82

Už po několik měsíců dle Flaminius se svými v Efezu — těžký byl to čas, jedna strast za druhou je stíhala. Požáry, morová nákaza, hladomor a po vší této bídě ještě v patách následovala válka, hubící strašně říši. A všichni nyní soustředili svojí zášť a pomstychtivost na ubohých křesťanech, které považovali za příčinu té bídy. A jako bylo v celé říši, tak i v Efezu. Kněží velké bohyně neustále oznamovali lidu nespokojenost a rozhořčení bohyně naproti křesťanům. Už několikráte došlo na trhu ku vzbouření lidu a několikráte už hrozivě řvaly zástupy lůzy: „Veliká jest Diana Efezských.” Židé, kněží pohanští a zhotovovatelé model pohanských se předstihovali v pobuřování lidu a vybízení ku týrání křesťanů. Už několikráte bylo potřebí zakročení římského vojska proti divokému rozzuřenému zástupu, aby mohli býti rozehnáni a krvavé jich plány potlačeny. Vasto nevěděl proconsul, co si má počíti.

Ale oběma, konsulovi i Flaminiovi, kteří zastupovali vládu, oběma bylo jasno, že nutno jest učiniti něco ku upokojení lidu, aby konečně se nedonesla do Říma zpráva o nepokojích v Efezu a tím proconsul nebyl do zlé pověsti uveden.

A oba také dobře věděli, že jedině pronásledování křesťanů s jejich strany by mohlo lid upokojiti. A ny-ní už byli na rozkaz proconsulův zajati tři měšťané kteří byli obviněni, že mluvili proti pohanskému chrá-mu a bohyni samé.

Nebylo divu, že Flaminius tak se lekal. Nemohly by i jeho choť a její sestra býti udány co křesťanky? A kdyby snad prvního udavače penězy umlčel, nepřišli by v krátce jiní a více jich? A kdyby celé jmění na to obětoval, zdali by tím jen neprodloužil trochu čas prozrazení. — Proto dnes blížil se ten jindy pevný, silný muž ku Flavii s tváří starostí sklíčenou.

83

Věrná choł hued prvním pohledem viděla, že něco
tíží manžele. Poslala proto co nejdříve dítky své s
otroky ven a přosila, aby jí sdělil co ho tíží. ,,Dosta!
jsi snad nějakou zprávu o Claudiovi Rufovi?" ptala se.

,,Ne” odpověděl, ,,očekávaný posel ze Říma ještě
se nedostavil. Válka z Partou zabírá bezpochyby ce-
lou pozornosť císařovu.”

,,Vede snad císař sám vojsko ?" tázala se Flavia,
domnívajíc se, že to je snad příčinou jeho starosti.

,,Zapoměla jsi docela, že od času, kdy nastoupil,
vládu, přenechal vedení války Luciovi Nerusovi ?" po-
mínal ji Flaminius.

,,Nuže, co tě souží, můj Flaminie ?" ptala se Fla-
via něžně. ,,Snad tě tíží tolik myšlénka na tu válku ?"

Vážně se zadíval Flaminius do milého, jemného
obličeje, který soucitně k němu vzhlížel. Odhrnul ru-
kou měkký hnědý vlas z čela Flaviina a pak temným,
bezezvučným hlasem mluvil: ,,A což kdybys ty, Flavie
i ti tvoji spoluvěrci byli příčinou, pro kterou nás a naši
zem stihá tolik zla, ta válka, povodně, hladomor a vše-
cko to ostatní, co potom ?"

Mladá paní ani nevěřila svému sluchu. ,,Co jsem
učinila," ptala se udiveně, ,,že by skrze mne celá pro-
vincie, ba celá říše, mohla být zapletena do války ?"

,,Nevíš, Flavie? Musím ti znovu připomínuati co
zas už včera křičela lůza na trhu?" tázal se Flaminius.

,,Ó Flaminie, což už zase bylo nové vzbouření v
městě?" volala Flavia třesoucím se hlasem.

,,Nebylo, ale bylo na mále. Proconsul musel
slíbiti, že bude stíhati ty, kdo mluví proti bohům řím-
ským a efezským.”

,,Budou tedy křesťané pronásledováni ?" znovu se
ptala úzkostí naplněná žena.

,,Buď budou obětovati Dianě a nebo budou vrženi
do vězení a zbaveni všeho majetku," zněla odpověď

84

stísněného muže. Flavia lehce uhodla, co si myslel při těch slovech. Ale jak by ho byla mohla potěšiti, že skrze ni nebude taková hanba přiveďena na celý dům? Nebyla by tak musela zapříti svého Pána a Mistra?

Tiše, beze slova stála tu Flavia po straně vřele milovaného chotě, nížeji a nížeji klonil se její zrak a vřelé slzy padaly na mramorovou podlahu. Flaminius nemohl po delší chvíli pronésti ani slova. Konečně se opanoval tak dalece, že mohl pronésti tato slova: „Ty znáš, Flavie, můj úsudek o tomto předmětu, víš, že jsem ti slíbil nikdy nerušiti tvoji podivnou víru a ty víš také že slova svého nezruším."

Tohoto ujištění nebylo ani potřebí. Flavie i bez něho dobře věděla, jak cenil Flaminius pravdu a že mu slib jeho byl vždycky svatý.

„O můj Flaminie,” promluvila konečně Flavia slzíc, „kdybych jenom tebe mohla počítati mezi nás — s radostí bych šla do vězení ano i na smrt, ale to — to co nejvíce srdce bolí je, že toto pronásledování dělí muže od ženy a v mnohé srdce tím ostřejší meč vráží než je gladiatorův nebo vojínův.”

Flaminius na tato srdce jímající slova neodpověděl, nýbrž po krátké pomlčce se obrátil ku plačící choti: „Chceš mi říci, jakou mám dáti odpověď buduli tázán, jestli ty chceš obětovati bohům?”

„O ušetři mne, Flaminie!” sténala tázaná.

Manžel ovinul svoje rámě okolo těla své choti, neboť dobře pozoroval, že klesá a síly ji vypovídají. „Nejsem původcem toho pronásledování,” promluvil pak, veškerou mocí se snaže nabýti klidu. „Ale začalo už a konce ani nelze si domysliti. Nevím kdo bude příští obětí toho pronásledování. A uchráníti tebe nemohu, to spočívá pouze v tvé moci.”

85

,,Nemohu zapříti Pána, který mne vykoupil vlastní svou krví,“ odpověděla Flavia určitě.

,,To je tedy tvou odpovědí, Flavie?” ptal se Flaminius třesoucím se hlasem, bojuje proti bolesti, zmocnivší se ho.

,,Musí jí býti. O já nemohu — nesmím ti dáti jiné!“ volala ubohá žena ve své úzkosti. Byla to hrozná zkouška její pevnosti a nic na ni nebyla připravena. Flaminius se bál, aby snad nepochytili otroci nějaké slovo z té řeči a tím snad nebyl ještě uspíšen výbuch bouře, které se hodlal vyhnouti. Dovedl Flavii do její ložnice, něžně ji uložil na pohovku a těšil ji: ,,Nelekej se tolik Flavie. Jenom k vůli dětem, Sisidoně a mně buď opatrna v každém kroku, činů i slovu. Vždyť snadno může býti, že toto průnásledování přejde, aniž bys ty byla obžalována. Já sám jsem znám co ctitel bohů a to snad měšťanům dostačí.”

,,O, kdybys jen znal pravého Boha, Flaminie,“ toužila Flavie, ,,kdyby jsi znal toho Boha, který je útočištěm a posilou v každém trápení, pak ani já bych se nebála tohoto pronásledování.”

,,Toto tvoje přání je marné,“ zněla krátká odpověď.

,,Ale modlitby moje nebudou,“ jistila věrná žena důvěřivě.

,,Jestli ty tvoje modlitby budou splněny, pak jistě ten tvůj Bůh je mocným Bohem, neboť dobře víš, že jsem se ještě nenabázil našich bohů Apolo a Diany jako Sisidona.” Potom ještě se vyptával Flaminius s účastenstvím na stav Sisidonin a na děti i otroky. V tom líšila se Flavia od římských paní, že sama vedla dozor nad domácími záležitostmi a tak mohla svému choti podati vysvětlení o každé nepatrnosti. V Efezu bylo málo paní, jí podobných v šetrnosti a dobrém vedení domácnosti.

86

Když Flaminius opustil komnatu, ležela Flavia ještě
dlouho tiše v přemýšlení na pohovce a tiše se modlila,
aby Pán nechal toto pronásledování milostivě přejíti
k vůli jejímu choti nejvíce. Věděla, že by ji její vyso-
ké postavení neuchránilo, neboť už mnohé dámy vyšší-
ho postavení byly vypovězeny ano i usmrceny pro
„nevěru“ svou. Ku př. pod vládou císaře Domiciana
byla jeho vlastní neť vypovězena a manžel její odsou-
zen ku mučedlnické smrti. Proto ani Flavia nemohla
očekávati ušetření, kdyby byla veřejně prozrazena co
křesťanka.

Mnozí otroci a otrokyně věděli o tom, že paní náleží té nenáviděné sektě, ale Flavia přece se těšila, že jim je možno důvěřovati. Nyní ještě složila ve vřelé modlitbě všecky svoje starosti a skutečně bouře v jejím nitru se utišila a věrná, neunavná ošetřovatelka zase už střežila lože Sisidonino. Štěstí bylo, že Sisidona se nyní dosti rychle zotavovala, jinak by byla Flavia sotva mohla dostáti úkolu, který byl na ni vložen. Musila ošetřovati sestru, těšiti Flaminia a především pečovati o svoje dítky. Bylo to těžko velmi při té opatrnosti s jakou si musila ve všem počínati, aby na se neuvalila podezření.

A ještě jednu úlohu si uložila Flavia. Hned jak zvěděla o křesťanské církvi v Efezu, připojila se k ní. A tak, třeba byla sama osobně ušetřena, přece bylo povinností její, aby se starala o spolubratry a spolusestry, uvězněné neb na smrt vydané. Tehdy dobře věděli bohatší křesťané, že je jejich povinností, aby se starali o chudší bratry. Pamatovali dobře na napomínání bývalého biskupa svého, apoštola lásky, Jana.

Ráda si připomínala Flavia co jí bylo vypravováno
o tom mileném stařečku, jak týž, když už stářín sešel,
nechával se v nosítkách nositi městem a všude shromá-

88

Toto všecko dozvěděla se Flavia od svých křesťanských přátel, z kterých mnohý se ještě živě rozpomínal na stříbrovlasého stařečka, který obyčejně míval s sebou v nosítkách ochocenou koroptev. Každý s láskou naň myslel, nikdo ne s bázní. I Flavia si přála někdy, aby i ona mohla spatřiti ho, ale potlačila to přání svoje hned jak vzniklo. Což neměla pána jeho, toho samého, kterého Jan měl? Nechtěl i ji pomoci ten Pán ve všem trápení a soužení, nechtělo sebe horší?

XI.

Ve Smyrně.

Plautius, vinař (jeť čas, abychom se zase po něm ohlédli) byl ve Smyrně vřele přivítán od spolu bratří křesťanských tamějších. Tehdy nebylo mezi křesťany ani stínu v lásce ku Bohu a spolubratrské. Všichni, nechtěn národností a jazyků jakýchkoli, cítili se spojenými v duchu jako bratří. Proto byli i naši přátelé, co spolubratří tak srdečně přijati v dalekém myrtovém městě, jako v Římě tehdy, když se tam přesídlili z Aricie. Také stařičký biskup církve, Polykarp, nenechal dlouho na se čekati. Přišel, srdečně pozdravil příchózí a odporučil hned také Plautia jednomu bohatému měšťanu, který měl na svahu horském několik nic.

Město Smyrna*) bylo rozloženo na úpatí pohoří, které je chránilo proti zlým severním větrům, takže

*) Smyrna zbývá už jen samo z těch sedmi měst, na které jsou určeny vzkazy ve zjevení Janově. Má ještě dosud velký význam co obchodní město. Ovšem to není už ono staré město. Nynější je vystavěno poněkud západně od místa, kde stálo staré. Má 155.000 obyvatel. Pravidelným spojením paroplavebních spoěchností dosáhlo velikého významu. Toto město bylo často navštěveno morem a válkou, šestkráte zemětřesením a u prostřed tohoto století dvěma velikými požáry.

90

vinice, olivové háje a koření všelijaké se tu velmi dobře vedly. Obyvatelé věděli čím jsou zavázáni přírodě za tyto zvláštní přednosti, ale neznali ovšem toho pravého Boha přírody. Ctili na místo něho bohyni Reu. Tato a pak Bachus, bůh vína, byli hlavními bohy toho města. Podle všeobecné pověsti, které věřili lidé, byl Bachus už jednou rozbit a strčen kamsi do kotle, ale Rea ho opět vzkřísila. Tato pověst byla ovšem pouhým zobrazením sil přírodních, ale ctění těchto obou bohů bylo hrozné a zcela spůsobilé k tomu, aby vyvolalo ve ctitelích jeho nejhorší náruživosti.

Právě když Platius přišel do Smyrny, končili obyčejné výroční slavnosti, pořádané ku cti bohů. V týž den obdržel nejvyšší kněz Bachusův korunu a nařídil v jmenu téhož boha, aby každý ku cti onoho boha omámil svoje smysly požitím vína. Proto nic se nedivil, že každá druhá, či třetí osoba, kterou potkával, byla opilá.

Právě když se ubírali poblíže chrámu, zasvěceného císaři Tiberiovi, potácel se okolo nich pustý zástup. Plautius, se zastyděl vzpomínaje na čas, kdy i on sám bral podíl v podobných slavnostech. Nyní pak byl tak rozčilen tím pustým řáděním, že se stal až neopatrným. Ulevil citům svým slovy, pronešenými ku mladíku, křesťanu, který ho doprovázel městem: „Což nebudě nikdy ukončeno toto bláznovství? Nikdy nepřestane tato Bachusova modloslužba?“

Kdyby byl poctivý vinař citům svým neulevil v jazyku latinském, byla by mu jeho slova možná přišla draze, ale většina obyvatelů Smyrny rozuměla jen řecky. Germanicus, onen mladík doprovázející ho, rozuměl mu a obával se také, že i někdo z okolo stojících porozuměl těm slovům, neboť sotva to dořekl Plautius, už je obklopil se všech stran onen divoký zástup a tančil okolo nich za pustého řvaní. Házeňi na ně věnci z viné révy.

91

Děcko schovajíc se za matku křičelo a Iréna se třásla
strachem, aby nebyla v tom hemžení odtržena od man-
žele. Ale k veliké úlevě jejich něco jiného událo se v
ulicích, co připoutalo k sobě pozornosť všech hřmotících,
takže odtáhli, zanechavše naši malou společnost v
pokoji.

Plautius byl by se rád podíval hned na spůsob,
jak ve Smyrně vinaří, ale Germanicus sdělil mu, že všec-
ky vinice v okoli jsou zbaveny hroznů i révoví, o čemž
také svědčily listím pokryté cesty, vedoucí ku místu,
kde byl korunován pohanský nejvyšší kněz. Mladík
vypravoval pozornému svému novému příteli ještě mno-
hé o těchto korunovačních slavnostech.

,,Tvému biskupu jest také zaslíbena koruna a to
od Pána Ježíše samého," poznamenal Plautius. ,,Nevě-
děl jsem doposud že Smyrna korunuje kněze svých mo-
del ale je mi už po delší čas známo, že Pán skrze ústa
apoštola Jana zaslíbil i ctihodnému Polykarpovi korunu
a to korunu života."

Germanicius se usmál. ,,Těší mne velice, že jsi
už slyšel od bratří v Římě o našem milovaném biskupu.
Polykarp je jistě hodným žákem takového muže jakým
byl Jan. Ale nemluv mnoho o jeho koruně, neboť jest
to trochu smutný předmět. Mluvíli se o koruně jeho,
pomýšlím vždy, že snad se mu dostane konečně koruny
mučedlnické."

Plautius se velice zarazil nad těmi slovy. ,,Což i
tady jsou bratří pronásledováni?" ptal se.

