sprache; gelegentlich jedoch verknüpft man mit diesem Worte einen weiteren Begriff und bezeichuet mit ihm den ganzen, vom Dichter aufgewandten technischen Apparat, einschliesslich der Sprache“ (isti str. 5.).

³ kao Sterne. Czerny p. d. str. 66.: „... er [Sterne] steht mitten unter seinen Personen und spielt den Vermittler zwischen ihnen und dem Publikum.“

⁴ Slog piščev ravna se dašto, kako je već sprijeda kazano (str. 150. [12.]), prema predmetu, o kojemu pisac govori: „... bei ihm [ist vorhanden; govori se o Sterneu] jene innere Einheit zwischen Dargestelltem und Darstellung..., die wir im engeren Sinne nach Goethes Vorgang mit Stil [ovo i predašnje od mene istaknuto] bezeichnen und die nur grossen Geistern eignet“ (Behmer p. d. str. 13.). — I Andrić u prije pomenutom feuilletonu ističe razliku u stilu u obadva dijela romana („stil je ovoga drugoga dijela sasvim izmijenjen“), te dodaje, da stil u drugom dijelu Nemčićeva romana „podsjeća na romantičku maniru nekih Jarnevićkinih novela.“

(45)

183

Već u samom početku romana auktor stupa pred čitača. Otpočevši pripovijedanje rečenicom, da je stari Petrinić živio u penziji, nastavlja: „Naši jezikočistitelji bili bi bez dvojbe kazali: „Stari Petrinić živio je u miru““ —; nu mi, kojino smo djavola, t. j. suprugu ovog ubogog penzionara podobro poznavali — to podnipošto reći nemožemo“ (str. 50.). Primjedbî kao „rekli smo“, „kao što rekosmo“, ima po više puta, no auktoru nije dovoljno da samo sebe istakne, već on odmah i čitača povlači na pozornicu, pa s njim rado zameće dijalog ili čak i zalazi u prepiranje. Navodim evo nekoliko primjera:

„...tko je dakle u toj lutrii [Petrinićevu braku] više dobio ili izgubio, to ovdě potanko iztraživati nećemo, neka si to sám čitatelj rěši kako najbolje zna“ (str. 52.).

„Tko će proučiti sve tajne jednog zatravljenog sèrca? [Auktor se gradi, kao da je to čitač pitao, pa nastavlja]: Tko —? Čudno pitanje! Tko drugi do sveznajućeg Boga — zatim onoga koj tèrpi, i nas kojim su svekolike tajne odkrite“ (str. 82.).

Najkarakterističniji primjer nahodi se u trećem dijelku romana. Završivši epizodu o Petriniću pisac pita, da li mu se može upisati u grijeh, što je Petrinića nazvao budalom, no odmah dodaje, da onoga [t. j. čitača], kome to nije pravo, tješi time, da će pripovijest, koju je budalom započeo, gursuzom nastaviti. I sad se udešava čitav dijalog s čitačem, koji uz male prekide traje do konca ovoga odijeljka. Pisac sebi zamišlja, da mu jedan od čitača prigovara, što govori o budalama i gursuzima, a ne govori o kreposti, koja bi morala biti poglavita svrha spisateljeva — i odmah se sprema da odbije taj prigovor. Da mu obrana bude od većega zamašaja, pisac se obraća na „gospodu moraliste“ uopće i s njima zapodijeva prepiranje. Njemu se čini važnije, da pisac prikaže opačine negoli krepost, jer krepost ne treba piščeve pohvale i nagrade, no za svijet je korisno, da se opačina javno žigoše.¹ Zato pisac, prekinuvši daljna razmatranja („koja bi u predgovor došla bila — da mi u město predgovorah nevoljimo [sic] prigovore pisati“ [str. 67.]), otpočinje opisivati Gèrbovića, no opis teče u neprestanom dijalogu s čitačem, zašto tu ima vazdan izričaja kao „dragi čitatelju“, „vidjet ćemo“, „nadamo se“, „mi ne znamo“, „napućujemo čitatelje“ i sl. Pisac čak toliko zaboravlja na epsku objektivnost, da opisujući spoljašnost Gèrbovićevu ujedamput veli: „Mi štujemo sveti kèrst, kojim je taj nevredni čověk kèršten — nu tako nam věre! kad smo toga gnjusnoga čověka pèrvi put u jednoj večernoj zabavi kod gospoje Dušovićeve opazili — bili bi ga bez dvojbe za ono što gore rekosmo [mesarska pasurina] smatrali, da nismo u njega rukavicah i cèrnog

¹ Ovaj je dijalog sličan jednome mjestu u Gogoljevim „Mrtvijem dušama“ (u posljednjoj [XI.] glavi I. dijela), gdje auktor, baš kao Nemčić, raspravlja tobože s čitačem o tome, zašto nije uzeo za junaka čovjeka kreposna, samo što je Gogoljev dijalog mnogo duži. Uzgred pominjem, da i „Mrtve duše“ pokazuju jak utjecaj Sterneov (naročito njegova „Tristrama Shandya“).

184

V. DUKAT,

(46)

fraka opazili“ (str. 67.). Po ovijem riječima nije nevjerojatno, da je Nemčić opisujući Gërbovića imao pred očima gdjekoji, a možda i više živijeh originala, koje je uličio u svom Gërboviću.

I na drugijem mjestima romana, gdje Nemčić baš ne ističe izravno sebe ili čitača, umio je svojem pripovijedanju dati neki intimni ton, bilo umetanjem familijarnijeh fraza („To se je ovako dogodilo“ [str. 51.]), bilo retoričkijem pitanjem („Al' tko bi i bio u svemu izvërstan; dosta što je znala svome suprugu dobro svirati...“ [str. 50.¹], bilo etičkijem dativom („O to *vam* je vèrlo lěpa pripovědka!“ [ib.]), bilo drugijem načinom („... Bolto se sruši pod jabuku — a Valpurga onesvěštena padè pod tri šljive... Tako se svèrši poslednji sastanak. *Lahka im zemljica!*“ [str. 52.]). Često se pisac obazire na čitača u neodređenu obliku, kao u primjerima: „Nu treba i to znati...“ ili: „Ostalo lasno svaki dokuči“ (str. 52.).

Od tropà najradije se Nemčić služi metaforama i uporedbama, koje i najbolje pristaju pripovijetki. Dašto, te su metafore, prema općenom tonu Nemčićeva govora, obično smiješne, ili dajbudi čudne i neobične. Za Valpurgu na pr., Petrinićevu ženu, veli: „ovome tèrnu u njegovoj [t. j. Petrinićevoj] staroj peti“ (str. 50.), a dok je djevojka, kazuje za nju da je bila „poslèdnje neposijano zèrno plemenite i plodom blagoslovljene obitelji Pozvanovićah. Žižki malo što nisu već izjeli jezgru ovog zèrna — kad se eto i za njega bostandjia nadje“ (str. 50.). Na drugom je mjestu poredi s „feudalnom tvèrdjom“ (str. 51.), koju je Petriniću trebalo jurišem preoteti, no odmah sarkastički dodaje, da ne treba otimati jurišem, što se dragovoljno predaje, jer „Sěnica se u kasno jesensko doba rado i na pleve sěde“ (str. 51.). Susjed Pozvanovićev, u čijem vrtu Petrinić dočekuje Valpurgu, piscu je „kerub gorućim mačem“, kad ono bijaše odlučio „da ljubovnika iz Paradiza protěra“ (str. 51.). Najoriginalnija, i ktome sasvijem epski razvedena je uporedba, kad pisac opisuje prvi sastanak Lucije s Davorićem. „Dva se žarka pogleda sukobiše... i kao dva uljudna pěšaka što se susrětaju putem, te htějući jedan drugome ukloniti se, sad desno sad lěvo u isti par skoče, al nemogavši jedan drugog nikako proći mimo, napokon motreć stanu obadvojica: tako se dogodi očima Lucie i Davorića, pošto njih oboje prije uzalud nastojaše da se nesukobe“ (str. 84.). Hiperbolom se služi po više puta. Osobito je karakteristična ona, gdje za Gërbovića veli, da bi morao imati „pero Dante-a, a na pose jednu tvornicu za hartiu“ (str. 67.), kad bi htio nabrojiti sve opačine njegove. I šaljivijeh kovanica ima: jezikočistitelj (str. 50.), sjednačitelj (str. 51.).

Pravi humorist Sterneove i njegovijeh nasljednika škole rijetko je ili nikad nije ozbiljan; on sve nekud kazuje nasmješljiva lica, svuda upleće dosjetke, a cijelo mu je pripovijedanje protkano šaljivijem

¹ Moglo bi se i ovako interpungirati: „Al' tko bi i bio u svemu izvërstan? Dosta je...“ i t. d.

(47)

185

tonom.¹ U Nemčićevu romanu ima i ozbiljnijeh partija, gdje i pisac mora da bude ozbiljan, iako znade biti sarkastićan ili ironičan, no u šaljivijem partijama stijem više pušta uzde svome temperamentu. Zato i jest partija o Petrinićevoj ženidbi, koja najbolje odgovara ćudi Nemčićevoj, najbolji dio njegova romana.

Nemčićev je torso napisan, što bismo rekli, diletantski i pun je nedostataka, koji bi dašto, kako sam već pomenuo, mogli potjecati otuda, što je djelo nesvršeno, a pisac nije imao kad da ga usavrši. Za cijeli „ulomak iz nedovèršenog romana“ čini se kao da je pisac po nekom gotovom planu premà ćudi svojoj izradio samo neke pojedine partije s namjerom, da ih kasnije dovede u pravi sklad. Baš zato je šteta, što Nemčiću nije bilo suđeno da djelo dovrši: pored toga, što bi prvi hrvatski roman za dvadesetak godina bio stariji nego što sad jest (ako „Zlatarovo zlato“ smatramo prvijem romanom), izišao bi književni karakter Nemčićev valjada sasvijem drukčiji, da ga možemo suditi po završenom djelu, a i naš sud o samom djelu zacijelo bi drukčije glasio.² Gotovi bi roman možda još i danas imao životne snage, no „Udes ljudski“, kako je sačuvan, za šire je općinstvo bilo i ostalo mrtvorođenče.

Nemčić je također pokadšto napisao koji članak za Gajeve „Narodne Novine“³ Ti su članci doduše od veće česti stvarni i objektivni, čak i

¹ Zato Thackeray samom Sterneu, koji nikad nije ozbiljan, i poriče ime „humorista“, te ga zove „šaljivčinom“. „But this man [Sterne] ... never lets his reader alone, or will permit his audience repose: when you are quiet, he fancies he must rouse you, and turns over head and heels, or sidles up and whispers a nasty story. The man is a great jester, not a great humourist.“ (Thackeray, The English Humourists etc. str. 275. [Tauchnitz Edition 1853.] Posljednja je rečenica od mene štampom istaknuta.)

² Kako je „Udes ljudski“ štampan poslije smrti auktorove, Jurković je Nemčiću preoteo slavu prvoga hrvatskoga humorističkoga pripovjedača. „U stilu realističkog humora“ (Nikola Andrić u svojoj studiji „Pod apsolutizmom“, Zagreb 1906. [izdanje Mat. Hrv. — Mala knjižnica sv. II.] str. 37.) „pisao je prije Jurkovića jedini Antun Nemčić, ali je njegov posthumni torso prvog hrvatskog romana ‚Udes ljudski‘ izašao tek godinu dana kasnije iza Jurkovićeve prve pripovijesti. Štogod je prije Jurkovića napisano hrvatskih novela (Vukotinović i Kukuljević), sve je bilo većim dijelom sadržaja historičkog, a smjera naskroz romantičkog. U tom je dakle Jurković okrenuo našu književnost sasvim novom stazom.“

³ U godišnjacima Gajevijeh „Narodnih Novina“ („Ilriskih“ i „Horv.-siav.-dalmatinskih“) od 1842. do 1849., koje sam, potaknut člankom

186

V. DUKAT,

(48)

— zbog predmeta svoga — suhoparni, no tamo amo ipak iznire na površinu veseli i bockavi temperament piščev, pa onda i stil njegovijeh članaka dobiva formu humorističku ili feuilletonsku. Kad na pr. opisuje proštenje u Ludbregu (br. 73. od god. 1846.) i pripovijeda, koliko se u takovijem prigodama popije vina, ne može a da se ne posluži ovom hiperbolom: „A da se u takovih prilikah iztočena vina ovdě opet na novo sastanu, te u jedno stope, to bi cèrveno more Faraunovo naproti tomu fluidumu kaljužina bila ...“ Kadšto se, kao pravi humorist, i sâm sebi ruga. Opisujući naime izbor županijskih činovnika (reštauraciju) u Križevcima domeće sarkastički: „Da zbilja! još něšto: ovom prilikom moro bi se bio jedan izvorni komad pod naslovom: „Kvas bez kruha, ili tko će biti veliki sudac?“ vesela igra u 3 čina od Gostovinskoga predstavljati, nu na nesrěću direktora postadoše svimkolikim dilėtantom uslěd reštauracie mukla gėrla.

Kad obnova diletante peče,
To je sviuh zalah zlo najveće!“

No i u čisto stvarnijem člancima znade njegovo pero kadšto da oda pisca, koji voli kićeni stil; neka se isporedi na pr. ova rečenica: „Nu taj biser [govori se o potrebnijem školskijem knjigama za pučke škole] leži jošte duboko u dnu neprebrodjenog mora naše mladjane literature.“ Sasvijem feuilletonski i ponešto u maniri bečkog humorista Moritza Saphira napisani su članci u br. 101. god. 1846. i br. 21. god. 1849. pod natpisom: „Šta je to paradoxon?“ i „Nova paradoxa“. Tu se navodi niz pojava u javnom i političkom životu naroda, koji bi se nepristrasnom gledaču — da ne zna dubljijeh razloga — morale činiti „paradoksne“; zapravo, dašto, to nijesu „paradoxa“, ali forma je vrlo dobro poslužila Nemčićevoj satiri.¹

Milana Grlovića „Sedamdesetgodišnjica hrvatskoga podlistka“ u „Narodnim Novinama“ od 16. siječnja 1912. br. 12., pregledao, našao sam ove članke označene Nemčićevom šifrom („ANG.“):

1. god. 1845. br. 101. „Dopis iz Križevacah“

2. „ 1846. „ 53. „Dopis iz križev. varmedje“

3. „ 1846. „ 73. „Dopis iz Podravine“

4. „ 1846. „ 101. „Šta je to paradoxon?“

5. „ 1846. „ 101. „Dopis iz križevačke varmedje“

6. „ 1847. „ 38. „U Koprivnici“

7. „ 1849. „ 21. „Nova paradoxa“.

¹ Posljednji je primjer prvoga članka upravljen na same novine, koje taj članak štampaju, a glasi: „Napokon paradoxon je: kada čověk na Novommarofu obitava — a novine mu se u Ludbreg posiljaju i tako 14 danah ih kasnie dobiva.“ — U br. 40. god. 1847. ima članak jednoga Slovaka pod natpisom „Slovenska paradoxa“. Pisac opravdava natpis članka tijem, što je „naš umni g. ANG. odkrio i obretio daleko razprostranjenu, al do sada nepoznatu travu, prozvanu „paradoxon“, pa se i on dao na posao da skupi rukovet takvijeh biljki.

(49)

187

Šrepel nije skupio Nemčićeve novinske članke, no ne bi bilo na odmet, kad bi se neki, u kojima se najjasnije zrcali humoristička ćud njegova, oteli svome literarnome grobu.

## 2. Janko Jurković.¹

Nemčić je umr'o god. 1849. u svojoj 37. godini (rodio se god. 1813.); Jurkoviću su onda bile 22 godine (rodio se god. 1827.). Godinu dana prije bijaše i on ušao u kolo hrvatskijeh književnika (pripovijetkom „Janješce“ po Kristofu Šmidu god. 1848.). Kao putopisac javi se Jurković god. 1853. (u „Danici“: „Ulomak iz putopisa“ i t. d.), a kao humorist istupi god. 1855. u „Nevenu“² pripovijetkom „Ulomci iz lomna i kršovita života starovjerskoga pučkoga učitelja“, kojoj kasnije nadjenu natpis „Pavao Čuturić“³. Franjo Marković je s pravom zove „prvienac humorističke pripoviesti u našoj književnosti“ (u „Spomen-kujizi“ str. 240.). Ostale pripovijetke Jurkovićeve, koliko idu u okvir ove rasprave — svega ih ima dvanaest — izišle su ovijem redom:

„Ima i tomu lieka“ (Neven 1856., br. 7.—9.; Izabrana djela str. 1.—46.; Sabrane pripoviesti I., str. 63.—97.).

„Tuskulaniade“ (Narodne Novine 1860., br. 1.—8.; Izabrana djela str. 90.—122.; Sabrane pripoviesti I., str. 19.—43.).

¹ O Janku Jurkoviću kao književniku pisali su: August Šenoa u „Viencu“ god. 1878. str. 259.—262.; Nikola Andrić u pomenutoj studiji „Pod apsolutizmom“ str. 33.—41.; Franjo Marković u „Spomen-kujizi Matice Hrvatske“ str. 227.—242.; Milan Ogrizović, Hrvatski pripovjedači 2. izd. str. 103.—107.

² Zapravo se Jurković kao humorist pojavio već god. 1854. pripovijetkom „Da s' ostala što si“ (s dodatkom: Obraz domaćega gradskoga života; Neven 1854. br. 25. i 26.), koja također ide u humoristički „genre“, no ona je još sasvijem početničko djelo, te je ni sâm auktor nije cijenio, što se vidi po tome, da je nije htio preštampati ni u „Izabranijem djelima“ ni u „Sabranijem pripovijestima.“ (O toj ću pripovijetki reći koju na kraju članka.)

³ Najprije preštampan u „Izabranim djelima“ (Izabrana djela J. Jurkovića. Svezak I. Šaljivi spisi. U Zagrebu. 1862.) str. 47.—90. (pod malo promijenjenjem natpisom: Ulomci iz lomna i krševita života jednoga starovierskoga pučkoga učitelja). Po treći put štampan je „Pavao Čuturić“ u drugoj svesci „Sabranijeh pripovijesti“ (Zagreb 1881.; zabavna knjižnica. „Matice Hrvatske“ sv. LI.—LIII.) str. 21.—53. (puni natpis: Pavao Čuturić. Ulomci iz lomna i krševita života jednoga starovierskoga pučkoga učitelja).

188

V. DUKAT,

(50)

„Petakinja vina“ (Naše gore list 1861., br. 1., 2. i 3.; Izabrana djela str. 122.—145.; Sabrane pripoviesti II., str. 54.—69.).

„Sudbina jarac“ (Vienac 1869., br. 1. i 2.; Sabrane pripoviesti I., str. 1.—43.).

„Memoari stare grešlje“ (Vienac 1869., br. 24. i 25.; Sabrane pripoviesti I., str. 44.—62.).

„Ratni memento starca Ivana“ (Vienac 1870., br. 11. i 12.; Sabrane pripoviesti I., str. 163.—181.).

„Razoreni ideal“ (Vienac 1872., br. 19.; Sabrane pripoviesti I., str. 182.—192.).

„Timotija Patkov“ (Vienac 1872., br. 21. i 22.; Sabrane pripoviesti II., str. 1.—20.).

„Seoski mecenati“ (Sabrane pripoviesti I., str. 98.—162.).

„Slučaj provodagjija“ (Sabrane pripoviesti II., str. 70.—112.).

„Liečnik u stupici“ (Sabrane pripoviesti II., str. 113.—133.).

Putopisa je Jurković napisao svega tri; pored pomenutoga već iziđoše još:

„Poklade u Slovačkoj 1854.“ (Neven 1854., br. 11.).

„Mikroskopične ertice putopisne, od Zagreba do Novoga-Sada 1861.“ (Pozor 1862., br. 161.—167.).

Ostali književni rad Jurkovićev, koji je vrlo velik¹, ne ulazi izravno u ovu studiju. Prema tome ogledat ću izbliže zasad samo one radove, koji su sprijeda kazani, i to najprije pripovijetke, zatijem putopise.

## 1. „Pavao Čuturić“.

„God. 1855.“, piše Andrić u studiji „Pod apsolutizmom“ (str. 35. i 36.), „izašla je u tri broja „Nevenova“ prva humoristička pripovijest naše književnosti pod natpisom „Ulomci iz lomna i krševita života starovjerskog pučkog učitelja“ sa šifrom „J. J.“², pod kojim se inicijalima krio gotovo sav beletristički i novinski rad umiljatoga Jurkovića. Djelo je ovo nosilo na sebi znakove gotovog evangjeoskog objavljenja u tmici i u turobnosti tadašnje hrv. književnosti. Ovakove skladnosti i slatkoće prije Jurkovića nije poznavala naša knjiga. Nad cijelom radnjom prelijevala se književnička sredjenost široke i benevolentne

¹ Pobilježio ga je Franjo Marković u pomenutoj već biografiji u Spomen-knjizi Matice Hrvatske.

² Zapravo je ovaj prvijenac izišao pod šifrom „J.“, ili točnije: „Od J.“

(51) O NAŠIJEM HUMORISTIMA: NEMČIĆU, JURKOVIĆU I KORAJCU.

189

slavonske nature, koja je bila prožeta najbiranijim literarnim ukusom klasički obrazovanog duha. Doklegod ga čitaš, zateže ti usnice sretni smiješak udovoljene čiste literarnosti..."

Humorističkom prvijencu Jurkoviću, koji je istom kasnije na-
zvan „Pavao Čuturić“, zapravo bolje pristaje njegov stariji natpis,
kolikogod se činio maniriran i staromodan, jer „Pavao Čuturić“
odista nije zaokružena, cjelovita „pripovijest“, već skup „ulomaka“,
t. j. epizodâ iz života glavnoga lica, staroga seoskoga učitelja, koje
davaju njegovu sliku i osvjetljavaju njegov karakter.

Sva je prilika, da je taj prvijenac hrvatske humorističke knji-
ževnosti nastao pod utjecajem lektire Jean-Paulovih pripo-
vijedaka. Jurković je poznao i mnogo poštovao toga njemačkog
humorista; dokaz su tome među ostalijem njegove rasprave „O
narodnom komusu“ (Rad IX.) i „O metafori našega jezika“ (Rad
XXXI.), gdje pored drugijeh auktora citira i Jeana Paula (djelo
„Vorschule der Aesthetik“), i to dosta često, pa se iz citatâ vidi,
koliko mu je važno njegovo naučno mnijenje.¹ A kako njegovu

¹ Jurković ne samo da pohvalno pominje Jeana Paula, već i mnoge
njegove nazore prihvaća. Tako na pr. u raspravi „O narodnom ko-
musu“ (Rad IX., str. 156.—186.) odmah u početku navodi riječi Jeana
Paula: „Ono [što je smiešno]... od njekad nehtjede uljezti u definicije
filozofâ — osim nehotice“ (str. 157.). Jean Paul (u sprijeda pomenutom
izdanju sveska XLI., XLII. i XLIII.) veli na str. 133.: „Das Lächerliche
wollte von jeher nicht in die Definizionen der Philosophen gehen —
ausgenommen unwillkürlich.“ Malo dalje citira Jean-Paulovu definiciju,
koju je sâm složio iz različnijeh rečenica njemačkoga pisca (str. 157.):
„Rečeni Jean Paul nalazi u smiešnu opreku za uzvišeno, ili točnije,
kako on misli, čutilno zrijenu bezkrajnu bezumnost, dakle minimum,
koji uzvišenu, kano maksimu, naproti stoji.“ Jean Paul (str. 137.):
„... der Erbfeind des Erhabenen ist das Lächerliche ...“; (str.
143.): „Dem unendlich Grossen, das die Bewunderung erweckt, muss
ein eben so Kleines entgegenstehen, das die entgegengesetzte Em-
pfindung erregt“; (str. 145.): „... macht es [das Lächerliche] eben zu
jenem Minimum des Verstandes, zu jenem angeschaueten Unverstande,
worüber wir lachen ...“; (str. 151.): „... die drei Bestandtheile des
Lächerlichen als eines sinnlich angeschaueten unendlichen Unverstandes
[na drugom mjestu: Ungereimtheit]...“ Jurković ne prihvaća tu de-
finiciju (str. 158.) „držeć, da bezkrajna bezumnost nemože biti pred-
metom smieha“, već se seže za definicijom Aristotelovom (str. 157.):
„Sried toga nesporazumljenja i meteža rado se potražuje u davnoj
davnini sidro, koje je u moru svoje naučnosti ostavio starac Ari-
stotel, te se onj rado i prikapča brod bludeći po pučini neizvjestnosti
i dvojbe... I u našem pitanju on je najsigurnijim pribježištem.“ Ovo

190

V. DUKAT,

(52)

estetiku, bez sumnje je čitao i njegove pripovijetke; bilo bi čudo,
da ih nije čitao, kad je baš po pripovijetkama svojijem, ne po
naučnom radu, izišao na glas Jean Paul. Ako se i ne može reći,
da je lektira toga njemačkog humorista uopće pobudila Jurkovićev
humor i potakla ga na pisanje humorističke pripovijetke, ipak nije
nevjerojatno, da ga je baš ona upozorila na lica, koja su sama
po sebi vrlo zgodan predmet za humor Jurkovićeva kova¹, te su
Richterovi (Jeana Paula) „Quintus Fixlein“ i „Maria Wuz“ možda
uzori, prema kojima su — mutatis mutandis — ocertani i prikazani
Pavao Čuturić i Damjan Varićak („Seoski mecenati“). Kao Jean
Paul, Jurković pokazuje živo saučešće za svoga junaka patnika;
neka mjesta u pripovijetki, kao ono u početku treće glave, kad
Čuturić stupa u svoj vrt i uspinje se na² „jedan kup oplievljena

poštovanje Aristotela živo podsjeća na riječi Jeana Paula, kad veli
(str. 134.): „Die alte Definizion von Aristoteles, welcher *Argus von
Blick und Geryon von Gelehrsamkeit* [od mene istaknuto] überhaupt
nie vorbei zu gehen ist, steht wenigstens auf der Bahn des Ziels,
wiewol nicht am Ziele, nämlich diese, dass das Lächerliche aus einer
unschädlichen Ungereimtheit entstehe.“ — Sad Jurković navodi pri-
mjere za smiješno, ali usprkos tome, što nije prihvatio njegove defi-
nicije, ipak se tu opet oslanja na Jeana Paula. Jean Paul naime nahodi
u smiješnome tri dijela (Bestandtheile), od kojih da je prvi (str. 151.):
„Der Widerspruch, worin das Bestreben oder Seyn des lächerlichen
Wesens mit dem sinnlich angeschaueten Verhältniss steht“ — pa i
Jrković u svojijem primjerima ističe kao ishodište smiješnoga opreku,
kontrast ili protivurječje, na pr. kontrast između uzroka i posljedice,
svrhe i sredstva, „komično nerazmierje silâ“, „zamjena istine s prîčinom
sbunjena razbora“, „komično priznavanje nenadana pojava te kriva za-
mjena stvarî i odnošajâ“ i t. d. U daljem tijeku rasprave dolaze do
riječi i drugi estetici, no tu i tamo još polazi Jurković tragom svoga
prvog uglednika (na pr. gdje se govori o smijehu, str. 159. i 160.),
a gdjegdje ga i naročito citira (str. 159.: što je suza; str. 167.: što
je dosjetka). Samostalan je Jurković istom ondje, gdje „njeke estetične
pojmove“ nastoji „na pojave našega duha uporaviti“, u općenitom pak
dijelu, veli, „bilo mi se je zadovoljiti onim, što su dosada na tom
polju pritrudili najbolji pisci drugih naroda.“

¹ „Das Landpfarrer- und Dorfschullehrer-Leben giebt der [humo-
ristischen] Idylle den besten Stoff, da es wenigstens geistig über sie
hinausweist“ (Rudolf Gottschall, Die deutsche Nationalliteratur des
neunzehnten Jahrhunderts. 1872³. I, 151).

² Citate iz Jurkovićevih pripovijedaka navodim po izdanju: Janko Jurković. Sabrane pripoviesti. (Zabavna knjižnica Matice Hrvatske). Prvi svezak. Zagreb 1880. (Z. k. sv. XLIII.—XLV.). Drugi svezak. Zagreb 1881. (Z. k. sv. LI.—LIII.).

(53)

191

štira i druge travurine“¹, da pase oči po žitorodnijem poljima i pobudi duh svoj na pjevanje, opominju svojijem sentimentalno-humorističkijem tonom naoseb na ton Jeana Paula.

Ali još u nečem pokazuje „Pavao Čuturić“ utjecaj njemačke romantičke škole: cijela je pripovijetka prožeta nekom mirnom ironijom, koja podsjeća na mnogo spominjanu „romantičku ironiju“ Jurkovićevih uglednika. Stari se naime učitelj, bivši sedlarski kalfa, smatra „nepriznavanim genijem“, a iz objektivnosti, kojom njegov biograf prikazuje to uobraženje svoga junaka crtajući jaz, što dijeli Čuturićevo „htijenje“ od njegova „umjenja“, izbija auktorova ironija²; ta ironija postaje još oštrija po tome, što sámo glavno lice ostaje do kraja slijepo za svoje nedostatke živući u nekoj posebnoj okolini, koju mu stvara njegovo uobraženje, i s prezirom pogledajući na Lovru Nevolju, druga svoga po zvanju, bijedi i — neznanju. Istom potkraj pripovijetke izlazi auktor sám pred čitača te skida nasmijanu obrazinu humorista, da uzmogne izreći sud svoj o Pavlu Čuturiću. Taj je sud rezultat njegove pripovijetke, kao što je pouka rezultat basne.

„Pavao Čuturić bio je jedan od onih ljudi, koji su i umrli, a nikada pravo neznali, zašto su se upravo rodili. Laćali se ovoga i onoga, samo jednoga ne — zašto su možda upravo bili ... A sam bijaše nesretnik i mučenik ovoga svieta sried umišljene svoje sreće³. On si je sam vraćao od zla dobro, od siromaštva bogatstvo, od nužde kriepost, od neukosti znanje, i to bez ikakve čarolije ... “⁴

Karakteristika Čuturićeva uspjela je piscu vrlo dobro. Prvijenac mu pripada još uvijek među najbolje pripovijetke njegove. Tehnički je nedostatak pripovijetke, što ona nije zaokružena cjelina, već zbornik epizoda, no toga nedostatka čitač ne osjeća ili dajbudi ne mari za nj. Jurkoviću je u prvom redu do toga, da nam poda točnu sliku starovjerskoga učitelja — a čitač, kojega starac učitelj ošvaja od prve stranice, voljno se prepušta vođenju auktorovu. Najbolji je bez sumnje dio pripovijetke njen početak, kad se opisuje, kako Čuturić s Nevoljom slavi 20-godišnjicu svojega učiteljskoga

¹ II, 34.

² „[Die romantische Ironie] ist im Grunde genommen ein sehr me-
chanisches Verfahren; man betrachtet ein- und denselben Gegenstand
von zwei entgegengesetzten Standpunkten und fügt diese verschieden-
artigen Bilder unvermittelt zusammen“ (Mielke p. d. str. 67. i 68.).

³ Od mene istaknuto. — ⁴ II, 52.

192

V. DUKAT,

(54)

rada; autobiografija Čuturićeva, što je sâm junak pripovijeda drugu
Lovri — s onijem brojnijem komičkijem prekidima njegova pripo-
vijedanja — ostat će zauvijek čist biser u humorističkoj literaturi
hrvatske lijepe knjige.

2. „Ima i tomu lieka“.

Mitar Kuburdjić htio bi na laku ruku da se obogati. Igra na
lutriji i zaziva vraga, da mu donese blaga. Od te ga bolesti izliječi
njegov „kóno“ Marko prikazavši mu se dva puta kao vrag, a
jedamput kao anđeo sreće. Lijek pomaže; Mitar uviđa, „da se
o tudjoj muci živjeti nemože, nego da svaki valja da se uzda
u se i da se svojim trudom i znojem promeće“ (I, 97.).