,,Jak jinak, když nechceme s nimi sloužiti mo-
dlám?" řekl Germanicus.

Zpráva tato byla pro Plautia neočekávaná a dosti
smutná. Vyptával se pak ještě mladíka na různé jiné
záležitosti, zvláště vzhledem ku církvi.

,, Přál bych si,“ vzdychl Plautius dosti hlasitě,
,,aby už brzy byla modloslužba potlačena.” Sotva to

92

dořekl, když v tom se zdvihl za myrtovým plotem skry-
tý muž a upřeně se na oba podíval. Germanicusovi to
neušlo, ale doufal přece, že jim muž nerozuměl. Ale
přece se nemohl zdržeti, aby nového svého přítele nena-
pomenul k opatrnosti.

Nyní použila Iréna naskytující se příležitosti, aby ukojila svoji zvědavost vzhledem ku Nerisse, která, dle jejího domnění, musela býti zde. Myslela si, že třeba Germanicus bude něco o ní věděti, jestli se dostavila do kostela jejich. Ptala se ho, ale mladík jen hlavou zavrtěl.

,,Nechci říci,“ podotkl, ,,že není vůbec v naší církvi
zde, ale já ji neznám.”

,,Není zde ještě dlouho,“ řekla Iréna; ,,nemohl bys
se upamatovati na ty, kteří přišli nejpozději do naší
církve?“

,,O ano, není jich mnoho,“ odpověděl průvodčí.
,,Ale třeba šla do některé církve mimo města.”

Ale tomu nemohla uvěřiti Iréna, dobře znajíc tou-
hu, jakou cítila Nerissa, aby poznala Polykarpa.
Bylť Polykarp dříve sám otrokem a proto nejlépe mohl
cítiti s otroky. Iréna už se začala obávati, že sestra
snad ani ve Smyrně není a manžel musel ji přimlouvati,
aby se neobávala tolik.

Na druhý den vyšel Plautius, aby si vyhledal za-
městnání, kdežto Irena se poptávala po Nerisse. Ale
nikdy ji neviděl ani o ní neslyšel. Bylo už jisto, že
není v církvi Smyrnské.

To bylo skoro jediné co je soužilo; jinak neměli si
nač stěžovati. Dítě sílilo den ode dne a i její vlastní
zdravotní stav se lepšil vůčihledně. Plautius pak, jsa
opět ve svém pravém oboru, vinařství totiž, byl opět
tím starým, veselým, statečným mužem, jako býval dříve.
Za obydlí jim vykázán malý domek u vinice a tu se cí-
tili štastni dosti. Jenom kdyby byli nemuseli mysleti

93

na dvě dítky, zůstavené v katakombách římských a na Nerissu, o které ničeho nevěděli. Jinak bylo jim tak dobře jako v údolí Aricie.

Ale to netrvalo dlouho. Brzy zavítaly do města zprávy o válce s Partou a hned také přišlo císařské nařízení aby vybírány větší daně ku podpoře vojska. Tato zpráva byla přijata s hlasitě projeveným steskem. ,,Bude tím zničen všechen obchod i průmysl,“ naříkali. ,,A když jsme vystavěli jednomu císaři tak nádherný chrám zde, nemělo by nám podobné břemeno být ukládáno.”

Ale, nechť chtěli nebo ne, daně musely být zaplaceny. A válka ovšem nebyla také odbyta jedinou bitvou a tak výdaje stoupaly. Hrozivé mručení se vzmáhalo a zvláště vzrostlo, když kněží Bachusovi prohlásili, že to nic není platno, když staví chrám císaři, neboť jsou prý mezi nimi takoví, kteří upírají bohům jsoucnosť.

,,Kdo se toho odvážil,“ zuřilo množství. ,,Kdo se odvážil mluviti proti naší veliké matce Rea a proti našemu Bachusovi, kterému děkujeme za tak bohaté žně?“

Kněží pohanští nebyli o odpověď pranic v rozpacích. ,,Křesťané vyvolávají hněv bohů, neboť stále hledí utlumiti sloužení jim.”

,,Křesťane!“ opakoval zástup ctitelů Bachusových, shromážděný na schodech chrámových: ,,Míníte tu mizernou sektu, která nechce píti ku cti našich bohů a je vedena otrockým biskupem Polykarpem?“

,,Ano, ti jsou to!“ zněla odpověd kněží. ,,Tito jsou nepřátely Smyrny — nepřátely císaře. Oni jsou toho příčinou, že musíme strádati, ač nám bohové štědře požehnali.”

,,Hoďte Polykarpa dravcům! Nechceme míti ani jediného křesťana zde ve Smyrně!“ tak znělo tu z různých stran. A hned už byli někteří hotovi bez prodle-

94

ně přivésti obviněné. Ale jeden, který často potkával
Polykarpa na ulicích a trzích, litoval toho starce a pře-
křičel nepokojný zástup otázkou: ,,Kdo z nás slyšel
Polykarpa přezdívati našim bohům ?"

Po této otázce nastalo ticho. Lidé dívali se mlčky
na se, kdo ho obviní. Věděli, že by to nic nebylo
platno ho předváděti před soudce, když by ho nemohli
usvědčiti. ,,My víme," volal tu jeden hlasitě, ,,my
víme, že křesťané nenávidí naše bohy. Nedávno tu
prohlašoval jeden člověk, přijetý z Říma, jak doufá, že
brzy bude bohoslužba naše potlačena."

,,Chytěte tedy Římana, ale ne Polykarpa,“ vybízel
hned onen ochrance Polykarpův.

Zástup skutečně málo se o to staral kdo bude po-
lapen, jenom když měli někoho, na kom si mohli schla-
diti svůj hněv. Hned se změnil jejich pokřik: ,,Římana
lvům! Pryč s křesťany!" A jakoby sami ti křiklouni
byli dravci, dychtícími po krvi, rychle se hnali ku soud-
covskému tribunálu a žádali neodbytně předsedu, aby
byla nevěra křesťanská potlačena a křesťané zničeni.

Soudce pokusil se sice přimluviti lidem rozčileným
ujištováním, že čest bohů stejně zůstane netknuta, že
nic nemůže podkopati sloužení a ctění Jupitera a Rey,
dále že Bůh křesťanů, který nemá ve Smyrně ani chrámu
ani sochy, bude brzy zapomenut — vůbec zkoušel vše
lijak, jak by je upokojil, ale všecko mluvil na darmo.
A tak, dobře vida, že by z toho naposledy ještě vzbou-
ření mohlo vzniknouti, slíbil, že jmenovaný Říman bude
hned vyhledán a příštího dne postaven před soud. Vy-
zýval je zároveň, aby oni sami se svými svědky a žalob-
níky se k němu dostavili. A svědků nalézti nebylo
těžko. Neopatrnou poznámku Plautiovu slyšel ovšem
pouze jediný, ale hned jich bylo na tucty pohotově,
přísahali, že obžalováný skutečně pronesl to, z čeho

95

byl obviněn a nejen to co skutečně řekl, nýbrž slova
jeho byla tak překroucena a tolik k nim přidáno, že sku-
tečně sotva mohl ubohý vinař se nadíti jiného trestu,
než že bude předhozen dravcům při nejbližších hrách.

XII.

Ve vězení.

Plautius právě se ubíral domů, starostlivě hledě
na všude se jevící znamení brzkého příchodu krátké
zimy, když tu náhle pocítil na rameni drsnou ruku a
když se ohlédl uviděl před sebou státi několik nevlídně
nañ hledících římských vojáků, kteří se ho chystali za-
jmouti. Byl tím ovšem velice překvapen, ale nezbývalo
mu ani času, aby své překvapení vyjádřil. Viděl také,
že by každý odpor byl úplně marný. Vojáci ho ani nepu-
stili domů, aby pověděl manželce, co se mu přihodilo.

,,Uslyší o tom brzy dost,“ drsně mu odsekl jeden
z mužů, když je za to prosil. ,,Zítra budeš předveden
před soudce a tu už se nějaký mizerný křesťanský pes
najde, který donese to tvé ženě, ačli i ona nebude
předvolána.”

,,Ale co jsme zavinili ?“ ptal se Plautius. ,,Jsme
přece poctiví, pokojní lidé, pracující za svůj denní
chleb....”

,,.... přinášející neštěstí a nehody na celou říši svojí nevěrou a protivením se bohům," vskočil mu do řeči jeden z vojínů. ,,Kdybych byl já císařem, já bych brzy zbavil svět všech nevěrců a křesťanů."

,,Pojď už,“ řekl náčelník vojínů, prohlédnuv řetěz, kterým ruce vězňovy svázali. ,,Tady marně mrháme čas. Ku předu.” A už kráčeli ku vězení, které bylo blíže brány městské. Čekala tu Plautia dlouhá, smutná noc. Zvláště tížila ho myšlénka na úzkosť, která se

97

musila zmocniti jeho ženy, která nyní byla opuštěna.
Více ho trápilo pomyšlení na to, co ho čekalo.

Ovšem neměl neštastník za té dlouhé, v úzkosti
ztrávené noci tušení o příštím hrozném dni, o lživém
žalování a zuření svědků, o krvelačnosti tisíců, kteří jako
dravá zvěř žíznili po jeho krvi. A tak byl skutečností,
když nastoupila, skoro ochromen. Soudce nabízel mu
ku poražení obžalob krátký prostředek: obžalovaný
měl jen obětovati bohyni Rea nebo Bachusovi — pak
by byl hned propuštěn na svobodu.

Plautius ohledl se po třínožce, z které vystupoval
obětný kouř a jeden služebník, domnívaje se že obžalo-
vaný se chce podvoliti, přinesl kadidlo. Ale Plautius
odmítl se slovy: „Myslíš, že bych mohl zapříti toho
Boha, který mne zbavil od sloužení těmto mrtvým
modlám?“

„Přísahej u hlavy císařovy, propustím tě,“ řekl
soudce snaže se mu pomoci na svobodu.

Nespokojené mumlání se rozlehlo v zástupu.
„Nebudeli vyhuben tento křesťanský pronárod, navští-
ví ještě bohové naše město zemětřesením, jako se stalo
ve Filadelfii,“ bručel jeden dosti hlasitě. A podobně i
jiní se vyjadřovali.

Možno že soudce sám, ve vlastním svém příbytku
se posmíval bohům, ale nyní se neodvážil vystoupiti
proti veřejnému mínění: Nechť si sám u sebe myslel
o nich cokoliv a moc jejich sebe nížeji cenil, přece měl
to za vhodné, aby bohům lidu aspoň zevně prokázal úctu.
Vždyť mu tím také i vladaření bylo usnadněno. A tak
když Plautius oboje, obětování bohům i přísahu odepřel,
byl na rozkaz soudcův zmrskán a pak znovu do vězení
přiveden. —

Zatím přetrpěla Julia jednu ze svých nejhozrněj-
ších nocí. Jak toužebně a úzkostlivě ráno vyšla s dítě-
tem, aby hledala manžele ve vinici, neboť se domnívala,

98

že se mu snad něco zlého přihodilo. Ale nenašla po
něm ani stopy, ač prohledala každý kout a každý keř.
Ubohá žena usedla na jeden kmen stromový, když tu
uzřela ze zdálí přicházeti šlechetného, ctihodného biskupa
Polykarpa. Jako bleskem prolétla ji myšlénka, že týž
asi jí k vůli přichází. Spěchala do chýše, aby tam při-
pravila pro hosta pohodlné místo. Netrvalo to dlouho
a očekávaný stál ve dveřích.

,,Jsi ty žena Plautia vinaře?'' ptal se.

Ubohé ženě splynulo: ,,ano'' ze rtů sotva slyšitelně
jak byla polekána už jen pohledem na ctihodného starce.
Neušel ji smutný tah, dobře znatelný v jeho obličeji.
,,Co se stalo s mým mužem?'' vyrazila konečně ze sebe.

,,Upokoj se milá sestro! Pán byl dnes Plautiovi
blízko a pomáhal mu, tak že mohl dobré svědectví složi-
ti před lidmi,'' odvětil biskup.

Julia se ulekla. ,,Můj muž — můj muž? Hodili ho
lvům?'' volala lomíc rukama, neboť dobře si pamatova-
la onen okamžik v římském koloseu.

,,Ne, milá sestro, jen se upokoj. Plautius žije a
snad brzy ho opět uvidíš a pozdravíš,'' odpověděl Po-
lykarp, bera přívětivě dítě z její ruky a klada si je na
klín.

,,Odpusť mi,'' znovu začala se vyptávati Julia.
,,Jsená tak úzkostliva. Myslíš, že brzy přijde?'' Při
tom už upírala zrak ku dveřím, jakoby doufala, že tou-
žebně očekávaný už je na cestě k domovu, nebo dokonce
už v poblíží chýše.

Ale Polykarp k lítosti své nemohl potvrditi tuto
naději. Těšil ji, že celá církev se modlí za vysvobození
spolubratra, pro víru uvězněného. Doufal i že bude
brzy propuštěn na svobodu.

Iréna však nebyla hrdinkou, nýbrž ubohou slabou že-
nou a tak brzy zvítězil přirozený cit proti víře. Lomíc ru-

99

kama volala: „O můj Plautie, můj Plautie, kdo se bude starati o ubohé děcko! A já tu jsem cizí, zcela cizí!”

„Ale,” vmísil se Polykarp bědující do řeči, „což myslíš, tvůj Bůh že je zde cizincem? Což jeho zaslíbení, která dal vdovám a sirotkům nejsou také pro tebe? Myslíš, že by se naší bratří v Kristu tebe neujali!”

„Nemyslím o sobě, ale o Plautiovi,” naříkala Iréna.

„Církev Kristova se postará o vás oba,” znovu těšil ji Polykarp. „Přišel jsem právě, abych tě odvedl do domu naší diakonky na ten čas dokud bude tvůj manžel uvězněn. Nemluví sice latinsky, ale laskavost její bude srozumitelná i beze slov. Budeš spokojena se svou sestrou.”

Polykarp nechtěl se jí ještě zmíniti o mučení jejího chotě. Poznenáhlu se mohla naučiti snášeti to jho lépe než nyní, ale první dojem byl přílišný pro ni. Bylo mnoho těch, kteří toužili po koruně mučedlnické — ale Iréna nebyla z nich. Hrozila se těch bolestí a trápení jak pro sebe tak i pro jiné, kteří jí byli drazí. Nyní nemohla nic více učiniti, než že vzala své děcko od biskupa, posadila si je na klín a pak trpce plakala.

Polykarp věděl dobře, že nejlépe bude, když ponechá jejímu žalu volnou cestu a tak ani se nepokoušel o to, aby zastavil její slzy; upozorňoval ji jemně na velikého trpitele, který plně cítí s ní a provází ji v její osamělosti tak jako Plautia ve vězení neopouští.

Ale Iréną smutně zavrtěla hlavou. „Ne, ne,” řekla, „tímto spůsobem se neutěším. Jsem tak slabá a nedověrná, že bych nechtěla, aby byl můj Plautius obětován, ani ne k vůli Pánu Ježíši.”

„Ale ten, který zná srdce ženy, rozumí také jeho slabosti a ví jak by je upevnil,” odvětil Polykarp. „Volá tě k sobě právě proto, že jsi slabá. Modleme se nyní nejen za Plautia, ale také pro jiné bratry, kteří

100

také jsou v soužení.” A Polykarp, pozvihnuv svoje
oči k nebesům, jako mluvil přítel k příteli.

Po modlitbě sebrala Iréna všecko, co potřebovala
pro sebe a pro dítě a když potom dvéře uzavře-
ly, nastoupili cestu do města. Na cestě této vypravo-
vala Iréna Polykarpovi o Nerisse. Ctihodný biskup sou-
dil, když bedlivě ji vyslechl, že by přece ještě mohla
býti v městě. Smyrna bylo město bohaté, kde si některé
dámy vznešené držely tři až čtyry sta otrokyň. Proto
bylo vždy ještě možno, že Nerissa je u některé vznešené
paní a proto nemohla se dosud připojiti k církvi. „Jistě
že i v tomto zlém převráceném městě jsou mnozí, kteří
ctějí Pána, třebaže jen v skrytě,“ tak končil biskup svoje
pozbuzování.

Diakonka přijala Irénu s největší laskavostí.
I ona ztratila svého muže, když týž pod vládou císaře
Adriána zemřel mučedlnickou smrtí a tak cítila dobře
jak je asi Iréně a hleděla jí svůj soucit ukázati, když
slovy nemohla, tedy skutky.

Polykarp, jakmile dovedl Irénu na místo, nezůstal
dlouho pod hostinnou střechou. Právě v tomto čase měl
věrný pastýř práce velmi mnoho. Musel povzbuditi
svoje stádce, aby vytrvalo věrně v čase pronásledování.
Ale bylo také zakázáno členům církve, aby svévolně
udávali se za křesťany a tak uvalovali na se pronásledo-
vání. Koho by zastihla ta těžká zkouška víry na cestě
jeho povinnosti, měl vytrvati ovšem a nezapříti Pána,
ale hledání mučedlnické koruny bylo zakázáno. Proto
stařičký učitel šel od jednoho ku druhému, všude napo-
mínaje k opatrnosti a bdělosti, ale zároveň povzbuzuje
k doufání a víře. Opatrnosti zvláště bylo potřebí v té
době. Jak lehko mohl by se byl někdo nechat strhnou-
ti k mluvení proti bohům, nebo i proti vládě. Proto při-
pomínal Polykarp bratřím, aby se modlili nejen za spolu-
bratry, a za církev Kristovu, ale i za vladaře, třeba že

101

ji tito pronásledovali. Bylo toho skutečně potřebí, neboť
byli tací, kteří velice se hněvali na potupu, které se
dostalo Plautiovi a také se netajili svým smýšlením.

Myslel-li soudce, že upokojí lid a pobuřující kněze
Rey a Bachusa jedinou obětí, tu velmi se zmýlil. Ne-
bylo lehko potlačiti křik po pomstě lačnícího lidu.
Židé byli aspoň právě tak pobouřeni jako lid a že co
bohatí kupci měli dosti velký vliv, šířily se nepokoje tak,
že hrozilo povstání. K tomu ještě přišly zprávy z Efezu,
že tamnější proconsul byl přinucen ku započetí proná-
sledování křestanů a že také už mnozí křestané, aby
ušli tomu, obětovali bohům.

Tyto zprávy byly ve Smyrně přivítány s pocity vel-
mi různými, dle toho komu se dostaly. Na křestany
učinkovaly smutně a Polykarp napsal vícero potěšujících
listů biskup církve efezské Onesimovi, který, rovněž
jako Polykarp, nesl v mládí svém jho otrocké. Také
se církev smyrnská věrně modlila za vzdálené bratry,
aby věrně vytrvali u víře.

Ale židé a modloslužebnící, kteří oproti křesta-
nům byli spojeni, uvítali ty zprávy s radostí. Každá
zpráva v nepckojích těch sílila je a tím více povzbuzo-
vala v popuzovaní na křestany. A tak netrvalo to dlou-
ho a už znova zněl před soudem známý křik: ,,Lva na
křestany, nebo bude Smyrna zkažena!''

A soudce znovu povolil. Co mohl činiti? Chtěl-
li se udržeti na svém místě, musel upokojiti ty zpupné
Řeky. Možno, že kdyby byl Řím býval blíže, byl by
pomocí národního vojska utlumil a potlačil starého vla-
steneckého ducha řeckého, ale takto nebylo možno od-
porovati, takže tento duch vlastenecký se vyvíjel ku
divokému bouření. A to bylo tím prudší, že pokoření
Řekové nevěděli, jak jinak by ukázali římské vládě
svoji moc.

Tentokráte byl to přívětivý mladík Germanicus,

102

který padl za obět vášni pohanské a byl odveden do
vězení. — Je to dosti lacino zjednaný pokoj — myslel
si soudce — tito bídní odporní lidé jsou úplně neužiteč-
ni pro římskou říši a — tak aspoň soudce počítal — za
několik let bude ta sekta docela zapomenuta a vymřelá.

Tak myslel si soudce, rád jsa, že si tak lehko po-
mohl od neodbytného lidu. A spokojeně šel se vykoupa-
ti a nebo počítal, jak že veliký by měl být jeho rybník
ku chovu ryb. Co takto se bavil nespravedlivý soudce,
leželi neprávem obžalovaní dole ve vězení v poutech, sílí-
ce se modlibou, aby s radostí mohli Pána svého vyzna-
ti před svými nepřátely a kdyby tak být mělo, i krev
svou vycedili na důkaz toho svědectví.

Zprávou že milovaná jeho žena a dítě jsou uschová-
ni u dobré diakonky, byla odjata Plautiovi největší
starosť s beder, takže o mnoho radostněji se podvolil
vňli Boží. Germanicus byl mladík kterého ovšem nic
podobného nevábilo k životu, ale těšil se až dosud kve-
toucímu zdraví, takže mu byl také život cenný a milý.
Ovšem od toho dne, kdy ukrutní pochopové ho ztýrali
do krve a pak bez ohledu na jeho rány jej shodili do
temné díry, téže, kde Plautius se trápil, — od té doby
cítil mladík méně radosti ze života. Bylo to ostatně
velkým požehnáním, že oba vězňové byli pohromadě,
tak že se společně mohli posilovati ku věrnému
vytrvání.

XIII.

Místo klidu.

Ač zprávy došlé do Smyrny z Efezu byly hodně
překrouceny a přehnány, jak obyčejně bývá, přece se
nedalo upříti, že tam mnozí začali se kolísati u víře.
Už minuly časy, kdy křesťané byli hotovi k obětování

103

se, jako bylo dříve. Bylo to ovšem známo dosti, že věřící v Efezu dříve i všecky své knihy o „tajemném učení“ *) a všecky spisy pohanské vůbec spálili. Cena těch kněh se páčila na mnoho tisíc dolarů, ale křesťané po příkladu apoštola Pavla všecko měli za škodu, co jim bránilo přístup k Pánu Ježíši. Proto tehdy mocně rostla sláva Páně, takže se už strachovali modloslužebnící, že chrám Dianin bude brzy opuštěn a obchod jejich zničen.

Ale hrdinné tyto dny už minuly. Už před sedmdesáti lety poslal Pán ústy apoštola Jana toto poselství městu Efezu: „Ale mámuť proti tobě to, že jsi tu první lásku svou opustil. Protož pomni, odkud jsi vypadl a čiň pokání a první skutky. Pakliť toho nebude, přijdu na tebe rychle a pohnuť svícnem tvým z místa jeho, nebudešli pokání činiti.“

A jako byly tehdy tyto vážné výstrahy se zkormoucěním zvěstovány apoštolem lásky, tak byly také v tomto čase odpadávání vážně opakovány nynějším biskupem Onesimusem, neboť kdyby se byla skutečně do církve té vrátila ta „první láska“ s těmi „prvními skutky“ byla by měla Diana už málo jen ctitelů.

A nyní čas těžké zkoušky nadešel Efezu a tu mnozí ueobstáli. Ale přece jen více bylo těch, kteří raději pronásledování trpěli než by byli zapřeli svého Pána. Jiní zase, které svět nazýval šťastnými měli také co bojovati s nesnázemi rozličnými. K těm patřila také šlechetná Flavia. Se starostí denně stoupající pozorovala stále se prohlubující vrásky na čele Flaminiově a když občas se odvážila ptáti na činnost jeho v soudcovské síni, vždycky musela slyšeti, ža ten či onen křesťan buď veřejně obětoval bohyni a nebo že strádá ve vězení. Jemnocitné mlaželce nemohlo ujíti, že Flaminius po všecken čas, každý den, ba každou hodinu, tráví v bázni, že i na

*) Skut. sv. apošt. 19, 19.

104

něho dojde jednou řada a on bude povolán k zodpovědnosti. Nebylo divu, že vyhlížel sestárle a unav eně. Tato neustálá úzkost musela ho zbaviti vší radosti, vší síly životní, musela podkopati jeho zdraví. A milující žena viděla to vše, věděla že by jedinou cestou do chrámu, jediným snad zrnkem kadidla úplně zahnala starostlivé mraky z čela manželova — ale nemohla tak učiniti, nemohla nic více, než tiše trpěti a vytrvati. Byl to mučednický trůn, těžší snad ještě, než rány a vězení.

Ale jako ku mnohým křesťanům, tak i k nim často přicházelo pokušení, aby alespoň trochu povolili. Vždyť maličkostí se zdálo býti to, co by bylo dostačilo k upokojení Flaminiovu a mohlo přivolati opět čas blaženosti, jaký zažili dříve v Římě. Pokušitel všelijak ji zkoušel.

Našeptával ji také.: ,,Vždyť, když to učiníš, neublížíš žádnému a můžeš se potom modliti k Bohu stejně dobře jako dříve.'' Ale, ač hlas pokušení byl mocný — slabá žena bojovala s ním a s pomocí Boží, které se dovolávala, zůstala vítězem.

Sisidoně neušlo jak hrozné boje podstupuje Flavia a ptala se jí také někdy soucitně, proč neprokáže modlám trochu úcty, že by se tím zbavila všeho trápení a zármutku.

Flavia byla sice velmi slabá už, ale přece odpověděla své sestře velmi rozhodně: ,,Pán Ježíš mne draze vykoupil, proto musím mu věrnou zůstati — věrnou až do konce.''

,,Vidím, Flavie,'' odpověděla Sisidona hluboce pohnuta, ,,vidím že stává korunu mučedlnické, o jaké nemá svět ani tušení.''

Ale pokorná učedlnice Pána Ježíše potřásla hla-vou odpovídajíc: ,,Nejsem mučedlnicí, Sisidono — mo-hu se jen přivinouti ku kříži svého spasitele — — —''

105

,,A pomoci své slabé a kolísající se sestře, aby učinila taktéž,“ vpadla ji do řeči mladší sestra sotva slyšitelně.

Flavia se zadívala do obličeje sestry, divíc se sama té změně, jaká se udála s tou, která dříve už při vyšlovení jména Ježíš hněvivě svraštila obočí a očima metala blesky. Nyní tu stála tak tiše a něžně, vřele i štastně se na Flavii dívala, že tato se nemohla zdržeti otázky: ,,Miluješ také Pána Ježíše, Sisidono?''

Tázaná sklopila oči. ,,Nevím,“ řekla. ,,Nejsem si jista ve svém svévolném, nepokojném srdci, ale to věřím, že Pán Ježíš mne nehodnou miluje. Myslíš Flavie, že nyní, kdy moje první nejlepší láska platí Claudiovi, nezamítne Pán lásku srdce tak rozvířeného, tak ztrápeného, jako je moje?''

,,Ne, jistě ne, Sisidono,“ zněla odpověd sestřina. ,,Právě takové jako ty jsi, obtížené a stísněné zve k sobě Pán. Právě ty, kteří jako ty marně hledali upokojení v lásce lidské, v radostech světských a u toho či onoho Boha — právě ty laskavě k sobě zve: Pojďte ke mně a naleznete odpočinutí dušem svým."

,,A ty vskutku máš ten pokoj duše, ty můžeš odpočivati v Pánu, jinak bys nesnesla toho, co nyní musíš snášeti,“ řekla mladší sestra, s úctou zírajíc ku sestře starší.

,,Ano, ten který nesl moje hříchy, nese také moje trápení,“ raděstně stvrzovala Flavia.

Síly a zdraví Sisidony se nevrátily ještě tak hned, ale přece pokračovalo to a nyní byla už zotavena tak dalece, že se už mohla vydati v nosítkách na procházku. Flaminius ovšem se těšil z uzdravení své švagrové, ale s tím zároveň připadly na souženého muže nové starosti. Zdali to nebude nápadno dřívějším přátelům veselé dívky, že tato, ač mohla už, přece ani jednou nenavštíví chrám bohynin?

106

Také Sisidona o tom dobře věděla a netajila si následky, jaké bylo lze očekávati od takového chování. Proto vycházky ven stále odkládala, aby se jen nemesla veřejně ukázati. Ale když jaro přišlo, prohlásil lékař neodvolatelně, že nemocná musí denně ztráviť několik hodin venku. Ale nejen do chrámu a zpět snad měla jíti (nic netušící lékař neměl tušení o tom, že jeho poslední poznámka byla úplně zbytečná, že Sisidona, necht již s povolením lékařským nebo proti němu, nikdy by byla nepřešla práh chrámu pohanského) — nýbrž, že musí z města ven a buď na hoře Prion vdechovati sílící horský vzduch a nebo po několik hodin plouti po řece Cayster.

S tímto lékařským předpisem, nebyla sice Sisidona příliš spokojena, ale Flavia vděčně jej přijala co prostředek ku vzdalování se od vznešeného světa. Bylo to zcela přirozeno, že ona i její sestra hledaly styk s oním světem omeziti co nejvíce. Nemohly bráti účastenství v na radovánkách těch, leč by buď zapřely svoji víru a nebo urazili hostitele, který je pozval. Bylo i při hostinách vzpomínáno bohů jako při každém domácím jídle, takže by to bylo velmi nápadné, když by některý host neuctil Boha obvyklou obětí a nebo vůbec si ho nevšiml. Ale Flavia si umínila k vůli svému choti, aby, pokud její svědomí to dovolilo, všebo se vystříhala, co by mohlo vzbuditi podivení. Proto byla jí nemoc sestřina dobrou záminkou, aby se ve společnostech neukazovala.

K tomu měla věrná křesťanka ještě jinou příčinu že s velikou radostí uvítala nařízení lékařovo. Těšila se totiž na ty tiché hodiny, kdy mohla konečně mluviti se sestrou o tom, co bylo oboum nejvyšší. Doma nebyl delší nerušený rozhovor ani možný, protože četní služební otroci vyrušovali.

A tak když pozorovala Sisidona, jak ráda vítá

107

starší sestra nařízení lékařovo, svolila i ona. — Už za časného jitra příštího dne opustily obě dámy ve svých nosítkách dům a brzy měly brány městské za sebou. Bylo překrásné jitro. Jemná zeleň myrto vých plotů okolo skvostných zahrad leskla se v paprscích vycházejícího slunce, zatím co bublání vlnek na řece Cayster budilo dohromady s tisícero hlasným chorem opeřených řěvců překrásnou hudbu, srdce jímající. Ptáčkové byli čile zaměstnáni stavěním hnízdeček v zelených dubech a korkových stromech. Tuto krásu přírody zvláště v plných tazích požívala. „Jak by se člověk neměl radovati,“ řekla ve svém starém živém spůsobu; „ó jak krásně je tu. Už skoro se ani nedivím tomu, že lidé nísto co by se kořili stvořiteli těch stromů, té přírody, té celé země, klanějí se dílu rukou jeho.“

„Ale když ctíme samého stvořitele nebe i země, když smíme jej nazívati otcem svým — co jest proti tomu všecka krása a skvělosť, jakéž nám poskytuje příroda!“ odvětila nadšeně Flavia.

Oči Sisidony odpověděly výmluvněji, než by byla ústa mohla. Dlouho se procházely ruku v ruce, až Sisidona začala znovu mluviti: „Chtěla-bys mne vzíti do své církve? Ráda bych to veřejně před lidmi doznala, že nechci už déle sloužiti mrtvým modlám.“

Srdce Flaviino jásalo při tomto přání sestřinu. „Bůh vyslyšel moje modlitby,“ jásala radostně. „Tvoje vyznání jistě bude pro mnohé posilněním u víře.“

Po příjezdné procházce skrze vinice a oranžové háje dostaly se do osamělého místa, které bylo od mnohých v Efezu ctěno jako posvátné. Často bylo toto tiché klidné místečko navštíveno přátely, kteří sice neviděli toho, jenž zde pod zeleným drnem odpočíval tváří v tvář, ale přece jeho slovy byli probuzeni k živctu novému. Pamatovali všichni, jako by to v srdcích jejích bylo zlatým písmem vepsáno, oblíbené

108

napomenutí ode dávna: „Dětičky milujte se vespolek!"
Odpočíval tu onen učedlník, vypovězený do Patmos,
ten, kterého miloval Ježíš. Putující usadily se u hrobu
a Flavia pověděla dychtivě naslouchající sestře všecko
co věděla o Janovi, mezi jiným také to, jak mnozí
doufali, že zůstane Jan na zemi až do příchodu Páně
v slávě jeho.