Pripovijetka nije dosta zbita, vrlo je razvučena i nakrcana su-
višnjijem razgovorima. Lijek Markov trebao bi da djeluje odmah
prvi put; tijem bi pripovijetka bila više zaobljena, a radnja vjero-
jatnija. Da je „grk Mitar“ toliko naivan, da se tri puta dade na-
samariti od svoga „kóne“, teško je vjerovati, a pored toga jenjava
interes čitača, kad isti motiv — uz malo promjene — ulazi tri
puta u pripovijetku. Inače je karakteristika Mitrova i njegova
sluge Jerka dobro uspjela, no baš zbog toga čitač odlaže knjigu
iz ruke s uvjerenjem, da lijek Markov — ne će pomoći.

Mitar bi mogao biti tip iz života; tă ima ih i sad još mnogo
poput njega u svijetu. No i u literaturi susrećemo sličnijeh ka-
raktera, pa je Jurkoviću mogla doći pobuda, da opiše ovakav
karakter, i iz njegove lektire. Engleski pisac Joseph Addison,
kojega je Jurković po vlastitom priznanju¹ mnogo čitao, pa je i
prevodio iz njega², govori u jednom svome članku³ o lutrijašima
i ljudima, koji bi, kao Mitar, htjeli ubrzo postati bogati; on se
izruguje onima, koji u snu i na javi traže posebne brojeve, što
će im tobože donijeti sreću (tako radi i Mitar), a temeljna je
misao ista kao i kod Jurkovića: uzdaj sé u se i u svoje kljuse.
Zazivanje vraga pak i zlijeh duhova, bilo ozbiljno bilo šaljivo
kao u Jurkovićevoj pripovijetki, prastari je motiv, koji se javlja
u svjetskoj književnosti pored doktora Fausta sijaset puta sve

¹ U pripovijetki: Memoari stare grešlje.

² U „Viencu“ god. 1869. članci „Iz Addisona“ u brojevima 5, 6,
7, 8, 15.

³ s natpisom: „Lotteries“ i mottom: — οὖλον ὄνειρον.

(55)

193

tamo od Horacija¹ pa do našega „Grabancijaša“, i to vazda s istijem ciljem: da se čovjek s njihovom pomoći dočepa nečega, što ne može da poluči vlastitom snagom. Krupno šaljivi način, kojijem Jurković crta zazivanje Mitrovo i njegov efekt, podsjeća ponajviše na „Grabancijaša“, s kojijem se Jurković valjada još kao klerik upoznao.²

### 3. „Tuskulaniade“.

„Tuskulaniade“ nijesu pripovijetka, već skupina crticâ ili epizodâ napisanijeh više feuilletonskijem načinom; pa i štampane su prvi put kao feuilleton „Narodnih Novina“. Osnovna im je misao: prikazati protivštinu između umišljenoga ideala i krute zbilje — dakle misao često obrađivana, samo što je Jurković prema ćudi svojoj prikazuje s mrvo ironije zadojene obilnijem humorom. Ta se osnovna misao kazuje u prvijem rečenicama članka:

„Velika je mudrost smatrati sviet onakovim, kakovim jest, i ne-
tražiti, kano što često biva, hljeba nad pogačom. Ali nismo svi mu-
draci: Diogeni riedko su posijani. Mi obični ljudi nemožemo podnieti
za dugo spona istine, kojom smo okruženi, već ih gledamo razkinuti
i polićemo za ideali“ (I, 19.).

Jurković nam tu protivštinu prikazuje na životu na selu: kako
ga sebi slika mašta obrazovana varošanina, koji život na selu
pozna samo iz knjigâ, napose iz klasičnijeh pisaca (zato članak i

¹ Horat. Sat. I, 8.:

Scalpere [Canidia i Sagana] terram
Unguibus et pullam divellere mordicus agnam
Coeperunt; cruor in fossam confusus, ut inde
Manes elicerent animas responsa daturas.

Hecaten vocat altera, saevam
Altera Tisiphonen: serpentes atque videres
Infernas errare canes...

Još stariju upotrebu toga motiva pokazuje Homerova Odiseja.

² Neka se isporedi zazivanje Mitrovo kod Jurkovića s načinom, kako Grabancijaš opisuje to zazivanje („Mathiash Grabantiash Diak“ u izdanju Mikloušićevu od god. 1821.; Zpelyivanye I., Izhod V., str. 124.). Da je efekt Smolkova zazivanja bio isti kao i Mitrova, dokazuje monolog Smolkov u prvom prizoru drugoga čina (str. 130.): „Komajszêmsze denesz vre tretji tjeden z-poztelye zvlékel; veszszêm tak zmlatchen, y zpotert, dasze komaj giblyem...“ Mitar boluje deset dana. — [O samom „grabancijašu dijaku“ neka se ispor. članak Marcela Vidačića: Izvori priče „Grabancijaš dijak“ — u Nast. Vjesn. XXI., str. 321.—339.].

R. J. A. 197.

13

194

V. DUKAT,

(56)

obiluje latinskijem citatima), i kako taj život uistinu izgleda, t. j. kako se on odista doima čovjeka priviknuta na gradski red i gradsku udobnost. Dašto, Jurković generalizira: on neke neprilike prikazuje kao općenite neprilike seoskoga života, a ono su neprilike, koje su se baš desile njemu i zavisne su od njegova posebnoga boravišta, no humoristička certica ili feuilleton ne će da bude naučna rasprava, pa mu se takovi logički skokovi mogu oprostiti. Feuilletonski karakter „Tuskulaniada“ izbija i otuda, što je Jurković malo gdje onako ijetko oštar kao ovdje na nekijem mjestima, pa onda, što su lica, koja iznosi, ponešto karikirano prikazana. Tako na pr. „prijatelj Paja“, koji se u mamurluku dao u megdan s gvozdenom peći, onda ženske pohodnice njegove (premda je inače taj pohod vrlo zorno¹ opisan), a osobito nesrećni „jezikoslovac“ Pacel-Kurelčeve škole, na kojega je auktor sasuo pun vrč žuči i ijeda. Dabogme, Jurkoviću kao pjesniku i književniku, koji se na grudima narodnoga govora odgojio za književno poprište, morale su suhoparne gramatičke zadjevice odiskona biti odvratne.² Lijepo je ocrtan karakter pudarskoga para, napose karakter mrgodne Bare — a tu je auktor, kraj sve surovosti Barine, umio sačuvati dobru volju i humor svoj.

Savjestan klasifikator svrstat će dakle „Tuskulaniade“ među feuilletone, no ipak one nijesu doživjele običnu sudbinu feuilletonskijeh „causerie“-ja — da umru nakon života od nekoliko dneva. A živjet će još koje desetljeće: humor piščev čuva njihovu mladost i svježost.

### 4. „Petakinja vina“.

Ovoj je šali sadržaj sitan: starac župnik ide da nabavi vina za Svijećnicu, te se pripovijedaju zgode i nezgode, što ga snalaze na njegovu putovanju. A najsmješnija zgoda dešava mu se na koncu putovanja: starac misli da je stigao u Osijek i u gostionicu,

¹ Na pr. odlazak njihov. Kad je kava bila ispita, počeo je razgovor malaksati. Uto: „Netko bješe napolje izglednuo i donese glas, da se je nebo naoblačilo i da se sprema na kišu. To uzbuni svilu i kadifu, i ista graja, kano pri dolazku, dade na znanje, da se je jato diglo na polazak“ (I, 39.).

² No zato mu je ipak čistoća jezika vazda bila na srcu; neka se isporedi njegov članak „Misli o jeziku“ u Nevenu god. 1855., br. 35. i 36.

(57)

195

a kad tamo — dospio je u Čepin u vlastelinski dvor, gdje se baš
slave poklade.

Sitni taj događaj pripovijeda nam auktor s puno humora na
16 stranica.¹ Prva glava sadržava uvod, gdje se — za ono malo
sadržaja dosta široko — prikazuju kulturne prilike u Slavoniji
početkom XIX. vijeka. Pisac pripravlja čitača na ono, što će
doći, jer kako je u ono vrijeme bilo slabo prometa i saobraćaja
u Slavoniji, a obrazovanija čeljad, koliko jê bilo, bijaše narijetko
posijana po zemlji, nije čudo, da „onda svaka gostba bijaše mali
epos, vriedan Odyssee Homerove“ (II, 57.). U drugoj glavi crta
se župnik i njegov novi kočijaš Đuro; opis je također rastegnut,
ali se razbira, da je auktoru bila osobita slast humorističkom ši-
rinom ocertati ova dva karakteristična tipa stare Slavonije: do-
bričinu župnika i „passepartouta“ kočijaša. Sama se radnja otpo-
činje istom u trećoj glavi i završava u šestoj. Dobroćudni humor
auktorov podaje ovoj formom suviše rastegnutoj crtici čar i vri-
jednost.

Glavna šala u crtici: da župnik krivom drži privatnu kuću
gostionicom, dosta je često upotrijebljen motiv. Valjada najznatnije
djelo svjetske književnosti, kojoj je taj motiv glavnom osnovom,
jest komedija (i sad još omiljela) engleskoga pisca Olivera Gold-
smitha (1728.—1774.) pod natpisom: Shee stops to conquer (Ona
se sagiba, da nadvlada)². Jurković je poznao englesku literaturu,

¹ Dašto Matičina izdanja.

² Ovo je sadržaj komedije: Sir Charles Marlow hoće da oženi svoga sina Charlesa s kćerju svoga prijatelja, vlastelina Hardcastlea. Stoga ga šalje u selo, u kojem Hardcastle stanuje, da se s djevojkom upozna i da je isprosi. Charles zabludi na putu (kao Jurkovićev župnik) i stizava kasno u noć (i župnika, dašto, vara noćna tmina) u neko selo, ali ne zna, da je to baš selo, u koje je trebao doći. Tu se u seoskoj krčmi nađe s prokšenim i lakounmim pastorkom Hardcastleovim, koji ga prevari, da je Hardcastleova kuća gostionica, i uputi ga, da ondje potraži noćište. Charles posluša savjet, dođe u kuću, drži Hardcastlea za gostioničara, a kćer njegovu za konobaricu, pa se i vlada prema tome. Situacija se Charlesova u komediji samo u tome razlikuje od situacije župnikove u pripovijetki, što kod Jurkovića svi, osim župnika, znadu za zabludu njegovu i nastoje ga zadržati u njoj, dok u komediji samo djevojka znade za nju, a otac njen, koji ne može sebi protumačiti vladanje Charlesovo, drži ga drzovitim gradskim gizdelinom i hoće najposlije da ga baci iz kuće. Kad se zaplet rasplete, Charles je u prvi mah tako isto postiđen kao i Jurkovićev župnik, ali se kod obaju pisaca na koncu sve srećno svršava.

*

196

V. DUKAT,

(58)

pa mu je valjada i ta komedija bila poznata, no iz toga ne ću
da zaključujem, da je on taj motiv baš morao uzajmiti od Gold-
smitha. Tà ono, što pripovijeda, moglo se odista dogoditi kojem
slavonskom župniku, ako i jest zgoda, kako je priповijeda Jur-
ković, valjada ponešto dotjerana i iskićena. Uostalom, Jurkoviću
se tako sviđao taj motiv, da ga je u drugoj pripovijetki („Slučaj
provodagjija“) još jedamput, iako više uzgred, upotrijebio. I cijelo
putovanje starca župnika s njegovijem zaprekama i nezgodama,
premda je možda pripovijedano po istini, kao novelistički i humo-
ristički motiv nije ništa novo i originalno; putničke zgode i ne-
zgode bile su oduvijek tražena građa humorističkijeh pisaca, pa
sličnijeh prikaza ima sijaset; primjera radi pominjem nasumce
Kniggeovu „Reise nach Braunschweig“ i Dickensove „Pickwick
Papers“, koja su djela mogla biti i Jurkoviću poznata.¹ Ako je
dakle glavna ideja i uzeta otkud sa strane, ipak se mora priznati,
da je vješto nakalamljena na domaće stablo te ne odaje svoga
stranoga podrijetla.

5. „Sudbina jarac ili Profesorova vlasulja“.

Ova pripovijetka čini se kao da je reminiscencija na lektiru
Sterneova „Tristrama Shandya“². Misao vodilja, koja je kazana
u komičnu natpisu njezinu („sudbina jarac“), ista je, koja se pro-
vlači nedovršenijem romanom Sterneovim: i engleski auktor, kao

¹ Kniggeova „Reise nach Braunschweig“ štampana je prvi put god. 1792. i kasnije često preštampavana; Dickensovi „Pickwick Papers“ izišli su god. 1836.—1837. — Obična je neprilika putnikâ u humorističkijem pripovijetkama, da sjedaju u kriva kola ili da u gostionicama zađu u tuđu sobu. Potonja se neprilika dešava Pickwicku u Dickensovu romanu i mladom Valentinu u Kniggeovoj pripovijetki; Jurkovićev pak župnik zalazi u tuđa kola i mora zato sa pô puta da se vraća u Košku. Sličnu, no još neugodniju nepriliku doživljuju Waumann i njegov sin kod Kniggea: njihova već plaćena kola stoje spremna pred gostionicom, ali dok oni doručkuju, ďvije šaljivčine uhvate zgodu, sjedaju u kola i odvezu se s njima, pa Waumann mora da pogodi i plati druga kola.

² Lako je moguće, da je lektira Jeana Paula navela Jurkovića na čitanje Sterneovijeh djela. Jurković je, kako znamo, vrlo dobro poznao djelo njemačkoga pisca o estetici, napose najvredniji njen dio, koji radi o humoru, a u tom je dijelu Jeanu Paulu vazda pred očima Sterne, kojega on smatra uzorom pravoga humorista. Bilo bi začudo, da Jurković ne bi bio nastojao upoznati pisca, iz čijih djela njemački estetik stvara zakone za pjesnike i pisce humoriste, i čija mu djela daju najbolje primjere za njegove tvrdnje.

(59)

O NAŠIJEM HUMORISTIMA : NEMČIĆU, JURKOVIĆU I KORAJCU.

197

i Jurković, po više puta ističe, da je sudbina zlobna i pakosna, pa da nekijem zloradijem veseljem čovjeka baca u neprilike, od kojih se on najviše hoće očuvati.

„Najsvečanije časove“, veli Jurković, „najozbiljnije situacije, koje si velikim trudom i tanahnim dovijanjem priredjuje ubogi čovjek, izvraća naopako humor života, taj vražić, ta ljubezna protuha, koja se kroz svaku rupu provlači; taj nestašni dječarac, kojemu je sav sviet — poput kaleidoskopa — igračkom, te ju bez prestanka obraća, gradeć u čas od kruna velikaških kape budalaške, od vitežkih čorda čauške kobasice, od divan-kabanica harlekinske plašte i t. d.“ (I, 1.).

A Sterne na pr. na jednom mjestu kazuje:

„Ne će li prijazni čitač od srca žaliti mojega oca [gospodina Shandya]... kad vidi, kako se sve malene osnove i želje njegove ruše i obaraju; kad gleda, kako niz događaja neprestano ustaje protiv njega, i ktome tako odrješito i okrutno, kao da su navlaš pripravljeni i na nj napereni, da vrijeđaju njegove namisli... Kunem se pepelom njegovim, ako je kad pakosni demon koji uživao u tome i zanimao se tijem, da učini jalovima namjere kojega smrtnika — ovdje se to desilo...“¹

Najzad cijela „biografija“ Tristrama Shandya — jer Sterne veli da piše biografiju — osniva se na tezi, da usud ravna čovječijim životom, a napose životom porodice Shandy, pa da mu se ne može od’rvati uza svu opreznost i filozofiju ljudsku. Tristram je već prije rođenja svoga igračka u rukama sudbine, gotovo tako isto i glavno lice Jurkovićeve pripovijetke, profesor Oktavijan Pecirep de Crnilug. A jedna od glavnijeh njihovijeh nevolja jest — njihovo krsno ime. Jurković stoga umeće u pripovijetku raspravicu o krsnijem imenima, koja nije ništa drugo već reminiscencija na sličnu, samo nešto odužu, raspravicu u romanu Sterneovu². Kao što Mr. Shandy razlikuje tri vrste krsnijeh imena: imena dobra, rđava i indiferentna, tako Jur-

¹ Tristram Shandy I, 19. — Czerny (p. d. str. 7.): Durch das ganze Buch [Tristram Shandy] ruft der Dichter seinen Lesern zu: „Menschlein, bildet euch nichts ein auf eure Würde, wir sind ja alle mehr oder weniger Narren und Staub im Winde.“ Aus dieser Weltanschauung heraus will er [Sterne] von der grossen und dämonischen Natur des Menschen nichts wissen; nicht er schafft sich das Schicksal, sondern er wird in seiner Schwäche durch eine Menge von kleinen Anlässen und Ursachen bestimmt.

² Sterne p. d. I, 19.

198

V. DUKAT,

(60)

ković pozna imena: boljarska, građanska, seljačka, pa imena, koja treba da pripadaju posebnijem staležima; kako je Shandyu na pr. ime „Trismegistus“ dobro ime, „Nikola“ (Nick) rđavo, „Tom“ ili „Dick“ indiferentno, tako po Jurkoviću ime „Caesar“ pristaje vojniku, „Dominik“ redovniku, ali seljaku da bi ime „Dominik“ ogorčavalo život.¹ No Jurković polazi još dalje, pa umuje i o prezimenima. Tko ima smiješno prezime, treba da ga zaštiti dostojanstvom ili osobnom važnošću: „Ochsenstirn“ smije se zvati samo ministar ili predsjednik kakova vijeća, pa i „Kobasica“ ili „Pecirep“ mogu „nositi samo ljudi, ako ne drugo, barem dosljedno ozbiljni“ (I, 4.).

Pripovijetka je inače tehnički dobro izrađena te ima određenu radnju, koja se postepeno razvija do svoje pointe. Samo uvod je odugačak, kao često u Jurkovića, no u ovom je događaju možda dužina njegova zavisna o reminiscencijama na maniru Sternea, koji od samijeh uvoda i prekida i prijelaza i uzgrednijeh tumačenja jedva dospijeva na samu pripovijetku.² Pointa je pripovijetke drastično-komična šala (profesorova vlasulja, koju mu na putu k ponočki vjetar zbaca s glave, nahodi se drugoga dana kao igračka u zubima dvoje štenadi), kakovijeh inače u Jurkovićevijem pripovijetkama nema, i koja jedva još odgovara njegovoj teoriji o komičnom³; no ja uzimam, da je tu drastiku od česti skrivio Sterne, koji obiluje šalama, ali su mu šale redom ili krupne ili

¹ Kao Sterne, i valjada njegovijem primjerom potaknuti, raspravljaju o važnosti imena po udes ili karakter čovječji i njemački humoristi; na pr. Jean Paul u pripovijetki „Leben des Quintus Fixlein“ (u p. izd. IV, str. 74.; ispor. Özerny p. d. str. 83. i 84.) i Wieland u „Beyträge zur geheimen Geschichte der Menschheit“ (u izdanju: C. M. Wielands sämmtliche Werke, Wien 1811, sv. XIV. str. 19. i 20.; ispor. Behmer p. d. str. 34.). Stariji pisac (Wieland) filozofira samo o ljepoti imena, no ipak — pošto je pomenuo, da je glavno lice pripovijetke slučajno dobilo svoje (ružno) ime — domeće: „— und so hat schon tausendmahl ein eben so zufälliger Umstand Dinge von unendliche Mahl grösserer Wichtigkeit entschieden“, što odgovara otprilike argumentaciji engleskoga pisca. Sterneovu načinu raspravljanja najbliži je Jurković; zato i držim, da je hrvatski pisac dobio pobudu za svoje raspravljanje izravno lektirom Sterneova romana.

² „Einen Roman... in unserem gegenwärtigen Sinne zu schreiben... kam dem Dichter [Sterne] nicht in den Sinn. Ihm waren die üppigen Ranken, die zierlichen Blüten und zarten, betauten Blätter, mit welchen er sein Gewinde verzierte, die Hauptsache...“ (Longo, p. d. str. 4.).

³ Rad IX. „O narodnom komusu“ str. 157. i 158.

(61)

199

drastične.¹ Razlika je između Sternea i Jurkovića, da engleski pisac drastiku još jače istavlja frivolnijem načinom svoga pripovijedanja, dok je Jurković naprotiv nastoji ublažiti umirnijem i harmoničkijem završetkom. Ima još nekoliko sitnica, koje opominju na Sternea, na pr. suvišnjom točnosti kazani datum, u kojemu stoji izvjesna „vis comica“²; pedantičko citiranje kakove knjige, kod Sternea obično djelâ čudnijeh i nepoznatijeh, kojima se, da se uveća komički efekt, dodaje pridjev „znamenit“, „glasovit“ i t. d.³; ceremoniozno predstavljanje glavnoga lica⁴ i još možda štošta. Sama pointa pripovijetke, gubitak vlasulje — vrlo zahvalan i mnogo upotrijebljen motiv u svoj humorističkoj literaturi — također donekle opominje na Sternea, jer se i kod njega opisuje jedna komična scena s vlasuljom gospodina Shandya.⁵

¹ Neka se isporedi na pr. opis nezgode doktora Slopa u „Tristramu Shandyu“: II, 9.

² Jurković: „Taj muž... sjedi u večer dne 23. prosinca 18... u svojoj sobi...“ (I, 6.).

Sterne: „I was begot in the night, betwixt the first Sunday and the first Monday in the month of March, in the year of our Lord one thousand and seven hundred and eighteen“ (I, 4.).

Ovaka pedanterija pripada također u „humoristische Sinnlichkeit“
Jeana Paula.

³ Sterne na pr. III, 35.: „the great and learned Hafen Slawkenbergius“; Jurković (I, 18.): „...... obeća mu poslati ..... glasovito Seibtovo djelo: ‚Klugheitslehre oder die Kunst äus dem Umgange mit Menschen die möglich grössten Vortheile zu ziehen‘...“ (Karl Seibt * 1735. † 1806.; pomenuto je djelo izišlo 1799. i 1815., 2 sv.).

⁴ Jurković (I, 3.): „S toga je i posve pravedna neustrpljivost mojih čitatelja — a i pokojni Oktavijan Pecirep, da je živ i pritoman, to bi mi ljuto zamjerio — što, baveć se već toli dugo oko njegove po nas, kako vidite, znamenite osobe, propustih sve do sada predstaviti ga“. Sterne I, 21.: predstavljanje strica Tobije.

⁵ Sterne III, 2. i 3. — Od drugijeh obradbi toga motiva pominjem onu u veseloj igri Heinricha von Kleista „Der zerbrochene Krug“, u kojoj vlasulja uopće igra veliku ulogu. Seoski je sudac (knez) Adam noću krišom pohodio zaručnicu momka Ruprechta, a kad ga je ovaj zatekao, pobježe na vrat na nos i pritom izgubi vlasulju. Sjutradan mora sudovati bez vlasulje, pa se ispričava, da mu je uveče vlasulja spala, a mačka da se u njoj omacila; kasnije opet pripovijeda, da se suviše približio svijeći, pa mu je tom prilikom vlasulja izgorjela. Najzad ga izgubljena vlasulja, koju nađoše pod prozorom djevojčinim, izdaje. — Adamova je isprika doduše lažna, no sama zamisao pokazuje mnogo sličnosti s pointom u Jurkovićevoj pripovijetki.

200

V. DUKAT,

(62)

6. „Memoari stare grešlje“.

Ideja za tu pripovijetku, kazuje sâm Jurković, zarodila mu se
pri lektiri nekoga članka Addisonova, no osim same ideje i ne-
koliko rečenica uvoda Jurković se malo poslužio Addisonom, već
je u izradbi te ideje pošao drugijem putem i našao sebi druge
provodiče. Iza dražesnoga sasvijem originalnoga uvoda, koji sa-
država reminiscencije na vlastito djetinjstvo piščevo, i u kojoj se
upoznajemo sa starom grešljom, Jurković nastavlja (I, 46. i 47.):

„U to doba dodjoše mi rukuh spisi Addisonovi, te naidjoh gdje
pripovieda, kako ga jednom večeri bješe pohodio prijatelj, čovjek silna
razgovora, kojim bi mu vrcale misli i primjetbe koliko nove toliko
neobične. Izmedju ostaloga tvrdjaše, da se hoće više uma tihu i sa-
motnu nego li bučnu i nemirnu životu. Mnogi ljudi našega vieka da
se nečim grade s toga, što se neprestano tamo amo vrzaju te čine
koješta male ili nikakove vriednosti. To govoreć, spazi na stolu do-
maćinovu nekakav novac i u brzo smisli primjetbu, da mnogi od onih
vrzala nisu doživili ni polovicu onoga, što bi nam mogao pripoviedati
onaj novac, da govoriti umije.“

Sve je ovo parafraza prvijeh rečenica Addisonova članka, kojemu
je natpis „Adventures of a Shilling“¹. Tom opaskom prijateljevom,
veli Jurković, zaplodiše se u duhu Addisonovu „memoari² šilinga“,
a „domišljata pripoviest sgoda šilingovih“ (I, 47.) pokrenu u nje-
govoj mašti „memoare stare grešlje“. Situacija je kao kod Addisona.

¹ Izišao je u časopisu „The Tatler“ 11. studenoga 1710. Dalje kazani citati izvađeni su iz izdanja skupljenijeh djela Addisonovih: The Works of the right honourable Joseph Addison. With notes by Richard Hurd. Edited by Henry G. Bohn. London 1888. — Početak članka glasi: I was last night visited by a friend [„Swift“, domeće Richard Hurd] of mine, who has an inexhaustible fund of discourse, and never fails to entertain his company with a variety of thoughts and hints that are altogether new and uncommon. Whether it were in complaisance to my way of living, or his real opinion, he advanced the following paradox, „That it required much greater talents to fill up and become a retired life, than a life of business“. Upon this occasion he rallied very agreeably the busy men of the age, who only valued themselves for being in motion, and passing through a series of trifling and insignificant actions. In the heat of his discourse, seeing a piece of money lying on my table, I defy (says he) any of these active persons to produce half the adventures that this twelvepenny piece has been engaged in, were it possible for him to give us an account of his life.

² „Adventures“ su = zgode; hrvatski bi se reklo: zgode i nezgode

(63)

201

Addison, razigran riječima prijateljevijem, zapada u neko čudno snatrenje (reverie), koje, veli, bijaše više delirij nego san¹; slično se dešava Jurkoviću:

„Bila je večer i, došavši doba spavanju, legnem se i po običaju uzmem knjigu — i to opet Addisona — da čitam. Prevraćajuć list po list stvari poznate, dodjem opet na poviest o šilingu. Zanesem se u misli, a po malo i u san. Svatko zna, da je to stanje polusna za otajstvene stvari — kojekakove prikazni — najprikladnije.“²

Oživljenje grešlje prikazano je kao kod Addisona, samo nešto kićenije.

„Učini mi se, da nešto zuji, kano glasom maloga zvona, i odmah zatim ču se rieč ljudska: Χαίρε! — — — ave! — — — zdravo!“³

Addison veli u glavnom isto, ako i kraće, samo o grčkom i latinskom pozdravu ne zna ništa⁴. Odavde dalje odvaja Jurković od Addisona. Addisonova je pripovijetka monolog, a pojedine zgode šilingove ređaju se jedna za drugom prilično suhoparno i monotono; Jurković je mnogo življi, rječitiji i šareniji. Otpočinje dijalogom — tu mu je kano da bio pred očima Lukijanov „Pijetao“⁵ — pa onda istom nastavlja monologom, u kojemu grešlja

¹ „... I fell insensibly into a most unaccountable reverie, that had neither moral nor design in it, and cannot be so properly called a dream as a delirium.“

² I, 47. — ³ I, 47.

⁴ „Methoughts the shilling that lay upon the table reared itself upon its edge, and turning the face towards me, opened its mouth, and in a soft silver sound, gave me the following account of his life and adventures...“

⁵ Prilike su gotovo iste. Pripovjedač u Jurkovićevoj pripovijetki zapanjen je, kad mu progovori novac, a Mikil u Lukijanovu dijalogu čudom se čudi, kad čuje, kako iz kljuna pijetlova teče ljudski govor.

(Jurković): „Ja ga zapanjen pogledam.

— Što me tako gledaš, reče, čemu li se čudiš?“ i t. d.

(Lukijan): Μικύλος (pošto mu progovori pijetao) · Ω Ζεῦ τεράστιε καὶ Ἠράκλεις ἀλεξίκκλε, τί τὸ κακὸν τοῦτ' ἐστίν; ἀνθρωπικῶς ἐλάλησεν ἀλεκτρυών.

Ἀλεκτρυών · Εἶτά σοι τέρας εἶναι δοκεῖ τὸ τοιοῦτον, εἰ ὁμόφωνος ὑμῶν εἰμι; κ. τ. λ.

Na Lukijana podsjeća još i ono mjesto, gdje grešlja govori o seobi dušâ i o Pitagori. Tako i pijetao poučava Mikila.

202

V. DUKAT,

(64)

pripovijeda svoje doživljaje. Ovi su — i spoljašnjijem načinom — podijeljeni na dva dijela: u prvom pripovijeda grešlja svoje vlastite doživljaje, a u drugom ono, što je čula od drugoga novca, s kojijem je bila zatvorena u škrčevoj škrinji. Prvi je dio slobodnije napisan i pun je humora; drugi je dio dosta mehanički složen od nekoliko ulomaka Tacitovijeh Anala, a ti ulomci, bez stalnoga principa izabrani¹, pripovijedaju djela krute tiranije i cesarske mahnitosti, pa stoga, dabogme, u njima nema mjesta humoru. Način, kako auktor prenosi te ulomke u svoju pripovijetku, nije jednak; u većini slučajeva on samo parafrazira Tacitove riječi² ili ih čak riječ po riječ prevodi³; samo kod prva dva ulomka više se potrudio i dao im u svojem prikazu zaobljeniji, gotovo novelistički oblik. Nije nemoguće, da je to učinio pod dojmom Bulwerova romana „Posljednji dani Pompeja“, koji mu je zacijelo bio poznat⁴, stijem više, što je malo godina prvo, nego što su štampani „Memoari stare grešlje“ (1869.), pomenuti engleski roman osvanuo na slavenskom jugu u prijevodu Laze Kostića⁵.

Pripovijetka Jurkovićeva ima mrvo ironičku pointu; to se razbira iz završetka, koji glasi:

„Na to se probudim. — Svieća jur bješe dogorila; raztarem si oči i razmišljajuć o tom čudnovatom snu, nadjem da nije ništa, nego da sam rekapitulirao — i vi s menom — nekoliko odlomaka iz rimskoga povjestnika Tacita“ (I, 62.).

Sa svim tijem bila bi pripovijetka bolja, da je kraća; naročito u drugom dijelu natrpano je suviše tijeh „odlomaka“. Prvi je dio kud i kamo bolji, a najljepši je uvod s onom prekrasnom karakteristikom piščeve matere.

¹ Svi ulomci, ili, da točnije rečem, sve historičke epizode, što ih pripovijeda stara grešlja, uzete su iz Anala, i to nasumce iz različnijeh knjiga. Iz druge knjige (II, 27.—31.) uzeta je pripovijest o Libonu Druzu i Firmiju Katu, i smrt Cezara Germanika (II, 71.—73.); pripovijest o vraćarici Martini i o Plancini potječe dijelom iz druge (II, 74., 75.) dijelom iz treće knjige (III, 7.). Ostali su ulomci: progon i smrt Oktavije (XIV, 60., 62.—64.), smrt Traseje Peta (XVI, 28., 34.—35.), optužba Soranova (XVI, 30., 31.), Neronovo boravljenje u Napulju (XV, 33.—35.), nedjela Suilijeva (XI, 5.).

² na pr. ulomak o Oktaviji, Traseji Petu i dr.

³ smrt Cezara Germanika, naročito njegov govor prijateljima.

⁴ izašao god. 1834.

⁵ Бӳлвер Едуард Литон. Последњи дани Помпеја. Превео с енглеског Лаза Костић. Нови Сад 1865.

(65)

203

7. „Ratni memento starca Ivana“.

Ovo je jedna od najboljih pripovijedaka Jurkovićevijeh. Auktor se ovdje nije sezao za tuđijem motivom, već je opisao zbiljski događaj, kako ga je, veli, čuo iz ustâ lica, kojemu se taj događaj desio. Nema razloga uzeti, da se događaj nije zbio onako, kako ga pripovijeda starac Ivan; neke će sitnice biti iskićene, tu i tamo bit će da je koja pointa dodana ili dajbudi bolje istaknuta¹, a vedri humor, kojijem je pripovijetka prožeta, možda baš nije sasvijem potekao od starca Ivana, no uglavnom je zacijelo auktor doživljaj starčev zabilježio onako, kako ga je čuo one ljetne večeri podno „gojaznoga oraha“ (I, 164.). Samo pojava stare Ciganke podsjeća ponešto na inventar romantike, premda su inače Cigani sasvijem obična pojava u slavonskoj sredini; to podsjećanje potječe otuda, što se Ciganka pomalja dvaput, a ktome joj je auktor podijelio ulogu, da na neki način kazuje moral pripovijetke. Uvod je opet odugačak, ali u skladu sa samom pripovijetkom; opis obaju staraca uvodi nas pomalo u vrijeme, kad se dešava glavna radnja, a prikaz mirne prijateljske večere čini zgodan kontrast prema burnom doživljaju starca Ivana. Veoma slikovito i živahno, a kraj sve ozbiljnosti situacije s obilno je humora opisan bijeg seoske čeljadi, kad se otpočinje bitka, tako isto su majstorski prikazani strah i zbunjenost varoškijeh filistara sred ratne vreve; sraz obiju vojski razbira čitač samo iz sigurne daljine, te auktor s mnogo takta izbjegava sve, što bi grozote rata dovelo tik pred naše oči i time narušilo vedri ton pripovijetke. Samo dvije tri riječi aludiraju na strašnu istinu, ali auktor ih odmah prekida šalom:

„Prispiev na bojište — groznu sliku groznoga dana² — nadjem u krčmi svoje stvari i druga si — još uviek pijana. — Sretna čovjeka!“
(I, 181.).

Svakojako je znak nemale pripovjedačke vještine prikazati istinski ratni događaj u vidu humorističke pripovijetke.

¹ „Ali... [Jurković] nije htio praviti pukih fotografija po životu, nego je gradju, pribranu iz života, umjetnički udešavao i skladao prema njekoj višoj ideji, za njeku poučnu, plemenitu svrhu“ (Marković u Spomen-knjizi Mat. Hrv. str. 238.).

² Od mene istaknuto.

204

V. DUKAT,

(66)

8. „Razoreni ideal“.

Šala, koja je predmetom ovoj crtići, nije ni nova ni originalna, ali je zgodno obrađena. Prijatelj Marcelo, vlastelin „niti bogat niti siromašan“, odlučan je protivnik savremenoga društvenoga reda i s emfazom brani načelo „zajednice dobara“ i „jednakosti“ sviju ljudi. U tome ga uvjerenju još utvrđuje lektira Cassagnacova djela „Histoire des classes ouvrières et des classes bourgeoises“¹, premda francuski pisac brani stari poredak, pa istom kad mu dva adrapovca, koje je pogostio kao svoju braću, ukradu nove jahaće čizme, voljan je priznati, da bi Cassagnac ipak „mogao imati... ponešto pravo“. Pored te šale teče i jedna — auktorova lična — ljubavna epizoda, koja je vješto upletena u glavnu radnju.

Pripovijetka ima i opet — kako je to već običaj kod Jurkovića — odugačak uvod, ali ovaj ni sadržajem ni tonom ne pristaje glavnoj radnji. Pripovjedač, koji je pohodio Marcela, izlazi na šetnju, dolazi na groblje i sastaje se s grobarom, koji baš prekopava grob bogataša, da se u nj zakopa seoski gajdaš, i tom prilikom, držeći lubanju bogataševu u ruci, kazuje pripovjedaču grijehe pokojnikove. Cijela je scena očigledna imitacija poznate scene iz Shakspereova „Hamleta“², pa i sâm napola pijani grobar opisan je prema istome licu u Shakspereovoj drami³. Ozbiljni i

¹ Granier de Cassagnac (1808.—1880.) bijaše novinar i politik konzervativnoga smjera. Djelo, koje se gore pominje, izišlo je god. 1837., a pisano je krepko i vješto, no ipak podosta površno i pristrasno. — Nije nemoguće, da je baš lektira toga djela navela Jurkovića da napiše tu šalu, odnosno da jednu mnogo kazivanu anegdotu obradi u pripovijetku.

² V. čin, 1. prizor.

³ Obadva su grobara, Shakspereov i Jurkovićev, lica humoristički ocrtana, no u obadvojice je auktora humor njihov udešen prema mrkom zanatu, što ga ta lica rade. Jurkovićev grobar kopa novi grob prekopavajući stari, pa od časa do časa pije iz bukarice vina; Shakspereov, kopajući grob Ofeliji, zabavlja se sa svojim drugom kazujući dosjetke, i šalje ga u krčmu da mu donese rakije. Obadvojica čak i pjevaju: Shakspereov veselu pjesmicu, Jurkovićev „drhéućim promuklim glasom zapjeva... mrtvačku poputnicu [„In paradisum“], ali odmah i prestane pa se nasmije. Bijaše se starac vec malko nakitio“. Kad u groblje uđu glavna lica — u Shaksperea Hamlet, u Jurkovića pripovjedač („Milutin“) — zavezuju se s grobarima u razgovor i za toga razgovora grobari izbacuju lubanju iz groba; taj se prizor u obadvojice pisaca neugodno doima gledalaca. Jurković veli:

„S četvrtim ili petim zagrabljajem izbaci lubanju, koja, lupiv o kamen, čudno nekako zvekve, a ja protrnem“ [od mene istaknuto] (I, 184.).

(67)

205

donekle oštro satirički ton toga prizora ne pristaje nimalo šaljivom
tonu ostale pripovijetke, a sâm prizor nije ni u kakovoj svezi
s glavnom radnjom — izuzevši toliko, da se njime ilustrira, da
prava jednakost ljudi postoji samo na groblju. Bez toga uvoda
bila bi pripovijetka skladnija.

9. „Seoski mecenati“.

Glavno lice ove najduže pripovijetke Jurkovićeve (broji 65 stranica u Matičinu izdanju) jest Damjan Varićak, učitelj u selu Vranovcu. Iza četvrt stoljeća književnikovanja Jurković se pod starije dane vraća na predmet, koji obrađuje u svom prvijencu : na seosku školu i seoskoga učitelja. Između Pavla Čuturića i Damjana Varićaka leži 25 godina literarnoga i uredskoga rada, lektire i životnoga iskustva auktorova, pa je zanimljivo isporediti oba učiteljska lica, što ih je stvorila njegova mašta u tako velikom razmaku vremena. Damjan je Varićak također jeanpaulski tip, on pripada također među učitelje „dobroga staroga vremena“ iz „pred-ožujačkoga“ doba, no ipak on starijega druga svoga, Pavla Čuturića, nadvisuje u svakom pogledu. Čuturić je izučeni sedlar, inače „dače samouče“, posred neukoga puka i jednako neukih drugova svojijeh,

Shakspere (po prijevodu Augusta Harambašića [Hamlet. — Po A. W. Schlegelu preveo — Zagreb 1887.]):

„...gle, kako ju hulja [grobar] tresnu o zemlju, kano da je laloka Kajnova, koji je počinio prvo umorstvo ...“

Kod Shaksperea prihvaća izbačenu lubanju Hamlet i kazuje svoje misli držeći je u ruci; kod Jurkovića isto čini grobar, no tijek je misli dašto kod obadvojice otprilike isti. Ispor. riječi Hamletove :

„Gdje su sada tvoje [Yorickove] vragolije, tvoji skokovi, tvoje pjesme i tvoje toli vesele doskočice...? Zar sada nema nikoga, da ti se nasmije? Sav si nagrdjen!... Ah! što sve iz nas bude, Horače!...

Preminô Caesar i sad je ljepilom,
Pa ne dâ k luknji vjetru nemilom . . . "

i riječi Jurkovićeva grobara :

„Iz ovih šupljina strielale su one vučje, krvave oči; iz ovoga ždriela nije se čula nego psovka i kletva i kruta zapovied... Samo napolje!... Gajdašu valja načiniti mjesto. Tako je pravo. Smrt sve izjednačuje“ (I, 184.).

Iz razgovora Hamleta s Horacijem razbira se, koliko ga se pogled na iskopani grob i izbačene lubanje duboko kosnuo; Jurkovićev pak Milutin odlazi s groblja „duboko zamišljen i skrušen“, a potištenost njegova izbija na površinu, kad se kasnije s Marcelom dao na raspravljanje o knjizi Cassagnacovoj.

206

V. DUKAT,

(68)

učitelja, vrlo uobražen na svoje znanje, kako su obično autodidakti, a u suštini bijedna neznalica; Damjan također nije mnogo naučio („i do treće latinske škole opetovanjem razreda nekako se protisnuo“ — I, 106.), ali se vazda kretao u doličnijoj sredini: u školi i u samostanu, pa što zna, zna, i ne misli, da zna više nego drugi. Kad ga pohađaju mladi učitelji, pitomci „novosustavne“ preparandije i bivši zemaljski stipendisti, Damjan ih dočekuje pokorno i s dužnijem poštovanjem; istom bahatost jednoga od njih kreće starca iz njegova mira. Damjan je muževniji i prijatniji od Pavla; za Čuturića osjećamo samo saučešće, za Varićaka simpatije, pa tako osjeća i auktor: prikaz Čuturićev protkan je nekom samilosnom ironijom, dok se pri opisu Varićakovu javlja posvud dobrodušni humor. „A ja sam vam,“ veli auktor, „u ovoj>p poviedci kušao predočiti iz života izvadjen i donekle izhodnim svjetlom novije dobe osvietljen tip onih starih učitelja, koji su danas valjada već veoma riedki i kojih se toli ugodno sjećamo¹: ljudi ne velikoga znanja, ali velikoga poštenja, od kojih jednomu i jesam postavio ovaj bezimeni spomenik, nadajuć se, da ćete i vi u okviru šale, na koju je on svojom poštenjačkom bezazlenošću i za života izazivao te joj i sam rad bio, razabrati osobu čovjeka svakomu simpatična¹ i svakoga štovanja vriedna“ (I, 162.). Dašto, materijalne prilike Damjanove nijesu mnogo bolje od Pavlovih, no dok bijedni Čuturić ima uza se surovu ženu i hrpu djece, pa u očajanju svome traži utjehe u vinu, uredni Damjan kao neženja, koji vazda ostaje napola fratar („od svojega u samostanu boravka pridržao je najviše običaja i navada“ [I, 110.]), nesamo da lako sastavlja kraj s krajem, već umije od maloga dohotka svoga još uštedjeti čednu glavnicu. Damjan dakle i u očima auktorovijem stoji na višem niveau-u od Pavla Čuturića.

U spoljašnjem pogledu imade nešto sličnosti između obje>p povijetke: „Pavla Čuturića“ i „Seoskih mecenata“. I povijest Damjana Varićaka prikazana je naime u nizu odjelitih slika, koje su među sobom vezane samo licem glavnoga junaka, no ipak se cijelom pripovijetkom povlači kao crvena nit glavni motiv njen, koji je kazan i u natpisu: kako i siromah učitelj može postati dobročiniteljem još siromašnijih od sebe s pomoću uzorne štednje svoje. Dašto, dolazi vrijeme, kad bi Damjan uza svu svoju štednju

¹ Od mene istaknuto. — S ovijem završetkom neka se isporede završne riječi u „Pavlu Čuturiću“.

(69)

207

morao napustiti mecenatstvo, jer je teret ipak prevelik za slaba mu leđa, ali uto nastupa slučaj i — auktor-humorist, koji Damjana sretno izvlače iz neprilike. Starac učitelj čudnijem slučajem dolazi do stare lutrijske „riškonte", pa na savjet fratra-lajika Tiburcija — jedne od kabinetskih figura u Jurkovićevoj galeriji smiješnijeh lica — stavlja brojeve riškonte na lutriji i dobiva 12.000 evanciga, koje ulaže u korist štićenika svoga Živka. Ima u tome sretnom slučaju, koji rješava nepriliku Damjanovu, i nešto ironije prema „seoskom mecenatu", no ta ironija brzo iščezava u obilju čistoga humora, kojijem su začinjene ostale partije pripovijetke¹.

„Seoski“ su „mecenati“ ugodna i prijatna lektira, ali gdjegdje je pripovijetka ipak nepotrebno razvučena. U razgovorima licâ ima često napretek puste retorike; začudo je, koliko Jurković, inače prirodan, realističan pripovjedač, može biti neprirodan u razgovorima. Lica mu često služe za to, da iznose njegove vlastite misli; ovo još može podnijeti, kad su lica obrazovana čeljad, no sasvijem je nepodesno, kad auktor svoje misli meće u usta se-ljacima: osim toga što se time zavlači radnja, izlazi dašto i ka-rakteristika lica, koja su nosioci auktorovijeh misli, blijeda, bez-bojna, u najboljem slučaju konvencionalna. Takova su lica na pr. u „Seoskim mecenatima“ starješina seoski i mati Živkova u raz-govoru s učiteljem. Kod starješine se još može rječitost njegova opravdati životnijem iskustvom starijega čovjeka, no iz govora matere Živkove izbija kadšto, za prostu seljakinju, suviše velika inteligencija². Jurković uopće nije stvorio nijednoga valjanoga se-ljačkoga tipa; svi njegovi seljaci govore doduše lijepijem, pučkijem jezikom i prirodnijem, za seljaka, slogom, ali mislima svojijem ne razlikuju se od inteligentne čeljadi Jurkovićevih pripovijedaka, pače stoje i nad njima, kad ih auktor odabire za nosioce svojijeh misli³.

¹ „Trick“ s nađenom riškontom i stavljanjem na lutriju (omiljela Jurkovićeva tema; ispor. „Ima i tomu lieka“) ne možemo dakako uzeti kao originalnu zamisao — sličnijeh „deus ex machina“ naći je u mnogijem pripovijetkama pučkijeh kalendara, a i inače (sjetimo se na pr. samo „Lumpaciusa Vagabundusa“), no način, kako Damjan dolazi do riškonte, ako i nije posve originalan, svakako je vrlo vješto zamišljen.

² Ispor. I, 115. i 116. Auktor i sâm osjeća, da seljakinja njegova vrlo inteligentno govori („govori dosta pametno“), pa zato humoristički prikazuje, kako se starac učitelj boji, „da bi onolika rječitost ženina njegovu ugledu pred djecom mogla biti pogibeljna“ (116.).

³ Jurkoviću uopće u njegovijem pripovijetkama govori licâ kadšto služe za to, da u njima pretresa pitanja, koja sa samom pripovijetkom

208

V. DUKAT,

(70)

Kud i kamo vještije jest Jurkovićevo pero, kad opisuje ne-
seljačku, poluobrazovanu, bilo varošku bilo seosku, čeljad: u tom
sloju društvenom nalazi naš humorist svoje najljepše tipove. U
„Seoskim mecenatima“ ističu se, pored učitelja, osobito lajik Ti-
burcijo i seoski krojač. Razgovori između Damjana i krojača, koji
mu tumači, što su željeznice, pa između učitelja i Tiburcija puni
su najvedrijega humora. Kad čitam razgovor između Damjana i
Tiburcija, sjećam se razgovorâ između kapetana Tobije Shandyja
i njegova sluge kaprala Trima u Sterneovu romanu „Tristram
Shandy“, a to su dva najljepša lica, što ih je stvorilo pero Ster-
neovo, i njihovi su razgovori biserje u humorističkoj literaturi
engleskoj. Mladi učitelj kunovački Mile Vranković ponešto je
karikiran. Auktor svojom simpatijom naočigled stoji uza stare
učitelje, ali je tu simpatiju u opisu mladoga učitelja ipak
prejako očitovao¹. Ostala lica manje su istaknuta.

Vrlo su uspjeli pojedini prizori pripovijetke. Pun je humora
na pr. prizor, kad se opisuje, kako se stari učitelj sprema na put
u Zagreb, i kako onda prvi put putuje željeznicom; dojmovi čo-
vjeka, koji je vazda živio u zatišju, udaljen od buke gradske, pa
se ujedamput nađe pred onijem golemijem izumom devetnaestoga
vijeka, koji je stubokom promijenio sve prilike svjetskoga prometa
i saobraćaja, izvan sumnje vrlo su vjerno izneseni. Mi gotovo
svojijem očima vidimo pred sobom starca učitelja, kako uzbuđen

nijesu ni u kakovu ili dajbudi u vrlo slabu savezu. To je Jurković kano
da naučio od romantikâ, napose od Tiecka; u novelama je Tieckovijem
radnja sporedno, a glavno su govori licâ, u kojima se — sasvijem
nezavisno o radnji — pretresaju najrazličnija pitanja. Novela bila je
Tiecku, veli Richard M. Meyer (Die deutsche Litteratur des neun-
zehnten Jahrhunderts, Berlin 1900². str. 12.) „immer nur ein Werkzeug,
sich selbst auszusprechen. Das geschieht vor allem in den ... Gesprächen
der Romane und Novellen. Sie sind nicht ein schmückendes Beiwerk,
sondern recht eigentlich die Lebensform seiner Kunst. Die Handlung
mag dürftig sein, giebt sie nur Gelegenheit, Meinungen, Stimmungen,
Gedanken mitzuteilen.“

¹ Kad je izišao I. svezak „Sabranijeh pripoviesti“ Jurkovićevih, zapita me jednom u društvu Ivan Filipović, jesam li pročitao „Seoske mecenate“, a kad sam potvrdio, upita me dalje, je li istina, da je u toj pripovijetki Jurković „udario“ na novu školu, jer da je on (Filipović) tako čuo od svojijeh učitelja. Ja sam to poricao — a i danas ne nahodim nikakove navale na modernu školu u „Seoskim mecenatima“ — no razabrao sam, kako se simpatija humoristova za njegove starce krivo tumači, a uzrok tome bila je baš karikatura mladoga učitelja.

(71)

209

promatra čudni, njemu sasvijem nerazumljivi uređaj kolodvorske stanice, kako mu srce počinje lupati, kad iz daljine čuje tutanj parovoza, zemlja mu se trese pod nogama, a kroz tminu se ukažu „dva velika vatrena oka i zrakom vijući se usijani dim“ (I, 147.); najzad, kako on, kad se ona „dva crvena oka“ sve bliže primicahu, instinktivno kao čovjek prirode pred nepoznatom pojavom, „i nehotice sve to dalje natražke uzmicaše“¹. Auktor tu iznosi jednu kulturnu sličicu iz polovice prošloga vijeka, te moramo biti zahvalni, da nam je baš on iznosi, koji je kao zreo čovjek sâm na sebi iskusio dojam, što ga je čudesna pojava novoga izuma sa svojijem sopotom i glomotom proizvela na ondašnji svijet². Sasvijem je drukčijega karaktera slika, koja prikazuje miholjski vašar u Vranovcu: to je sušta idila, ispisana perom pisca jeanpaulskoga kova, u kojega ima srca i shvaćanja za čedne radosti priproste čeljadi, kakova su učitelj i njegovi suseljani, pa opet toliko humora, da umije čitaču opis skromnoga seoskog vašara umjetnički zasladiti. Disharmonija, što je unosi u jedan dio toga opisa pojava mladoga kunovačkoga učitelja, ističe još jače lijepu harmoniju ostale slike.

## 10. „Slučaj provodagjija“.

Ova novela broji 43 strane (Matičina izdanja) — ide dakle također među najduže novele Jurkovićeve. Pripovijetka je zanimljiva po svom glavnom motivu, koji je sasvijem romantičkoga kroja: mladić zavoljuje djevojku, a da joj ne vidi — ili dajbudi razgovetno ne vidi — lica; kad ih onda iza dužega vremena slučaj („slučaj provodagjija“) dovodi zajedno, on je više ne prepoznaje, pa mu djevojka mora sama pomoći kod prepoznavanja. Motiv je taj više puta upotrijebljen, osobito od romantičkijeh pisaca; ovdje pominjem dva primjera: Tieckovu novelu „Musikalische Leiden und Freuden“ i Hauffovu „Die Bettlerin von Pont des Arts“³.

¹ ib.; od mene istaknuto.

² Dojam željeznice na čovjeka obrazovana predočuje vrlo lijepo Nemčić u „Putositnicama“ str. 234.—239.

³ Obje su novele otprilike u isto vrijeme nastale: Tieckova je napisana god. 1822. i štampana god. 1824. (u Rheinblüthen. Taschenbuch auf das Jahr 1824. Ispor. Goedeke, p. d. VI, str. 40.); Hauffova je štampana prvi put god. 1826. (Morgenblatt Nro. 276/305; Goedeke IХ, str. 202.). Ova druga je prevedena i na hrvatski, ali istom god. 1883. [Pont-des-Artska prosjakinja. Novela Vilima Hauffa. Preveo Gjuro Galac. Zagreb 1883. Naklada akademijske knjižare Lav. Hartmana (Kugli i Deutsch)].

R. J. A. 197.

14

210

V. DUKAT,

(72)

Ova druga novela kud i kamo je poznatija (a bila je zacijelo poznata i Jurkoviću); dosta je dakle, da ogledamo pomenuti motiv u Hauffovoj obradbi.

Mladi Nijemac Fröben jedne hladne, vjetrovite noći nailazi na pariskom mostu, koji se zove „Pont des Arts“, pristojno odjevenu prosjakinju, mladu djevojku, kojoj je lice zastrto koprenom. On joj daje milostinju te iz razgovora s njom razbira, da je djevojka otmjenijega roda, i da ju je samo velika bijeda mogla prinuditi da se utječe javnom milosrđu. On je odsad redovno podupire, ali je nikad ne vidi danju, već samo noću i zastrtu koprenom. Kad je Fröben primoran neko vrijeme da izbiva iz Pariza, moli prosjakinju na rastanku, da mu pokaže svoje lice; djevojka otkriva koprenu, ali preko gornjega dijela lica bila je privezala obrazinu, pa mladić razbira samo donji dio lica i oči njezine. — Istom poslije duže vremena sastaje se on opet s njome; Jozefa (ime prosjakinji) sad je supruga prijatelja Fröbenova, bogatoga posjednika baruna Faldnera. Fröben boravi u kući Faldnerovoj, svaki dan opći s Jozefom, pripovijeda joj zgodu s prosjakinjom i da je još uvijek voli, ali ne prepoznaje, da je Jozefa glavom ona prosjakinja. Istom kad Jozefa jednom stupa preda nj u istom odijelu, što ga je imala na pariskom mostu, i s onom obrazinom na licu, Fröben prepeznaje, da je to djevojka, za kojom već toliko vremena čezne i koju traži širom svijeta.

Jrković je taj motiv obradio ovako:

Vuk Hranić, mladi bogati plemić, putuje Švajcarskom i francuskom Savojom. U gradiću Bonneville desi mu se romantička zgoda kao i Hauffovu junaku na Pont des Arts:

„Prolazeć kraj restauracije, otvore se vrata te dvorane i prama svjetlu svjetiljke, viseće na protivnom zidu triema, susretnu mi se oči sa ženskim licem, s kojega ljepote ostadoh kano u zemlju ukopan.“

„To netrajaše dugo. Ono svjetlo bijaše samo prelečelo preko toga lica, i ja nemogoh uhvatiti prave slike njegove; samo cjelokupni utisak bijaše utisak izvanredne ljepote.“¹

Još dvaput mu se desi zgoda, da vidi tu ljepoticu, ali i ti pogledi traju samo po jedan časak. Vuk putuje noću iz Bonneviilea istijem kolima kao ona neznanka:

¹ II, 93.; od mene štampom istaknuto. Ispor. kako Hauff opisuje dojam ljepote prosjakinjine na mladoga Fröbena: „Der Mond schien helle, und zitternd, begierig blickte ich unter den Hut. Aber... meine Schöne trug sogenannte Venezianeraugen, die den oberen Teil ihres Gesichtes verhüllten. Doch wie schön, wie reizend waren die Partien, welche frei waren! Eine feine, zierliche Nase, schöngeformte, blühende Wangen, ein kleiner, lieblicher Mund, ein Kinn, wie aus Wachs geformt, und ein schlanker, blendend weisser Hals. Über die Augen konnte

(73)

211

„Kod samih kola, kada trebaše da se u njih penjemo, još se jednom obazre na onu stranu, na kojoj stojah ja, i prama svjetiljci kolâ još joj jednom vidjeh ono čarobno lice. Učini mi se, da me je pogledala; ali sve to opet trajaše toliko, koliko da bi munja nebom u mraku sievnula.“¹

Usred noći neznanka sa svojijem pratiocem izlazi u mjestu Sallenches. Tu je vidi po treći put:

„Još i nju jednom u profilu vidjeh, kako je prama svjetiljci onih kola iz novčarke izvadila ... napojnicu za kočijaša.“²

Vuk se vraća u domovinu potišten. Lijepa neznanka zaokupila mu dušu i srce, ali on je uvjeren, da je ne će više vidjeti, pa, da je i vidi, da je ne bi mogao prepoznati. Slučaj mu dovodi u kuću istu djevojku s njenom materom, i on je odista ne prepoznaje. Kod gozbe, što je priređuje u čast svojijem gostima, na opće zahtijevanje pripovijeda svoju zgodu s „nepoznatim idealom“; gospođe ga pozorno slušaju i na djevojčinu se licu vidi da pogađa, da je ona sama junakinja one zgode, ali Vuk njeno uzbuđenje sasvijem drukčije tumači³. Najzad pominje, da

ich nicht recht ins reine kommen, aber sie schienen mir dunkel und feurig.“ (Navodim po izdanju: Wilhelm Hauffs Werke herausgegeben und erläutert von Dr. Felix Bobertag [Deutsche National-Litteratur. Historisch-kritische Ausgabe... von Joseph Kürschner] III, 2, str. 126.). Kod Tiecka pak vidi mladić djevojku samo straga. „Ich begab mich in den Konzertsaal. Nur der Sängerin Nacken, dessen blendende Weisse von einem wunderlich gekräuselten braunen Löckchen erhöht wurde, konnte ich wahrnehmen, sowie einen Teil des feingerundeten Ohres, so dicht war das Gedränge.“ Ali onda čuje njen glas: „Aber jetzt erhob das Mädchen den Ton... so mächtig, edel, rein, voll und lieblich zugleich, dass ich wie bezaubert stand...“ — i glas mu kasnije pomaže kod prepoznanja. (Citat iz izdanja: Tiecks Werke herausgegeben von Dr. J. Minor [u pomenutoj Kürschnerovoj zbirci] II, str. 229.).

¹ II, 93.; od mene istaknuto. — ² II, 96.; kurziv od mene.

³ „[Vuk opazi] kako je ono prije vedro i izražajem mirne duše sjevajuće lice djevojčino prikrio sada na jedanput oblačak nečega... tko bi znao čega... možda ljubomornosti... čega li...“ I kod Hauffa Fröben pripovijeda svoju zgodu s prosjakinjom pri jednoj svečanosti, u veliku društvu, kojemu također pribiva Jozefa. I ona je duboko uzbuđena. Isprva plače, kasnije, kad se Faldner tome doživljaju ruga, ona „... war, bleich wie eine Leiche, langsam aufgestanden; sie schien ihrem Gatten etwas erwidern zu wollen, aber in demselben Moment sank sie ohnmächtig wie tot zusammen“. (U p. izd. str. 129.). Fröben njeno uzbuđenje, dašto, također ne može razumjeti: „Was bedeuten jene seltsamen Blicke, womit sie mich während meiner Erzählung zuweilen ansah? Wie konnte sie diese Begebenheit so tief ergreifen, dass sie erbleichte, zitterte?“ — no i on ga, kao Vuk, tumači sebi u prilog: „Sollte es denn wirklich wahr sein, dass sie mir gut ist, dass sie innigen Anteil an mir nimmt“ i t. d. (str. 130.).

212

V. DUKAT,

(74)

je u kolima na mjestu, gdje je neznanka sjedila, našao pribodaču,
koju je ponio sa sobom, ali da je nije mogao otvoriti. I tu sad nastaje
prepoznanje. Gospođe ga mole, da im pokaže tu pribodaču, i kad je
on donese, pokazuju mu, kako se ona otvora. I sad Vuk prepoznaje
djevojku.

„Vuk ruku na čelo položi, kano što činimo, kad nas hoće vrto-
glavica; a zatim upili oči u djevojku.“

„Ono lice poče mu se sada kano kroz čarobno neko staklo pre-
obražavati, dok se malo po malo neizjednači s onim idealom u njegovoj
duši.“

„Sada to lice obasja opet ona svetiljka [== svjetiljka] u triemu
gostione Bonneviljske.“¹

¹ II, 110. i 111. — Auktor je vrlo dobro pogodio, da anagnoriza mora nastati s pomoću kakvoga spoljašnjega dokaza, jer inače bi Vuk mogao držati, da ga se hoće opsjeniti. Tako i Fröben vjeruje istom onda, da je Jozefa ona prosjakinja, kad je opet vidi u istom odijelu s istijem šeširom i s onom obrazinom na licu. Uostalom, Hauffova je anagnoriza doduše mnogo romantičnija, ali manje prirodna od Jurkovićeve.

Pripovjedački motiv, kojijem se u ovoj noveli poslužio Jurković
valjada na pobudu romantičkijeh pisaca, vrlo je star, no javlja se u
različnijem verzijama. Jedna je verzija, da mladić nije vidio djevojke,
nego je samo čuo za nju; tu je verziju na pr. upotrijebio Wolfram
von Eschenbach u svom „Parzivalu“ (XII, 607., 11.—13. u izdanju
E. Martina [Halle 1900.]), ali ona dolazi i kod romantičkijeh pisaca
ili dajbudi pisaca, koji su blizu romanticima (ispor. Dr. J. Lackner,
„Deinhardsteins dramatische Tätigkeit“ [Jahresbericht 1909/10 der k.
k. 2. deutschen Staatsrealschule in Brünn] str. 9., pa istoga auktora
članak: Deinhardsteins dramatisches Gedicht „Erzherzog Maximilians
Brautzug“ [Zeitsch. f. d. österr. Gym. 1911] str. 890.). Starija je
verzija, da mladić vidi pramen kose ili koji dio odijela (na pr. cipele)
djevojčina; taj se motiv javlja već u staromisirskijem gatkama (Das
Märchen. Ein Versuch von Friedrich von der Leyen. Leipzig 1911.
Str. 91.). Najobičnija je verzija, da mladić vidi sliku djevojke, pa se
zaljubi u nju. I taj je motiv star; dolazi u gatkama (na pr. u Grim-
movoj gatki „Der treue Johannes“), u sredovječnom romanu „Amadisu“,
pa u novijoj poeziji (Wieland [Don Sylvio von Rosalva], Jean Paul,
E. T. A. Hoffmann, Tieck [Sternbalds Wanderungen]). Mjesto slike
javlja se i sanja kao posrednica ljubavi: mladić vidi u snu djevojku,
u koju se zaljubi (može i obratno biti: djevojka se u snu zaljubi
u nepoznata mladića [tako u noveli „Eine Phantasieliebe“ od Karla
Gutzkowa]). Verzija, kako je nahodimo u Hauffa i u Tieckovoj noveli,
umjetnički je najsavršenija i modernom osjećanju najprimjerenija: mladić
doduše ne vidi djevojčina lica, ali se zaljubi u karakter (Hauff) ili u
glas njen, kad pjeva (Tieck). Jurkovićeva obradba pristaje više starijim
verzijama (naoseb onoj sa slikom).