,,O Flavie, kdyby se ta sláva nyní zjevila!'' vo-
lala Sisidona nadšeně. ,,Jak překvapeni a zdrceni by
byli všichni kněží a kněžky, jak by úžasl celý Efez,
kdyby tam v těch macích které zvolna táhnou přes
chrám Dianin, najednou se objevil Pán Ježíš! Ne-
toužíš po tom velikém dni?''

Flavia zamyšleně hlavou potřásla. ,,S tíží bych
mohla říci ano,'' odpověděla zvolna a smutně. ,,Mo-
dliti se mohu a modlím se také za to, aby království
Boží se šířilo v srdcích lidských. Ovšem nyní se zdá
to přání skoro nemožné ku vyplnění, ale přece vím,
že dříve než přijde Pán a objeví se v moci své a slávě,
že dříve bude jeho říš milosti v mnoha srdcích po-
vznešena a źmocněna.''

,,Ale není to tvou žádostí, Flavie, aby nepřátelé
Kristovi byli poraženi a bezbožní ze země byli vy-
puzeni?'' ptala se živá, prudká trochu sestra.

,,A kdo jsou mezi těmi bezbožníky?'' připomína-
la jí Flavia. ,,Kdo jsou mezi nepřátely Kristovými,
příliš pyšni jsouce aby přijali jeho spásu? — Můj šle-
chetný choť jest jeden, náš císař Markus Aurelius
druhý a — —''

,,Ustaň sestro,'' prosila Sisidona. ,,Při vší snaze
své, abych milovala Pána, ó jak jsem samolibou,"
dodávala, zahanbeně klopíc oči. ,,Při tom nemírném
se snažení o zaslíbenou korunu života ani jsem si nevzpo-
měla na Claudia.''

109

,,Utrpením ku slávě, křížem ku koruně, milá sestro," odpověděla Flavie klidně, ,,jsme často k tomu nakloněni, abychom na to zapomínali."

,,Ale ty mi přispěješ, abych to nezapoměla, neníliž pravda, Flavie?" prosila Sisidona, ,,a také mne vezmeš s sebon do církevní schůze, jak jen nejdříve půjdeš, neboť bych ráda se stala jejím členem ještě dříve než nastane velká sobota."

,,Budiž, jak si žádáš, milá sestro. Doufám, že budeme letos jísti společně svatou večeři. Pro židy je ta slavnosť smutná, ale nám přináší jen radosť a blažené upomínky, protože nám vypravuje o něm — o Beránku Božím, který snímá hříchy světa — ó jistě to bude radostná večeře pro mne, když bude u mne seděti moje sestra, která taktéž přijala spasení skrze smrt Páně."

Příliš rychle jim uběhl čas, který prodlely u hrobu apoštola lásky, mluvíce o slávě, která i na tomto drahém zesnulém měla býti vyjevena. O kdyby jim byl nyní řekl, že toto město zmizí, že jen trosky budou naznačovati místo, kde stávalo druhdy tak mocné a slavné město — byly by mu nevěřili, bylo by se jim to zdálo nemožné. A přece to tak přišlo. V troskách květoucího někdy města se zdržuje nyní jen několik polodivokých pastevců — jiného obyvatelstva tam není. Jen malý kopec na kterém nyní seděly naše poutnice, zbyl do nynějška co jediný svědek. Přístav, dříve tak krásný, proměnil se v kalné bahniště a oživené, krásné druhdy břehy jsou opuštěny, zapomenuty. Proč to vše? — protože Efez tehdy, kdy měl světlem svého evangelia osvěcovati všecky národy, postavil své světlo pod nádobu — proto ho zavrhl Pán.

Ale, jak praveno už, v tom čase, kdy ony dvě dámy seděly u hrobu apoštola, byl by se té budoucností nikdo nenadál.

111

Na ulicích hemžili se bohatí kupci i průmyslníci model Dianiných. Na trhu panoval čilý obchodní život, stráně vrchů, obklopujících město, byly pokryty nejbujnějšími zahradami a vinicemi a přístav naplněn lodicemi ze všech částí světa. Proto nebylo divu, že byla obou putujících daleko vzdálena myšlénka na možné zničení toho města, které nyní, když ruku v ruce kráčely ku nosítkám, prostíralo se před nimi. Ovšem často a vážně varoval biskup svoji církev těmi slovy, které Pán skrze vypovězeného apoštola poslal efezským. Napomínal nejen církev uvnitř města k vytrvalosti a věrnosti až do konce, nýbrž i malým církvičkám, nacházejícím se blíže města, to často připomínal.

Mezi těmi, kteří nejvřeleji a s největší touhou se shromáždovali ve velké místnosti v obydlí biskupově ku společným službám Božím, byla první Flavia. Ovšem bylo obydlí biskupovo a celé okolí skoro neustále obklopeno vyzvědači a tak Flavia byla neustále v nebezpečí býti poznánu a zajatu. Proto měla za vhodné, aby už předem upozornila svoji sestru na nebezpečí v jaké se vydávala účastenstvím ve křesťanských bohoslužbách. Ale Sisidona se nenechala mýliti podobným hrozícím nebezpečím. Už po několika týdnech byla skrze křesť přijata do viditelné církve Kristovy a brzv potom přijaly obě sesty společně svaté večeře. Pro Sisidonu byla v Efezu tato večeře první a poslední.

Nebylo možno, aby na dlouho ušly bedlivým očím vyzvědů opětované návštěvy vznešených dám v podezřelém domě, kde se konaly křesťanské služby Boží. Ač Flaminius pravidelně návštěvoval chrám Dianin, přece bylo to v městě už po delší čas veřejným tajemstvím, že jeho choť je křesťankou. Ale čekali ještě s obžalobou až na příhodnější chvíli. Avšak když mimo Flavii i Sisidona tam byla několikráte viděna, zdálo se žalobcům, že už čas jejich nadešel.

112

Než však byla podána veřejně žaloba proti oběma vznešeným damám, u slyšel v tom proconsul a že i jemu co příteli Flaminiovu bylo to velmi trapné, poradil mu aby se na nějaký čas vzdálil z Efezu a pokusil se zatím o přemluvení jich, aby se vzdaly spojení s nenáviděnou sektou. Vzhledem ku první části této rady slíbil Flaminius, že bez odkladu poslechne. Záminka ku jeho vzdálení se brzy našla. Řeklo se, že k vůli zdraví Flaminiovu, které skutečně bylo ve špatném stavu a potřeboval pokoje i dobrého lékaře. Proto nebylo v zamýšlené cestě do Pergamu nic nápadného. Jenom to mu se divili mnozí, jak může býti manželka muže tak věrně bohům oddaného, křesťankou.

## XIV.

### Filadelfia.

Zatím co v domě Flaminiově bylo všecko baleno a ku cestě připraveno — ani na domácí bůžky nebylo zapomenuto — šel on sám, pán domu totiž, na několik dní do sousebního města Laodicea, podívati se jak tam pokračuje pronásledování křesťanů. Ale tamnější křesťané nenadělali římské vládě mnoho stastostí skrze víru svou. Byli to dobromyslní, podajní lidé, nevzdorovití a když museli, nezdráhali se obětvati modlám. To očekával soudce a také, Bohu žel, se nesklamal. Žili tak pohodlně a spokojeně sami s sebou i s okolím a také srozuměni s modloslužbou a jejími sluhy, že ani tu nebylo viděti, žeby ctili jiného Boha než jejich sousedé.

Když bylo Flaminiovi toto pověděno, litoval že nevzal sebou sem svoji choť. Tito rozumní a chytří dle světa křesťané líbili se mu ve svých názorech o náboženství tak velice, že bylby býval nejraději, aby i Flavia

114

byla taková. Také, jak již pověděno, soudci se líbili
laodicejští křesťané velice. Nejen že se domníval, že
s nimi bude brzy hotov, ale žití s takovými lidmi mu
bylo příjemné a pohodlné, neboť najisto počítal, že oni,
když by to bylo žádáno, budou bez okolků obětovati
římským bohům.

Soudce tedy, jak vidíme, je chválil, ale úsudek
hlavy církve, Pána Ježíše zněl o Laodicei docela jinak:
„Vímť skutky tvé, že ani jsi studený, ani horký. A
tak že jsi vlažný, a ani studený ani horký, vyvrhu tě z
úst svých."

Tato výstraha byla Flaminiovi úplně neznáma.
Neměl zde nic více co činiti. Po ukoučeném zkoumání
spěchal do Efezu, aby přinesl proconsolovi upokojující
zprávy a zároveň, aby poprosil Flavii, aby následovala
příkladu laodicenských křesťanů.

Ale k tomu, rozumí se, nechtěla se Flavia odho-
dlati a Flaminius konečně, ač ho velice mrzelo že jeho
namáhání bylo marné, přece jen nemohl se ubrániti
podivení nad tou podivuhodnou pevností Flaviinou.
Přípravy ku cestě byly brzy ukončeny. Dle všeho mu-
sela cesta sama trvati mnohem déle, než bylo
prvotně ustanoveno, neboť úřední povinnosti nutily císař-
ského úředníka, aby na cestě své do Pergamu navštívil
také Filadelfii.

☐ Konečně bylo vše připraveno tak dalece, že celá vý-
prava se dala od Flaminiova příbytku na pochod. Ovšem
většina otroků Flaminiových zůstala v Efezu, ale přece
byl jich zástup dosti značný. Dámy ve svých nosítkách,
provázeny Flaniniem, děti se svými ošetřovatelkami,
stráže a nosiči nosítek i břemen jiných tvořili karava-
nu, která se zvolna pohybovala ze bran městských a
zaměřila k východu. Jakmile se dostali z městských bran
mohla Flavia bez rozmýšlení zvědnouti hedvábné opo-
ny svých nosítek, aby mohla pozorovati buď bílé obláč-

115

ky na temně modrém nebi a nebo poutníky, hrnoucí se ze všech stran ve spěchu, aby se dostali do Efezu ještě v čas ku chrámu a slavnostem, které opět už nastávaly, neboť měsíc květen, kdy se odbývaly, už se opět přiblížil.

Při pohledu na tyto tisíce, spěchající z blíže i z dáli do Efezu ku chrámu, těžko bylo si představiti křesťany jinak než co potlačený, zničený národ. Bylo to div vůbec, že pod tím utlačovánín a pronásledováním se přece ještě křesťané množili a byl to div tím větší, že právě obráceni přicházel z ležení nepřítelova. Křesťané to považovali za důkaz božského původu jejich víry a také Flavia a její sestra se těšily touto myšlénkou, když musely hleděti na ty četné hosty, vesměs ctitele model.

Cestování přes skalnaté vrchy bylo velmi obtížné. Ale brzy se dostali z okolí města a obklopujících ho letohrádků, a datlových i olivových zahrad. Cesta vedla potom skrze dubový a jedlový les. Zde nejen že drsnější vzduch činil cestu nepříjemnější, ale ještě více byla to nebezpečnost té krajiny. Proháněla se tu jednak dravá zvěř a také i loupežníci. Byl tu už mnohému cestovateli život vzat. Proto s netajenou radostí přivítal Flaminius a ti jeho vyskytující se po několika hodinném putování v lese topoly a ebenové a sandálové stromy. Věděli, že už se dostali z nejnebezpečnější části lesa a že blíží se rovině na druhé straně hor.

Po cestě několika mil se dostali konečně na místo připravené pro karavany ku odpočinku. Tu ulehli otroci v kůlnách, kde kdo mohl jaké místo nalézti. Flaminius, ač byl za dobrého pána považován, nestaral se o ně více než o své koně a mezky.

Následující na to cesta vedla střídavě skrze olivové zahrady, mezi citronovými a kolivovými keři a opět skrze bavlnová, pšeničná a ječná pole, skrze bujné louky, kam každé zavanutí větru donášelo nejsladší vůně z

116

nesčetných, květy obalených stromů oranžových a těch
mnoha keřů. Flaminius, který za posledních měsíců
sotva vyšel ze zdí městských, jehož jediným prostředkem
ku zotavení se byla návštěva amfitheateru nebo cirkusu,
nyní plným tahem vdechoval drahocenný občerstvující
vzduch. Celý průvod musel se na jeho rozkaz pohybo-
vati co nejvolněji, aby co možno nejdéle se mohl těšiti z
toho řídkého požitku. Už dávno neviděla Flavia svého
chotě tak osvěženého jako nyní v té krásné Boží přírodě.
Šel stále pěšky u nosítek své Flavie a i ona sama vy-
stoupila a putovala delší dobu po jeho boku. Jenom
jedno rušilo krásnou náladu obou. Nemohli se spolu
a stejně těšiti z té krásy. Oba se museli zdržovati.
Flavia neodvážila se vysloviti onu blaženou srdce po-
vznášející myšlénku, že všecka ta krása je stvořena ne-
beským otcem co důkaz jeho lásky k ubohým hříšným
lidem — nemohla to říci k vůli Flaminiovi. Flaminius
také byl by rád obdivoval se kráse přírody, ale byl by
tím nezbytně musel se zmíniti o Ree, Floře, Apolovi a
druhých nesčetných bozích a bohyních, které byly v
očích Flavie zlými duchy. Proto z něžných ohledů
mlčel. A tak kráčeli manželé většinou buď mlčky podle
sebe, nebo se jejich hovor otáčel o děti, či konečně se
těšili už napřed na posilnění, kterého se touto cestou
zvláště Flaminiovi mělo dostati.

Ač lavou pokryté cesty už po delší dobu naznačo-
valy sopečné pásmo, v němž ležela Filadelfia, přece
město samo nebylo viděti až k němu přišli. Obyčejná
znamení, podle kterých bylo možno město viděti už ze
vzdálí, totiž věže a vysoké budovy už všecky zmizely
a z města byly skoro zříceniny. Nebyla tu z dřívějšího
obyvatelstva skoro ani polovice. Jaký to rozdíl mezi
pustými ulicemi Filadelfskými a oněmi přeplněnými v
Efezu. Jaký také rozdíl mezi obyvatelstvem! Kdežto
v Efezu předstihoval jeden druhého v luxusu a nádheře,

117

byli lidé ve Filadelfii vážní, tiší, pilní dělníci, kterým
ovšem nezbývalo než v polo zbořeném městě zůstati.
Filadelfičtí zdáli se býti pevní, rozmyslní a odvážní mu-
žové a Flavie, které dobře bylo známo, jaké chvály se
dostalo církvi ve Filadelfii pro její trpělivost a dr-
žení se toho, čemu ji naučil Quadrátus, jeden žák apo-
štola Jana, v duchu byla zvědava jak to tam stojí s pro-
spíváním křesťanství v nynějším čase pronásledování.

Příjezd tak vysokého římského úředníka vyvolal,
jak se samo sebou rozumí, velké rozčilení v poloobydle-
ném městě a zvláště křesťané neviděli v tom nic dobrého.
Proto byli velice a radostně překvapeni, když cizé
dámy nedlouho po svém příjezdu vyhledaly biskupa a
vyřizovaly jemu vřelé pozdravy z Efezu.

Zatím co Flavia svojí návštěvou oblažila srdce
malého něžného křesťanského stádce, poslouchal Flami-
nius dlouhou zprávu soudcovu o vzdorovitosti a od-
pornosti těch lidí. Zpráva ta mu byla tím nepříjemněj-
ší, že s důvěrou doufal, že křesťané v Filadelfii podoba-
jí se oněm v Laodicii a že Flavia tu bude přesvědčena o
hlouposti toho, aby tak pevně se držela jednoho Boha a
k vůli němu všecky druhé zahazovala. Byl si toho
tak jist, že ochotně povolil ji aby navštívila biskupa,
očekávaje, že tím spíše bude pohnuta k povolení.