(75)

213

Glavna je radnja Jurkovićeve pripovijetke romantičkoga karaktera i u suštini posve ozbiljna, no Jurković kao humorist pобринuo se, da glavnu udruži s jednom sporednom radnjom šaljiva karaktera, samo što ideja za tu radnju nije originalna, pa se i kod Jurkovića po drugi put javlja. Vuk i ona djevojka treba da se slučajno sastanu; kako na selu nema prilikâ za slučajne sastanke, auktor udešava stvar tako, da djevojka i mati njena zabasaju na dvor Hranićev držeći ga gostionicom, a Vuk i prijatelj mu Živan od šale preuzimlju uloge konobara i gostioničara — dakle ista šala, koju nahodimo u „Petakinji vina". No dok u ovoj pripovijetki rečena pointa zgodno završava Odiseju župnikovu, ovdje nam se takova obijesna šala priviđa silom narinuta inače ozbiljnoj radnji, pa i sama lica obaju prijatelja, osobito ozbiljno lice Vukovo, nikako ne pristaju u tu pokladnu maškaradu. Auktor kao da je osjećao neprirodnost situacije, pa zato — čim je gospođe sretno smjestio u dvoru — odmah pušta da se čvor razriješi. Cijeli taj motiv, koliko je silom nametnut, toliko je nepotreban: prema zakonima hrvatskoga gostoprimstva mogle su gospođe mirno ući u vlastelinski dvor, a da im toga niko ne bi bio zamjerio.

Uz glavnu radnju ima nešto sporednijeh i nevažnijeh epizoda, a uz glavna lica nekoliko suvišnjijeh lica drugoga reda; ali zato bi ipak bilo šteta, da je auktor te nepotrebne umetke kod koje kasnije revizije uklonio, jer se snaga Jurkovićeva pera baš u njima najjasnije očituje. Od epizoda pominjem na pr. onu, gdje Vuk lovi sjenice, ili gdje stara Agneza, domaćica Vukova, hrani kokoši, a od licâ ističu se sasvijem sporedne figure strika Mate i „generala“ Javorskoga. Osobito su karakteri obaju posljednjijeh lica prekrasno opisani, a u tom se opisu osjeća ćud pravoga humorista, koji iz bogatoga skladišta ljudskijeh stvorova, što mu ih priroda daje, nježnom rukom vadi lica onakova, kojima po riječima Sv. pisma pripada kraljevstvo nebesko, i crtajući ih, vještijem kistom svoga humora izglađuje i pozlaćuje nezgrapne konture njihove. Naročito pak je „general“ jedan od najljepšijeh tipova naše humorističke literature, pa moramo čisto žaliti, da ga Jurković nije napose ocrtao, onako kao svoga Timotiju Patkova ili Pavla Čuturića.

Uopće je pripovijetka suviše razvučena. Imade u njoj, pored pomenutijeh epizoda, još i inače nepotrebnijeh duljina¹; po svem

¹ na pr. cijela druga glava dala bi se eliminirati ili barem dobrano skratiti, a i uvod je predug.

214

V. DUKAT,

(76)

se čini, da se Jurković, priređujući pripovijetku za štampu, nije
držao one Horacijeve: nonum prematur in annum. Pravi humo-
ristički ton dobiva pripovijetka samo u onijem partijama, gdje
stupaju na pozornicu gospođa Agneza, strika Mato i „general"
Javorski.

11. „Liečnik u stupici“.

Kad sam god čitao ovu pripovijetku, svaki mi se put nadavala
misao, da je ona isprva zamišljena kao — komedija, te da je
auktor istom naknadno skicu, koja je sadržavala okosnicu dramske
radnje, bilo s kojega razloga preradio u novelu. Sâm glavni motiv
pripovijetke — mladića krivom drže za liječnika, a on se služi
prilikom te se i sâm izdaje za očekivanoga liječnika — nesamo da
sâm po sebi bolje pristaje za komediju negoli za novelu, već je
često i upotrijebljen kao komedijski motiv¹. No i u samoj pripo-
vijetki, kako je sad imamo, točno se razbira isprvična dramska
skica, te bi bio sasvijem mekaničan posao od te novele izraditi
šaljivu aktovku; izostavljati trebalo bi samo malo, a dodavati
gotovo ništa². Dramska bi se shema prikazala ovako:

Prvi prizor.

Klarica pristavlja stô za zajutrak. Ulazi Orlićka. Dijalog između
obje³. Na koncu Orlićka izlazi. Klarica svršava svoj posao. (U pri-
povijetki str. 113.—114.).

¹ Na pr. u lakrdiji poljskoga pisca grofa J. A. Fredra, s natpisom „Consilium facultatis“. Fredro upotrebljava taj motiv čak dva puta, jer se dva mladića izdaju za liječnike; šala kulminira u situaciji, kadno se ujedamput tri „doktora“ nalaze na pozornici: dva lažna i iedan pravi. Jurković je bez sumnje tu lakrdiju poznao: davala se u Zagrebu prvi put 31. prosinca 1877. u prijevodu J. E. Tomića (Spomen-knjiga hrv. zem. kazališta. Napisao Nikola Andrić. Zagreb 1895. Str. 93.).

² „...tko pročita koju od tih [Jurkovićevijev] pripovijesti, vidjet će,
da im je predmet podesan za komediju. Drugim riječima: Jurković je
imao u svojim sižejima ne samo izvrsnih tipova, snimljenih iz najbliže
okolice, nego je i zaplet u njegovim radnjama većma dramatski negoli
novelistički, a i komičnost mu jače izbija kod gledanja negoli kod či-
tanja.“ (Ogrizović u p. d. str. 105. i 106.).

³ Ovaj je dijalog u noveli sasvijem zališan, ali je potreban u komediji kao prvi prizor, izakako se podigao zavjes, t. j. onaj prizor, u kojem se ništa važno ne govori ni ne radi, već koji služi samo za to, da se međutijem općinstvo smiri i pažnju svoju obrati pozornici.

(77)

215

Drugi prizor.

Ulaze Orlićka i Mirkovićka, našto Klarica izlazi. Dijalog. (Str. 114.—116.).

Treći prizor.

Prijašnji. Orlić i Zora dolaze. Dijalog. Na koncu svi izlaze. Pozornica ostaje prazna; eventualno spušta se zavjes. (Str. 117.—119.).

Četvrti prizor.

Klarica uvodi Mladena. Dijalog. Klarica odlazi, a dolazi Zora. (Str. 119.—128.).

Peti prizor.

Prijašnji. Ulaze Orlić, Orlićka, Mirkovićka, Budimir i liječnik. Dijalog. Na koncu izlaze Orlićka, Mirkovićka i Zora. (Str. 128.—130.).

Šesti prizor.

Prijašnji bez Orličke, Mirkovićke i Zore. Dijalog. Na koncu izlazi Orlić. (Str. 130.—133.).

Sedmi prizor.

Orlić. Zora, Orlićka i Mirkovićka. Dijalog. Zavjes pada. (Str. 133.).

No i kao pripovijetka ideja je tehnički dobro izrađena, pa se ova novela, ako i ne ide među najbolja djela Jurkovićeva, ugodno čita¹

¹ Na ovom mjestu hoću da reknem dvije tri o prvoj humorističkoj pripovijetki Jurkovićevoj pomenutoj već na str. 187. [49.], koja je štampana godinu dana prije „Pavla Čuturića“, pod natpisom: *Da s' ostala što sži*. U njoj se crta djevojka, koju su nespretna odgoja i rđav primjer nadahnuli tuđinskijem duhom: ona prezire sve, što je „naški“, i voli služiti se njemačkijem negoli hrvatskijem jezikom; u tome je pomaže njen otac, dobričina iz doba prije Gaja, koji s gospodom govori samo latinski. Istom kad mladić, koji je voli, to smiješno kaćiperenje izlaže javnome rugu u komediji, koju glume dobrovoljci, ostavlja se djevojka tuđinštine i prihvaća svoje, a uz nju pristaje sad i njen otac.

Auktor nam u samoj pripovijetki pokazuje, kako bi se taj sujet (koji je često obrađen, a vuče lozu od Molièreovijeh „Kaćiperaka“) mogao i dramski prikazati, jer je predstavljanje one komedije glavna pointa pripovijetke; čak su neke scene i riječ po riječ kazane. Nije nemoguće, da je Jurković isprva imao na umu, da od svoga sujeta odista napravi komediju, no da se kao početnik nije odvažio na teže dijelo.

216

V. DUKAT,

(78)

Spomena je vrijedno, da se u ovoj pripovijetki prvi put citira jedno rusko djelo, i to „Tiho mjestance“ od Turgenjeva¹. U dojakošnjijem pripovijetkama Jurkovićevijem nahode se samo citati njemačkijeh, francuskijeh i engleskijeh djela. Jurković je valjada počeo upoznavati rusku knjigu istom onda, kad su počeli izlaziti na svijet prvi hrvatski prijevodi ruskijeh književnijeh djela, no zanimanje njegovo za originalnu literaturu bratskoga slavenskoga naroda, ako i nije isprva — kod čovjeka prožeta zapadnom književnošću — bilo intenzivno, podjednako je raslo te je počelo utjecati i na vlastiti njegov literarni rad. O tom će biti pomena kod pripovijetke Jurkovićeve, o kojoj navlaš govorim na posljednjem mjestu.

## 12. „Timotija Patkov“.

Ova pripovijetka, koja je štampana prvi put god. 1872., starija je od „Seoskih mecenata“, „Liečnika u stupici“ i „Slučaja provodagjije“, no u nizu Jurkovićevijeh pripovijedaka zaprema posebno mjesto: „Timotija Patkov“ jest jedina pripovijetka, u kojoj se pokazuje jači utjecaj ruske lektire Jurkovićeve². Dok u ostalijem pripovijetkama preteže utjecaj zapadni, osim što pokoja karakteristika nekijeh lica (na pr. sporednijeh lica u „Slučaju provodagjiji“) gdješto podsjeća na Turgenjeva, „Timotija Patkov“ kao da je nastao izravno pod dojmom ovoga ruskoga pripovjedača, napose pod dojmom njegovijeh „Lovčevijeh zapisa“. Istina, do god. 1872., kad je štampan „Timotija Patkov“, tek su dvije iz onoga ciklusa Turgenjevljevijeh crtica bile prevedene na hrvatski — „Birjuk“ (Bosiljak 1867.) i „Pjevači“ (Vienac 1871.) —, no vjerojatno je, da Jurković, čim ga je počeo zanimati Turgenjev, nije čekao na hrvatske prijevode, već da je posegnuo za kakovijem njemačkijem ili francuskijem prijevodom. Uostalom, situacija u prvom dijelu „Timotije Patkova“ podsjeća baš na situaciju u „Pjevačima“; nije dakle nemoguće,

¹ Roman „Затишье“ od Turgenjeva štampan je pod gore kazanijem natpisom god. 1881. u „Viencu“ u prijevodu M. Lovrenčevića. Po tome citatu postaje vjerojatno, da je „Liečnik u stupici“ napisan ili dajbudi dovršen god. 1881. (Kronologiju hrvatskijeh prijevoda Turgenjeva vadim iz rasprave T. Maretića: I. S. Turgenjev u hrvatskim i srpskim prijevodima. Rad 157.)

² Vrijedno je istaći, da već i natpis pripovijetke, t. j. ime glavnoga lica, unekoliko odaje ruski utjecaj.

(79)

217

da je dojam hrvatskoga prijevoda „Pjevačâ“ neposredno utjecao na postanje „Timotije Patkova“¹.

„Timotija“ se „Patkov“ sastoji od dva dijela. Prvi dio nesamo da je zanimljiviji, već je i zaobljeniji, napisan na dušak, pa zato se i čini kao da je od jednoga kova sakovan. Slabiji je drugi dio; auktor je — držeći da prvi dio nema završetka — kao da na silu napisao drugi dio, u kojemu se štošta ponavlja iz prvoga dijela (na pr. pojedine crte karaktera Timotijina), a sadržina mu u mnogom čemu narušuje i kvari cjeloviti utisak prvoga dijela. Muževna pojava Timotijina u prvom dijelu pretvara se u drugom dijelu u mušičava, djetinjasta starca, koji je s pravom na ruglo mlađima. Jurković je baš iz „Lovčevijeh zapisa“ Turgenjevljevih mogao naučiti, da sličica iz života, kakovu hoće da prikazuje „Timotija Patkov“, ne mora baš imati završetka poput novele. I „Pjevači“ nemaju završetka. Turgenjev vadi iz putničke torbe svoje sliku, što ju je snimio baveći se nekoliko sati u selu Kolotovci, a takova bi slika, snimljena na putovanju, imao biti opis večernje zabave, koju krčmar Todor daje u čast svoga imendana.

Kolo prijatelja, što se okupilo oko gostoljubivoga stola Todorova, vrlo je lijepa galerija tipičnijeh zastupnika seoske inteligencije. Skromni krčmar Todor, brbljavi i sveznajući brijač Nikifor, šutljivi i plahi učitelj, neka vrsta Pavla Čuturića, pa vještački ocrtani crkvenjak Pavao — „svega čovjeka i sve držanje mu spravio bi u dvie rieči: deo gratias“ (II, 6.) — živo stoje pred nama, kao da ih je naslikao kist kakvoga Hogartha ili kojega holandeskoga slikara. A centar je toga kola Timotija, cesarski husarski stražmeštar u penziji, koji i pojavom svojom i odlučnijem vojničkijem karakterom i većijem iskustvom prirodno nadvisuje svoje drugove, kao što je „Divlji gospodar“ prirodno središte društva u krčmi kolotovačkoj. Opis zabave njihove prožet je humorom, ali taj je humor ponešto rezak i odaje rusku „nuance-u“, a reskijem je humorom prikazan i nagli završetak zabave, kadno se u pripitoga Timotije ujedamput probudi divlja narav njegova, varvarski residuum rase i vojničke odgoje. Sâm uvod u crticu — vožnja flatnom cestom, koja podsjeća na slične vožnje u „Lovčevijem zapisima“, pa razgovor između pripovjedača i krčmara — lijepo upotpunjuju sliku seoskoga života, što je podaje ta Jurkovićeva crtica.

¹ Crtica „Pjevači“ štampana je u broju 29. pomenutoga godišta „Vienčeva“ (1871.); prevodilac je Ljubomir Miljković.

218

V. DUKAT,

(80)

Drukčiji je karakter drugoga dijela crtice. Ruska „nuance-a“
iščezava, pa i zato ne pristaje taj dio prvome dijelu. Moralo je
proteći više vremena, dok se Jurković odlučio, da svom „Timotiji
Patkovu“ dade završetak, a kad se prihvatio pera, već je kao
da bila izblijedjela uspomena na Turgenjeva i njegove „Lovčeve
zapise“. Stoga je humor u tom dijelu, da tako rečem, mekši,
„zapadniji“, ali baš u ovakovu sredinu ne pripada pojava Timo-
tijina, kako je prikazana u prvom dijelu. Markantna ličnost nje-
gova postaje smiješna. Starac, koji ašikuje poput gimnazijalca i
misli na ženidbu, a uzato se daje voditi za nos od nezrele mladeži,
više je predmet karikature negoli prave humoreske. Ktome auktor
uvećava kontrast između oba Timotije kazujući, da je iza prvoga
dijela pripovijetke prošlo „punih deset godina“ (II, 14.); u prvom
dijelu ima Timotiji 70 godina¹, sad bi mu dakle bilo 80 — a opet
ga auktor opisuje, kao da mu ima tek 60 godina. Ima i u drugom
dijelu tu i tamo zgodnijeh mjesta — na pr. opis Timotijina stana,
koji dobro pristaje penzionircu stražmeštru — ali u svem valja
za ovaj dio crtice, isporedimo li ga s prvijem, Horacijeva riječ:
turpiter atrum Desinit in piscem mulier formosa superne (de arte
poet. 3.—4.).

* * *

Pored pripovijedaka, što sam ih naprijed pretresao, i koje je sâm
auktor skupio u „Sabranijem pripoviestima“ kao najbolje oglede svoga
humorističkoga pera, imade još podosta drugijeh primjera Jurkovićeve
pripovjedačke proze, ali oni nijesu ušli u pomenuti zbornik, dijelom
jamačno zato, što ih je auktor smatrao manje uspjelima, a dijelom i
zbog sadržaja svoga, koji je ozbiljan i poučna karaktera, ili inače ne
pristaje pripovijetkama u „Sabranijem pripoviestima“. Ja ih ovdje uopće
pominjem samo zato, da istaknem, da i u njima — usprkos sadržaju
i namjeni njihovoj — znade kadšto zabljesnuti tračak humora, te se
vidi, da je Jurkoviću, kad je pisao pripovijetku, bilo otprilike kao
Ovidiju, kad je kušao pisati prozu. Primjera radi pominjem pripo-
vijetku „Silom hajduk“ (štampana prvi put u „Naše gore listu“ god.
1861. br. 15.; kasnije često preštampavana u školskijem čitankama),
koju Franjo Marković s pravom hvali zbog njena uzornoga narodnog
sloga². Pisac te pripovijetke dokazao je, da su mu karakter i tehnika

¹ „Dà liepe glave! Da sam slikar, sad bih ju naslikao. U starca od sedamdeset godina [od mene istaknuto] riedko je lice one jedrine...“ i t. d. (II, 7.).

² „odlična po krasnom pučkom jeziku i slogu“ (Spomen-knjiga Mat. Hrv. str. 233.).

(81)

219

narodne pripovijetke natanko poznati; tko bi pripovijetku pročitao ne znajući za auktora, svak bi je, i to s pravom, držao za čisto narodnu pripovijetku. Jurković i sâm čedno otklanja čast da bude smatran originalnijem auktorom pripovijetke; on navodi, da ju je priopćio „po ustmenom kazivanju“. Prema tome je, dašto, teško osjeći, tko je unio humoristički ton u pripovijetku, da li originalni pripovjedač ili Jurković, no vjerojatno je, da je Jurković. Tu bi se dakle Jurković bio uglđao na njemačkoga pripovjedača Johanna Karla Musaeusa¹, koji je pripovijetke skupljene u narodu prožimao ironičkijem humorom svoga racionalističkoga vijeka, samo što je Jurković prirodniji, manje nametljiv, i što u njegovu humoru nema ijetke ironije. Siromah kovač, koji hoće da postane hajdukom, a zapravo je dobroćudno čeljade i sušta kukavica, zgodno pristaje u niz ostalijeh humorističkijeh tipova Jurkovićevijeh: „generala“ i strika Mate, Ćuturića i Varićaka, a i u opisu strašnoga hajduka krije se mrvo nekoga krupnoga humora².

Ima još i jedna basna Jurkovićeva — valjada originalna —, u kojoj auktor slobodno pušta uzde svome humoru. Basni je natpis „Konj, vol i magarac“, a štampana je prvi put (sad je ima i u školskijem čitankama) u zbirci pripovijedaka „Tri lipe“³ (str. 85.—92.). Magarac i vô kivni su na konja, jer je ljepši, jači i smioniji od njih, pa se nadmeću dokazujući, da su oni i vredniji i korisniji čovjeku od konja, no pritom sè popravdaju, a najzad i potuku. Smiješnom sadržaju odgovara i humoristički način pripovijedanja. Za ogled evo jednoga mjesta:

„Magare stalo pa se u nju [travu] zamislilo kao hodža u čitap, laloke okesilo, nozdërve razvuklo a ušima se od milinah uzmahalo; kadkad će malo i poskočiti. Vol se nameto pa u travu lego te preživa; a uza to one svoje krupne oči mudro tamo amo prevratja.“

* * *

¹ Volksmährchen der Deutschen 1782.—86.

² Siromah kovač, jer ne može da se prehrani („Posla slabo, a trbuh da ga ušutkaš; ušiuh neima...“), odlučivši da postane hajduk izlazi u šumu, ali mu srce lupa od straha, pa „... da duhom klonuo ne bi, sve se otresao na klade i kamenje, pušku ogledao i na sve strane nišanio: hajduk — hajduk“. Kad se sastao s pravijem gorostasnijem hajdukom, razvija se među njima razgovor, koji humoristički odaje pravu ćud hajdučkoga šegrta:

„A jesi li kadgod robio?“

„Hvala Bogu nisam.“

„A ubijo?“

„Bože sačuvaj.“

Vedri ton humora izbija iz čitave pripovijetke, ako se pripovjedač i čuva neumjesnijeh šala i prezirne ironije.

³ Tri Lipe | ili | Grieh Neokajan, Neoprošten | i | Prelja | Pripoviedke | od | Janka Jurkovića | U Osieku | Štampa Drag. Lehmanna i drugara. | 1858. |

220

V. DUKAT,

(82)

Od putopisa Jurkovićevijeh najduži je i najznatniji onaj, što je štampan u „Pozoru“ god. 1862. (br. 161.—167.) pod natpisom: Mikroskopične crtice putopisne, od Zagreba do Novoga-Sada 1861. I on ide u red putopisâ, koji su nastali u povodu Sterneova „Čuvstvenoga putovanja“ i Heineovih „Putnijeh slika“, te prema kojima je Nemčić izradio svoje „Putositnice“, stvorivši ovako u hrvatskoj literaturi izgled toga tipa —, jer su i „Mikroskopične crtice“ putopis subjektivan i više zgodna prilika, da pripovjedač pripovijeda o svem i svačem, negoli da točno ocrtava sámo svoje putovanje. Bilo bi i teško, umuje sâm auktor, na putu kroz krajeve svima poznate naći što zanimljivo: „Ima ljudih te su obišli sav stari i novi sviet, pa nepišu putopisah; a ti [govori svome prijatelju] od mene tražiš opis puta i svakomu djetetu kod nas znana.“ Prema tome, da „putopis“ bude zanimljiviji, pisac će morati i svoje lične zgode uplesti: „Dva su vrutka, iz kojih mi je crpiti: jedno je što sam očima vidio, a drugo što sam doživio, te ob obojem mišlju prevrnuo ili srcem oćutio.“¹ Ovijem posljednjijem riječima pisac izrijekom navješćuje, kakvoga će karaktera biti njegov putopis; on ne će da piše naučno djelo, što bi zapravo svaki putopis trebao biti: „Ovim dakle putopisom,“ veli on, „niti će se obogatiti zemljopis, ni statistika ni naravopis; biti će više subjektivan¹, nego li objektivan, više prijateljsko pismo, nego li pravi putopis.“ Zato mu je i bilo slobodno, da ono malo građe, što ga je sabrao, domecima i umecima razvuče u oveći članak: „Malo mjesiva razvukao sam ti na juvku, što mogoh tanju, i u nju nisam žalio mirodijah, da ti bude sladja gibanica, što ti ju evo šaljem u ime dara božičnjega [= božićnjega]², da o njoj probdiješ dugu večer badnju do ponočke; a ako li prije reda zadriemaš — ja je makom nadievao nisam.“³ Subjektivnost putopisa odaje, unekoliko, još i neobični natpis: — ono „mikroskopične crtice“ kao da navješćuje, da će pisac iznositi u prvom

¹ Od mene istaknuto.

² dakle je opis puta, što ga je poduzeo ljeti, svršio uoči Božića.

³ Na drugom mjestu kazuje istu misao ovako: „I tako vidiš, da se može i malo proći, a mnogo vidjeti, pače da ti drugčije kažem, i malo vidjeti, a puno kazivati; kada čovjek naime neputuje onako, kako no njeki recenzenti knjige čitaju... I put je otvorena živa knjiga, ali ima komu se ne će, a i tko neumije iz nje čitati. I livadom sviet prolazi i gore gazi, pa mnogi nevidi nego zelenu travu i pusto kamenje; a naravoslovcu biva koračaj puta cio dan razmišljanja.“

(83)

221

redu svoje lične sitne zgodice — pa onda oblik njegov. Putopis je naime fingirano pismo „dragom prijatelju“ — a listovni oblik po prirodi svojoj otvora vrata najširoj subjektivnosti —, no Jurkoviću je bilo dosta, da taj oblik markira samo u početku naslovom i kratkijem zgodnijem uvodom; kasnije ga napušta i potkraj putopisa sasvijem na nj zaboravlja — završetak glasi ovako: „Treći dan odem iz Cernika i prenoćim u Kutinji; odkud sutradan na večer u oči nedjelje stignem uz pucnjavu gromovah u svoj stolni grad Zagreb.“ Tu već obliku pisma nema traga.

Putovanje Jurkovićevo teklo je ovijem smjerom: Zagreb, Sisak, Lipik, Gradiška, Djakovo, Vukovar, Novi Sad, Vukovar, Brod, Cernik, Zagreb. Čistoga putopisa ima malo; najznatnija putopisna partija „Crticâ“ jest ona, gdje pripovjedač opisuje noćni put preko Pakraca u Lipik. Planinski kraj uz noćno osvjetljenje doimaju se putnika vrlo romantički: „Blieda mjesečina obasjavaše stare dubrave i gdješto gole pećine; slika bijaše fantastična, ona tišina i svečana i strašna.“ Od ostalijeh ekskurza, kojima „Crtice“ — dašto, kao svaki subjektivni putopis — obiluju, pominjem: ekskurz o putovanju dostavnikom, koje da je bilo „već toliko putah predmetom gdješto upravo maliciozne dosjetljivosti“¹; o rečenici „tu, felix Slavonia, bibe“, uz koju se nadovezuje ozbiljna reſleksija o propadanju našega naroda u Slavoniji — a na drugom mjestu (Cernik) o propadanju našega narodnoga boljarstva; opis proslave stogodišnjice Tekelijine u Novome Sadu (29. kolovoza 1861.), koji je i na pose štampan u onogodišnjem „Naše gore listu“². Taj posljednji je opis

¹ „... es [giebt] beinahe so viele Geschichten von Postwägen... als Gespenstersagen und Lichtkarzmärchen...“ (Hauff, Ein paar Reisestunden, u p. izd. II, 375.). Jedno od „najmalicioznijih“ djela te vrste jest satira Ludwiga Börnea pod natpisom: „Monographie der deutschen Postschnecke. Beitrag zur Naturgeschichte der Mollusken und Testaceen“, napisano god. 1821. I Nemčić u „Putositnicama“ posvećuje jedan ironički člančić opisu svojijeh „karuca“, koje ga iz Zagreba dovezoše do Rijeke (str. 54. i 55.), pa i inače, kad dolazi riječ na „prilike“ i „diližanse“, rado domeće koju šaljivu ili satiričku primjedbu (na pr. str. 148. i 480.).

² „Naše gore list“ 1862. br. 1. i 2. pod natpisom: Stogodišnjica Tekelijina (Ulomak iz „Putopisnih crticah J. J.“) — uz ovu uredničku napomenu: „Ovaj ulomak iz povećega članka, koj će izići sa v u sbirci njegovih zabavno-poučnih spisah, što no se već nalazi pod štampom, ustupio nam je gosp. spisatelj, i mi ga tim radje u svoj list primismo, što znamenita po sve Jugoslavenstvo slava Tekelijeva nije dosada još nigdje tako obširno opisana kao ovdje. Osim toga može po ovom odlomku suditi čitateljstvo o načinu i duhu, kojim i u kom je pisan cio taj sastavak ‚Putopisnih crticah‘.“ — Nije poznato, zašto je Jurković namjeru promijenio i putopis štampao u „Pozoru“ mjesto

222

V. DUKAT,

(84)

za samoga pisca zacijelo bio „piče de résistance“ čitavoga putopisa i jezgra, oko koje su se onda nakupile ostale „mikroskopične crtice“; no za današnjega je čitača — ako i ne poričem zanimljivosti onom opisu Tekelijine slave — bez sumnje zanimljiviji i prijatuiji prikaz piščeva sastanka s Franom Kurelcem i njegovo boravljenje s njime u vinogradu Andrije Brlića, koji je prikaz prožet s mnogo humora, premda i tu nahodimo ozbiljnijeh refleksija (na pr. pogled s brda u Bosnu: zvonik i džamija). Iz ovoga dijela putopisa saznajemo, da Kurelac već prvi dan „zametne rieč o mojih tuskulanijadah, i...... rekne mi da, kad sam pisao ono o tom zlosretnom padežu [dašto: genitivu plurala], nisam morao biti pri sebi“ — iz čega razbiramo, da ona karikatura „filologa“ u „Tuskulaniadama“ nije glavom Kurelac, kako bi danas tko u prvi kraj mogao pomisliti. — Prije nego će opisati svoj sastanak s Kurelcem, piscu je trebalo reći, kako je Kurelac dospio u vinograd Brlićev, a to nije mogao učiniti drukčije, već da prekine oblik lista i subjektivni putopis, pa da sasvijem objektivno, novelistički, prikaže taj događaj. Ovo je prema propisima poetike i stilistike, možda, tehnička pogrješka, ali umjetničko djelo ne valja nikad prosuditi prema tome, koliko ono odgovara izvjesnoj formi ili apriornom stanovištu kritike, već ga treba mjeriti o sebi samom¹ — pa će i sud biti pravedniji.

Za „Mikroskopične crtice“ Jurkovićeve danas se ne zna, a to je šteta: one su i danas zabavna i poučna lektira.

Oba ostala putopisa Jurkovićeva mnogo su kraći i manje karakteristični. Ona putopisna crtica iz Slovačke od nekoliko stranica („Neven“ 1854., br. 11.), kojoj je natpis „Poklade u Slovačkoj 1854.“, opisuje jedan piščev izlet iz Beča u Slovačku, i sasvijem je ozbiljan i poučna karaktera. Više na maniru Heineovijeh „Putnijeh slika“ izrađen je drugi putopis, koji je i duži, a štampan je u „Danici“ 1853., br. 14.—17., pod natpisom „Ulomak iz putopisa J. J. pisanog za S. J.“ Pisac opisuje svoje putovanje iz Vukovara („V.“) u Beograd, i to opet u formi pisma prijatelju. Opis je dašto subjektivan, ali kraj toga ozbiljan i od česti ća i sentimentalan. Čistijeh geografskijeh opisa ima također malo kao i u onom prvom putopisu; pisac ne voli toliko opisivati viđene krajeve i predmete, koliko misli i čuvstva, što ih viđeno pobuđuje u njegovoj duši²

u „Izabranim djelima“; možda mu se činio suviše prolazne vrijednosti. A s razloga, što ga je štampao u feuilletonu duevnika, čini se da mu je nadio traženiji natpis mjesto jednostavnoga „Putopisne crtice“.

¹ Gerschmann, Studien i t. d. str. 120.

² Na pr. mjesto „S.“, Fruška gora, tragovi građanskoga rata u Novome Sadu, pogled na potištene Turke i samosvijesne Srbe u Beogradu, narodni život kod Srbalja i njihova ljubav k svome, i dr.

(85)

223

Humoristički je ocertana tek jedna zgodica u Novome Sadu. I za ovaj je putopis šteta da se za nj više ne zna.

* * *

Jurković je kao pripovjedač, kako sam već sprijed nekoliko puta natuknuo, slabe invencije; motivi su mu rijetko kad originalni domišljaji, nego od veće česti reminiscencije iz vlastite obilne lektire, prema potrebi i prema ćudi auktorovoj preinačene i prerađene¹. Jurković bijaše vrlo načitan; djela, koja su ga osobito zanimala, ostavljahu duboke tragove u njegovu pamćenju, pa se dojam njihov i poslije dužega razmaka vremena lako razbira u njegovijem vlastitijem pripovijetkama. Kako se Jurković u mlađijem godinama zanimao ponajviše samo klasičnom (latinskom i grčkom), njemačkom, francuskom i engleskom knjigom, prirodno je, da su utjecaji klasični i zapadnoevropski u njegovu pripovjedačkom radu najjači; istom u kasnije vrijeme opaža se i utjecaj ruske književnosti, koja je tek stala utirati sebi put u hrvatske čitaće krugove. Vrsnoća Jurkovićeva pokazuje se u karakteristici; tu je on obično sasvijem originalan, osobito kad opisuje lica, koja su mu simpatična. Nijesu to uvijek glavna lica njegovijeh pripovijedaka; naprotiv često su glavna lica sasvijem konvencionalno izrađene, bezbojne šablonske figure, dok je sporednijem licima, iako malo ili čak nikako ne utječu u radnju, priklanjao često osobitu ljubav (na pr. grobar u „Razorenom idealu“, general i fratar u „Slučaju provodagjiji“). Da se ranije upoznao s Turgenjevom, možda bi i glavnu brigu posvetio karakteristici zanimljivijeh tipova, a manje mario za izmišljanje radnje, u čemu uopće nije bio vazda najsretnije ruke. Jurković je doduše ugodan pripovjedač, no

¹ Bilo bi ipak krivo nazvati ga zato plagijatorom. Heine braneći Aleksandra Dumasa, kad ga je „Journal des Débats“ ožigosao kao plagijatora (u 6. pismu serije „Über die französische Bühne“; u sprijed pomenutom izdanju sv. XI., str. 206. i 207.), s pravom veli: „Aber nichts ist thörichter als dieser Vorwurf des Plagiats, es gibt in der Kunst kein sechstes Gebot, der Dichter darf überall zugreifen, wo er Material zu seinen Werken findet, und selbst ganze Säulen mit ausgemeisselten Kapitälern darf er sich zueignen, wenn nur der Tempel herrlich ist, den er damit stützt. Dieses hat Goethe sehr gut verstanden, und vor ihm sogar Shakespeare. Nichts ist thörichter als das Begehrnis, ein Dichter solle alle seine Stoffe aus sich selber herausschaffen, das sei Originalität“ (od mene istaknuto).

224

V. DUKAT,

(86)

baš u pripovijetkama, koje se najugodnije čitaju, radnja se slabo ističe ili je gotovo i nema; tako na pr. u „Tuskulaniadama", „Timotiji Patkovu", „Pavlu Čuturiću" i „Seoskim mecenatima". Izuzetak čini „Ratni memento starca Ivana", gdje se po svoj prilici pripovijedaju zbiljske zgode glavnoga lica. U drugijem pripovijetkama ili je radnja suviše trivijalna („Sudbina jarac"), ili se isti motiv po više puta ponavlja („Ima i tomu lieka"), ili je radnja nepotrebno razvučena i natrpana kojekakvijem umecima („Slučaj provodagjija"). Harmonički slažu se oblik i sadržina u pripovijetkama: „Ratni memento starca Ivana", „Razoreni ideal" [bez uvoda], „Liečnik u stupici", samo što glavni motiv u posljednjoj pripovijetki nije podesan za novelu. Jurkovića bismo unekoliko mogli isporediti s njemačkijem humoristima Gottfriedom Kellerom i Wilhelmom Raabeom; i oni se kao čisti pripovjedači ne ističu znatno među drugijem njemačkijem pripovjedačima, ali im je prikazivanje prožeto pravijem, iskonskijem humorom, a uzato su vješti crtači karaktera, te zbog tijeh svojstava broje se, osobito Keller, među najvrsnije noveliste XIX. vijeka¹. I Jurkovićeva lica — dajbudi ona, kojima je priklanjao osobitu pomnju — ocertana su jasno te se ističu plastički pred našijem očima — „kao mramorni likovi, koje u tamnoj noći osvjetljava blistavo svijetlo munje“ (Mielke). A svježi i blagi humor njegov izglađuje opore ocrte. koji bi kvarili umjetnički užitak². Jurković osjeća kao i Jean Paul (Keller, Raabe, Turgenjev) iskreno saučešće sa svojijem priprostijem učiteljima, penzionircima, fratrima i sličnom čeljadi; on ih miluje, i duboka simpatija vodi njegovu ruku, kad od surove građe kleše vještački lik. Humor pak njegov istinski je, nije izvještačen, već izvire iz nutrine piščeve. To je pravi „slavonski“ humor pročišćen i prekaljen bogoslovskom odgojom, izabranom

¹ Ispor., što veli Eduard Engel (Geschichte der deutschen Literatur, Leipzig-Wien 1906, II, 930.) govoreći o Raabeu: „Ganz wie bei Keller sind seine Menschen viel anziehender als die Begebenheiten, und wie Keller hat er eine wahre Herzensfreude an allerlei Käuzen und Käuzinnen.“

² I A. Šenoa pišući o Jurkoviću („Vienac“ 1878. str. 259.—262.) ističe vješto crtanje karaktera. Njegove su pripovijetke, veli on, „genreove sličice, vadjene iz života naroda, slikane kistom upravo majstorskim. Tu su karakteri crtani toli vierno, toli fino, da iz njih diše pravi pravcati život, a nad cielom slikom prostire se sjajni, veseli kolorit humora, čistog ne smućenog humora da ih je milota čitati“ (str. 261.).

(87)

O NAŠIJEM HUMORISTIMA: NEMĆIĆU, JURKOVIĆU I KORAJCU.

225

lektirom piščevom i kulturnom sredinom, u kojoj se kretao; humor, koji se slatko i od srca smije ili dobroćudno smiješi, no kad što mu uza smiješak zacakli suza u očima. Ponekad je dosjetljiv i peckav, no rijetko satiričan — pa i onda, kad vitla kandžijom satire, prirođena dobra ćud blaži oštrinu žalaca njezinih¹. Humor Jurkovićev ujamčuje djelima njegovijem trajan spomen, trajniji, nego što bi im to ujamčivala sama sadržina njihova.

Što se tiče stila Jurkovićeva, treba reći, da kao književnik Jurković ide u red hrvatskijeh pisaca, koji su se razvili pod utjecajem zapadne, u prvom redu njemačke književnosti, ali u stilu svome i u načinu pripovijedanja da je pošao svojijem putem, te je u tom pogledu najoriginalniji od naša tri humorista, najnarodniji i jedini, koji je umio stvoriti školu². Jurković je stil svoj udesio prema dva glavna ugleda: prema stilu latinskom i prema narodnom govoru; utjecaj njemački i francuski djelovao je na nj samo posredno, koliko njemačka sintaksa odgovara latinskoj, a zbijenost francuskoga stila opominje na kračinu narodne besjede. Obadva ugleda Jurkovićeva dadu se lako razbirati u njegovijem pripovijetkama: u opisnijem dijelovima preteže odmjereni latinski stil. i govor mu, da se poslužim slikom, teče poput mirne rijeke; u dijelovima, gdje se radnja življe razvija, najviše u dijalozima, ističe se narodni slog i narodna frazeologija, i govor njegov nalik je na bistri gorski potočić. Primjerâ nam za to daje gotovo svaka pripovijetka njegova: u svakoj ćemo naći nizova rečenicâ, koje bi, na latinski prevedene, mogle pristati u kakav Ciceronov spis, dok se opet cijeli odsjeci ističu prekrasnijem na narodnu građenijem slogom i krepkijem narodnijem govorom, koji se prirodnošću i čistoćom svojom doima čitača kao zadah crnice zemlje. Odmah u početku „Seoskih mecenata“ na pr. nahodimo ovu čisto latinsku, ritmiziranu rečenicu:

> „Dok motriš, kako se drugi sviet, ovamo mlada s preslicom iz susedjedstva, onamo momak s puškom iz polja, a onamo opet starac zamrzlih brkova s tovarom drva na saonicah iz šume, svojim kućam vraćaju, da se ogriju i okriepe večerom, koju im sgotavlja skrbna planinka; dok gledaš, kako su se vrabci po grmlju kano otčenaši najnizali, a vrane na staru topolu na noćište pale ter grakčuć [= grakčuć]

¹ „Jurković je po našem znanju jedini pravi i čisti humorista, viestnik vedroga lica bez karikature, glasnoga smieha bez sarkazma“ (Šenoa p. m. str. 260.).

² Andrić, Pod apsolutizmom str. 36.

R. J. A. 197.

15

226

V. DUKAT,

(88)

i namieštajuć se jedna drugu s grane na granu obara, da si sgodnije mjesto osvoji; dok okom pratiš tamo onu, što žurnim korakom sa drvenika kladu vuče te ju na ognjište navaljuje; pak opet onu, što pjevajuć šibaluk spušta, da si vode zahvati: — dok si dušom utonuo u te i druge milovidne prizore večernjega života na selu, eto ti nove slike, od svih onih ljepše i zanimljivije.“¹

A s ovom jednom rečenicom neka se isporedi na pr. odlomčić razgovora između čiče Marka i učitelja:

„— Dobro jutro gospodine. Zar tako rano? Evo nam, hvala budi bogu, opet liepa vremena. I treba. Zima je pred vratima, a još se nije dospjelo k svemu. Odpravio sam svoje u šumu, pak idem da vidim što rade.

— E, moj čiča Marko; gledam ja već odavna, kako se to svaža, svaki u svoju jazbinu. Dao bog te se ove godine ima i šta. Ljetinu sretno spremiste: gladovati nećete; a dok je ove naše gore, ni zebsti vam neveli. I krovove ste okrpali, svatko svoj. Samo ste na me zaboravili. Vidiš li onu rupetinu? Da je slamom nezatvrdih, bila bi ovih dana kiša i mene i djecu potopila. A i drva još ni klipa nemamo.“²

Latinski duh zahvaća kadšto i veće dijelove pripovijedaka. Gdjekad cijeli pojedini odsjeci karakterom i ritmom svojijem živo opominju na klasične uzore, što ih Jurković za mlađijeh dana „nocturna versabat manu, versabat diurna“³. Takav je na pr. uvod „Tuskulaniada“, gdje iza latinskoga gesla (iz Horacija) auktor, kao da će pisati disertaciju, otpočinje:

„Velika je mudrost, smatrati sviet onakovim, kakovim jest, i ne tražiti, kano što često biva, hljeba nad pogačom . . .“ (I, 19.)

zatijem nastavlja (u drugoj alineji) nizom ritmički građenijeh retoričkijeh pitanja:

Što su u gradu četiri zida, pa ma kadifom prekrivena, zlatom i slonovom kosti uresena? — liepa tamnica prama neizmiernoj palači danju suncem razsvietljena, a noću zviezdami protkana svoda nebeskoga. Što su umjetni perivoji, što ih je u nekoliko lonaca nasadio gradjanin u triemu i dvoru svom, prama prostranoj bašti gora i planina, rukosadu božjemu, koga izobilju i divoti ni kraja neima?“ i t. d. (I, 20.)

a završuje napokon na trećoj stranici karakterističnom rečenicom:

¹ I, 99.—100. — ² I, 113. — ³ Horat. de arte poet. 269.

(89)

227

„To sve vidiv, opojen blaženstvom toga časa i razkošnom pomisli na ono uživanje, koje me tu doskora čeka, uzdahnem te reknem:
„Hoc erat in votis“!“ (I, 21.).

U ovakovijem se partijama razbira, da ih je pisao čovjek nesamo klasički obrazovan, već koji je i sâm bio učiteljem latinskoga jezika i pisao vježbenice za prevođenje iz hrvatskoga na latinski¹.

No i tamo, gdje je utjecaj latinskoga sloga očigledan, pisac se ipak ne odmiče suviše daleko od narodne besjede: jezik mu je posvud biran i čist, a zgodne prostonarodne fraze često oživljuju latinsku strukturu njegovijeb rečenica (ispor. na pr. u gornjem primjeru: „tražiti... hljeba nad pogačom“). Jurković je sâm sebi postavio zakone, kojih treba da se drži hrvatski književnik, pa je te zakone savjesno provodio i praktički i teoretički². „Kao temeljit poznavalac grčkih i rimskih klasika,“ veli Franjo Mar-ković (Spomen-knjiga M. H. str. 240.), „i francuzkih uzornih stilista, koje je on u velike cienio, Jurković nije držao, da za književni jezik vriedi sve ono i samo ono, što je puk stvorio, tako da bi književni jezik bio puka robska kopija pučkoga jezika, nego je mislio, da književni jezik ima biti prema višim duševnim potrebam dotjeran i razvijen pučki jezik.“ To je otprilike ono, što je sâm Jurković napisao potkraj svoje rasprave „O metafori našega jezika“ (Rad XXXI., str. 132. i 133.): „Ako mi je dakle pod konac ove razprave svjetovati ponajprije mladi naraštaj, bu-duće naše pisce, da se trse vierno proučiti život naše hrvatske proze, te ako ih toga radi naputjujem na živu rieč narodnju i na pisane izvore njezine te na one naših književnika, o kojih se drži, da su se svojim pisanjem najbliže primaknuli tim uzorom: ne-mislim gradivo, koje bi ih tamo za sve čekalo pripravno, nego mislim, da su u tih proizvodih duha narodnjega jeziku njegovu udareni biljezi, od kojih se nije slobodno udaljiti onomu, komu je do toga, da svojim jezikom govori, svojim jezikom da piše.“

Po ovome, što sam rekao o stilu Jurkovićevu, vidi se, da se Jurkovićev stil znatno razlikuje od stila Nemčićeva. Manirirani stil starijega druga nije mu bio po ćudi. Ako i jesu obadvojica učenici Nijemaca, u govoru svom znao se Jurković otresti nje-mačkoga utjecaja. Dašto, Slavoncu Jurkoviću, koji je iz roditeljske

¹ Latinska vježbenica za III. i IV. razred gimnazijski (u dva dijela: prvi za III., drugi za IV. razred).

² Teoretički u svojijem raspravama, što su štámpane u „Radu“.

*

228

V. ĐUKAT,

(90)

kuće svoje ponio u svijet kao amanet, duboko zasađen u srcu i pameti, čist štokavski govor, lakše je bilo zbaciti njemački igo negoli Nemčiću, koji je vazda živio u sredini zgoljnijeh kajkavaca, u obrazovanom društvu svome govorio valjada ponajviše njemački, a štokavski je govor poznao samo iz knjiga. Sa svijem tijem naći ćemo i kod Jurkovića tamo amo neke osobine onoga humorističkoga stila, što ga je Nemčić prigrlio — dajbudi onakove, koje nijesu morale inače nagrđivati narodni karakter njegove besjede. I Jurković postaje gdjegdje subjektivan, ističe svoju ličnost, postaje intiman, progovara čitaču, zalazi stramputice prekinuvši pripovijedanje, trpa trope i figure u svoje rečenice, i začinja ih šalom i dosjetkom. Prirodno je, da se te osobine humorističkoga stila pokazuju najviše u putopisima; no kako Jurković, pišući koju pripovijetku, često stoji pod dojmom netom ili bar nedavno svršene lektire, nije čudo, da se stil Sterneove škole znatno očituje i u „Sudbini jarcu", koja je, kako sam pomenuo, kao da nastala pod dojmom Sterneova „Tristrama Shandya". Ako igdje, u toj pripovijetki odaje Jurkovićev stil mjestimice neku maniriranost i bizarnost, koja je inače tuđa njegovoj prirodi i ćudi. Već sâm početak pripovijetke posve je subjektivan i kao mali dijalog između pisca i čitača:

„Sudbina jarac! Nečine li vam se te dvie rieči kano dvie bačene kocke! Tu poslovicu — što li je — često sam slušao, a što upravo znači — neznam. Kako da neznam? Znam. Kratčinom izraza i ne- suvisnošću nutarnje sadržine ništa nebilježi značajnije od nje pre- vrtljivost slučaja i ćudljivost udesa; i zato sam ju izabrao za naslov ovoj pripoviedci“¹.

Način, kako pisac uvodi svoga junaka, šaljiv je, no sasvijem familijaran i otegnut na način Sterneov:

„Stvar je naravna i znaličnost dovoljno opravdana, da, sastavši se s čovjekom nepoznatim, želimo prije svega znati, tko je i što je...“

„S toga je i posve pravedna neustrpljivost mojih čitatelja — a i pokojni Oktavijan Pecirep, da je živ i pritoman, to bi mi ljuto zamjerio — što baveć se već toli dugo oko njegove po nas, kako vidite, znamenite osobe, propustih sve do sada predstaviti ga.“

„To ću sada učiniti onako, kako bi on sam bio učinio...“ (I, 2. i 3.).

¹ I, 1. Ovdje i u idućijem citatima riječi su od mene štampom istaknute.

(91)

229

Ovakijeh mjesta imade poviše. Auktor smatra svoju pripovijetku samo predmetom razgovora između sebe i čitača; zato često sasvijem samovoljno prekida tijek pripovijedanja, apostrofira čitača; pa i samoga junaka svoga¹, kao:

„Jadni Oktavijane! U zao čas si se kartati sjeo, a još u crnji na polnoćku pošao!“ (I, 11.).

Odmah izatoga apostrofira „sudbinu“:

„Vragoljane mali! Niti te tko čuje niti vidi, — a ti si ipak tu!“
i t. d. (I, 11.).

Ili čak i psa njegova:

„Hektore! Hektore! zlosretna psino!“ (I, 12.).

Jurković je posvud pun humora, no baš u „Sudbini jarcu“ kao navlaš na pregršti sipa dosjetke, pa mu je kroz cijelu pripovijetku lice nasmijano i ton šaljiv; jedna komička situacija ređa se za drugom, a pripovjedač još nastoji komiku što jače istaknuti i čitača na nju upozoriti, čemu baš i služe one mnoge apostrofe. Tako je na pr. šaljivo prikazana mržnja između profesorova psa Hektora i župni-kove kuje Lile, a kad ima ta mržnja da bukne i od nje da na-strada profesorova vlasulja, pisac upozorava čitača:

„Još jednom, ubogi Oktavijane! Ti i ne slutiš, da će ta pasja mržnja zlo izpasti po tebe.“ (I, 13.).

Gdjegdje je ton i na silu šaljiv i dosjetljiv. Neka se isporedi na pr. ovo mjesto:

„Dosta je da je oštećenik oduzeti si naravni ures [kosu] pošteno zamienio dosta viernom kopijom, — jer tko bi išao brojiti sjedine, pri kojih ruka umjetnikova nije mogla postupati matematičkom točnošću; a to niti nuždno nije; jer narav, obavivši svoju zadaću, može lako ustupiti mjesto umjetnosti te dopustiti štogod i krivotvorki taštini, nebojeć se da će, bilo na tjemenu bilo na licu, krparija vlasuljarova i ličilo ljekarnikovo nadomjestiti, da se neizda ono, što je ona ne-milostivom strogošću poharala.“ (I, 5.)

¹ To i Jean Paul rado čini (Czerny p. d. str. 69.).

230

V. DUKAT,

(92)

Ni u kojoj drugoj pripovijetki nije Jurković toliko nastojao kopirati maniriranost humorističkoga stila — bilo zato, jer je držao, da predmet niske komike, što ga obrađuje ova pripovijetka, iziskuje ovakovu formu, bilo jer je radeći na ovoj pripovijetki suviše stajao pod dojmom skorašnje lektire. Inače ga je jezična svijest njegova odvraćala od nastranosti, koje mu se priviđahu protivne duhu narodne besjede i na silu nametnute narodnom pripovjedačkom slogu¹.

Govoreći o stilu i tehnici Jurkovićevoj možda ne će biti na odmet, ako za osvjetljenje njegova književnoga karaktera pripadom pomenem, da neke od Jurkovićevijeh pripovijedaka, o kojima sam sprijeda govorio, pripadaju u red t. zv. okvirnih ili uokvirenih pripovijedaka (Rahmenerzählungen), t. j. pripovijedaka, što zapravo sadržavaju dvije radnje, od kojih jedna obuhvaća drugu kao okvir sliku². Takove su pripovijetke: „Memoari stare grešlje“, „Ratni memento starca Ivana“, „Slučaj provodagjija“ i „Pavao Čuturić“. Odnošaj je među obje radnje taj, da unutrašnja (uokvirena) radnja obično prikazuje glavni predmet ili sujet cijele pripovijetke, spoljašnja (okvirna) sporedni; obje su radnje dašto međusobno vezane, ali veza ne mora biti vrlo tijesna. Često je spoljašnja radnja samo uvod u glavnu, unutrašnju, radnju: pisac dovodi pred čitača lice, koje će pripovijedati glavnu radnju, te opisuje situaciju i prilike, u kojima se to pripovijedanje dešava³. Taj

¹ Ovamo idu, bar u pogledu jezika i sloga, riječi Andrićeve (p. d. str. 34.): „Bio je [Jurković] u neku ruku prototip književničkoga velikana, koji je duboko u srcu osjećao, da je samo onaj umjetnik velik u užem narodnom i u širem svjetskom kolu, koji — polazeći sa stajališta svojih narodnih osebina — vraća narodu, a šalje stranom svijetu u oplemenjenom dahu miris svojih livada, i tako općoj kulturi daje ono, što bez nas možda ne bi dobila.“

² Opsežnije raspravljaju o postanju, tehnici i pjesničkom značenju „okvirnijeh pripovijedaka“: Moritz Goldstein, Die Technik der zyklischen Rahmenerzählungen Deutschlands. Von Goethe bis Hoffmann. Dissertation. Berlin 1906. — Hans Bracher, Rahmenerzählungen und Verwandtes bei G. Keller, C. F. Meyer und Th. Storm. Leipzig 1909 (Untersuchungen zur neueren Sprach- und Literaturgeschichte. Herausgegeben von Professor Dr. Oskar Walzel. Neue Folge. III. Heft).

³ U ovom događaju ima okvir često djelovati dekorativno. Istaknuo sam kod analize pripovijetke „Ratni memento“ i t. d., da „prikaz mirne prijateljske večeri čini zgodan kontrast prema burnom doživljaju starca Ivana“ (str. 203. [65.]). Još jače se, na pr., takova opreka između okvira i unutrašnje radnje ističe u Boccacciovu „Decameronu“, u kojemu „die Pestschilderung des Eingangs zum düstern Hintergrund des Ganzen gemacht wird, auf dem sich das heitere Freudenleben der Gesellschaft und die leichte Lebenslust ihrer Erzählungen abheben“ (Bracher p. d. str. 7.; isto kazuje Goldstein p. d. str. 16.).

(93)

231

uvod može biti pravi uvod, t. j. nakon što je započeta pripovijetka (unutrašnja radnja), pisac kao da zaboravlja na spoljašnju radnju ili dajbudi ne mari više za nju, te ne nastavlja ono, što se tamo pripovijedalo, već završuje svoje djelo završetkom unutrašnje radnje (to je neprava okvirna pripovijetka) — ili taj uvod postaje okvir, t. j. nakon što je završeno pripovijedanje unutrašnje radnje, pisac prihvaća opet spoljašnju radnju, pa i nju dovodi do nekoga harmoničkoga završetka (prava okvirna pripovijetka). Za ovaj drugi slučaj daju nam izgledâ pomenute pripovijetke Jurkovićeve. U pripovijetki „Ratni memento starca Ivana“ na pr. spoljašnja radnja sadržava opis jedne večere i prijateljskoga kola, što se sastalo kod te večere; u tomu se kolu ističe starina Ivan, kojemu je pridijeljena uloga da onda pripovijeda ratni doživljaj svoj — a taj doživljaj čini unutrašnju radnju —, no završetkom toga pripovijedanja ne završuje se i cijela pripovijetka: pisac se vraća opet na spoljašnju radnju, pa sad doznajemo, kako se završila ona večera i kako su slušači primili starčevu pripovijetku. Piscu je bilo do toga, da u spoljašnjoj radnji što jasnije ocrta starca Ivana, glavno lice unutrašnje radnje — jer u samoj unutrašnjoj radnji dašto nije bilo za to prilike — i u tu je svrhu napisan onaj uvod (t. j. okvir). Spoljašnja radnja dešava se u sadašnjosti, unutrašnja u prošlosti; svezu između obje radnje podržava lice starca Ivana, tješnje veze nema. Jednaka je tehnika u pripovijetki „Memoari stare grešlje“. Spoljašnja radnja sadržava pripovijedanje pišćevo o sebi i o doživljajima stare grešlje u njegovoj kući; unutrašnja: pripovijedanje same grešlje o svojijem doživljajima, prije nego što je dospjela u kuću piščevu. Unutrašnja se radnja pače opet dijeli na više radnja — to su pripovijetke, što ih drugi novci pripovijedaju grešlji —, prema kojima je ona sama spoljašnjoj radnjom, tako da ova Jurkovićeva pripovijetka ide u red pripovijedaka, u kojima vlada t. zv. *umetaći* ili *uklopni* sistem (Schachtelsystem ili Einschachtelungssystem¹). Nakon završetka unutrašnje radnje — ili unutrašnjijeh radnja — vraća se pisac opet na spoljašnju radnju, u kojoj je sâm bio glavno lice, i završava pripovijetku primjedbom, koja šaljivo razbija mistični dojam unutrašnje radnje. Slično kao u obje pomenute postupa Jurković i u pripovijetkama „Pavao Čuturić“ i „Slučaj provodagjija“. U ovoj drugoj je pripovijetki glavna radnja doživljaj Vukov s nepoznatom djevojkom u Savoji, što ga on sâm pripovijeda najprije dopola svome prijatelju, a onda dokraja cijelome društvu²; no spoljašnja radnja, koja je čak opsežnija od unutrašnje radnje³, nesamo da potpuno uokviruje tu unutrašnju radnju, već služi i za to, da joj podade skladni završetak; jedna radnja upotpunjuje drugu i zapleće se s njome — veza je među njima

¹ Poznat su primjer za taj sistem pripovijetke „Tisuć i jedne noći“.

² Unutrašnja se pripovijetka dakle prekida, a prekid je sredstvo da se uveća zanimanje i napetost (Bracher p. d. str. 11.).

³ Okvir je ovdje samostalna pripovijetka, dok na pr. okvir u „Ratni memento“ i t. d. imade da ocrta samo situaciju, u kojoj se dešava pripovjedač.

232

V. DUKAT,

(94)

vrlo tijesna, kud i kamo tješnja nego u obje prije kazane pripovijetke. Vrlo je tijesna također veza između obje radnje — opisa večere i autobiografije domaćinove — u prvom dijelu „Pavla Čuturića“, pa i tu spoljašnja radnja kao okvir obuhvaća „uspomene iz svoga života“, što ih pripovijeda „starovjerski učitelj“, te služi upotpunjenju onijeh uspomena¹. Slika mladoga Čuturića, kako izbija iz njegova pripovijedanja, upotpunjuje se slikom staroga Čuturića, što je podaje sâm pisac u daljnijem dijelovima pripovijetke.

Svrha „okvirne pripovijetke“² stoji u tome, da pisac može uvesti pripovjedača, koji će događaj, što ima sačinjavati sujet pripovijetke, kazivati kao svoj doživljaj u prvome gramatičkom licu; svaka pripovijetka postaje tako „ja-pripovijetka“ i omogućuje piscu da bude po volji subjektivan. Prema tome i prihvaćaju tehniku „okvirne pripovijetke“ navlastito oni pisci, koji naginju na subjektivni način prikazivanja³, a vještina piščeva stoji u tome, da nam prijelaz iz „on-pripovijetke“ u „ja-pripovijetku“ učini što vjerojatnijim⁴. Jurkoviću taj prijelaz nije svuda jednako dobro uspio: pričanje starca Ivana u „Ratni memento“ i t. d. na pr. vrlo je prirodno i vjerojatno; no način, kako nas pisac u „Slučaju provodagjiji“ upoznaje s putnim doživljajem Vukovijem, dosta je naivan i nespretno odabran. Takove romantičke doživljaje prišapnut će mlad čovjek u vrlo intimnom času svome prijatelju vršnjaku, ali ih ne će na glas kazivati (ili dopustiti da ih prijatelj kazuje) u veliku društvu, u kojemu pored objjesnoga mladog svijeta ima još i skeptične, svakoj romantici nesklone, starije gospode i životnim iskustvom rastriježnjenih starijih gospođa.

### 3. Vilim Korajac.

Kujiževni, dajbudi beletristički, rad Korajčev — prema dužini njegova života (1839.—1899.) — nije baš obilat. Na literarnom se poprištu pojavio god. 1862.; nakon što je onda god. 1865. i 1866. pisao feuilletonâ za „Pozor“, naštampa u „Dragoljubu“

¹ I ovdje se pripovijedanje češće prekida, ali ne zato, da se uveća napetost, već da se bolje osvijetli karakter Čuturićev i sredina, u kojoj on živi.

² koja je, dašto, u suštini svojoj čedo „pripovjedačkijeh zbornika“ (kao što su: Tisuć i jedna noć, Decameron i sl.). Ispor. Bracher p. d. str. 3. i d.

³ Historički razvoj novele pokazuje, kako težnja za subjektivnijem načinom prikazanja u toj literarnoj vrsti sve više otima maha. „Die subjektive Darstellungsweise, die zumeist mit einer sublimen Stimmungstechnik arbeitet, verdrängt immer mehr den einfachen, objektiven Erzählbericht der alten Novelle“ (Bracher str. 13.).

⁴ „Von der Geschicklichkeit und dem Feingefühl des Dichters hängt es ab, ob er gewisse Trivialitäten und Geschmacklosigkeiten zu meiden versteht, die diese Technik leicht herbeiführt“ (Bracher str. 15.).

(95)

233

god. 1867. crticu „Lov na sjedećke“, a god. 1868. „Šijake“. Obadvije su radnje kasnije napose izdane. Poslije „Šijaka“ nastade oduža stanka u njegovu beletrističkom radu, koju istom prekidoše „Auvergnanski senatori“ štampani u „Viencu“ god. 1877.; no ta je pripovijetka k jednu i posljednji plod pera njegova, što je za života auktorova ugledao svijetlo¹.

¹ Korajac je radio i na naučnom polju. Najznatnije mu je djelo te ruke: Filozofija hrvatsko-srbskih narodnih poslovica složio ju Vilim Korajac (U Osieku. 1876.). Zapravo je to prva sveska jedne oveće studije, ali ta studija nije dovršena, dajbudi nije doštampana, jer je Korajac po vlastitom priznanju (tako kazuje Jovan Hranilović u posmenutom već nekrologu, Vienac 1899.) imao gotov rukopis za drugu i treću svesku. Karakterističan je predgovor tome djelu: tu, gdje ga nije prejako stezala ozbiljnost nauke, Korajac pomalo pušta maha svome humorističkome nagonu. — Iste godine, naime 1876., štampan je i drugi jedan književni trud Korajčev: izdanje četvrte knjige Martićevih Osvetnika (Osvetnici IV. Kiko i Zelić. Dogadjaj u Bosni od god. 1832. Pjesma od Radovana. — U Osieku.). Korajac je tome izdanju dodao mali uvod i tumačenje pojedinijeh riječi u pjesmi. „Od god. 1868. do 1875.“, veli Jovan Hranilović, „napisao je Korajac u raznim listovima i u školskim izvješćima djakovačke preparandije oveći niz pedagogičko-didaktičnih članaka, pak je zato god. 1873. imenovan začasnim članom društva hrvatsko-slavonskih učitelja „Narodna škola“. Jedan je dio tijeh članaka valjada izišao u „Glasniku biskupije djakovačko-sriemske“ (tako u godišnjaku 1875. br. 13. na pr. ima njegov članak „Uzgajajmo značaje!“, koji je zajedno štampan i u Izviešću kr. preparandije u Djakovu od one godine). Uopće se čini, da je Korajac, dok je bio u Djakovu, uredniku „Glasnika“ češće pomagao pri njegovu poslu. — Korajac je i prevodio. Sačuvao se (u rukopisu) njegov prijevod Molièreova „L'avare“ pod natpisom „Tvrdica“, koji je pohranjen u arhivu Jugoslavenske akademije. Osim toga našla se u njegovoj književnoj ostavštini neštampana još humoreska „Posljednji Varaždinac“, koju sam odštampao u „Savremeniku“ god. 1912. (br. 3.). Jovan Hranilović (a po njemu i Ogrizović u p. d. str. 116.) pominje još, da je Korajac god. 1888. putovao u Italiju i u Karlove Vari i put taj opisao, navodeći riječi samoga Korajca: „Putopisne crtice i o Italiji i o Karlovih Varih imadem..... u rukopisu.“ Da opiše to putovanje, bijaše pium desiderium Korajčev, ali on ga. čini se, nije nikad opisao, a one „crtice“ mogle su biti samo prigodne kakove putničke bilješke, na brzu ruku bačene na hartiju. Tako mi javlja i brat njegov, vele časni gospodin Stjepan Korajac, bivši (sad umirovljeni) župnik u Matičeviću (kod Nove Kapele), govoreći o njegovu putovanju: „vruću je želju gojio [mili pokojnik] taj put i svoje doživljaje opisati, ali nije dospio od zvaničnih poslova...“ No pravo ima Hranilović, kad veli: „Uvjereni smo, da bi se putopis putnika spreme i duha Korajčeva sa slašću čitao.“

234

V. DUKAT,

(96)

Prva radnja Korajčeva štampana je, kad su piscu bile 23 godine. Prvijenac njegov imade staromodno manirirani (sjetimo se prvijenca Jurkovićeva !) natpis: „Dvie čudne promenade ili Triput težje od najtežjega!“ s dodatkom: „Homeopatički ulomci¹ iz petnaest danah i jedne noći prošlih mojih praznikah“ („Naše gore list“ 1862., br. 3.—9.). Teško je osjeći, u kakovu kategoriju taj prvijenac Korajčev zapravo pripada, jer niti je pripovijetka niti pravi putopis, a podsjeća i na jedno i na drugo²; sâm auktor kao da ga smatra putopisom, jer veli na jednom mjestu: „Naša pripoviedka pada u vrieme — noveliste il povjestničari rekli bi: ovog il onog stoljeća ... nu ja, neosjećajuć u sebi zvanja novelističarskog, a još manje povjestničarskog, moram kao prosti prozaični putositničar³ reći: u vrieme — maglovito.“⁴ Prema karakteru i tendenciji svojoj ide taj prvijenac među političke satire, pa zato i ne bi zapravo pripadao u beletristički list; ktome je za čitača od danas, koji ne pozna točno sve faze domaće politike onoga vremena, satira sasvijem nerazumljiva. Omjerimo li je po književnoj vrijednosti, radnja je slaba (sâm ju je pisac kasnije nazvao „lošom radnjom“⁵), no već u njoj nahodimo

¹ S tijem nazivom neka se isporedi naziv Jurkovićeva putopisa: „Mikroskopične crtice...“

² I za mnoga djela njemačkijeh humorista, pa i za djela Sterneova — osobito za njegova „Tristrama Shandya“, premda ga se nazivlje romanom — teško je odrediti, u koju od običajnijeh pjesničkijeh vrsti zapravo pripadaju.