Doufal už, že nebude třeba, aby dále šel, ale že
se bude moci vrátiti hned do Efezu s povolnou chotí.
Kdyby jen byla odjata příčina jeho starosti, pak nepo-
třeboval ani vážiti dalekou cestu ku světoznámému
bohu léčebnému. Pak by se mu zdraví a síla životní
vrátily brzy. Jen kdyby Flavia k tomu se odhodlala,
že někdy navštíví chrám Dianin. Při tom ani neočeká-
val, že by docela se zřekla návštěv shromáždění kře-
stanských a byl by proti tomu nic neměl, aby občas
tam šla.

Soudci filadelfskému neušla stísněnost přišlého ho-

118

sta, ale Flaminius se chránil prozraditi nebezpečné své
tajemství, které ho stálo tolik úzkostných dnů a bezsen-
ných nocí. Ale to bylo ubohému sklamanému muži
jasno, že nesmí zde dlouho pobýti. Úkolem jeho
zde, pro který sem přišel, bylo, aby připamatoval soud-
ci nutnost povolování žádostem židů, kteří pro
své bohatství měli velkého vlivu. To bylo brzo odbyto
a tak, jen nejasně město přehlédnuv, opouštěl se svými
lidmi pusté město a zabočil na římskou silnici, ve-
doucí k severu

Bylo to vůbec patrné, že Flaminius byl na této
cestě neobyčejně tich a zamlklý. Tím více to pozoro-
vala Flavia, jeho dobrá, něžná, milující choť. Hleděla
odvrátiti jeho myšlénky najiný předmět a proto ptala se
přívětivě: „Jak to přijde, Flaminie, že toto město
zůstalo až do posudKPouští?“

,,Císařství není už tak bohaté jako bývalo dříve.
Ovšem se pomáhalo ku znovuzbudování Efezu, Smyr-
ny, Thyatiry a Sardie, ale nebylo by moudré znovu bu-
dovati Filadelfii, když jsou tu zemětřesení tak častá,"
řekl Flaminius, dívaje se zpět na trosky, které nejvý-
mluvněji svědčily o těžkých ranách, které stihly Filadel-
fii.

,,Ubohá Filadelfie a přece bohatá!“ povzdechla
Flavia soucitně.

,,Bohatá Filadelfie, pravíš? Jak můžeš nejnuzněj-
ší místo provincie Lystra nazvati bohatým?“ ptal se
Flaminius udiveně.

Flavia se zarůměnila, pocítivši trapně, že její manžel
to co ona považuje za největší bohatství má za nejhorší
bídu. Odpověděla jen vyhýbavě: ,,Ovšem jest pova-
žováno za chudé, ale přece by to bylo trpké, aby její
jméno mělo zajíti.

,,Ale to místo musí vymříti, to jest jeho neodvrat-
ný osud,“ odpověděl Flaminius skoro prudce. ,,kdyby

120

nemělo vymizeti jméno knížete, který postavil Filadel-
fii, muselo by tím jménem býti nazváno jiné město. Ta-
to Filadelfia nebude už brzy míti žádného místa na
zemi.”

,,Na knížete jsem právě nemyslila," odpověděla
Flavia.

,,Bratrská láska, to jest jedna z těch věcí,v které
ti odporní křesťané věří, jak mi sělil Vendes."

Flavia pozvedla svých očí ku tváři manželově.
,,Hrozí snad křesťanům filadelfickým pronásledování?"
ptala se úzkostlivě.

,,Pronásledování!" pronesl Flaminius. ,,Toť ovšem
zlé slovo. Ale my jsme nuceni se podvolovati přáním
těch polořímských Filadelfičanů. Od toho závisí částeč-
ně osud křesťanů. Budouli žádati měšťané, aby se
křesťané zřekli svých služeb Božích, musí vláda tuto
žádost podporovati."

,,A pak?" ptala se Flavia.

,,Pak to nejvíce záleží na jejich největších napřá-
telích,židech," odpověděl Flaminius. ,,V této době jim
musí císař mnoho udělati k vůli. Jsou to první obchod-
níci v těchto provincich a musí se jim v něčem vyhově-
ti, aby se podvolili zvýšeným vojenským daním?"

,,Ale židé se mohou nerušeně shromažďovati ve
svých synagogách," namítala Flavia, ,,a přece slouží
tomutéž Bohu, kterého my ctíme."

,,Nechci nic slyšeti o tvém Bohu, odvětil Flami-
nius krátce, ,,ale to vím,že se židé a křesťané vzájemně
nenávidí a že právě židé to jsou, kteří často na křesťany
žalují."

Flavia pokusila se, aby vylíčila Flaminiovi rozdíl
mezi židovstvím a křesťanstvím, ale týž vpadl ji prudce
do řeči. ,,Nemohu poslouchati tuto řeč," řekl. ,,Tvůj
Bůh je mi ničím a já jemu také ničím." S těmi slovy
odešel od jejích nosítek a vstoupil opět do svého vozu.

121

Flavia se smutně položila zpět do nosítek ku sestře,
která hned zpozorovala její smutek.

„Není snad Flaminiovi dobře?” ptala se.

„Nemyslím jen na chotě, ale také na bratry naše ve Filadelfii, kteří, jak se obávám, budou brzy vydáni v šanc svým nepřátelům,” řekla Flavia s hlubokým vzdechem.

„Řekl ti to Flaminius?” tázala se Sisidona.

„Ano. Židé musejí být uspokojeni a smířeni s daněmi, které jest jim platiti.” Flavia vytáhla z pasu svého malý svinek pergamenový. „Totoť jest poselství, poslané skrze ústa ap. Jana od Pána církvi té. Slys Sisidono: A poněvaž jsi ostříhal slova trpělivosti mé i jáť tebe ostříhati budu od hodiny pokušení, kteráž přijíti má na všecken svět, aby zkušeni byli obyvatelé celé země. — Ano, Pán bude s nimi i když je Římané vydají v šanc židům,” tak důvěřivě se těšila Flavia uschovávajíc opět svůj drahocenný rukopis. Při tom sama musela doznati, že často pocítila pravdivost tohoto zaslíbení i na sobě za posledních dvanácte měsíců.

## XV.

### V Pergamu.

Flaminius za té cesty vážně ochuravěl, takže se museli v některých osadách déle zdržeti. Proto cesta z Filadelfie do Pergamu trvala několik týdnů. Ale při vší chorobě nechtěl Flaminius přijmouti lékařské pomoci. Myslel že Aeskulap, bůh lékařství, brzy mu dopomůže ku zdraví. Všecko napomínání a všecky prosby Flaviiny byly marny. A tak, ač to bylo Flavii dosti trapné, že manžel její hledá svého uzdravení od model a modloslužebníků, přece s radostí uvítala vysoký kuželovitý vrch, od kterého mělo Pergamus svoje jmeno.

123

Četné chrámy věnované Dianě, Venuši, Jupiterovi, Apolovi a Aeskulapovi zdobily město, vystavěné na úpatí hory v pěkném údolí. U přirovnání s Efezem mělo Pergamus více přirozené krásy než umělé. Háje sestávající z nejhledanějších a nejlíbeznějších stromů, v jichž stínu měli římští a řečtí bohové svůj stánek, obklopovaly opevněnou horn.

Sem byli přenášeni nebo převáženi mnozí nemocní, všichni jako Flaminius v té pevné důvěře, že u syna Apolova (Aeskulapa) dosáhnou zpět ztracené zdraví.

Flaminius bezprodleně, hned jak dorazil do Pergamu, odebral se v průvodu dvou otroků do chrámu Aeskulapova. Když přinesl bohu svoji obět a vyhověl všem předpisům, jak byly kněžímí předepsány, bylo mu sděleno, že prostředek k svému vyléčení dosáhne jedině v stínu svatých zdí chrámových a to jen v hodinách nočních.

Flavia ovšem neměla oni tušení o tomto kněžském nařízení a teprvé od otroků, poslaných Flaminiem zpět, zvěděla, že její choť chce ztráviti tu noc v chrámu boha lékařství a že se nevrátí dříve až příštího jitra. Seděla právě uprostřed svých dítek po boku sestřině, když ji bylo donešeno toto poselství. Nemohla se ubrániti záchvěvu hrůzy.

„Bůh lékařství” — opakovala. „Sisidono, budeme se modliti, aby ten pravý spasitel se zjevil Flaminiovi dnes.” A tak v té chvíli, když milovaný ale zaslepený Flaminius spal pod svatým stínem Aeskulapovým a jeho hada, modlila se něžná žena vroucně k Bohu za obrácení svého manžele.

Docela v odporu se svými soudruhy tehdejšího času, kteří nevěřili v nic na zemi ani na nebi a vykonávali zevnéjší modloslužbu jen proto, že to byl prostředek na udržení nevědomého lidu na uzdě — docela v odporu s těmito byl Flaminius skutečně tím, čím se zdál:

124

skutečný a pilný ctitel olympských a římských bohů. A tak, když ráno po noci ztrávené v chrámě procitl ze spánku a necítil se o nic lépe, byl očividně sklamán. Tu mu teprvé napadlo, že Bůh Aeskulap mu teprvé prostředek k vyléčení chtěl udati, ale vzdor nejbedlivějšímu rozmýšlení nemohl se upamatovati, že by se mu Aeskulap v nějakém spůsobu byl zjevil. Neměl žádného vidění, anu sen, který by mu byl dal očekávaný výrok. Chtěl už rozmrzen opustiti chrám, když tu se objevil jeden kněz, který přívětivě se ptal na stav nemocného. Když mu Flaminius vypravoval svoje sklamání, nemohl ukrýti výsměšný úsměv, který se mu mihl okolo rtů. □

,,Nedivím se tomu nic, to se stává často. Ale proto se nic neobávejte. Máme tu v poblíží lékařský ústav a já jsem také jedním z lékařů.”

Flaminius se překvapeně zadíval na muže v bílém dlouhém šatě. ,,Tedy lékař jste a ne kněz?'' ptal se zvolna.

,,No, jsem oboje, lékař i kněz,'' odpověděl muž.

,,Ale já jsem přišel k tomuto oltáři, abych se nechal Bohem a nikoli lékařem, uzdraviti,'' odvětil Flaminius uražen.

,,Ale což jsi tak hloupý, tak slepý, že jako ten nevědomý lid všemu věříš, co — — —.''

,,Věřím,'' důrazně a hněvivě vskočil Flaminius knězi do řeči, ,,věřím, že mne Aeskulap může uzdraviti,''

,,Nuže tedy čekej si na něho!'' výsměšně řekl kněz a obrátil se zády k tomu, jak on myslel, bláznu.

Flaminius tiše, beze slova, se díval za odcházejícím ale v jeho srdci bouřila záplava trpkých citů. Tito kněží tedy se odvážili loupiti bohu čest tím, že jistili nemožnost uzdravení bez jejich lékařské pomoci. A když samotní služebnící toho boha tak opovržlivě mluvili o svém pánu, jak by tak neměli činiti křesťané?

125

S takovými myšlénkami a svrchovaně na kněze rozezlen,
opouštěl Flaminius chrám.

Zatím Flavia v úzkostlivém napjetí čekala na své-
ho drahého nemocného. A týž, když přišel zpět, chrá-
nil se své věrné choti vyzraditi tajnou příčinu svého
rozhořčení, nýbrž na její tázavý pohled odpověděl jen
vyhýbavě, předstíraje, že příliš tvrdě spal té noci, ale
že tohoto dne znovu přinese obět bohu a vyzve kněze
ku zvláštnímu dotazu u boha.

A tak skutečně, když se poněkud zotavil krátkým
odpočinkem a koupelí, nastoupil znovu cestu ku oltáři
světoznámého boha. Dva bílí holoubci a značná suma
peněz v římském zlatě byly oběti, které patricij, v no-
sítkách nesený, do chrámu s sebou vzal.

Provázen jsa zástupem otroků, jak jeho vysokému
stavu příslušelo, dostal se Flaminius do švatého háje a
pospíšil si, aby odevzdal přinešené oběti sloužícím kně-
žím. Nemalý počet těchto, všichni v dlouhých bílých
řízách, v rukou držíce kolo otočené hadem tvořili dlou-
hé řady, vedoucí ku oltáři. Uctivě se přiblížil Flami-
nius ku jednomu a žádal, aby hned byl božský orakl
otázán v jeho záležitosti.

Kněz slíbil, že budou vnitřnosti obětovaných ho-
lubů co nejbedlivěji prohledány a výsledek jemu bez-
prodleně oznámen. Nejvyšší kněz s zvláštní obratností
usmrtil oba holuby a rychle otevřel nitro jednoho, zvláště
játra bedlivé prohlídce podrobiv. U druhého zase mo-
zek jest pečlivě prohlédnut. Na konec to vše jest pod
vůní kadidla a myrty spáleno. Když toto se stalo, spustili
kněží zvláštní hluboký měnivý zpěv, který stále výše
a výše postupoval až konečně, když ku pronikavému
křiku dostoupil, vrhl se nejvyšší kněz na modlu, křičel,
tančil a běhal jako posedlý.

Po tomto rozčilujícím, hřmotném výstupu nastou-
pil hluboký zpěv, který klesal stále. Nejvyšší kněz se

126

pohyboval stále klidněji až konečně se po celé délce těla roztáhl na zemi, aby tak v uctivém postavení očekával odpověd boha. Odpověd boha, kterou nikdo mimo kněze samého neslyšel, sdělil nejblíže u něho stojícímu knězi, který ji pověděl úzkostlivě čekajícímu Flaminiovi. „Spi této noci v chrámě!“ zněla odpověd a Flaminius, ač málo mu tato zvěst dostačovala, šel domů přece s tím předsevzetím, že ještě jednou uposlechne. Aby se ubránil nové velké ospalosti v rozhodné noci, odpočívají po celý den a u večer se odebral podruhé do chrámu,

Nemusel se vůbec obávati, že by příliš pevně a na dlouho usnul. K tomu byl příliš rozčilen. Vždyť se tu jednalo nejen o jeho zdraví, o odstranění zhoubného zla, které zvolna ale jistě trávilo jeho životní sílu, nýbrž také o čest a vážnosť toho boha, kterého tak vysoce ctil. Jak by byl mohl usnouti za té rozhodné noci.

Místo aby se položil na připravenou pro něho rohož jako předešlé noci, posadil se Flaminius u vchodu chrámového a pòzoroval zářící hvězdy na obloze. Když jedna hvězda za druhou se objevovala a zářila z temné modré oblohy dolů, zdálo se mu, jako by to byly p!amenné oči, které všecko prozírají a tráví, co dole není k ničemu. Takové myšlénky zinocñovaly se bdícího, který v tomto tichu se nerušeně mohl oddati své obrazotvornosti. Tu, když zcela byl v myšlénky své pohřížen, byl vyrušen náhle nějakými hlasy. Slabý zpěv, podobný pohřebnímu, dorážel k jeho uchu a při pozorném naslouchání rozeznal i v té krajině obvyklý řecký přízvuk ano i slovům mohl rozuměti. Ale nemohl uvěřiti slovům, která slyšel. Vždyť byla zde říše tmy líčena co země světla, pokoje a radosti. Bylo to mocné, aby se některý truchlící oddával podobným nadějim? Ne, dle náhledů našeho Flaminia nemohlo býti nic, co by si více odporovalo jako smrt a radosť. Ti kteří zde zpívali o naději po smrti museli býti blázniví

127

Ovšem nebylo to poprvé co slyšel Flaminius tako-
vé řeči. Napadlo mu, že už několikráte se podobně
pronesla Flavia a že by mu to byla ráda vysvětlila, jen
kdyby byl chtěl poslouchati. Tehdy nechtěl, ale nyní,
kdy neměl jiné práce, než dívati se na hvězdy a čekati
na zjevení se Aeskulapovo, mohl, jak si myslel, nepo-
zorovaně a k vůli zahnání dlouhé chvíle naslouchati zpěvu
křesťanskému. Myslel si, že to mu neuškodí a že také
Flavia nemusí o tom nic věděti. Po takovéto samo-
mluvě a přemýšlení postavil se u sloupu na místě, odkud
nejlépe mohl podivné divadlo přehlédnouti.