³ Od mene istaknuto. Riječ „putositničar“ bez sumnje je nastala od Nemčičevijeh „Putositnica“, koje je Korajac dobro poznao. Baš u svom prvijencu pominje Nemčića i njegove „Putositnice“ izrijekom, i to, kad u „spravištu Antenorskom“ jedan od vragova predlaže: da se „telegrafičnim“ putem razpita, gdje je Nemčić: je li u nebu ili u „purgatoriumu“; pa kad se sazna, neka se na nj pošlje „interpelacija“, koga je on razumijevao ili šta je on htio s onom svojom razlikom: „medju empiričkom filozofijom prazna želudca i političkim vjeroizpoviedanjem puna trbuha“ (N. g. l. 59, 1 [prva brojka naznačuje stranicu, druga stupac „Naše gore lista“])? (U bilješci navodi pisac mjesto: Putositnice str. 262. — Riječi Nemčičeve točno glase: „Kakova je razlika medju empiričkom filosofiom praznog želudca, i političkim věroizpovědanjem punog tèrbuha!“).

⁴ N. g. l. 29, 2—30, 1.

⁵ Tako pripovijeda Jovan Hranilović u nekrologu: „On sam veli za taj sastavak, da je ‚loša radnja‘“... A morala je, prije nego što je za štampu priređena, biti izvanredno oštra, jer mu uredništvo u 1. broju istoga godišnjaka „Naše gore lista“ poručuje: „G. -ljuška u D. [Djakovu]. Vaš članak primamo, ako ga i budemo morali mjestimice

(97)

235

glavne osobine Korajčeva pera: mršavu radnju, koja se polako
razvija, jer je svakčas prekidaju kojekakvi umeci i sporedne epi-
zode; šareni, bujni i manirirani stil po ugledu njemačkijeh hu-
morista; subjektivno prikazivanje, koje se stim više ističe, što sâm
auktor tobože pripovijeda svoje doživljaje i sudjeluje kao aktivno
lice u pripovijedanijem zgodama; najzad osobiti, čas prijatni čas
reski, humor auktorov. Sama pripovijetka danas je zaboravljena i
ne će više uskrsnuti na novi život.

„Dvie promenade“ opsežu pored uvoda osam glava; svaka glava ima svoj posebni natpis¹ i po jedan ili dva motta². Glavna su lica pripovijetke sâm pripovjedač, njegov ujak župnik i Nevid Tupanović Bekešfi. Ujak je domoljub, Bekešfi tip onijeh, koji su u ono vrijeme bili protivnici narodnijeh ideala. Pisac, dašto, pristaje uz ujaka, pa zato satira njegova najviše šiba Bekešfija i njemu sličnu čeljad („padne mi [na pamet] i puno srodnih Bekešfija“ [N. g. 1. 50, 1]); ljuta mržnja, kojom je prožet opis toga lica, opominje na opis Gėrbovića u Nemčičevu romanu. I školovanje se njegovo crta, a taj dijelak pripovijetke pod-sjeća na opis školovanja Tikvanovićeva u „Lovu na sjedečke“, o ko-jemu će biti kasnije govora, samo je školovanje Bekešfijevo opisano više satirički, Tikvanovićevo više humoristički. „Piće de résistance“ pripovijetke je „đavolja skupština“ („veliko spravište Antenorsko“), koja se pripovijeda kao san pripovjedačev, s čisto političkijem sadržajem i s mnogo aluzija na ondašnje političke zgode; sliku podzemnoga kraja,

malko izpolitirati. Vaš zdrav, jezgroviti humor vrlo nam se dopada;
samo ako što u buduće uzpišete, opomadite i oparfimirajte članke, inače
bi koju ljepoticu tanka želudca i finih žilicah grčevi napali, — a tko
da onda odgovara?“ (N. g. 1. 8, 1.)

¹ Iza uvoda dolazi: Polazak na ferije, Mistifikacija kod ujaka, Kod kuće i od kuće — plandovanje i umovanje, Nevid Tupanović Bekešfi, Promenada u pakao ili — Danteova Antenora, Produženje sna ili veliko spravište Antenorsko, Opet kod ujaka — zečja promenada, Odgonetka mističnog broja: što tri.

² Korajac rado meće motta, koja vadi iz najraznovrsnijih pisaca. U tome se pokazuje neka taština: auktor se razmeće svojom načitanošću, da tijem iznenadi čitača. Tako radi na pr. Sterne; on doduše nema mottâ, ali svakčas citira, kako sam sprijeda pomenuo (str. 199. [61.]), koje malo poznato ili zaboravljeno djelo, da tijem uvjeri čitača o svojoj učenosti i načitanosti („air of recondite learning“ zove to Traill p. d. str. 130.). Za Sterneom su se povodili i njemački humoristi (ispor. Bauer p. d. 1897./8. str. XXIV.; Behmer p. d. str. 32., 41. i t. d.), na pr. Heine: „Er parodiert, dem „Tristram Shandy“ und Brentanos Philistersatire folgend, die Citatengelehrsamkeit, an einem Zopf zupfend, der auch schon Ramler und dem boshaften Lichtenberg als Zielscheibe des Spottes diente“ (Ebert p. d. str. 21.).

236

V. DUKAT,

(98)

gdje se obdržava ta skupština, uzeo je pisac, kako sâm veli, iz Danteova „Pakla“¹, a štafaža „skupštine“ s njenom alegorijom poslužila je valjada Šenoi u jednijem njegovijem „Zagrebuljama“². Još pominjem, da se tumačenje zagonetke o „zečjoj promenadi“ kazuje pričom o utrci između zeca i ježa — to je slobodan prijevod jedne Grimmove priče („po Grimmu“, veli pisac) —, koja je napisana prostijem, jedrijem slogom i jezikom kud i kamo različnijem od sloga u ostaloj pripovijetki. Zasluga je te dašto Grimmova, ne hrvatskoga pisca, jer od Grimma potječe original³, koji Korajac nastoji što bolje pohrvatiti brinući se pritom da po mogućnosti šačuva naivni karakter priče njemačke. Stoga je on i ne prevodi riječ po riječ, već pomalo i

¹ „Tko je dakle odviše znatiželjan, nek izvoli otvoriti 32 pjevanje Danteova pakla počam od stiha 88.... tu će naći točan statistični opis čitava okružja ili, da se razumljivosti konštitucionalacah primaknem: čitave županije Antenorske“ (N. g. l. 50, 1).

U 32 pjevanju Pakla opisuje se (služim se Uccellinijevim prijevodom: Dante Alighieri Divna gluma. Preveo i protumačio F. T. Kotor 1910. [talijanski su citati iz izdanja: Tommaso Casini, Firenze 1895⁴.]: „Krug Deveti, razdieljen na četiri Razreda: Kajina, Antenora, Tolomeja i Judeka.“ U Antenori nahode se „izdajice do movine“. No Korajčev citat nije točan, jer Dante ulazi u Antenoru stihom 70.:

70. Za tim mi se predstavi množija Ljubičastih, s čeg zebem i sada, I zebsti ću dok budem živija.

[Poscia vid' io mille visi, cagnazzi fatti per freddo; onde mi vien riprezzo, e verrà sempre, de' gelati guazzi.]

73. Dok stupasmo k sriedi, kamo pada Vasionog svijeta težina, I ja drhćah s onog vječnog hlada...

[E mentre che andavamo in vêr lo mezzo, al quali ogni gravezza si rauna, ed io tremava nell'eterno rezzo...]

Prevodilac veli u komentaru uza stih 81.: „Stupajuć put srijede, Pjesnici prelaze iz Kajine u Antenoru...“ U stihu 88. već je Dante u razgovoru s Dvercem („Buoza od plemena Kremonezkoga Duera ili Dovara“), kojega je idući udario nogom u lice:

88. „A ti tko si, koji nogam lice, Antenorom gazeć, lupaš, kako Ne bi mogle ma ni žive zlice?“

[Or tu chi se', che vai per l'Antenora percotendo, rispose, altrui le gote si che, se fossi vivo, troppo fora?]

² Vienac 1879. br. 14.

³ Iz zbirke „Kinder- und Hausmärchen gesammelt durch die Brüder Grimm“. Ono, što slijedi, navodi se po izdanju (Vollständige Ausgabe u Reclamovoj Universalnoj biblioteci br. 3194.—3196. (II. Band).

(99)

237

parafrazira; no istači treba, da mu je — kao humoristu — dobro uspjelo nasljedovati humoristički ton Grimmova originala¹.

Trajnije je vrijednosti, bar u nekijem dijelovima, druga tvorina Korajčeva, kojoj je natpis „Lov na sjedećke“; štampana je u „Dragojubu“ god. 1867. (br. 41.—46.), kasnije (1887.) preštampana u „Hrvatskoj biblioteci“ br. 25.² Natpis ima dodatak: Iz djačkoga života. Pripovijetka (ako se ta zbrka koječega i svačega može nazvati pripovijetkom), koja opseže osam glava bez posebnijeh natpisa, osim što svaka glava ima po jedan ili dva zgodna motta, crta humorističkijem tonom život nadripjesnika Stjepana Tikvanovića. Ta je pripovijetka uokvirena opisom pripovjedačeva (ovo je i opet glavom auktor) prijatelja Vida Strielčevića, koji, jer je

¹ Original je pisan donjonjemačkijem (plattdeutsch) jezikom, koji je, kao i naš kajkavski govor, osobito zgodan za humor i šalu. Da se vidi, kako Korajac prevodi, donosim početak priče u originalu i u hrvatskom prijevodu:

Et wöör an enen Sündagmorgen tor Harvesttied [= Erntezeit], jüst as de Bookweeten [= Buchweizen] bloihde: de Sünn wöör hellig upgaen am Hewen [= Himmel], de Morgenwind güng warm över de Stoppeln, de Larken [= Lerchen] süugen inn'r Lucht [= Luft], de Immen [= Bienen] sumsten in den Bookweeten un de Lühde güngen in ehren Sündagsstaht nah'r Kerken, un alle Kreatur wöör vergnögt, un de Swinegel [= Igel] ook.

„Bilo je ljeto. — Liep, krasan, vedar dan baš o žetvi, kad se klasje po njivah uvilo u zlatnu, a kukolj u crvenu odoru. — Sunce tek lice pomolilo, a jutarnji vjetrić zanimao [zanihao?] još klasjem. — Čavrljuga po zraku cvrkutala, pčele po cvieću obtrkivale: sva priroda procvjetala i svi stvorovi oživjeli — pa i jež.“ (N. g. l. 66, 1.)

Primjer parafraze:

Indem he nu noch so half liese vör šiek hin sung, füll em up eenmal in he künn ook wol, mittlerwiel sien fro de kinner wüsch un antröcke, en beeten in't Feld spazeeren un tosehen wie sien Stähkröwen [= Rüben] stünden.

„Stane [jež] svakojake misli premišljavati, pa udari napokon sam sa sobom u ovaj prijateljski razgovor: „Žena mi je zabavljena svojimi poslovi: umiva i oblači djecu, neće biti s gorjega, ako ja dotle umaknem ovom ledinom; tamo dole ima mrkve, brane do volje, pa ću se ja najprije sam najesti, a kad se najedem, po mala ću si snašati, i u kuću.““ (N. g. l. 66, 1.)

Kadšto i navlaš nešto dodaje; na pr. „Grimm nije označio, čiji je to vrt bio; s toga mi valja nadopunić, da je božji, koji je i ježa stvorio.“ (Ibid.)

² Lov na — sjedećke! Iz djačkoga života saobčio V. Korajac. Zagreb 1887. (Hrvatska biblioteka. Br. 25. Uredjuje Nikola Kokotović.)

238

V. DUKAT,

(100)

hrom na obje noge, lovi — sjedećke, ali ne lovi životinje, već lovi — ljude; tijekom pripovijedanja razlaže se, da „lov loviti“ znači „opisivati život“. Kad oba prijatelja jednoga dana posjedaju da „love lov“, Strielčević vadi zamotuljak hartije i otpočinje čitati biografiju Stjepana Tikvanovića, „nezvanoga na polju hrvatsko-srbske književnosti mobara-težaka i divnoga dobrovoljca-pjesnika ...“

„Lov na sjedećke“ ide tehnikom svojom u red „okvirnijeh pripovijedaka“, o kojima sam govorio kod Jurkovića (ispor. str. 230. [92.]), ali u vrstu, kakove kod Jurkovića nijesmo našli. Umjesto da uvodi pripovjedača kao u običnijem okvirnijem pripovijetkama, pisac se služi fikcijom, da je njemu ili kojemu licu pripovijetke dopao ruku neki rukopis (kronika, pismo, dnevnik i sl.¹), koji je sačuvaо spomen o kakvu zanimljivom događaju ili licu; sadržaj toga rukopisa pripovijeda se u unutrašnjoj pripovijetki, dok nam spoljašnja, okvir, kazuje, kako je pisac ili pripovjedač došao do rukopisa². Korajac u „Lovu na sjedećke“ priča, da mu je prijatelj Strielčević ustupio „nekakov rukopis“ napisan od njega samoga, koji je sadržavaо „životopis gospodina Tikvanovića“; „s dozvolom gospodina Strielčevića“ da on saopćuje taj životopis „našemu općinstvu“ u „vjernom“ prijepisu. Sâm životopisac, veli auktor, sastavio je svoje djelo po „Tikvanovićevu dnevniku“, iz kojega je veća čest građe izvađena; a da fikcija bude potpunija, „životopisac“ često citira iz dnevnika i prenosi, tobože, cijele ulomke iz njega u svoj životopis. Korajac se dakle povodi za običajnom tehnikom „ruko-pisnijeh“ novela, u kojima su glavno lice pripovijetke i pisac rukopisa istovetni³. Okvir je u „Lovu na sjedećke“ također potpun, t. j. nakon

¹ Već se Sterne rado služi doskočicom, da mu je tobože dopao ruku kakav manuskript, iz kojega štogod prenosi u svoje djelo; ako nije manuskript, može biti kakva rijetka knjiga, kakav prijevod ili slično što. Tako u „Tristramu Shandy-u“ II, 17. donosi propovijed napisanu na hartiji, koja je ispala iz jedne knjige strica Tobije; u početku IV. sveske prijevod iz rijetke knjige „Hafen Slawkenbergius de nasis“ i t. d.; u „Čuvstvenom putovanju“ prenosi članak s izderane hartije, u koju je nešto bilo umotano (u odsjeku „The fragment“). Ovaj se motiv ponavlja kod njegovijeh nasljedovača (na pr. kod Wielanda [Bauer p. d. 1897./8. str. XXIV.], Jeana Paula [Czerny p. d. str. 69.], E. T. A. Hoffmanna [„Kater Murr“] i dr.). Korajac se njime služi čak dvostruko (biografija i dnevnik).

² Više o tome ima Bracher p. d. str. 47. („Die Manuskriptfiktion im Dienste der Rahmenerzählung“), Goldstein p. d. str. 22. i 23.

³ Bracher p. d. str. 57. — Dašto, i ta tehnika ide samo za tijem, da omogući pretvorbu „on-pripovijetke“ u „ja-pripovijetku“. „In der Mehrzahl der Fälle, wo ein Manuskript mit einer längeren zusammenhängenden Ich-Geschichte verwendet wird, dient die Fiktion lediglich dazu, diese subjektive Vortragsform zu legitimieren“ (Bracher str. 59.).

(101)

239

što je ispripovijedan životopis Tikvanovićev, pisac prelazi na spoljašnju
pripovijetku, u kojoj smo se upoznali sa Strielčevićem i njegovijem
rukopisom, i njome završuje svoje djelo.

Biografija opseže glavu drugu do osme (u prvoj se glavi upo-
znamo sa Strielčevićem), no prekida se dva puta jednijem kraćijem
i jednijem dužijem ekskurzom; najprije u glavi V. raspravicom:
da je sijelo ljubavi u želucu, a u glavi VI. kritikom nekijeh sa-
vremenijeh pjesnika; taj se satirički umetak nastavlja kroz čitavu
VII. glavu, gdje je govor o nekijem plagijatima. Potonji duži
ekskurz nema nikakove sveze s Tikvanovićevom biografijom, a
za današnjega je čitača uopće gotovo bez interesa¹. Sama biografija
opseže sämo djetinjstvo i đakovanje Tikvanovićevo; ostatak nje-
gova života pripovijeda nam se vrlo sumarno u posljednjoj glavi,
gdje je umetnuta i jedna tobožnja pjesma Tikvanovićeva². Kao sa
„Dvie promenade", tako i s „Lovom na sjedećke" nije piscu Po-
zorovijeh feuilletona bilo do toga da napiše beletrističko djelo, već
mu okosnica pripovijetke služi samo da turi u svijet u prvom
 slučaju političku satiru, u drugom literarnu kritiku³; no kako je
okvir literarne kritike u „Lovu na sjedećke“ i vještije sastavljen,
a prožet s izobila zdravoga humora, to biografija Tikvanovićeva
ni danas nije bez literarne i umjetničke vrijednosti. Napose će
glava II. do IV. sa svojijem obijesnijem šalama vazda naći za-
hvalnijeh čitača.

Tuđi se utjecaj jasno razabire u ovoj tvorini Korajćevoj. Okvir
cijele pripovijetke s njenijem glavnijem licem, Vidom Strielčevićem,
podsjeća na jednu crticu njemačkoga pisca E. T. A. Hoffmanna, kojoj

¹ Uzgred napominjem, da i Heine upleće u svoje zabavno-beletrističko djelo kritiku savremenijeh pisaca („Buch Le Grand“ gl. XIV. i XV.).

² Hranilović pominje, da je citat iz te pjesme: „jer je bol u mojoj duši veća od magarećih uši“ bio dugo vremena „bon mot“ u književničkijem i čitalačkijem krugovima. Citat glasi zapravo ovako:

Znaš li kakve uši lieče
Bol ranjavoj takvoj duši ?
To su — magareće uši !

(str. 50.; citiram po drugom izdanju).

³ Da je pisac i sâm ovako mislio, razbiram iz zaključnijeh riječi pripovijetke (str. 52.): „Kad sam se od gosp. Strielčevića s rukopisom pod pazuhom kući vraćao, rekne mi on nasmiehnuv se: „Taj je spis dakako životopis; ali vjerujte i — lov na sjedećke! Dapače ovo je prava jezgra, a životopis samo ljuska“ !“ [Od mene istaknuto.]

240

V. DUKAT,

(102)

je natpis „Des Vetters Eckfenster“, a sâm „Vetter“ Hoffmannov kao
da je bio model, po kojemu je slavonski pisac koncipirao svoga ša-
ljivčinu Vida. Vid je „sakat na obadvie noge; pa premda rad lagano
hoda, ipak voli sjediti“ (str. 5.); Hoffmannova junaka, veli njegov
prikazivač, zadesila je ista sudbina kao i francuskoga pisca Scarrona:
„So wie dieser, hat mein Vetter durch eine hartnäckige Krankheit den
Gebrauch seiner Füsse gänzlich verloren ....“¹ Zbog svoje griješke
Vid je Strielčević, kako sâm veli, „„donji žrvanj“ t. j. čovjek spor i
dušmanin svakomu objestnomu virizanju“ (str. 7.), pa premda rado
„lovi lov“, t. j. motri ljude i opisuje njihove karaktere, on to radi u
sobi i sjedečke; Hoffmannova junaka, koji je pisac i zbog toga po
zvanju motrilac ljudi, prinudila je bolest da sjedi uz prozor i motri
vrevu ljudi na trgu pod sobom: „... dies Fenster ist mein Trost;
hier ist mir das bunte Leben aufs neue aufgegangen, und ich fühle
mich befreundet mit seinem niemals rastenden Treiben.“² Strielčević
poziva svoga prijatelja, da s njime zajedno „lovi lov“; tako isto u
njemačkoj noveli poučava „Vetter“ pripovjedača, kako valja promatrati
vašarni metež, da se iz njega uzmognu crpsti jasne i šarene slike
građanskoga života. Korajac doduše ne citira E. T. A. Hoffmanna poput
drugijeh svojijeh literarnijeh ljubimaca i znanaca, no zato ga je ipak
mogao poznati; uostalom, možda je baš uspomena na Scarrona³, koji
je i Hoffmannu lebdio pred očima, probudiła u Korajčevoj uobrazilji
sliku Vida Strielčevića.⁴

Sama biografija Tikvanoviceva sa svojijem kapricioznijem prekidima i umecima ide u red biografija, kojima je uzorom Sterneov „Tristram Shandy“; raspravica o sijelu ljubavi sa svojijem igrama riječi i šaljivijem citatima opominje na „humoristička predavanja“ Moritza Saphira,

¹ Citiram po izdanju: Ernst Theodor Wilhelm (Amadeus) Hoffmann hrg. von Prof. Dr. M. Koch [Deutsche National-Litteratur. Historisch-kritische Ausgabe . . . von Joseph Kürschner. 147. Band]. Citirano je mjesto na str. 157.

² p. d. str. 160.

³ Scarron je živio od 1610. do 1660.; od god. 1638. bio je uzet i stoga vezan na sobu. Ispor. o njemu ukratko: Petit de Julleville, Histoire de la langue et de la littérature française des origines à 1900 . . . Paris 1897, IV, str. 448.

⁴ Mimogred pominjem, da je motiv „motriti ljude kroz prozor“ ili „s prozora“, dakle po Korajcu „loviti lov“, vrlo mnogo i rado upotrebljavan u novelama, crticama i feuilletonima. Iz njemačke literature, koja je bila aktuelna za mlađijeh dana Korajčevijeh, navodim još crticu Wilhelma Hauffa: „Freie Stunden am Fenster“ (u p. izd. II, 342 i d.), gdje se na pr. veli (str. 344.): „Mein Stübchen lag im zweiten Stock; ich konnte, wenn ich mein Opernglas zu Hilfe nahm, ganz bequem in die Etagen meiner Nachbarn schauen; ich lernte beobachten, und stundenlang sass ich an meinem Fenster.“

(103)

241

koji se pored toga više puta citira u pripovijetki¹; najzad glava IV., gdje pripovijeda naukovanje Tikvanovićevo u gimnaziji, očigledno odaje reminiscencije na Heineovo djelo „Ideen. Das Buch Le Grand“. Korajac naime nabraja redom školske predmete gimnazijske i pominje, koliko je svaki zadavao teškoća Tikvanoviću i koliko se on njime zanimao. Na isti način Heine u pomenutom djelu (glava VII.) kazuje svoje vlastito đakovanje u gimnaziji, pa se gdješto i neke misli kod obaju pisaca slažu. Na pr. Korajac za latinski jezik veli: „O kolika je kubura bila s tim latinskim jezikom! — Pod latinskim je predavanjem stajao... takav jauk i vrisak djaka, da su se ljudi s velikoga trga pred gimnazijalnu sgradu kao na kakovo čudo kupili i kroz velike školske prozore zurili glavom mabajuć i rukama prelamajuć. Ta je strogost... i kašnje silno djelovala na moj nježni duh; jer i dugo vremena kašnje, ako je tko gdjegod psa kakova nemilosrdno opatruuo, pa je ovaj zajauknuo, to sam ja odmah pomislio, da i njega uče — latinski jezik!“² (Str. 19.) Heine veli (vidi bilj. na str. 242. [104.])³: „Was aber das Lateinische betrifft, so haben Sie gar keine Idee davon,

¹ Motto VII. glave uzet je iz Saphira, a u istoj glavi pominje se njegova „Trostrede an meine Wittwe“, koja da je izišla u „Zvekanu“ prerađena pod natpisom „Svojoj miloj ženki“, ali bez oznake originalnoga auktora. — Ovdje još dodajem, da Korajac prikazuje, kako se Tikvanović, dok je đak u gimnaziji, zaljubio u kuharicu svoga stanodavca, koja ga za uzdarje hrani dobrijem jelima, pa iz toga izvodi, da je sijelo ljubavi u želucu. Budući da je Korajac revno čitao i, čini se, mnogo poštovao Saphira, valja pomenuti, da se isti taj motiv (đak zaljnubljen u kuharicu, koja ga za to nagrađuje dobrijem zalogajima) kod Saphira nahodi više puta; ja sam ga našao dva puta u njegovijem izabranijem djelima (M. G. Saphir’s ausgewählte Schriften. Redigiert von M. A. Grandjean. Brünn, Wien u. Leipzig s. a.), i to jedamput u noveli „Die Zigeunerin“ (p. izd. I, 234. d.), drugi put u jednom „humorističkom predavanju“ („Akademischer Vortrag über den Status quo der österreichischen Mehlspeisen“; V, 147. i 148.). Nije dakle nemoguće, da je lektira Saphirovijeh članaka navela Korajca na taj motiv.

² Hanff u jednoj svojoj gatki („Der junge Engländer“ u zborniku „Der Scheik von Alessandria und seine Sklaven“) pripovijeda, kako neki čudak u maloj njemačkoj varošici Grünwieselu odgaja jednoga majmuna, kojega će onda uvesti među svoje sugrađane kao „mlada Engleza“, svojega nećaka. Dok traje odgoja, mora učitelj svoga učenika često bičevati, tako da se od vike majmunove ori cijela ulica i ljudi se hrpimice zaustavljaju pred kućom zgražajući se nad okrutnošću „ujaka“ („.... dass die Leute haufenweise vor dem Hause stehen blieben und hinaufsahen.....“ man hörte klägliche Angsttöne und klatschende Peitschenhiebe die Menge. An dieser grausamen Behandlung des fremden jungen Mannes nahmen die Frauen des Städchens.... lebhaften Anteil....“ [u pomenutom izdanju: III, 1, str. 160.]). Najzad ga i sâm načelnik oštro prekorava, no „ujak“ se

B. J. A. 197.

16

242

V. DUKAT,

(104)

Madame, wie das verwickelt ist. Den Römern würde gewiss nicht Zeit genug übrig geblieben sein, die Welt zu erobern, wenn sie das Latein erst hätten lernen sollen. Diese glücklichen Leute wussten schon in der Wiege, welche Nomina den Akkusativ auf *im* haben. Ich hingegen musste sie im Schweisse meines Angesichtes auswendig lernen...."

Korajac: „Ako ćemo dnevniku njegovu [Tikvanovićevu] vjerovati, to se je grčki jezik od latinskoga razlikovao samo za dvie — zaušnice“ (str. 19.); Heine¹: „Aber, Madame, die verba irregularia — sie unterscheiden sich von den verbis regularibus dadurch, dass man bei ihnen noch mehr Prügel bekommt.... " A o samom grčkom jeziku veli Heine²: „Vom Griechischen will ich gar nicht sprechen, ich ärgere mich sonst zuviel. Die Mönche im Mittelalter hatten so ganz unrecht nicht, wenn sie behaupteten, dass das Griechische eine Erfindung des Teufels sei. Gott kennt die Leiden, die ich dabei ausgestanden.“ Kad dolazi do prirodopisa, Korajac veli, da je Tikvanović kao i Heine — pod retkom citira „Harzreise“ — „dielio čitavo prirodoslovje u dva reda naime: u takve prirodnine, koje se mogu, i u takve, koje se ne mogu jesti“ (str. 22. i 23.); Heine u pomenutom putopisu veli³: „Was mich betrifft, so habe ich in der Naturwissenschaft mein eigenes System, und demnach teile ich alles ein: in dasjenige, was man essen kann, und in dasjenige, was man nicht essen kann.“

Prvo čisto beletrističko djelo Korajčevo jesu „Šijaci“, štampano u „Dragoljubu“ god. 1868. (br. 10.—15.), preštampano u „Hrvatskoj biblioteci“ (br. 2.⁴). Ovo djelo nema da služi ni kakovoj drugoj svrsi već da zabavlja čitača, no tehnički je također slabo obrađeno. Premda sâm auktor „Šijake“ zove „šaljivom pripovijetkom“⁵, ipak je to sâmo niz sličica i epizoda, koje treba da osvjetljaju karakter „šijački“; na to navodi i natpis. Kao tipovi šijački prikazani su dobroćudni „djed“ Mišo Kuburdjić⁶ i komšija mu Jozo Bogović.

ispričava, da „nećak“ teško uči jezike, naoseb njemački, pa da ga zato mora bićevati. Odonda „fand [man] es ganz in der Ordnung, wenn hie und da in dem öden Hause ein grässliches Geschrei aufging; „er giebt dem Neffen Unterricht in der deutschen Sprache“, sagten die Grünwieseler und blieben nicht mehr stehen“ (str. 161.). Ova Hauffova šala vrlo je slična Korajčevoj doskočici o psu, kojega „uče latinski jezik“.

³ (K str. 241. [103.]). U pomenutom već izdanju V, 109.

¹ ibidem. — ² ibidem. — ³ u p. izd. V, 50.

⁴ Šijaci. Šaljiva pripoviedka Vil. Korajca. — Knjižara Lav. Hartmana (Kugli i Deutsch) u Zagrebu [s. a.] (Hrvatska biblioteka. Br. 2.).

⁵ U drugom izdanju; u „Dragoljubu“ imade pripovijetka pored glavnoga natpisa dodatak: Slika iz života. Moguće je, da dodatak „šaljiva pripoviedka“ (u drugom izdanju) i ne potječe od Korajca.

⁶ „Djed je Mišo stožina, oko koje se čitav stog naše pripoviesti sadieva“ (str. 10. Citate vadim iz drugoga izdanja).

(105)

243

Mišo ima kćer Jelicu, Jozo sina Milka; oboje se vole i roditelji su uglavili, da će se uzeti, no kako Mišo i Jozo zajedno trguju, a pritom se vazda zavađuju, to se i ono uglavljenje svakčas prekida: čas se mladi smiju voljeti, čas ne smiju — dok najposlije Milko ipak dobija Jelicu. Pripovijetka opseže devet glava: prva sadržava općeniti uvod, druga upoznaje čitača s licima i osnovom pripovijetke, od treće glave dalje ređaju se epizode o trgovanju Miše i Joze, u kojima stoji glavni interes pripovijetke. Svega ih ima četiri, a u svima se auktor služi pričicama, koje se o „Šijacima“ pripovijedaju po Slavoniji. Auktor ih je valjada znao još od svoga djetinjstva¹, pa ih sabrao u čislo, kojemu je nit pripovijetka o ljubavi, sad sretnoj sad nesretnoj, Jelice i Milka. Moguće je, da su „Šijaci“ potaknuti ponešto sličnijem zbirkama anegdotâ o građanima Schilde kod Nijemaca², ponešto „Poviješću Abderana“ Wielanda, čiji se utjecaj onda još jače razbira u narednom i posljednjem beletrističkom djelu Korajčevu. Ton je pripovijetke sasvijem šaljiv, rijetko sarkastičan, a ozbiljan istom u dva tri navrata³; način pripovijedanja subjektivan, iako je to jedina od Korajčevijeh pripovijedaka, u koju ne ulazi sâm auktor. Kadšto nas manira Korajčeva u ovoj pripovijetki opominje na jednu vrlo običnu maniru engleskoga pisca Thackeraya: čitava se glava ili dajbudi jedna epizoda pripovijeda objektivno, ali pri svršetku ujedamput ulazi auktor, pa raspravlja s čitačem o onome, što je netom pripovijedao⁴. Tijem se doduše tijek pripovijedanja prekida, ali auktor ostaje pri glavnome predmetu svoje pripovijetke, t. j. pri opisu i tumačenju karaktera šijačkoga. Drukčijih prekida, kao na pr. u oba starija djela Korajčeva, u „Šijacima“ nema, samo u početku VIII. glave ima rasprava o „Elpisticima“, no i ona pristaje u organizam same pripovijetke: auktor naime hoće da dokaže, da su i Milko i Jelica, „premda prosti i neuki ljudi, kraj svega toga dobri i uztrajni“

¹ „... valja ti, dragi čitatelju znati, da sam i ja sám... Šijak...“ (str. 4.).

² „Schiltbürger“ (= Schildbürger); o zbirkama ovijeh šala neka se ispor. Goedeke² II, 560.

³ A i tu nerado; ispor. na str. 8. i 9. njegove riječi: „Nepoznajem siromašnijega sela od ovoga [Golobrdo]. Tu bi dakako trebalo puno pouke — ali okanimo se suhoparna mudrovanja i zanovetanja; imade u čitavu svietu pod svakim podnebjem puno kojekakvih grbina, pa zašto da bude Šijačka Bogom poveljena iznimka?“

⁴ Na pr. glava III. str. 16.; V., 27.; VI., 30.; VII., 35. — Za Thackeraya ispor. Gerschmann p. d. str. 32. i 33.

*

244

V. DUKAT,

(106)

Elpidici“ (str. 39.). Moral pripovijetke kazuje se na kraju (kao u „Dvie promenade“ basnom o zecu) anegdotom o dva Engleza, koji se sastaju u tjesnacu i dugo ne će jedan drugome da se uklone; najzad jedan skreće na stranu, a onda drugi priznaje, da bi on to bio učinio, da ga onaj nije pretekao. A pisac dodaje: „Tako vam je upravo i sa Šijaci! Da nije Jozo još za dva dana k djedu Miši došao, došao bi djed Mišo k Jozi!“ (Str. 45.). Dakle je sva muka Milka i Jelice bila zališna: da nije popustio Jozo, popustio bi Mišo, a oboje mladih svakako bi se bili uzeli. Ovako se pustopašni pripovjedač ruga čitaču, koji je možda bio zabrinut za udes Milka i Jelice.

Ugodni humor „Šijaka“ ujamčuje tome djelu Korajčevu pored sviju nedostataka još za dugo vremena aktuelnu vrijednost¹.

Posljednje za života auktorova štampano beletrističko djelo Korajčevo jest pripovijetka „Auvergnanski senatori“, izišlo u „Viencu“ god. 1877.²; uz glavni natpis ima pripovijetka dodatak „Topo-, etno- i fotografsku slika iz domaće poviesti“. Kumulacija naučnijeh termina, dašto, kao i kontrast između imena francuske provincije i dodatka „iz domaće poviesti“, koji u prvi kraj iznenađuje, treba da poluče komički efekt; i tu se pisac nije prevario. No i ova je „pripovijetka“ zapravo samo zbornik anegdota, pričica i crtica, kojima se u jednu ruku crta filistarski život male varoši, a u drugu humoristički osvjetljava djelovanje „senatorâ“ (gradskijeh zastupnika) u jednom manjem gradu naše domovine³. I ovdje je, doduše, kao u „Šijacima“, upletena ljubavna pričica, koja bi trebala da podade tijem crticama neko jedinstvo; no ona je, što je pripovijedanje dalje napredovalo, piscu sve više smetala, pa je on u tijeku svojijeh crtica najzad sasvijem zapušta te istom potkraj

¹ Usput pominjem, da su „Šijaci“ prevedeni na njemački: Natpis prijevodu jest: „Die Pfahlbauern“, prevodilac je Friedrich S. Krauss, a prijevod je izišao u „Allgemeine National-Bibliothek“, što je izdavaše knjižara Daberkow u Beču, pod br. 192. i 193. Prijevod nije nimalo vjeran, već slobodna i kadšto vrlo samovoljna parafraza, u kojoj se jedva može prepoznati karakter Korajčeva originala.

² Jovan Hranilović (u nekrologu) tvrdi, da je i ova pripovijetka Korajčeva kasnije izdana u posebnoj knjižici, „donekle ispravljena“, ali meni se čini, da je to pometnja. Ni u kojoj knjižari pa ni u sveučilišnoj biblioteci nema ni jednoga primjerka toga posebnoga izdanja, a brat auktorov ne zna također ništa o njem.

³ Požega. Tajna se potkraj pripovijetke gotovo sasvijem otkriva.

(107)

245

pripovijetke na silu rješava — onako, kako je učinio s glavnom radnjom u „Lovu na sjedećke“. Piscu je, kao u „Šijacima“, glavna svrha da opiše karakter svojijeh malograđana, svojijeh „purgara“ i „senatora“; do jedinstva u tehničkom pogledu, kako ga ištu pravila poetike, nije mu stalo kao ni u jednoj od njegovijeh pripovijedaka.

„Auvergnanski senatori“ podijeljeni su na trinaest glava, od kojijeh svaka ima oduži humoristički natpis. Prva je glava uvod, u kojemu pisac tumači, da su pisci „ove ruke i ove struke“ (kao on) — a to su na pr. Wieland i Lukijan sa svojijem Abderanima, Lesage, Jules Verne, koji šalje ekspediciju na mjesec, i Dante sa svojijem paklom — naprosto „svjetlopisci“, koji svojijeh objekata ne biraju po ljepoti, već jer su im baš po volji. Sama se pripovijetka otpočinje u drugoj glavi, koja ima natpis: „Iz koje čitatelj još uviek ne doznaje ništa ni o Auvergnanih, ni o auvergnanskih senatorih, nego se upoznaje s obitelju Strielčevića, pa ujedno doznaje, da je i sâm pisac auvergnanskih senatora danas već pravi i živi Auvergnanac“, a pripovijeda je glavom fiktivni junak njen, mladi doktor Strielčević¹, koji se nakon svršenijeh studija kao liječnik smjestio u auktorovoj Auvergni. Strielčević je dakako sâm auktor² a tijem, što sâm pripovijeda svoje zgode, opravdan je naskroz subjektivni ton pripovijetke³. Dok mladi doktor obija pragove

¹ Korajac, kad daje ime kojemu licu, hoće uzajedno da tijem imenom označi i karakter ili zanimanje njegovo (Strielčević = lovac, Vrago-ljanović = veseljak, Pravorecić = sudac), no u izmišljanju takijeh imena nije pokazao osobitoga truda. „Strielčevića“ našli smo već u „Lovu na sjedećke“, a inače najvoli lako razumljiva imena kao: Ti-kvanović, Tokmaković, Bukvanović, Bezmozgović i sl. — Kao Korajac radili su (a i sad još rade) i drugi humoristi (na pr. Jean Paul, Wilhelm Raabe; ispor. Czerny p. d. str. 84.).

² „Sebe prikazuje mladim liječnikom, — što bi imalo biti donekle simbolično za njega pisca, liječnika njihovih mana...“ (Ogrizović p. d. str. 116.).

³ Humoristički pisci, da što više istaknu svoju ličnost, rado sami sebe portretiraju u svojijem pripovijetkama, tako na pr. Sterne u licu župnika Yoricka, Wieland u licu Kadora u romanu „Der goldene Spiegel oder die Könige von Scheschian“. „Obgleich ja beide Auktoren... sich nicht scheuen, ihre Erzählungen zu unterbrechen, um ihre eigenen Meinungen zum besten zu geben, so erreichen sie doch auf diese Weise [uvodeći sama sebe u pripovijetku], dass sie ihre eigene Gesinnung in besserem Zusammenhange und darum wirksamer vorbringen können“ (Behmer p. d. str. 48. i 49.). Ovijem se je sredstvom osobito mnogo poslužio Jean Paul (ispor. Czerny p. d. str. 69.).

246

V. DUKAT,

(108)

odličnijeh porodica gradskijeh, da im iskaže svoje štovanje, auktoru
se pruža prilika da ocrta niz malograđanskijeh filistarskijeh tipova,
od kojijeh su sâm otac doktorov, krajiški natporučnik u m., senator
Perica Tokmaković i osobito načelnik pl. Bukvanović najbolje uspjeli.
I neka su ženska lica komički ocrtana, najjasnije načelnikova su-
pruga. No glavno je auktoru opis grada „Auvergne“ i njegova
magistrata, koji opseže veći dio Korajčeve tvorine. Tako, na pr.,
četvrta glava sadržava „hiperboličnom viernošću“ snimljenu topo-
i etnografsku sliku „slobodne i odrpane varoši Auvergne“; peta
opisuje Bukvanovića kao varoškoga načelnika; šesta tumači „neka
pravila specifično-auvergnanskoga narječja — i to na temelju kom-
parativne filologije“; sedma iznosi „podatke zasiecajuće u poviest,
mitologiju, arkeologiju i socijalnu ekonomiju“ Auvergne; osma pri-
povijeda postanje ulice sv. Roka; deseta „veliku nesreću, koja je
god. 1842. zadesila slob. i kr. grad Auvergnu“, a zatijem se opisuje
gradsko vijeće, sazvano u povodu te nesreće, koje stvara „deset magi-
stratskih zapoviedi“; jedanaesta crta hajku magistrata na medvjeda,
pričem načelnik ubija ovčarskoga psa, kojega magistrat „službeno“
proglašuje „medvjedovicom“; istom dvanaesta glava ukratko za-
vršuje povijest ljubavi i ličnijeh događaja doktorovijeh, koje je
auktor otpočeo u prvoj glavi.

Satira malograđanskijeh prilika („satira filistarstva“, veli Hra-
nilović), što se iznose u „Auvergnanskijem senatorima“, prekaljena
je obiljem humora, kao i satira u „Šijacima“. Političkijeh aluzija
ima vrlo malo, i to samo uzgred; one oštrine, što se opažava u
prvoj radnji, pa i u „Lovu na sjedećke“, nema više u „Auver-
gnanskijem senatorima“. Karakteristično je, da i ovdje auktor
završava pripovijest pričom kao i u prvoj i trećoj radnji svojoj,
ovajput narodnom pričom: o Ciganinu, koji prinuđuje suca da
sâm kaže, da su mu ptice uginule, te se svojijem „ti si kazo“
izmiče obećanijem batinama. Auktor namjenjuje priču sâm sebi:
tko mu bude rekao, da su njegovi Auvergnanci „...... ni“, onom
će on poput Ciganina odgovoriti „ti si kazo“ — „pa nek nam
tada sude sve porote ovog svieta, tko je ... krivac.“¹

„Auvergnanski senatori“ opominju svojom tendencijom, a do-
nekle i svojom obradbom na Wielandovu „Povijest Abderana“
(Geschichte der Abderiten), te nema sumnje, da je taj najbolji

¹ Str. 85, 2 (prva brojka naznačuje stranicu, druga stupac „Vienca“ god. 1877., u kojemu je pripovijetka štampana).

(109)

247

roman njemačkoga humorista Korajcu bio na pameti, kad je uzeo da piše svoje „senatore“¹. I jedan i drugi, njemački i hrvatski pisac, hoće da se izrugaju malograđanskom filistarstvu svojijeh zemljaka, ali obadvojica prenose pozornicu svojijeh pripovijesti — da se tobože čitači ne bi dosjetili — u daleku tuđinu: jedan u staru Heladu, drugi u srce Francuske. No Wieland je dosljedniji: njegova su lica grčka i kreću se u grčkoj okolini, pa je osnovna fikcija romana do kraja sačuvana; Korajac pak već u prvome odijeljku — poslije uvoda — zaboravlja ili napušta svoju namjeru i uvodi čitača u čisto hrvatsku okolinu, tako te čitač odmah razbira, da je natpis pripovijetke navlaš krivo nadjenut. No i Wieland kao i Korajac dobro su odabrali fiktivno pozorište svojijeh pripovijedaka: žitelji Abdere bili su drevnijem Helenima otprilike ono, što su danas žitelji Auvergne Parižaninu, ili žitelji srednjevjekovne „Schilde“ Nijemcima: zajednički nišan pučke šale i pučkoga ruga.

Isporedimo li Wielandove Abderane s Korajčevijem Auvergnancima, naći ćemo, da je između njih odista podosta sličnosti. I kod jednijeh i kod drugijeh vlada isti konservativizam, isti filistarski pogled na svijet, ista malograđanska ukočenost i duševna sporost, pored koje ipak izbija na površinu smiješna neka nadutost i uvjerenje o vlastitoj intelektualnoj nadmoćnosti. Iz toga posljednjega vrela — ili da pravije rečem: iz one mutne vode, koja nastaje, kad se stječu duševna sporost i prazna nadutost, crpe i njemački i hrvatski humorist svoje najbolje, najblistavije šale. Abderani, koji u svojoj nadutosti majmunišu Atenjane kao ona žaba, koja je htjela da bude velika kao vô, živo podsjećaju na senatore Korajčeve Auvergne, kad se samosvijesno poput rimskijeh senatora skupljaju u vijeće te ondje izdavaju „dubokoumne“ odredbe svoje. Prema tome se u karakteru, kadšto i u činima njihovijem, pokazuje neka srodnost. Kad na pr. Auvergnanci kopaju na trgu zdenac, pa iskopanu zemlju hoće da uklone tako, da iskopavaju sve veću jamu, to opominje na Abderane, koji su, kad su htjeli imati zdenac na trgu, najprvo kod znamenitoga atenskog kipara dali napraviti krasan mramorni kip za zdenac, no kad ga svečano postaviše na određeno mjesto, pokaza se, da na tom mjestu nema dosta vode, da bi onaj zdenac mogao raditi.

¹ Kao što nije nemoguće, da je Sterne, u čijim se djelima često pominju i Demokrit i Abderani, naveo Wielanda na pisanje toga njegova romana (ispor. Behmer, p. d. str. 52.).

248

V. DUKAT,

(110)

Ali, luda djela Auvergnanaca i Abderana, to su crte općeno-
evropske; svaki narod, pače svaki kraj stvara sebi svoje „Auver-
gnance", a prišivke, što im ih onda prišiva, od istoga su otprilike
soja i kroja, a često i sasvijem identični —, Korajac dakle ne bi
bio morao poznati Wielandov roman, kad se prihvatio da opiše
svoje Auvergnance. Stoga treba još napose istaći, da se i u po-
gledu spoljašnje forme neke karakteristične sitnice slažu kod obaju
pisaca, po kojima se može razbirati, da je slavonski pisac odista
imao na umu i pred očima pomenuti njemački roman, kad je
pisao svoju satiru. Tako na pr. općeni natpis Korajčeve pri-
povijetke odgovara općenom natpisu Wielandova romana, a i
humoristički manirirani natpisi pojedinijeh glava kod obaju pisaca
odavaju neku srodnost¹; završetak „Povijesti Abderana", ključ
njen („Der Schlüssel zur Abderitischen Geschichte"), gdje pisac
tumači, tko su zapravo ti njegovi Abderani, odgovara završetku
„Auvergnanskijeh senatora", jer i tu pisac, s pomoću pripovijesti
o Ciganinu, otkriva, tko ima da budu njegovi „Auvergnanci". Još
je sličnosti između oba romana i u tome, što obadva pisca sami
sebe uvode u pripovijetku: Korajac u licu liječnika, Wieland u
licu Demokrita, pa onda, što ni Wieland ni Korajac ne haju
mnogo za unutrašnje jedinstvo romana². Ali to je nejedinstvo
unekoliko skrivio sadržaj i karakter obiju pripovijedaka, a osim
toga već znamo, da Korajac uopće nije umio stvoriti tehnički
savršene pripovijetke. Samoga Wielanda pominje Korajac u

¹ Primjera i ispoređenja radi ispisujem tri natpisa iz „Povijesti Abderana" (prema izdanju pomenutom na str. 198. [60.]).

I, 3: Was Demokrit für ein Mann war. Seine Reisen. Er kommt nach Abdera zurück. Was er mitbringt, und wie er aufgenommen wird. Ein Examen, das sie mit ihm vornehmen, welches zugleich eine Probe einer Abderitischen Konversation ist.

I, 5: Unerwartete Auflösung des Knotens, mit einigen neuen Bey-
spielen von Abderitischem Witz.

I, 6: Eine Gelegenheit für den Leser, um sein Gehirn aus der
schaukelnden Bewegung des vorigen Kapitels wieder in Ruhe zu
setzen.

² „Geschichte der Abderiten“ sastoji se od pet među sobom prilično ne-
suvislijeh dijelova: I. Demokritus unter den Abderiten. II. Hippokrates
in Abdera. III. Euripides unter den Abderiten. IV. Der Prozess um des
Esels Schatten. V. Die Frösche der Latona. — „Nicht Einheit der Person
weist dieser Roman auf, auch keine Einheit der Handlung oder des
Interesses, sondern nur — wie der „Tristram Shandy“ — Einheit der
Satire“ (Behmer str. 52.).

(111) O NAŠIJEM HUMORISTIMA: NEMČIĆU, JURKOVIĆU I KORAJCU.

249

„Auvergnanskijem senatorima“ dva puta, najprije u I., a onda u VIII. glavi¹; tijem je dan i spoljašnji dokaz, da je Korajac njemačko humorističko djelo dobro poznao.

Prije negoli pokušam podati općenitu sliku Korajčeva književnoga karaktera, treba da se nešto kaže i o njegovijem feuilletonima. Korajčevi su feuilletoni² izlazili, kako je pomenuto, u zagrebačkom dnevniku „Pozoru“, i to redovno pod natpisom „Razgovori medju četir zida“³; auktor se potpisivao svojijem običajnijem pseudonimom:

¹ U I. glavi (str. 4, 1) veli: „Čuveni onaj Niemac, fotograf iz Oberholzheima, živi skeptik kao i svi mu rodjaci Niemci — mislim Wieland — nije htio vjerovati, da je Lucian Abderu dobro pogodio, pa ju išo po drugi put snimati. Suvišan poso! Ele iza Luciana imamo Abderu naslikanu u dva primjerka, a od dva razna umjetnika.“ U VIII. glavi (str. 65, 2 i 66, 1): „Ako sva marha u gradu slučajno pogine, onda nam nesretnim Auvergnancem ne preostaje ništa drugo, nego da se i mi svi skupa iz našega grada — kao nekoč Abderićani izpred žaba — izselimo, i negdje drugdje naselimo...“ Epizoda o bijegu Abderana opisana je u Wielandovu romanu u 10. glavi V. knjige; opis Lucijanov i kritika toga opisa stoji kod Wielanda u 12. glavi III. knjige.

² U „Pozoru“ god. 1865. i 1866. u ovijem brojevima:

br. 13. od 27. studenoga 1865.

br. 25. od 13. prosinca 1865.

br. 36. od 28. prosinca 1865.

br. 41. od 4. siječnja 1866.

br. 126. od 17. travnja 1866.

br. 153. od 19. svibnja 1866.

Hranilović u nekrologu pominje, da Korajčevijeh feuilletona ima već u „Pozoru“ god. 1863. i 1864., no ja u tijem godištima nijesam našao nijednoga; tako isto nema ih više god. 1867. Prema tome mislim, da ih Korajac i nije više napisao, a moje se mišljenje potvrđuje i tijem, što se u književnoj ostavštini njegovoj nahodi prijepis baš ovijeh šest feuilletona i ništa više — uz ovu bilješku: „Tiskani u raznih brojevih „Pozorovih“ od god. 1865. i 1866....“ Moguće je, da je Korajac imao nakanu, da feuilletonе svoje izdade napose.

³ Poseban oblik ima feuilleton u br. 41. Pod natpisom „Čestitka birokraciji k novoj godini 1866. od Paje brijača i Grge sapunara“ podaje se ovdje parodija (valjada prva) Mažuranićeva Smrt Smail-age Čengijića, ali auktor ne parodira cijelo djelo, već samo 12—15 prvijeh stihova svakoga pjevanja; samo posljednje je pjevanje („Kob“) potpuno parodirano. U pomenutom prijepisu dao je toj parodiji ovaj novi natpis: Smrt age birokrata.

250

V. DUKAT,

(112)

-iljuška. Svi su feuilletoni s kazanijem natpisom građeni na isti kalup: forma im je dijaloška, sadržaj politički i ponajviše polemičkoga karaktera. Stalno je lice u tijem dijalozima „brijač Paja“¹, nosilac auktorovijeh misli; ostala se lica mijenjaju. Ton auktorov i način polemike njegove oštri su i reski; prijatnoga humora ima malo.

Auktor obično uzima izvjesnu kakovu temu, o kojoj se onda govori u cijelom feuilletonu, no kadšto se u jednom feuilletonu obrađuje i više tema. Brijač je Paja, glavni govornik, sâm pisac, a uza nj pristaje sapunar Grga; druga su lica tipski zastupnici pojedinijeh stranaka ili političkijeh struja (graničarski oficir Vojnović, činovnik Županović, Svjetovski [pristaša „Svieta“], šljivarski povjerenik Dombranović [po nevinama „Domobran“]). Na temelju iscrpljive obrade stvara se kadšto definicija, u kojoj kulminira piščeva satira; na pr. (br. 25.) „Birokrat je suvišan stvor božji, imajući čovječju sliku, volovsku glavu, magareća uha i privilegium: zvati se samostalno-narodni domoljub.“ U druga dva feuilletona (br. 126. i 153.) obara se na glasilo protivne „Pozoru“ političke stranke, kojemu je natpis „Sviet“. To mu ime služi za premnoge igre riječima, koje je Korajac po ugledu Saphirovu u mlađijem godinama uopće rado upotrebljavao, pa i kad stvara definiciju, služi se vješto rečenicom Lutherovom: „Sviet je pijani seljak, koji, kad mu s jedne strane pomogneš na konja, s druge strane opet dole padne.“ U feuilletonu br. 36. pripovijeda Paja, da je napisao „slovnicu birokracije“, pa čita iz nje nekoliko ulomaka svom prijatelju sapunaru Grgi. I tu je šala dobro uspjela, no osniva se poglavito na igri riječima. Ulomak „O slovih“ na pr. glasi: „U drugih slovnicah diele se slova u samoglasnike i suglasnike. — No u birokraciji neima ni jednoga samoglasnika; jer samoglasnik, t. j. glas sam po sebi zvučeći i birokrat, to je kao Bog i šeširdžija! Nego suglasnikah ima u birokraciji kao pljeve, t. j. koliko birokratskih glavah, toliko suglasnikah.“

Korajčevi feuilletoni nijesu na brzu ruku bačeni na hartiju, već su izrađeni pomnjivo i promišljeno. Kad su izlazili, zacijelo su zbog duhovitosti svoje i odrješitoga tona auktorova vrlo bili u volju čitačima², no oštrina njihova kao da je bila neprilična samome uredništvu lista³. Danas su ti feuilletoni — obična sudbina feuilletona! — zaboravljeni; no ja ne sumnjam, da bi se sviđali i da-

¹ Potpuno mu je ime i naslov: Paja Zorković, obraznih i bezobraznih licah strugač.

² To se razbira na pr. iz „Poslanice -iljuški“, štampane u br. 139. „Pozora“ (2. svibnja 1866.), koju mu šalje tobožnji „Valjuška“.

³ Ono mu u br. 36. poručuje, da svoga Paju malo izgladi, jer da je suviše „rutava jezika“.

(113)

251

našnjem čitaču, sve kad i ne bi mogao — ne poznajući u tančine političke trzavice i zadjevice onoga vremena — s potpunijem razumijevanjem pratiti razlaganje feuilletonistovo.

* * *

Korajac je najmlađi od naša tri humorista, no po književnom karakteru svome i po načinu pisanja stoji bliže starijem Nemčiću negoli mlađem Jurkoviću, pa i kao humorist opominje u mlađijem godinama više na Nemčića, jer je često oštar i satiričan; u kasnijim (i najzrelijim) djelima svojijem približava se zemljaku svome Jurkoviću, ali je vazda življi i pustopašniji od njega: Jurkovića su odgoja, prilike i okolina, u kojoj je živio, učinile mirnijim i ozbiljnijim; Korajac je vazda široke volje, vazda na šalu spreman, dosjetljiv i obijestan¹. S tijem je u svezi, da je kud i kamo subjektivniji od bližega druga svoga, a ktome u pripovijedanju svom često nesređen, hirovit, nestašan. Po prirodi i po ćudi svojoj Korajac je pravi „causeur": on pripovijeda, kako bi pripovijedao u veselu slavonskom društvu uz čašu vina, da se slušači njegovi razonode i od srca nasmiju. A kako u veselu društvu pripovijetke ne smiju biti dugačke, da se napetost ne umori, već kratke i zbite, i uzato moraju da se završe zgodnom, oštro istaknutom pointom, da lagodne slušače lako podraže na smijeh, tako Korajac i kao pisac nastoji da čitačevo zanimanje bude vazda budno: njegove pripovijetke gotovo i nijesu drugo već skupina zabavnijeh epizoda, jedva zavisnijeh jedna o drugoj, koje tek slaba nit mršave glavne radnje veže i sastavlja u jedno. Ktome Korajac, kad pripovijeda, i spoljašnjom formom pripovijetke nastoji pridobiti i zabliještiti čitača: poput živijeh varnica sipa na pregršti šale i doskočice, poigrava se riječima, gradi smiješne metafore i uporedbe, umeće u govor narodne fraze i poslovice, koje, ako i nijesu šaljive, kontrastom pobuđuju na smijeh; prekida pripovijedanje, da usput kaže koju vlastitu misao, apostrofira čitača, tumači mu svoje mnijenje o onom, što je pripovijedao, i potkrepljuje ga dokazima, zalazi u dijalog

¹ Korajac je, kao i drug mu Jurković, rodom iz požeškoga kraja, a u tom kraju „kan da je oseban sviet, odlučen od svieta, zaključen u sebe. Život priprost, običaji stari, ne dirnuti tudjinstvom. Na takovu tlu raste ponajbolje humor, onaj čisti pravi, zdravi humor bez satiričke oštrine“ (Šenoa u pomenutom članku „Janko Jurković“; „Vienac“ 1878. str. 260.).

252

V. DUKAT,

(114)

i raspravljanje s njime — ukratko: upotrebljava sve, što bi mu
moglo pomoći da bude zabavan, da uzdrži pozornost i izmami
smijeh. A njegov vlastiti „ja“ vazda je središte svega pripovijedanja
njegova; kao što pripovjedač u veselu društvu ne će da djeluje
samo sadržinom onoga, što pripovijeda, već nastoji da uveća efekt
anegdote ili pričice sopstvenom ličnošću svojom, živijem kretnjama,
ritmom govora i modulacijom glasa, tako se i Korajac kao pisac
vazda ističe i nameće čitaču, i sama sebe postavlja njemu pred
oči; štogod pripovijeda, sve je to dijelak njega samoga, i on ne-
samo da je sve sâm vidio i sâm doživio, već i pripovijeda sve
onako, kako se njega samoga dojmilo i kakove je misli u njem
pobudilo. Korajac, kao pravi feuilletonist, poistovetuje čitača sa
samijem sobom i sili ga, da sve gleda njegovijem (auktorovijem)
vlastitijem očima i sudi prema njegovu vlastitom sudu. Mi kano
da ga vidimo gdje izlazi pred nas vodeći za ruku svoje Šijake,
svoje Strielčeviće, Tikvanoviće, Bukvanoviće; on nam ih naoko
sasvijem objektivno prikazuje sa sviju strana, tumači njihov ka-
rakter, ističe njihove vrline ili (što je običnije) njihove slaboće,
smije i podruguje im se — no mi vazda osjećamo, da taj svijet
ne gledamo svojijem sopstvenijem očima, već očima auktorovijem,
i da sudimo o njem onako, kako nam to auktor sugerira. Subjek-
tivnost njegova pripovijedanja ističe se još i tijem, što se Korajac
rado služi ironijom. „Ali je vrieme,“ veli on na priliku („Lov na
sjedećke“), „da se povratimo na gospodina Tikvanovića. Važnost
tako veleumne osobe zahtieva, da joj posvetimo čitavu — i po-
sliednju glavu.“ (Str. 45.). Ili („Šijaci“): „Jest, vjerujte mi, Šijak
vam je velik trgovac — samo me ovdje, oprosti dragi čitatelju!
napala nekakva čudna kijavica! Bog zna, što je to, ali kolikogod
se puta gdje povede rieč o šijačkom trgovačkom talentu, pa ja to
moram na svoje uši slušati, uviek me spopadne nekakva zijavica
ili kijavica ili štucavica!“ (Str. 7.).

Mnoge osobine Korajčeva stila izviru iz same prirode i tempera-
menta njegova; da je počeo pisati, prije nego što je zagledao u
kojega drugoga pisca, možemo reći, da zacijelo ne bi bio mnogo
drukčiji nego što ga sad poznamo. Sa svijem tijem opaža se u
njegovu stilu jak tuđinski utjecaj. Korajac je mnogo čitao, esobito
njemačke humoriste, između kojih su Wieland, Heine i Saphir
kanoda bili njegovi glavni miljenici, pa je dobro proučio njihovu
maniru; a kako je sâm bio sklon svijem hirima subjektivna pri-
povjedača, nije čudo, da se ono, što je u njega bilo originalno,

(115)

253

tijesno udružilo s onijem, što je prihvatio od drugijeh. tako da su
se prirođene vlastitosti stopile s tuđijem elementima u glatku cjelinu
bez rupa i hrapavosti¹. Samo u jednome znao se Korajac očuvati
od tuđinske zaraze: u jeziku i gramatičkom slogu svome. Dok
kod mnogijeh rečenica Nemčičevijeh osjećamo, da su njemački za-
mišljene, a onda istom s mukom pretočene u hrvatsku besjedu,
Korajac piše čistijem jezikom, koji je pored sviju tuđinskijeh
natruna sačuvao narodni kolorit. Nemčić, tvrdi kajkavac, teško je
slagao štokavske rečenice; Korajac se rodio u kraju, gdje je na-
rodni život bio u punom jeku, a majčinijem je mlijekom usisao
štokavski govor², kojijem je kao odrastao čovjek pisao i — mislio.
Otuda dolazi, da se tuđinski utjecaj opaža jače kod Nemčića negoli
kod Korajca, premda je Nemčić sadržajem svojijeh djela origi-
nalniji od obaju pisaca.