Ale nemohl se ubrániti dojmu, když slyšel ta
samá slova, jejichž začátek tak mnoho měl podobnosti s
náhledy, ze kterých právě byl vyrušen — že totiž je
Bůh, kterrý s nebe se dívá na všecky syny lidské s nej-
něžnější láskou, zvláště pak na ty, kteří přijali jeho dar
spásu a pokoj skrze Ježíše Krista.

,,Ježíš Kristus!'' opětoval Flaminius bezděčně.
,,Tedy jsem se nemýlil. Tito lidé jsou křesťané a
mám před sebou křesťanský pohřeb!''

Ale místo co by se byl opovržlivě nebo lhostejně
odvrátil jako jindy činíval, nyní to probudilo celou jeho
zvědavost, takže, aby ji upokojil, přikradl se až docela
ku místu, odkud přicházel zpěv. Když utichl, začal star-
ší muž jeden mluviti ku shromážděným přátelům a
truchlícím. Napomínal je, aby nenaříkali jako ti, kte-
ří žádné naděje, nemají, neboť Pán a spasitel povolal k
sobě zesnulé. Nyní jsou již v onom bíle oděném zástu-
pu a zpívají spolu s anděly chválozpěv tomu, který je
obmyl drahocennou krví svou!

Pod stinem mandlového stromu slyšel římský pa-
tricij slova, jaká neslyšel ještě nikdy. Mohla tato slova
býti pravda a nebo ti lidé se klamali? Nemohl ani na
okamžik pochybovati, že tato řeč je vážně míněna. Zde
se nemohlo říci, že by byli hledali nějakého efektu, že

128

snad by byli chtěli obrátiti na se pozornosť lidskou. To
zde, v tom tichém místě a pak v půlnoční hodině jistě
nemohli chtíti. Když Flaminius tak tiše, jak byl při-
šel, se vloudil zpět do chrámu, byl rád, že není tu v úřadě,
jako byl v Efezu, tak že nemusel prozraditi to, co viděl
a slyšel.

Po celý ostatek noci přemýšlel jen o těm co viděl
a slyšel a tak byl pohřížen ve své myšlénky, že se skoro
ulekl, když svitání začalo věštiti nový den. Dosud
ničím nebylo přerušeno ticho panující v chrámě a Fla-
minius, jakoby venku hledal ulehčení pro svoje příliš
zaměstnané myšlénky, zdvihl se, aby vystoupil ven.
Ale rázem když několik kroků učinil, zůstal státi, díva-
je se na překrásnou záři, jevící se na východě. Hvěz-
dy jedna za druhou uhasínaly před zlatým tím svitem,
který jako herold předcházel krále nebes. Nemocný
byl tak pohnut při pohledu na obklopující jej krásu,
že nemohl potlačiti volný běh myšlénkám, které v
něm byly probuzeny před několika hodinami: Není-li
přece jen Bůh, který všecko stvořil tak krásně a není-li
Apol přec jen ničím více než lidskou smyšlénkou. Ovšem
se projevené zmužilosti hned velice ulekl a vrátil se cele
zamyšlen do chrámu, aby znovu očekával příchod Boha.

Brzy se tu objevil kněz jeden, aby tak jako druh
jeho předešlého jitra učinil, zeptal se po stavu nemocné-
ho. Když týž mu krátce odpověděl, že ničeho neviděl
ani neslyšel, odkázal ho kněz stejně jako jeho druh
na léčebný ústav poblíže chrámu.

,,Míníš to vážně?'' ptal se Flaminius užasnut.
,,Úplně!'' zněla odpověď kněze. ,,Přece snad nejsi
tak nevědomý jako ten hloupý lid. Tobě se snad ne-
musí říkati, že obřady naše jsou jen k vůli udržení lidu
na úzdě. Mohu ti říci ve vší důvěře, že Aeskulap o
nic není lepší než ostatní bozi. Nechybí mu na ctite-
lích, proto že nemocní pod jeho jménem jsou lékaři

129

léčeni. Z přinesených obětí jsou vydržováni kněží a
pomocníci jejich i otroci. Proto tak musí být.”

Flaminius nemohl uvěřiti svému sluchu. Ač slyšel
již tu i tam podobné poznámky o jiných bozích, přece
nikdy o tom nepřemýšlel. Ale tentokráte bylo jinak.
Bylo mu, jako by mu byl někdo náhle strhl roušku s
očí. To přesvědčení, že onen muž mluví pravdu, pro-
nikalo všemi jeho kostmi. Zamlkle, všecek v sebe
zabrán opouštěl chrám, kde věrná jeho víra v bohy do-
znala úplné porážky.

XVI.

Z tmy ku světlu.

S hlubokým zármutkem vyslechla Flavia rozhodnu-
tí svého chotě, že týž opět zůstane na noc v chrámě.
Bolesť její byla tím větší, že zatím ještě jí zvěstovala
Sisidona zprávy, kterých se jí dostalo od křesťanských
přátel tamnějších o domělém bohu lékařství.

Biskup Efezský dal římským paním s sebou dopis
na svého spolupracovníka v Pergamu a že Flavia sama
nemohla, poslala Sisidou, aby ho odevzdala. Při této
příležitosti se dozvěděla, že zemřela biskupova choť a
byla také zvána, aby se súčastnila jejího pohřbu. Mezi
rozmluvou napomínala také dcera biskupova Sisidou,
aby byla opatrna, že zvláště v posledním čase kněží
satanovi zuří proti křesťanům.

,,Kněží satanovi?'' opakovala Flavia, když jí sestra
vypravovala co se dozvěděla.

,,Ano, odvětila Sisidona. ,,Pergamus je skutečně
,,stolice satanova'' kde satan bydlí. Aspoň modlosluž-
ba zdejšího Aeskulapa nic se nerůzní od sloužení sata-
novi a jeho průvodci hadu.''

,,A můj šlechetný Flaminius koří se tomu ďáblovi,

130

odvraceje se od sloužení nebeskému Bohu, otci světla.
Ó Sisidono, co si počnu?”

„Můžeme se zañ jen modliti, milá sestro.”

„Ale modlila jsem se už — modlila jsem se, čekala jsem a doufala,” volala Flavia rukama lomíc ve veliké úzkosti

„Nezoufej sestro,” těšila Sisidona něžně, takže byl by žádný v ní nepoznal onu bývalou ostrou, prudkou, lehce rozčilenou patricijku. „Nezoufej, Pán často používá ku provedení svých úmyslů cest nezvyklých.”

Ale Flavia zavrtěla hlavou. „Zdá se, že je Flaminius oddán modloslužbě více než kdy před tím,” stýskala si, „ctí, anižby to věděl, samého ďábla.”

Aby obrátila směr hovoru zmínila se Sisidona o nastávajícím pohřbu a zvala Flavii, aby se ho súčastnila, ale Flavia odepřela.

„Děti nejsou zdrávy,” řekla, „a chci také býti sama v tu noc, kterou stráví Flaminius v chrámě.”

„Ne sama, Flavie,” šeptala sestra, „vždyť znáš zaslíbení: já s vámi jsem až do skonání světa a začkoli byste prosili otce ve jménu mém dát vám.”

„Ach,” vzdyhla Flavia, „jsem v posledním čase tak nevěrná, tak slabá: Bojím se, že jsem zapoměla na zaslíbení nám daná.”

Jistě žádný, kdo jen trochu zná svoje zlé srdce nediví se, že milá učedlnice Páně už už klesala pod křížem na ni vloženým. A ke všem těžkostem, které musela nésti k vůli víře své, přidružila se ještě po nějaký čas starost o drahého chotě, který byl vzhledem ku svému zdraví v dosti povážlivém stavu. A to tím více na ni účinkovalo, že byla i dlouhou a namáhavou cestou vysílena. Naše tělesná a duševní síla jsou spolu v dosti úzkém spojení.

Když Sisidona odešla a Flavia ještě starostlivě

131

přehlédla svoje dítky, odebrala se do své ložnice. Otro-
kyně, která jí posluhovala, byla brzy propuštěna a paní
její se mohla nerušeně oddati modlitbě a hledati pro
svoji úzkostlivou duši útěchy a pokoje. A nebyla
marna Flaviina modlitba. Také ji po tuhém boji vze-
šlo slunce milosti, které její srdce naplnilo světlem a
radostí, takže byla jista vyslyšením svých modliteb a slz.

Zatím súčastnila se Sisidona připomenuté již po-
hřební slavnosti a že teprvé pozdě se vrátila, neviděla
sestru až příštího jitra. Právě když obě sestry se sešly
v zahradě a chtěly spolu pohovořiti o tom co se přiho-
dilo, přišel otrok jeden s oznámením, že pán se vrátil.

,,Budeme později o tom mluviti, Sisidono,“ řekla
Flavia vzstávajíc hned, aby se odebrala ku choti, kterého
tak toužebně čekala. Ptala se ho hned velmi přívětivě,
jak se cítí, spal li té noci dobře.

Flaminius jako kdyby se byl ulekl té otázky. Podí-
val se pátravě na svoji choť. ,,Byla jsi přítomna včera
večer pohřbu?" ptal se místo odpovědi.

Tu zase Flavia byla tak popletena, že nemohla
ani slova pronésti; jenom hlavou záporně pohnula.

,,Ale jistě ti není `neznámo, že se včera odbýval
pohřeb?" pokračoval Flaminius, zpozorovav pohnutí
své choti.

Nyní teprvé nabyla Flavia vlády` tak daleko, že
výpravovala svému choti všecko co věděla.

,,Tedy už najisto jsem se nemýlil v tom, že to byl
křesťanský pohřeb," odvětil Flaminius a v myšlénky
zabrán díval se před se. Tu byla Flavia napadena
hroznou úzkostí. Nevěděla jak si má vyložiti slova, a
zvláštní pcčínání svého manžele. Vrhla se mu k nohoum
a hlasem, který by musel obměkčiti i nejtvrdší srdce,
volala: ,,Choti můj, tys přece nepřišel sem, abys tu
roznítil pronásledování křesťanů?"

132

S pohnutím zadíval se Flaminius do bledého, úzkostlivého obličeje své choti. Odpověděl sotva slyšitelně: „Nemohl bych nyní ty lidi pronásledovati.” Při těchto slovech prostřel se v obličeji statečného muže výraz, který zřetelně prozrazoval, jaká úzkosť duševní a jaké pochybnosti se jeho zmocnily.

Milující choti ovšem neušel tento tah tváře a proto nebylo divu, že tím její strach a úzkost jen se zvýšily. V tom domění, že choroba manželova náhle se zhoršila, chtěla už zavolati ku pomoci otroky, ale Flaminius ji zadržel.

„Ne, ne,” řekl. „Není mi hůře, ač mi ten falešný bůh nepomohl.”

„Jsi velmi zklamán, Flaminie,” řekla Flavia.

„Nejen to, ale — nemám žádného boha nyní. Olympští a římští bohové jsou bezmocni. Přesvědčil jsem se konečně, že všecka jejich smyšlená moc je jen lež a podvod.”

Flavia nevěděla co se s ní děje. Slyšela dobře? Nejvýše radostně překvapena sepjala ruce a řekla polo-hlasitě sama k sobě: Modliby moje jsou vyslyšeny. Tato slova ušla manželi jejímu, který dosud upřeně, všecek v bolestné myšlénky pohřížen, se díval z okna. Po krátké pomlčce řekl s hlasitým vzdechem: Jsem nejbídnější člověk na celém světě. Nemám žádného boha.”

„Nemluv tak, můj Flaminie,” těšila Flavia. „Ten pravý, jediný, živý Bůh je ti blízko nyní, Pán čeká na tebe. Přesvědčil tě o bláznovství modloslužby, aby tě získal pro sebe.”

„K tomu je už příliš pozdě.” Flaminius vrtěl hlavou. „Vyrostej jsem a žil až do tohoto věku v službě Jupiterově. Nemohu nyní měniti svoje náboženství, jako se staré šaty mění dle mody.”

„Jistě ne,” odpověděla Flavia, „ale když jsme poučeni o bláznivosti té cesty, po které jsme kráčeli,

133

nesluší nám abychom bádali kde a jak velice jsme chybovali? Nemáme se pak s celou pílí vrátiti na stezku moudrosti?”

,,Ale kde jest cesta moudrosti?” ptal se Flaminius. ,,Nemáme žádného světla, žádné známosti ani vůdce, abychom tu cestu nalezli.”

,,Nemluv tak, drahý choti,” odvětila Flavia vřele. ,,Je skutečně světlo, které přivádí zbloudilé poutníky ku prameni moudrosti. Živý Bůh zaslíbil nám svého ducha za našeho vůdce, který nechybí.”

,,O čem mluvíš? Jaké to světlo míníš?” tázal se Flaminius popleten.

,,Světlo, které je zaslíbeno a obsaženo v slovu Božím, v poselství Božím ku lidem,” odvětila Flavia.

,,A máš ty ono slovo Boží?” pátral Flaminius zvědavě.

,,Mám celý životopis Ježíše Krista, syna Božího, který přišel na svět, aby vyplnil vůli otce svého a zemřel za lidi. On jest ten první, jediný božský spasitel a když v něho věříme, máme život věčný,” odpověděla Flavia.

,,Pověz mi více o tomto učení,” žádal Flaminius sám, když Flavia umlkla.

K tomu ovšem nebylo třeba Flavii pobízeti dvakráte. Oba zapoměli za té živé rozmluvy, že Flaminiovi je po probdělě noci zapotřebí odpcčinku a posilnění až přišel otrok jeden se zprávou, že snídaně je už připravena a Sisidona že čeká v jídelně na pána i paní. Tu teprvé umlkli a Flavie teprvé zpozorovala jak unaveně a vysíleně její manžel vyhlíží. A tak místo aby šli do jídelny, nechala jídla přinésti do místnosti, kde byli právě a požádala Sisidonu, aby přišla pojísti taktéž tam.

Flavia si vyčítala, že v prvním návalu radosti za-

134

poměla na tělesné posilnění pro chotě a když Flami-
nius konečně bezvládně klesl do lenošky, poslala ry-
chle pro lékaře, který také brzy se objevil. Nařizoval
nejprvé, aby byl nemocný hned donešen do chrámu a
tam se podvolil různým obřadům, ale Flavia se tomu
opřela co nejrozhodněji.

,, Manžel můj," řekla důrazně ,byl po dvě noci v
chrámě Aeskulapově a je mu spíše hůře než lépe."

,,A nedostalo se mu žádného návodu, jak by se
uzdravil," ptal se lékař s nápodobeným podivením.

Flavia ostře pohlédla svýma jasnýma, pravdivýma
očima na lékaře: ,,Ty víš zcela dobře,“ podotkla klidně
ale určitě, ,,že tento smyšlený bůh není ničím.”

Lékař nemohl snéstí toho zkoumavého pohledu.
,,Nevěděl jsem,“ omlouval se, klopě oči k zemi, ,,že
jsi se už sprostila pout pověry, která je tak potřebna
ku rozkvětu umění, vědomostí a celého státu.”

Na to pečlivě prohlédl nemocného, vyptávaje se často
na podrobnosti. Předepsal mu konečně jakousi směs
z bylin, rostoucích po okolí. O čarovných prostředcích,
nebo o obětěch, které by se měly přinésti Aeskulapovi,
nebyla tu ani zmínka. Dle výpovědi lékařovy nejvíce
tu bylo potřebí pokoje pro tělo i duši nemocného. As-
poň na čas jednoho roku měl býti nemocný sproštěn
úřadu v Efezu a vésti tichý, odloučený od světa život,
pomíjeje všeho rozčílení a vysílení.

Žádné nařízení nemohlo se tak cele srovnávati s
přáním Flaviiným jako toto. A stejně i Flaminius
se tomu těšil. Nemocný potřeboval nejdříve nejbedli-
vější péče, to bylo zřetelně patrno. Ale jak sladkou
to bylo povinností jeho choti? Dnem i nocí trvala u
jeho lože a necítila ani únavy ani strachu. V té veliké
radosti nad poznáním drahého chotě ani si dobře ne-
předložila nebezpečí, v jakém se dosud nacházel.