Za ogled Korajčevijeh osobina ispitajmo, na pr., koji ulomak njegova
najboljega ovećega djela: Auvergnanskijeh senatora. Sama prva glava
daje podosta primjera za bizarni način pisanja njegova. Natpis joj glasi:
„Iz koje čitatelj doznaje, da je pisac ove pripoviedke — samo svjetlo-
pisac i da je čitava ova glava samo predgovor, a čitav predgovor samo
odgovor na mogući kakav prigovor.“ Umjesto dakle da kratko i pre-
cizno označi sadržaj glave, natpis je rastegnut te ima gotovo oblik male
raspravice; ovo dašto nije učinjeno od potrebe, već da se tijem poluči
komički efekt³. Rijetko je kad natpis kraći, no onda i kratkoća ima
šaljivu pointu kao u glavi devetoj: „Iz koje će čitatelj vidjeti, što je
unutri.“⁴ Korajac se u svojijem natpisima, kako sam spomenuo, ugledao
na način Wielandov, a pokazao se kao učenik ća i vještiji od svoga

¹ „Es ist klar, dass ein wirklicher Dichter... nicht die Eigenheiten anderer nur äusserlich nachahmt, sondern mit *Anschluss an die ihm geistesverwandten Muster dasjenige aus seiner eigenen Natur heraus entwickelt, was diese in ihm wachgerufen haben*“ (Czerny p. d. str. 42.; kurziv od mene). Malo dalje: „...es will also nichts gegen seine [govori se o Jeanu Paulu] Originalität besagen, wenn man ihm nachweist, woher er die Anregungen zu seiner Schreibweise erhalten hat“ (ibidem).

² „Mati mu je na izust znala više stotina narodnih druge pripoviedaka, narodnih zagonetaka i narodnih poslovica... Mati je sina korila, zabavljala, opominjala i poučavala uviek zgodnom pričom, poslovicom, basnom i zagonetkom“ (Jovan Hranilović u nekrologu).

³ Ispor. još duži natpis druge glave pomenut na str. 245. (107.).

⁴ Sama šala ide među onakove, koje Eckertz (p. d. str. 150.) zove „oxymora“. „In dem bewussten Aufwand für etwas ganz selbstverständliches liegt geistige Überlegenheit, in dem Vergnügen daran heiterer Humor“ (ibid. i str. 151.).

254

V. DUKAT,

(116)

učitelja. Još imademo u natpisu prve glave istaknutu drugu jednu osobinu Korajčevu, koju sam također već pomenuo, a to su igre riječima (predgovor — odgovor — prigovor). Majstor je u takijem šalama bio bečki humorist Moriz Saphir¹; on se tom igrarijom, koja, kad se duže upotrebljava, postaje dosadna i odvratna, služio gotovo šablonski i učinio je jezgrom svojih humorističkijih članaka². Kao mnogi drugi humoristi, tako se i Korajac dao zavesti primjerom Saphirovijem da upotrebljava igru riječima, no u pohvalu njegovu treba reći, da se to dešava jače samo u ranijim, slabije u kasnijim djelima. Ernst Eckstein³ prema tome s pravom veli, da je igra riječima (der Wortzwitz), kako se javlja kod Saphira, literarna dječja bolest; tome je naime dokazom, da i oni humoristički pisci, koji imadu za to najviše dara, što se više razvijaju, stijem se odlučnije odriču ovoga dvoličnoga oružja⁴. U „Dvie promenade“ na pr. čitav je uvod igra riječima, što je „teško, teže, najteže“; u „Lovu na sjedečke“ je u toj maniri napisana raspravica o sijelu ljubavi (u glavi V. — igra riječima: što je slatko i gorko); naprotiv u „Auv. sen.“ nahodimo tek ovdje ondje sličnu doskočicu, kao na pr. ovu u prvoj glavi (str. 3, 2):

> „Ili što bih ja bio kakov veleumni bačvar, ili bolje da reknem krojač državnih zakona, mislim p. n. saborski zastupnik, koji bi, kao i svi današnjega vremena krojači, znao brzo krojiti, još brže šiti, a najbrže svoje mile kuntove — dotično svoju milu domovinu — sukati!“

Piscu je ta doskočica pala na pamet, jer se hrvatski slučajno kazuje „zakone krojiti“ i „odijelo krojiti“. Tko bi prekopavao rječnike, mogao bi skovati silu takijeh i sličnijeh doskočica. — Druge osobine Korajčeva stila jesu: često upotrebljavanje narodnijeh poslovica i komični prijevodi tuđinskijeh (osobito latinskijeh) fraza. Poslovice upotrebljava Korajac rado ondje, gdje misli njima postići komički efekt. Obično mu to i polazi za rukom, ako sama poslovica i nije šaljive sadržine; tako na pr. ovdje u I. glavi, kad veli:

> „Ta već u početku, kad uzčita naslov ovoj pripoviedci, poviknut će mi mnogi hiperkritički hrvatski čitatelj, a možda i gdjekoja nesmiljena

¹ 1795.—1858. U Beču je živio i radio od god. 1834. do svoje smrti. Opsežniji prikaz njegova stila donosi Eckstein p. d. I, 139.—148. O njem veli R. Gottschall (p. d. III, 128.): „Er ist der incarnirte Wortwitz; das ist seine Bedeutung in der Literatur.“

² Saphir je bio Židov, a „dem Juden, ebenso wie dem Berliner und dem Pariser ist von jeher eine ausgesprochene Neigung zum Wortwitz eigen gewesen“ (Eckertz p. d. str. 186.).

³ p. d. I, 147.

⁴ Heine je na pr. štedljiv s tom igrarijom, premda joj je od prirode sklon („Dazu ist der Jude und der Grossstädter in ihm zu stark“ Eckertz p. d. 186.) — „bei Heine mag der Wortwitz in der Unterhaltung eine grössere Rolle gespielt haben als in seinen Schriften“ (ibidem).

(117)

255

hrvatska krasotica: „More Marko, ne ori drumova!“ t. j. ne idi izvan
svoga mejaša“ (str. 3, 1).

Dašto, još bolje pisac postiže cilj, kad može upotrijebiti poslovicu,
koja i sama sadržinom svojom draži na smijeh, kao na pr. ova, koja
dolazi malo dalje (str. 4, 1): „Bog dieli sreću, a kuharica čorbu“¹
ili ona u „Lovu na sjedećke“: „Sjedi s mirom, dok nije bilo s čirom“
(str. 5.). Osobito se obilno Korajac poslužio poslovicama u „Šijacima“
— možda zato, što je i sâm predmet uzet iz naroda. Dok u „Auv.
sen.“ sastavlja za pojedine glave manirirane natpise po uzoru Wie-
landovu, a u „Lovu na sjedećke“ i „Dvie promenade“ umjesto natpisâ
upotrebljava citate iz pisaca kao motta², to mu u „Šijacima“ redovno
kao motta služe poslovice.

Na pr. I. (str. 3.): Mušterija koze pase.

II. (str. 7.): Brez starca, neima udarca.

Kadšto iz ovakijeh motta iskresuje šalu zgodnom permutacijom, kao:

III. (str. 13.): „Što se danas može učiniti, neostavljaj to za
sutra.“

Nar. poslovica.

„Što se sutra može učiniti, čemu da to danas
činiš?“

Šijačka poslovica.

ili:

¹ Ovo je zapravo komička uporedba, a komika izvire iz goleme opreke obaju članova uporeibe. „[Der komische Vergleich] paart... součverän die entferntesten Dinge, ganz erhabenes mit ganz niedrigen“ (Eckertz p. d. str. 173.).

² Na pr. „Lov na sjedećke“ II. (str. 8.):

„... C'est mon défaut, je ne saurais flatter:
Je ne sais point au ciel placer un ridicule,
D'un nain faire un Atlas, ou d'un lâche un Hercule.“

Boileau, u „discours au roi“.

No tamo amo dolazi i poslovica. Na pr. I. (str. 3.):

„Sgoda lov lovi.“

Nar. poslovica.

Istom poslije nje dolazi citat iz Byrona („Engl. pjesnici i škotski recen-
zenti“, stih 39.—43.) u prijevodu. Dašto, ova su motta vazda u nekoj
svezi sa sadržajem glave, kadšto sadržavajući naprosto sintezu te sa-
držine, kadšto kazujući je dosjetljivo. Tako je za glavu, u kojoj se
pripovijeda školovanje Tikvanovićevo (glava IV., str. 18.), odabran
ovaj motto:

Saxum ingens volvunt alii, radiisque rotarum
Districti pendent...

Virgil. Aeneid. lib. VI. v. 616.

256

V. ĎUKAT,

(118)

VIII. (str. 38.): „Nekomu i pluto tone, a nekomu i olovo pluta.“
Nar. poslovica.

„Šijaku i pluto i olovo tone.“

Ja.¹

Slična je šala, kad tuđinski citat prevodi po smislu vjerno, no formom šaljivo, kao u „Auv. sen.“ I. (str. 3, 2):

„Pa niesam, vjerujte mi, u tom pogledu „specificum unicum“, t. j. drenovac u jošiku svojih ruvetlija...“² ili kad tumači poslovicu bilo posebnom rečenicom, kao:

(„Lov na sjedečke“ IV. str. 18.): „Vrieme prispje, da „bula s golim grlom u jagode podje“, t. j. da Tikvanović bez svake temeljite priprave podje na gimnaziju...“

bilo umetanjem drugijeh riječi u samu poslovicu:

(ib. IV. str. 21.): „... jezikoslovci, kada mak filologije tjeraju na konac absolutne svoje volje...“

bilo novom poslovicom, kao:

(„Lov na sjedečke“ VIII. str. 46.): „... taj ne smije, što no na-
rodna poslovica veli: „kod popa piti a kod cigana večerati“, t. j.
ne smije skakati „s neba te u rebra“...“

Kadšto se dešava i to, da je poslovica tumačenje kakvoga običnoga izričaja, dašto u svrhu šale, kao:

(„Lov na sjedečke“ III. str. 13.): „Roditelji... i sami ga kod kuće pomalo poučavahu, t. j. u onom smislu, u kojem se veli: crnoga bika sapunahu!“

Vrlo rado upotrebljava Korajac kumulaciju (ili po Jeanu Paulu: humorističko konkretiziranje), i to jednako u starijim kao i u mlađim djelima. Karakterističan je ovaj primjer iz „Auv. sen.“ I. (str. 3, 1):

„Hvala gospodine, gospojo, ili gospodično! ili ni prvo, ni drugo, ni treće, t j. ni gospodine, [ni gospojo], ni gospodično, već Andro, Baro, ili Maro!“³

¹ Takove permutacije poslovicâ idu zapravo također među igre riječima.

² Slično u „Dvie promenade“ (str. 36, 2):

A tous ces beaux discours j’étais comme une pierre
Ou comme la statue est au Festin de Pierre.

Boileau Sat. III.

Slobodan prevod [piščeve riječi]: „Ja na sve te liepe sbore — ko drvena Maria sjedim — i ko pečen jarac gledim.“

³ Sličnu parafrazu navodi Czerny (str. 72.) iz Jeana Paula („Hesperus“), gdje pisac daje savjet „[den] jüngeren Klotilden, den Vice-Klotilden, den Kebs-Klotilden und den Gegen-Klotilden“.

(119)

257

I kumulacije kod Korajca ne će toliko da konkretiziraju, koliko da i one uvećaju humoristički ton. Jednako mu služe i uporedbe i metafore, kojih doduše nema napretek, no kad ih ima, gotovo vazda su mu tražene, čudne, neobične, kao u ovom rukovetu primjera:

„... barem su mi se pleća još gorje od friške božićne ladnetine drmala...“¹ („Dvie promenade“, str. 50, 2).

„Što su sve druge krasotice ovoga svieta napram Margiti? Criep, ili slupani komadići od kakve crepulje napram sjajnoj pogači sunčanoj!“ („Lov na sjedećke“ V., str. 25.).

„... izbuljio oči kao ubodeno june...“ („Auv. sen.“ III., str. 6, 1²).

Pokad što je koja uporedba i naširoko izvedena, kao:

(„Auv. sen.“ II., str. 5, 1): „Ali sudbina je sbilja prava i živa divokoza; poskoči kadšto u životu čovječjem s jedne ravne postaje na strašnu kakovu vrlet, za koju bi prije mislio bio, da ju ni svi djavli, dapače ni svi arci-djavli s g. Belzebubom na čelu prevaliti ne bi mogli! Pa gle, dok okom treneš, eno te opet i s takove vrleti na jedan put u Danteovu (ili bar u Sundečičevu) paklu!“³

¹ „[Der komische Vergleich]... karrikiert. In der Karrikatur liegt gleichzeitig Verwischen, Unklarmachen, Unwahrmachen und Charakterisieren, Klarmachen“ (Eckertz p. d. str. 173.).

² Ispor. i ova dva primjera:

„... ćut je prve ljubavi već i u tom slična — kurjemu oku; čim se većma sieče i zavarčiva, tim ona silnije i bujnije, upravo kao kurje oko, klije!“ („Lov na sjedećke“ V., str. 26.).

„Pri ovom „aa“ zine čudnovato, da bi joj vrlo lako tri pečena bravenjaka u usta ući mogla!“ („Auv. sen.“ IX., str. 67, 1).

³ Kako se razbira iz onoga, što je prije rečeno, neobične su uporedbe karakteristična osobina humoristâ, napose Sterneovijeh nasljedovača. Czerny to u svojoj studiji ističe i za Hippela. „Eine Seite seiner Schreibart verdient... hervorgehoben zu werden, die barocken Bilder und die oft weit hergeholten Vergleiche, die Hippels Witz als gesucht erscheinen lassen“ (str. 33.). Pa kad onda čitamo, da Hippel na pr. zove čednost „prstenom, što se medvjedu provlači kroz njušku“, ili kazuje, da „der alte Schmeichler Hermann hält Kolophonium in der Hand, um damit den Bogen des Herrn von W. zu stärken“, čini se da od ovakijeh primjera ne stoje daleko Korajčeve uporedbe kao što je na pr. ova: „Poslije mnogobrojnih zdravica bijasmo svi skupa... nakićeni perjanicom, kakve nije imao ni pokojni Kraljević Marko...“ („Auv. sen.“ III., str. 18, 1). Sličnijeh ispoređenja ima i Jean Paul, na pr. gdje almanake poredi s motkom za vješanje rubenine, na kojoj imade finih i prostih košulja, gaća, sukanja i t. d., ili junake nekijeh tragedija s naduvenijem svinjskijem mješinama (Czerny p. d. str. 54.). No istaći treba, da Korajčeve uporedbe posvud regbi prirodno pristaju u njegov stil i ne čine utisak usiljenosti.

R. J. A. 197.

17

258

V. DUKAT,

(120)

Ima još i drugijeh sredstava, kojima Korajac postiže komički efekt, jer i on, kao pravi učenik svojijeh uglednika, ni od jednoga ne zazire, koje će ga privesti cilju. Ovamo na pr. ide komički način, kako označuje doba, kao u „Auv. sen.“ VIII. (str. 65, 1):

„Bilo je, — e — davno je bilo, ali ipak mislim: bilo je „u aoristu“... Jest u aoristu, t. j. u historičkom prošlom vremenu...“¹

Opisi okolice ili godišnjega doba, koji isprva kao da hoće biti poe-
tični, njedamput se ironički završuju ili prekidaju kakvom trivijalnom
doskočicom (Heineov „mlaz hladne vode“). Na pr.

(„Lov na sjedečke“ II., str. 11.): „Rodno mu je selo... uprav gori na podnožju; a na gori razporedani vinogradi jedan do drugoga, kao zeleni sagovi, pa kud ćeš ljepšega prizora od ovoga u proljeće, kad ta liepa gora zazeleni? Ali što je i proljeće napram jeseni za ovakova pjesnika [Tikvanovića]! Ta u jeseni čuješ istom čegrtaljke po vinogradih! Jeseni istom kad se izor posprema, zaromoni mlinski breket po selskih vodenicah! Jeseni istom, kud se god po selu obazreš, svagdje puno tustih pura, gusaka, pataka itd. sve sgodna gradja za umotvore pjesničke!“

Slično je jedno mjesto u „Šijacima“ (VI., str. 29.):

„Već je nastupilo proljeće. Traci sunčani sve jače i jače griju. Gora lista, cvieće evate, ševe crkutaju, pčele po cvieću obtrkivaju: sva se priroda od sna prenula i svi stvorovi oživjeli — pa i Šijak!“²

Kad pisac što dokazuje, rado se služi — dašto u svrhu komičku —
pedantičkom naučenjačkom metodom slažući logički dokaze i izbrajajući
ih brojkama, kao:

(„Šijaci“ VII., str. 38.): „Ali s druge opet strane moram ispričati i Jelicu i Milka; jer oni su: 1. prosti ljudi, a ne mudraci; 2. ljudovnici; a 3. Šijaci; ele ludo je: 1. iziskivati, da svi ljudi budu mudraci; 2. još je ludje izčekivati takovu mudrost od zaljubljenih, dakle smušenih ljudi; a 3. najludje je tražiti pameti — u Šijačkoj!“

¹ Neka se isporedi i ovaj primjer („Lov na sjedečke“ II. str. 9.):
„Ti si se... uprav one godine rodio, kad je onaj — znaš li —
debeli mraz o Filiplju pao!“ — Ona šala s „aoristom“ zapravo je
igra riječima: „historičko vrijeme“ jest tehnički termin dviju nauka:
historije i gramatike, te prema tome ima dvojako znamenovanje, a ovdje
se sinonim gramatičkoga termina (= aorist) upotrebljava kao termin
historije. Naprotiv u šali s „mrazom o Filiplju“ stoji komika u ne-
običnoj i neočekivanoj završnoj pointi.

² Slična je pointa, kad u istoj glavi opisuje zimu (str. 28.): „Snieg je zapao do koljena... Sad je nastao odmor u naravi: cvieće usnulo, rašće zadriemalo, čitava priroda zaspala — pa i Šijak!“ Ovdje, uostalom, a osobito u gore kazanom primjeru, Korajac sâm sebe ispisuje: cijela je rečenica gotovo riječ po riječ — mutatis mutandis — prenesena iz one priče o zecu i ježu u „Dvie promenade“ (ispor. str. 237. [99.]).

(121)

259

Ovakom se šalom Korajac najviše služi u „Šijacima", rjeđe u drugijem djelima, a čini se da ju je naučio od Heinea¹; slična je šala — nahodimo je već kod Sternea — kad se koji pisac navodi ispod redaka sa svom akribijom propisanom za naučnu knjigu. Uopće Korajac vrlo rado citira svoje omiljele pjesnike i pisce, pa je zanimljivo ogledati krug tijeh uglednika, koji su sačinjavali intimnu biblioteku njegovu².

Osobit je jedan način, kojijem se komički efekt postiže u „Lovu na sjedečke". Tikvanović je prikazan kao pjesnik, te se navode i neke pjesme njegove; to je auktoru davalo prilike, da nastoji izmamiti smijeh čitača natpisima tijeh tobožnjijeh pjesama („Posljednji časi Bucefalovi“, „Kaligulin konj kao konzul“, „Volovi u kupusu“, „Golubica i puran"). Ima i tu groteskne šale kao i u njegovijem metaforama; ispor. natpise: „Majčino srce i — otčev bubreg“, ili: „Orgulje i šaraglje“ („Lov na sjedečke“ VI., str. 31).³

Tikvanović je u svom pjesničkom uobraženju nalik na Jurkovićeva Čuturića, pa s njim ga i poredi Korajac: „U obće se može reći o Tikvanoviću, da on kao pjesnik imade puno srodnosti s jednim starim i u nas dobro poznatim pedagogom i pjesnikom, mislim — s g. Pajom Čuturićem!“

„Pa neka sada tko rekne, da Tikvanović nije pjesnik? Jest, vjerujte mi, on je pravi — soko iz vranjega gnjezda!“ („Lov na sjedečke“ VI., str. 31).

Na koncu pominjem, da Korajac pače ne zazire ni od spoljašnjijeh sredstava, kad treba čitača pobuditi na smijeh. U „Dvie promenade“ čitamo ovu rečenicu (str. 51, 1):

¹ Heine voli ovakovo pedantičko nabrajanje i navođenje, koje književnom djelu daje neki tobožnji naučni izgled, a u opreci prema samom, sasvijem nenaučnom, sǎdržaju imade dvostruko komički djelovati. Ispor. ovaj primjer uzet iz „Harzreise“ (koju Korajac naročito citira), gdje Heine veli, da će u svojoj duboko učenoj (grundgelehrt) raspravi govoriti: „1. von den Füssen überhaupt; 2. von den Füssen der Alten; 3. von den Füssen der Elefanten usw.“ (p. izd. V., 5.). I Sterne kadšto shematizira; ispor. onu razdiobu putnikâ citiranu na str. 153. (15.).

² Od klasičnijeh pisaca na pr. pominju se: Horacije, Vergilije, Homer, Aristofan, Seneka, Marcijal, Lukijan i Ovidije; od Englezâ: Shakspere, Byron; od Nijemaca: Wieland, Heine i Saphir; od Francuzâ: Boileau, Lafontaine, Lesage, Molière; od Talijana: Dante; od Španjolaca: Cervantes (Don Quixote); od Čehâ: Kolár; od Hrvatâ i Srbâ: Nemčić, Jurković, Sundečić, Vraz, Trnski, Preradović i Dositije Obradović.

³ Imade toga dašto i u drugijeh humorističkijeh pisaca. Hauff na pr. u certici „Freie Stunden am Fenster“ (u pom. izd. II, 343.) izmišlja komičke natpise: „Lisbethas letzte Seufzer“; „Die Mohrenschlacht oder die grausamen Herzen, eine spanische Geschichte“; „Meine erste Liebe oder der blutige Säbel“. Saphir pak davao je i vlastitijem člancima redovno tražene i groteskne natpise.

*

Isola de Lagusta. Knjiga o uredbama i običajima skupštine i občine otoka Lastova; K 3. — Knj. 9. Liber statutorum civitatis Ragusii a. 1272; K 7.

6. Zbornik za narodni život i običaje južnih Slavena. (Knj. 1.—18.1.)

Knj. 1.—6. i 8.—17. po K 5. — Knj. 7. K 6. — Knj. 18. sv. 1. K 2·50.

7. Građa za povijest književnosti hrvatske. (Knj. 1.—7.)

Knj. 1. i 2. po K 3·60; knj. 4. K 3; knj. 3., 5., 6. (Pisma pisana Dru. L. Gaju) i 7. po K 4.

8. Ljetopis Jugoslav. akademije znanosti i umjetnosti. Sv. 1.—27. Svez. 1., 2. i 8. po K 1·20, svez. 3.—7., 9.—11. po K 2, svez. 12. K 3, svez. 13. K 1·60, svez. 14.—27. po K 2.

9. Diplomatički zbornik (Codex diplomaticus) kraljevine Hrvatske, Dalmacije i Slavonije. Sabrao i uredio T. Smičiklas. Sv. 2. Listine 12. vijeka (1101.—1200.); — sv. 3. Listine godina 1201.—1235.; — sv. 4. Listine godina 1236.—1255.; — sv. 5. Listine godina 1256.—1272.; — sv. 6. Listine godina 1272.—1290. Svezak po K 10. — Sv. 7. Listine godina 1290.—1300.; K 6. — Sv. 8. Listine godina 1301.—1320.; — sv. 9. Listine godina 1321.—1331.; sv. 10. Listine godina 1332.—1342. Svezak po K 10.

10. Prinosi za hrvatski pravno-povjestni rječnik. Napisao V. Mažuranić. Sv. 1. (A—čtenija). 1908. — Sv. 2 (čteta—grabež). 1909. — Sv. 3. (gradovan—kanat) 1912. Svezak po 4 K.

## II. Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika.

Dio 1. Obradio Đ. Daničić; sv. 1.—4. — Dio 2. Obradili Đ. Daničić, M. Valavec, P. Budmani; sv. 5.—8. — Dio 3. Obradio P. Budmani; sv. 9.—12. — Dio 4. Obradio P. Budmani; sv. 13.—17. — Dio 5. Obradio P. Budmani; sv. 18.—23. — Dio 6. sv. 24.—27. Obradili P. Budmani i T. Maretić. sv. 28. i 29. Obradio T. Maretić. Cijena dijelu po K 24. — Dio 7. sv. 30. obradio T. Maretić K 6.; sv. 31. obradio T. Maretić K 4.

## III. Posebna djela, koja je izdala Akademija.

Razreda historičko-filologičkoga i filosofičko-juridičkoga.

1. Dvie službe rimskoga obreda za svetkovinu sv. Ćirila i Metuda. Izdao Ivan Berčić. 1870.; K 2.

2. Historija dubrovačke drame. Napisao prof. A. Pavić. 1871.; K 2·50.

3. Pisani zakoni na slovenskom jugu. Bibliografski načrt dra. V. Bogišića. 1872. K 2·50.

4. Izprave o uroti bana Petra Zrinskoga i kneza Fr. Frankopana. Skupio dr. Fr. Rački. 1873.; K 6.

5. Zbornik sadašnjih pravnih običaja u južnih Slovena. Osnovao, skupio, uredio V. Bogišić. Knjiga 1. 1874.; K 12.

6. Vetera monumenta Slavorum meridionalium historiam illustrantia. Edidit A. Theiner, tomus 1. Romae 1863., tomus 2. Zagrabiae 1875. Tom 2. K 10.

7. Korijeni s riječima od njih postalijem u hrvatskom ili srpskom jeziku. Napisao dr. Gj. Daničić. 1877.; K 8.

8. Figure u našem narodnom pjesničtvu s njihovom teorijom. Napisao L. Zima. 1880.; K 5.

9. U proslavu petdesetgodišnjice priporoda hrvatske knjige g. 1885. (Rad knj. 80); K 4.

10. Euchologium, glagolski spomenik manastira Sinai brda. Izdao dr. Lavoslav Geitler. 1882.; K 4.

11. Psalterium, glagolski spomenik manastira Sinai brda. Izdao dr. L. Geitler 1883.; K 7.

12. Lekcionarij Bernardina Spljećanina. 1885. Po prvom izdanju od g. 1495. K 3.

13. Nekoje većinom sintaktične razlike izmedju čakavštine, kajkavštine i štokavštine. Napisao Luka Zima. 1887.; K 5.

14. Hrvatski spomenici u kninskoj okolici uz ostale suvremene dalmatinske iz dobe narodne hrvatske dinastije. Napisao Frane Bulić. 1888.; K 5·20

15. Istorija hrvatskoga pravopisa latinskijem slovima. Napisao dr. T. Maretić 1889.; K 7.

16. Dviestogodišnjica oslobodjenja Slavonije. 1. dio: Slavonija i druge hrvatske zemlje pod Turskom i rat oslobodjenja. Napisao T. Smičiklas. 1891.; K 3. — 2. dio: Spomenici o Slavoniji u 17. vijeku (1640—1702). Skupio T. Smičiklas. 1891.; K 6.

17. Kolunićev zbornik. Hrvatski glagolski rukopis od godine 1486. Izdao M. Valjavec. 1892.; K 5.

18. Zadarski i Ranjinin lekcionar. Za štampu priredio Milan Rešetar. 1894.; K 6.

19. Shornik jugoslavenskih umjetnih spomenika. Prvi svezak: Zavjetna spomenška slavenskih apostola i srodni joj spomenici. Razpravio Prof. Dr. Luka

20. Život i djela dra. Franje Račkoga. Napisao T. Smičiklas. 1895.; K 1.

21. Akcenti u glagola. Napisao Gjuro Daničić. 1896.; K 1:40.

22. Regesta documentorum regni Croatiae, Dalmatiae et Slavoniae saeculi XIII. Collegit et digessit I. Kukuljević de Saccis. Zagrabiae 1896.; K 12.

23. Načrt života i djelâ biskupa J. J. Strossmayera i izabrani njegovi spisi: go-
vori, rasprave i okružnice. Napisao i sabrao T. Smičiklas. 1906.; K 2.

24. Statuti primorskih gradova i općina. Bibliografički načrt. Napisao dr. Ivan Strohal. 1911.; K 2.

25. Hrvatski spomenici iz ninskoga područja iz dobe narodnih hrvatskih vla-
dara: Dvorska Kapela sv. Križa. Napisao dr. Luka Jelić. 1911.; K 4.

26. Akcenti u imenica i pridjeva, Napisao Đuro Daničić. 1913. K 2.

Razreda matematičko-prirodoslovnoga.

1. Flora croatica. Auctoribus Dr. Jos. Schlosser et Lud. Farkaš-Vukotinović 1869; K 12.

2. Fauna kornjaša trojedne kraljevine. Od dra. J. K. Schlossera Klekovskoga. 1877—1879. Knj. 1., 2., 3. po K 6.

3. Izvješće o zagrebačkom potresu 9. studenoga 1880. Sastavio J. Torbar. 1882. K 4.

4. Flora fossilis Susedana (Susedska fosilna flora. — Flore fossile de Sused.) Auctore Georgio dr. Pilar. 1883.; K 16.

5. Geografijske koordinate ili položaji glavnijih točaka Dalmacije, Hrvatske, Slavonije i djelomice susjednih zemalja, imenito Bosne i Hercegovine, Istre, Kranjske itd. Sastavio dr. Gj. Pilar. 1890.; K 8.

6. De piscibus fossilibus. — Fosilne ribe Komena, Mrzleka, Hvara i M. Liba-
nona. Napisao dr. Drag. Gorjanović-Kramberger. 1895.; K 7.

7. Gragja za neogensku malakološku faunu Dalmacije, Hrvatske i Slavonije uz neke vrste iz Bosne, Hercegovine i Srbije. — Matériaux pour la faune malacologique néogène de la Dalmatie, de la Croatie et de la Slavonie avec des espèces de la Bosnie, de l'Herzégovine et de la Serbie. Složio Spidridion Brusina. Sa 21 tablicom. 1897.; K 12.

8. O srednjem trijasu Gregurić-brijega u Samoborskoj gori i o njegovoj fauni. Sa 5 tablica. Napisao dr. Marijan Salopek. 1912.; K 2:50.

9. Fosilni probosidi Hrvatske i Slavonije (De proboscidibus fossilibus Croatiae et Slavoniae). Sa 4 tablice. Napisao dr. Dragutin Gorjanović-Kramberger 1912.; K 2:50.

10. Fosilni rinocerotidi Hrvatske i Slavonije (De rhinocerotidibus fossilibns Croatiae et Slavoniae). Sa 13 tablica. Napisao dr. Dragutin Gorjanović. Kramberger, 1903. K 12.

11. Život i kultura diluvijalnoga čovjeka iz Krapine u Hrvatskoj (De hominis diluvialis e Krapina in Croatia vitæ et cultura). Sa 15 tablica. Napisao dr. Dragutin Gorjanović-Kramberger, 1913. K 12.

IV. Znanstvena djela za opću naobrazbu.

1. Historija srednjega vijeka za narod hrvatski i srpski. Napisao N. Nodilo. Knj. 1. Rimski svijet na domaku propasti i varvari. 1898. Knj. 2. Bizantija i germanski zapad do smrti cara Justinijana I. (476—565.) 1900. Knj. 3. Varvarstvo otima mah nad Bizantijom, do smrti cara Heraklija (566—641) 1905. (Ispor. knjige pod V. 8.); po K 2.

2. Knj. 4. Naša narodna epika. Napisao T. Maretić. 1909.; K 2:50.

3. Knj. 5. Pogledi na biologičke i bionomičke odnose u Jadranskome moru. Napisao dr. Krunoslav Babić. 1911.; K 2:50.

4. Knj. 6. Crvi nametnici, s osobitim obzirom na čovjeka. Napisao dr. August Langhoffer. 1911.; K 1:50.

V. Knjige, koje su prešle u svojinu Akademije ili su izašle njezinim troškom:

1. Jugoslavenski imenik bilja. Sastavio dr. B. Šulek. 1879.; K 4.

2. Povjestni spomenici južnih Slavena. Izdao I. Kukuljević. Knj. 1. (Acta croatica.) 1863.; K 6.

3. Рјечник из књижевних старина српских. Написао Ђ. Даничић.
Књига 3.; К 6.

4. Живот св. Саве и Симеуна од Доментијана. На свијет издао Ђ.
Даничић; К 2:60.

5. Животи краљева и архненископа српских од Данила. На свијет издао Ђ. Даничић; К 2:60.

6. Kurelac: Stope Hristove; K 1.
Jačke; K 2.

7. Rački: Assemanov evangjelistar; K 6.

8. Historija srednjega vijeka za narod hrvatski i srpski. Napisao N. Nodilo. Knj. 3. Varvarstvo otima mah nad Bizantijom, do smrti cara Heraklija (566—641.) U Zagrebu 1905. (Vidi knjige pod 4. 1.); po K 2.