135

Konečně mohl i Flaminius, tak jako Sisidona před
tím, pochopiti a zamilovati si drahou pravdu
křesťanského náboženství: ,,Bůh byl v Kristu a smířil
svět s sebou skrze něho — neboť toho, kterýž hříchu
nepoznal, učinil hříchem, abychom dosábli spravedlnosti."
Ale tak jako dříve byl horlivým modloslužebníkem, tak
také nyní se cele oddal křesťanství a na jeho rozkaz byli
pečlivě uschované modly, bohové jeho předků, šňaty s
čestného místa svého a znovu zandány do beden, ve
kterých vykonaly onu velkou cestu. Ani sochy Jupi-
tera a Diany neušly tomuto osudu a to k největšímu
zděšení mnohých otroků, kteří za tuto nevážnosť oče-
kávali hroznou pomstu od boha hromů, jehož se naučili
obávati.

Ale den za dnem míjel a o obávané pomstě neby-
lo nic znáti ani na pánu ani na jeho milých. Naopak,
Flaminius sílil den ode dne více. Brzy nejen že se
mohl procházeti v zahradě, nýbrž tu i tam některého
křesťana mohl navštíviti. Uzdravující se byl v ne-
dlouhém čase přijat do počtu učňů a připravován ku
křtu, který měl se odbývati, jakmile by mohl jíti do
kostela.

Ale co celkového života křesťanského v Pergamu
se týkalo, nezískal si úcty veliké před takovými rozho-
dnými křesťany, jakými byli nyní Flaminius, Flavia i
Sisidona. Křesťané v Pergamu také se nechali vésti
příliš bázní a pohodlností. Mnozí měli to dokonce za
zlé Flaminiovi, že tak rázem odstranil ze svého domu
všecky modly. Proto se necítili naší přátele příliš
domácně v Pergamu a tak, jakmile jen by se síly a
zdraví vrátily, hodlal Flaminius se svými opustiti město
a bydleti až do času návratu svého do Efezu neb do
Říma v městě jiném.

136

XVII.

V Tyatiře.

Za nedlouho se Flaminiovy síly tak se zlepšily, že opět mohl mysliti na cestování, ale nebyl ještě rozhod nut kam, až konečně padl zrak jeho na Tyatiru, město ležící při cestě do Efezu. Tam zaměřil a mínil tam pobýti.

První pohled, který se cestujícím naskyti na toto staré město, nebyl příliš vábivý. Nechť už Tyatirští nepohrdali uměním, přece jen byli příliš pracovití a obchodem zaměstnáni, než aby mohli na ně tak mnoho mysliti. Zhotovovali rozličné předměty pro praktický život a to jim zabíralo celý čas. Je pravda ovšem že hrnčíři, koželuzi, tkalci a barvíři nemají ve světě slavného jména, ale také nelze popříti, že svět by mohl spíše postrádati sochaře a vůbec umělce všech druhů, než tyto prosté řemeslníky. Asie mohla být hrda na krásný Efez s nádherným chrámem Diany, ale nebyla by dosáhla k takového jména bez Tyatiry, skrovného města s úzkými, špinavými ulicemi a temě vyhlížejícími domy, nebyla by takovou bez četných tkalcovských stavů a hrnčířských továren, které Efezu drahocenné látky do chrámu Diany i také potřebné nádobí zhotovovaly.

Purpurové šaty císařovy a jeho senatorů ponejvíce se tkaly na stolicích v Tyatiře. Lydia, které Pán ve Filipi otevřel srdce, tak že naslouchala tomu, co mlavil Pavel, byla prodavačkou purpuru z Tyatiry a snadno možno, že skrze ni vnikl první paprslek evangelia do jejího otcovského města.

Nechť Efez měl zevně jakékoliv přednosti před Tyatirou, v očích Božích stáli skromní řemeslníci výše než vysoce vážení, proslulí Efezští. V čase, kdy Pán stěžoval si na efezskou církev, že ,,opustila prvotní lásku” a

138

,,první skutky”, chválil Tyatiru pro její skutky, a lásku, víru a trpělivosť a že tak činí dále tím více. Čilá jejich snaha obchodní nešla tak daleko, aby je zdržovala v šíření slova Božího. Tyatirští křesťané naučili se ve svém pozemském povolání viděti i nebeské, podle slov apoštolových: ,,V pracech neleniví, duchem vroucí, Pánu sloužíce.” (Řím. 12, 11.)

Ovšem nebyli všichni občané Tyatirští křesťané, o ne, byli tam také krásné chrámy model, věnované Jupiterovi a Venuši, jakož i Agenorii, bohyni průmyslu. Křesťanští spoluobčané byli vlastně jen trpěni. Ale vzdor tomu rostl jejich počet a až do nedávna nebyli ve svých bohoslužbách vyrušováni.

Ale i nad touto tichou, pokojnou církví v Tyatiře snášely se bouřlivé mraky a právě když Flaminius se svými dorazil do města, byla církev velmi pobouřena zajetím několika svých členů. Po dlouholetém nerušeném pokoji bylo toto poselství o pronásledování příliš náhlé a když byli už jednou vyrušeni ze své bezpečnosti, mohli právem očekávati následující těžké pronásledování. Žádný znalec práva se nechtěl ujmouti této neoblíbené sekty a proto radostně přivítali křesťané římského úředníka, který sám byl křesťanem co obhajce stísněných bratří u víře. Flaminius nemohl přijíti v příhodnější chvíli.

Sotva se dostal do Tyatiry, navštívil ho biskup tamnější církve, který přišel s prosbou, aby se co jejich bratr, co obhajce ujmul církve stísněné, zvláště pak obžalovaných. Flavia vřele podporovala prosbu biskupovu, ale ku podivení obou váhal Flaminius s rozhodnutím. Vždyť přece byl v Pergamu rozhodným křesťanem. Což už při tom nejslabším zavanutí pronásledování ztrácel mysli? Chtěl snad už zde v Tyatiře zapříti svoji víru? Bylo to možno? Jak si to mohla srovnati v mysli své Flavia, pevná, srdnatá učedlnice Páně?

139

Řekla Flaminovi tyto své myšlénky otevřeně, když biskup bez dosažení příznivé odpovědi odešel.

Manžel se zpočátku zamračil, jako by nemile byl dojat pochybností Flaviinou, a hned vyjasnil tvář a řekl: „Nesmím se ukvapiti v této věci, milá Flavie. Tobě a dětem k vůli je to mojí povinností, abych počítal na možné následky tohoto svého vystoupení.”

Flavia ještě nerozuměla choti. Nespokojena, udivena hleděla naň a doléhala dále: „Ale nemohl bys, Flaminie, nyní právě tak mluviti pro křesťany, jako jsi dříve mluvil proti nim?”

„Ovšem že bych mohl, ”odvětil Flaminius. ,,Ale, jak sama víš, nejsem příliš bohatým člověkem a sesterce (peníze římské) nepadají z větru.”

Teprvé nyní porozuměla Flavia tíži jeho postavení, ale také hned ho těšila a posilovala tou nadějí, že i v tom případě, když se nebude moci vrátiti do Efezu a do úřadu, přece se pro něho najde místo.

„To není ještě všecko, co mne tíží nyní,” odpověděl Flaminius. ,,Povinností mou jakožto úředníka jest, abych zakročil proti křesťanům, kteří jsou obžalováni co rušitelové pokoje. Proto také jsem obdržel dosti značnou sumu ku této cestě do Pergamu. Jaké by to bylo tedy, kdybych sloužil těm, kteří platí za nepřátele císařovy.”

„O Flaminie,” řekla Flavia, když důvody manželovy vyslechla, ,,nemůžeš tedy těm pronásledovaným křesťanům pomoci?”

„Nevím, nemohu říci! Musím přemýšleti o tom, co by se mohlo provéstí. A pak, milá Flavie, musíme doufati v pomoc Boží v této nesnázi. On nám ukáže pravou cestu, jak bych mohl sloužiti bratřím, aniž bych se stal nevěrným slibům, učiněným císaři.”

Ale Flavia neměla mnoho naděje, že sé tato těžká otázka příznivě rozluští, ač se vroučně za to modlila.

140

Tím více byla potěšena, když příštího jitra přišel k ní
Flaminius se zářícím obličejem a sděloval, že už našel
z toho zmatku východ.

,,Myslím, že vidím cestu z těch nesnází,, řekl,
,,jenom chcešli mi pomoci."

,,Já pomoci tobě?" ptala se Flavia s radostným
úsměvem. ,,Je to možné, že bych já tobě mohla pomoci?"

,,Jistě, bez tebe bych nic nesvedl. Kdybys se
byla neosvědčila lepší chotí a hospodyní než obyčejně
římské paní bývají, nenapadl by mi tento prostředek.
Tvým jednoduchým životem bylo mi umožněno, že jsem
ze svých příjmů mohl slušnou část uložiti a myslím také,
že bychom dobře mohli postrádati velkou část našich
sluhů. Mohl bych ostatní prodati a tak těmi penězy
potom nahraditi císaři plat, který jsem dostal od 1.
května."

Flavia radostně zatleskala rukama. ,,A budeš
moci Flaminie mluviti za bratry zde?" ptala se.

,,Nejen za ty, doufám, ale za všecky pronásledo-
vané. Chci sloužiti svému Pánu a činiti vše, co jest v
slabé moci mé. Děkuji Bohu a tobě, moje Flavie, že
mám k tomu moc."

Ale Flavia zavrtěla hlavou. ,,Ne, ne," odpírala.
,,Co pak já mohu učiniti? Jsem bezmocnou ženou."

,,Ale plníš svoje povinnosti, požadavky domácnosti
a tak mi umožňuješ, abych sloužil Bohu, místo císaři,"
odvětil Flaminius.

,,Budeš psát císaři o tom?" ptala se choť.

,,Mám už připraveno psaní a spolehlivého posla ku
Marku Aureliovi, tak že už se mohu cítiti svobodným.
Půjdu potom do Efezu, a prodám tamější své otroky
a utichneli pronásledování, vrátíme se tam. Ale nyní
by nebylo moudré, abyste ty a Sisidona tam vešly."

Zpráva, že římský cizinec přece se ujme bratří byla
uvítána od církve s nevýslovnou radostí. A když pří-

141

štího dne Flaminius ve forum výmluvně dovozoval, že ani dle zákona Piusova, ani dle zákona Adricinova, potvrzeného nynějším Markem. Aureliaem, nesmí býti křesťan uvězněn nikdy, když se neprohřeší proti římským zákonům a dále když řečník obratně dovozoval, že je to i překročením zákonů, když tiší občané jsou jímáni a k smrti odsouzeni, povstal v síni velký dojem mezi soudci a přítomnými právníky. Tito byli by nejraději hned propustili zajaté, ale lid pobouřený smýšlel jinak. Lidu byly římské zákony jen strojem vládnoucím a pobuřován jsa kněžími i židy neštítil se ani povstání a nepokojů, aby se zákonu vyhnul anebo ho jednoduše překročil.

A tak se octl soudce v postavení, které nebylo právě závidění hodné. Nechť myslel sám osobně koliv o křesťanech a vládnoucích zákonech římských, přeci nemohl jen tak zhola osvoboditi zajaté. Doufal však, že v několika dnech se utiší hněv lidu a proto odložil vyslovení rozsudku a zajatí byli znovu odvedeni do vězení. Soudce byl by rád si promluvil s Flaminiem, kterýž mu byl hádankou, ale týž hned po skončení své řeči opustil síň, kde byl každému cizím.

Ale přece někdo ho poznal. Už po malé chvíli, když došel domů, ohlašoval otrok, že jedna z kněžek Sibyllných chce s ním mluviti. Flavia při této zprávě zbledla jako sníh a ani Flaminius se neubránil slabému záchvěvu. Ale bez prodleně následoval otroka, zvědav jsa, co mu chce kdo soukromě říci. Brzy stál naproti hustě zastřené postavě, která, když vstoupil, rozhrnula svůj dlouhý plášť a on poznal v ní — dřívější otrokyni jeho ženy Nerissu. „Jsi ty to, Nerisso?“ ptal se s podivením Flaminius.

Tázaná sklopila při této otázce oči k zemi. „Jsem skutečně tím, čím mne vidíš,

142

mluvila o sobě samé, nýbrž abych prosila za svého švagra, který upí nyní ve vězení smyrnském, obžalován jsa co křesťan. Jenom tím ho obviňují. Ale ty, pane, když jsi tak vřele obhajoval obžalované z těchže příčin, neodepřeš prosbu své bývalé otrokyně. Zastaneš se mého ubohého švagra, když bude předveden k výslechu před soudce."

,,Ale dosud ti nerozumím," odpověděl Flaminius, který se z podivení svého ještě nevzpamatoval. ,,Zdá se mi, že mluvíš zde o Plautiovi, vinaři. Ale ten jest přece v Rímě a nikoli ve Smyrně."

,,Ne, šel i s mojí sestrou do Smyrny za mnou, pozdě, jak se bojím, aby zabránil, abych — ——" Zde zarazila se mluvící a vypukla v hlasitý pláč.

,,Ale jak ty, Nerisso, kteráž jsi už pocítila lásku Boží, jak ty jsi se mohla státi modloslužebnicí?"

,,Nejsem jí," odpovědělo plačící děvče, aniž by hlavu pozvédlo. ,,Nesloužím bohyni, nýbrž jen Sibyle, prorokyni, která v chrámu za zdmi městskými provozuje své magické umění."

,,A byla jsi prodána co otrokyně k této službě?" vyptával se Flaminius, v duchu trpké výčitky si čině skrze příliš prudké bez rozmyšlení vykonané prodání bývalé této otrokyně.

Nerissa v odpověd na tuto otázku zavrtěla hlavou a řekla kajicně: ,,Ne tak, šlechetný veliteli. Utekla jsem svému pánu ze Smyry a vyvolila jsem si toto povolání z dobré vůle."

,,Tedy z vlastní vůle jsi jí tedy?" ptal se Flaminius udiven.

,,Ano," zněla odpověď. ,,Slyšel jsem od několi ka spoluotroků z Tesalie o divech, které se dějí v tomto chrámu a myslela jsem, že tam, kde Pán působí v největší síle, také ještě po příchodu svém se nejdříve objeví. Proto jsem spěchala sem."

145

V minulosti sídlil v Sardes lydský král Kroesus,
který se stal příslovím pro báječné své bohatství.
Nechť už bohatému a přece tak chudému králi Kroesovi
dopomohl zlatý prach z písku řeky ku jeho nezměrným
pokladům, nechť i čátečně celé město připisovalo tomu-
to zlatému prachu své bohatství, přece díl největší byl
získán z té barvy purpurové.

Sardes bylo bohaté město, pravý opak toho, čím
nyní jest. Jak ukazuje náš obraz, upomínají některé
hlíněné, tureckými pastevci obydlené chýše, a jméno—
nynější vesnice se jmenuje Sart — a pak některé zříce-
niny na dřívější bohaté Sardes. Ale právě že Sardes
bylo tak bohaté, nebyla círke křesťanská tam též bohata
u víře a dobrých skutcích. „Máš jméno, že jsi živ, ale
jsi mrtvý” řekl Pán. Bohatství a luxus, je obklopující,
uspaly tamnější křesťany, takže byli příliš pohodlní, což
se nesluší pro bojovníky Kristovy. Zevnější blahobyt a
přebytek ztížil prospívání a vzrůst slova Božího. Proto
byla zde potřebí napomenutí Páně: „Budiž bedlivý a
utvrzůjž jiné, umírající.” Ovšem byly také výminky,
o kterých oznámil Pán: „Ale máš některé osoby i v
Sardis, kteréž neposkvrnily roucha svého, protož budou
se se mnoou procházeti v bílém rouše nebo jsou hodni.”

Poslání Páně mělo však požehnaný účinek. Ospalí
probudili se ze svého smrtelného spánku k novému,
křesťanskému životu, z kterého byl by se jistě těšil
stařičký učitel z Patmos. A nyní pod věrným vedením
statečného biskupa Melito remohl se lehce onen lenivý
stav vrátiti.

Zpráva o statečném zastanci pronásledovaných
bratří v Tyatiře donesla se brzy do Sardes a tak
když přesidlil se Flaminius, byl v Sardes vřele přivítán
biskupeím Melito a jeho stádcem. Flaminius také se
vděčil za prokázanou jemu laskavost a tak v brzku spo-
jovalo nejupřímější prátelství biskupa a Flaminia, kte-

146

rýžto radil se s biskupem také o to, jak by nejsnáze-
byli Nerissa a Plautius vysvobozeni.

Flavia také viděla Nerissu v Tyatiře a bývalá její
otrokyně byla tak potěšena tím, ale spolu i zahanbena,
že slíbila všecko učiniti a vytrpěti, jen když bude od
modloslužby chrámové vysvobozena. Dobrá paní byla
by s radostí a hned přijala kající do své služby, ale
Flaminius radil k opatrnosti. Proto nejen sama trpěli-
vě čekala, ale radila také Nerisse, aby trpělivě čekala
na příhodný čas.

Ovšem to bylo dosti těžké pro Nerissu, ale podvolila
se s pokorou a jenom při rozchodu připomínala dobro-
tivému pánu, aby nezapoměl Plautia a její sestry Irény.
Tato poslední bydlela nyní s dítětem svým v Sardes
Nerissa to věděla, ale nechtěla pověděti, jak k té zná-
mosti přišla. Ale jisto bylo, že Iréna neměla ani tušení
o bydlišti a stavu sestřinu, neboť když Flavia při své
první návštěvě jmenovala její jméno, vypukla ubohá
žena v slzy a oplakávala zmizelou sestru co mrtvou.

,,Ne, ne, není mrtva,, těšila ji Flavia. ,,Ale ne-
může hned k tobě přijíti: Přijde však brzy a přesvěd-
číš se, že nezapoměla na Irénu a na štastné chvíle proži-
té v Aricii.,,

Upomínka na mianulý blahý čas znovu vehnala
Iréně slzy do očí. Ale setřela je rychle a ptala se:
,,Kde je tedy Nerissa? Ví o tom, že jsem v Sardes?''

,,Ano, přišla ku Flaminiovi, aby ho prosila za po-
moc k osvobození tvého chotě. Pověděla mi také
kde tě najdu.,,

Ale Iréna poslední větu ani nedoslechla. Jakmile
uslyšela o svém choti, nemohla zadržeti nový nával
pláče. Flavia plakala s ní, ale přece se snažila, aby ji
upokojila, připomínajíc jí výsledky, jakých dosáhl už
Flaminius v hájení křesťanů. Ale odpovědí na tuto
útěchu bylo zoufalé lomení rukama a slzami udušené

147

vzlykání: „Ó já vím, že už nikdy nespatřím svého
Plautia! Úpí už v žaláři celý rok a nechtě by už docílil
svobody, život jeho je zničen, dny jeho sečtěny.”

„Ne, Iréno,” těšil ji Flavia, „Pán, kterýž tobě
pomáhal, pomůže i jemu.”

Ale Iréna jen hlavou zavrtěla. „Ano, musela
jsem pracovati těžce dosti,” řekla trudnomyslně, „ale
byla jsem v čerstvém vzduchu a miláček můj malý byl
při mě, ale Plautius,” a znovu vypukla v pláč.

„Proč jsi opustila Smyrnu a šla do Sardes,” ptala
se Flavia, chtějíc obrátiti směr hovoru.

„Nechtěla jsem býti dále na obtíž církvi Smyrnské
a když jsem slyšela, že ženy, jejichž mužové taktéž byli
uvězněni pro víru, půjdou sem, šla jsem s nimi a pracu-
ji při tkalcovství, neboť se v tom znám hned z Říma.”

„A stačí výdělek tvůj pro tebe a pro dítě?”

„Ne zcela, ale církev mi přispívá také. Jsem
však ráda, že nemusím být zcela vydržována nyní, kde
je tolik lidí, kteří pomoci potřebují.” Iréna se ohlédla
po svéni chlapci, který vyhlížel velmi zdravě a čerstvě,
takže nebylo na něm viděti v jakých strastech vyrostl.

Flavia pohladila chlapce a vtiskla mu pak do ruky
zlatý peníz. Slíbila matce, že poví jí hned všecky
zprávy, kterých se jí dostane o jejích milých.

Flaminius splnil svůj slib vzhledem ku Plautiovi a
zaslal bezprodleně prosebný a obhajovací list soudci ve
Smyrně, ale přece nemohlo propuštění Plautia tak brzy
následovati. Zatím se také podařilo neunavuému
zastanci křestanů, že dosáhl vysvobození Nerissy, kte-
ráž v brzku se stala opět věrnou, oddanou služebnicí
dřívější své milované paní. Nato odebral se Flaminius
do Efezu, což už dříve zamýšlel, prodal tamější otroky
a vrátil se pak ku svým milým do Sardes.

Konečně uvolnila přímluva Flaminiová pouta
Plautiova, ale když byl propuštěn z vězení, ukázalo se,

148

že Iréna skutečně neviděla příliš temně. Prožité bolesti
a strádání sehnuly silného druhdy muže, takže shrbl a
v obličeji jeho bílém, rozrytém, jevily se zřetelně stopy
toho. Nejen přátelé a známí pochybovali, že on to
jest, ale i vlastní jeho milující choť ho sotva poznala.
Mužná síla v žaláři byla zničena, nyní sotva ty nejlehčí
práce mohl zastati a dny jeho zdály se skutečně být se-
čtěny, jako by mu vyměřeno bylo už jen několik tý-
dnů k životu. Ovšem dostalo se mu ošetření tak pečli-
vého, jako vůbec nejněžnější láska věrné ženy může
opatřiti, a nebylo to zcela marné. Zdálo se, jako by se
zotavoval.

Flaminius měl to vřelé přání, aby mohl něco uči-
niti pro Plautia, co by témuž bylo ku trvalému užitku.
Pravidelné lehké zaměstnání venku zdálo se mu býti
nejpříhodnější pro uzdravujícího se. Rozhodl se proto
že koupí nedaleko Sardes a Smyry ležící malý letohrá-
dek. Tam měl býti Plautius zaměstnán co zahradník
a tím nalézti zdraví, zaměstnání i výživu. Také Flavia
a Sisidona uvítaly tento plán co nejvřeleji a tak, když
nastalo opět jaro, opustil Flaminius se svými, jakož i
s Plautiem a jeho ženou i dítětem město a usídlil se ve
venkovském obydlí.

Flaminius byl příliš uvyklý na činný život, než aby
se docela byl mohl vzdáliti veřejného života a věnovati
se výhradně tichému životu. Čas jeho byl věnován
blahu v sousedství bydlících křesťanů. Ku jeho radě
začal Melito, biskup ze Sardes, pracovati na „obhajo-
vacím spisu” který v záležitosti pronásledovaných kře-
sťanů v Malé Asii měl býti podán Marku Aurelovi.
Už před asi 20 lety zaslal Justin, později zavražděný,
podobnou žádost císaři Autoniu Piovi a tehdy skutečně
se stal spis ten prostředkem ku odvrácení hrozícího pro-
následování. Proto doufali, že by spis podobného dru-
hu třeba i nyní také učinil konec násilnostem, které se

149

šířily od místa k místu. Ovšem se Flaminius co obezřetný a zkušený státník neoddával žádným velkým nadějím. Naopak, nikterak si netajil jak velký rozdíl je mezi poměry tehdejšími a nynějšími. Tehdy byl mír a štastná léta, kdežto nyní za vlády Aureliovy následovala rána za ranou. Bylo vůbec už nyní potřebí největší opatrnosti a moudrosti císařovy i jeho rádců, aby nejen zjednal za těch neštěstí v lidu klid a odpomáhal zlému poknd bylo lze, ale i aby aspoň částečně ochránil křesťany před zuřivostí lidu. Vždyť byla všeka ta neštěstí a bída křesťanům připisována za vinu a když bezprostředně za sebou v příšerné řadě oheň, meč, země třesení, povodně, mor a hladomor protáhly říší, stoupala nenávist lidu proti domělým původcům tohoto zla. Jmenovaná neštěstí značila až dosud bez přetržení všech šest let panování tohoto císaře a ještě nebylo viděti konce. Proto nebylo divu, že moudrý, skromný patricij a křesťan ač nechtěl ani jediného možného prostředku ku zachránění spoluvěřících nepovšímnutého nechati přece v mysli své nebudoval žádných větrných zámků vzhledem na výsledek obhajovacího spisu přítele Melito.

Spis byl ukončen, ale tu opět nastala důležitá otázka, kde vzíti příhodné posly, kteří by ho mohli předložiti císaři. Melito sám nemohl předsevzíti cestu do Říma a předstoupiti před císaře a členům jeho církve nedostávalo se jednak peněz, jednak času. A tak na konec nezbylo biskupu, než aby Flaminia požádal o průvod na té cestě.

Už květen se blížil a Flaminius dosud nedostával odpovědi na svůj dopis ku císaři, v němž prosil o propuštění své z císařských služeb. Příliš dlouhé omeškávání se žádané odpovědi znepokojovalo velice od nějakého času Flaminia, tím více že už čas jeho dovolené se rychle chýlily ku konci. Ale jak by mohl nyní, po všem

150

tom co se událo, když byl už v Tyatiře výstoupil veřejně co zastance křesťanů, jak by byl mohl opět vstoupiti do konsulátu Efezkého?

Proto s radostí slíbil Melitovi, že sním pojede, maje v úmyslu, že přítomností svou v Rímě a ústním dorozuměním s císařem tím jistěji a rychleji dosáhne vyžádáné svobody. K tomu zpráva o náhlé smrti proconsulově, v jehož okresu a s kterýmž pracoval. upomínala ho, aby co nejdříve nastoupil onu cestu do Ríma, neboť, kdyby snad byl císař nedostal jeho list, byl by mu v tomto případě musel přičísti velké porušení povinností, což mohlo míti nejhorší následky.

A tak se chystali na cestu, při čemž Flavia, která chtěla provázeti chotě, pomáhala seč mohla. A tak už v několika málo dnech vidíme naši malou společnost v přístavu Smyrnském, zatím co malé dítky zůstaly pod dozorem Sisidony a několika spolehlivých otroků.

Ale dříve než se naši křesťanští přátelé vydali na námořní cestu, byla v domě smyrnského biskupa Polykarpa malá schůze na rozloučenou, které se súčastnili naši cestovatelé, Plautius s chot, í Nerissa a pak starší církve smyrnské. Oba biskupové, Nelito i Polykarp sedívali druhdy u nohou apoštola lásky, kteréhož miloval Ježíš. Dnes tu seděli naposledy pospolu ve vážné sice, ale i milé rozmluvě, mluvíce o trpící církvi křesťanské v Malé Asii.

Ó jak málo tušili bratří jaké mraky se shlukují nad hlavou jejich milovaného, drahého Polykarpa, jak brzy bude se skvíti na jeho hlavě koruna mučedlnická. Pro mnohé z tohoto shromáždění byla ta slova, která nyní slyšeli, posledními, kterých se jim dostalo z jeho úst: ,,Draze milovaní.'' tak promluvil, ,,velká nebezpečí stojí před námi, proto se přichystejte, buďte trpěliví a radujte se v Pánu. Jemu je všecko poddáno, i zde

151

na zemi na i nebi. Jemu slouží všichni andělé. Kéž
by Bůh, otec našeho Pána Ježíše Krista, kterýž jest
nyní Boží a náš věčný nejvyšší kněz, kéžby nás podpo-
roval ve vzrostu u víře, v pravdě, v pokoře, trpělivosti,
jemnosti a svatosti. Kežby nás všecky vřadil jednou
mezi svaté své."

Tak asi zněla slova, s kterými propouštěl ctihodný
kmet malé shromáždění. Po dlouhém, vřelém obe-
jmutí přítele Melito obrátil se k ostatním, s každým je-
dnotlivě se louče; pro každého měl slovo srdečné.
Našemu Flaminiovi slíbil, že za jeho nepřítomnosti
pilně bude dohlížeti na Sisidonu a dítky. Zvláště ku
malému Cassiovi, který přišel nyní se Sisidonou do
Smyrny, aby byli přítomni odjezdu rodičů, choval se
s zvláštní něžností.

Flavia sotva se mohla odloučiti od svých milova-
ných dítek. Znovu a znovu je tiskla na hlasitě bijící
své mateřské srdce a nyní v posledním okamžiku skoro
litovala, že se rozhodla cestovati bez svých miláčků.
O kdyby byla měla jen nejmenšího tušení co čeká v
krátkem čase jejího Cassia?

Konečně odtrhla se matka od milovaných dětí a
ubírala se ku lodi. S pláčem se dívaly dítky za rodiči
svými. Ale ne dlouho. Jako malý rek utřel si Cassius
odhodlaně slzy s tváří a ještě napomínal sestru: ,,Ne-
plač, Flaminie, sice maminka také nepřestane plakati.
Jako bychom všichni zapomínali, že Pán Bůh zůstane u
nás a také půjde s lodí. Víš, že bych rád jel s nimi,
ale ty a já nemůžeme jeti, to vím. A tak budeme
veselí, neboť Bůh to tak chtěl."

Flaminia skutečně se pokusila setříti slzy a jako
bratr upřeně se dívala na palubu na místo, odkud lou-
čící se rodiče jim a druhým přátelům na břehu stojícím
kývali na rozloučenou. A ještě když už se vzdálila loďtak

152

daleko, že osoby na palubě nebyly k rozeznání, ještě ký-
val Cassius za lodí. Teprvé asi za hodinu odebraly se děti
se Sisidonou zpět do svého příbytku. Bylo to naposled,
co statečný hoch se díval na milené své rodiče zde na
zemi — teprvé před trůnem Božím je znovu pozdravil.

Na zpáteční cestě doprovodil je stařičký Polykarp
a netrvalo dlouho než si získal důvěru a lásku dětí.
Cassius přitlačil se těsně k němu a důvěrně ho chopil za
ruku. A tak putoval chlapec podle starce, ruku v ruce
a když tak šli po nějakou dobu, podíval se tázavě hoch
na biskupa, kterýž pozoroval, že má hoch něco na srdci
a proto se přívětivě ptal: „Chtěl jsi se mne na něco
ptáti, hochu?“

„Maminka odjela na lodi,“ odpověděl chlapec;
„kdo nám bude nyní vypravovat o Bohu, kterýž jest
láska!“

Dojatě pohlédl Polykarp do dětského obličeje, kte-
rý tak vážně k němu vzhlížel. Odpověděl: „Víš už,
dítě mé, že Břh láska jest, můžeš tedy ho prositi, aby
tě sám více o sobě nančil.“

„Ale nechceš pomoci Sisidoně při učení našem do-
kud maminka bude pryč?“ ptal se chlapec doléhavě.

„Ale Sisidona nepotřebuje mé pomoci,“ odvětil
biskup s úsměvem.

„A přece,“ řekl Cassius. „Sisisona není tak dobrá
jako maminka — ale snad, kdybys ty Sisidoně pomohl,
bylo by to skoro tak krásné jako to, co maminka nám
vypravuje.“

„Dobře tedy, miláčku, zkusím, abych tobě i sestřič
ce tvé tak vypravoval jako tvoje maminka,“ sliboval
Polykarp, znovu s nejněžnější láskou pohlížeje na vážné-
ho malého prosebníka. Potom se rozloučil se Sisido-
nou s tím slibem, že se příštího dne na ně podívá.

153

XIX.

Filosof na trůně hledá, ale nenalezá.

Ještě jednou prosíme laskavě čtenáře, aby se s ná-
mi vrátili do paláce římského císaře. Tam v soukro-
mém pokoji nacházíme Marka Aurelia. Před ním leží
obhajovací spis biskupa Melito a podle toho spis podob-
ného obsahu, sepsaný Justinem, mučedlníkem. Oba
spisy jsou psány k dobru těchže lidí. Císař sedí tu v
hluboké myšlénky pohřížen. Uvažoval o právech
křesťanů zde v těchto spisech poznamenaných a srovnával
je s filosofii, jak ji po celý život studoval a prováděl.
Přes krásný vznešený obličej stáhl se hluboký stín, vel-
ký císař vyhlíží vážněji a smutněji než kdy jindy.
— Mark Aurel cítí až příliš dobře, že vzdor všemu snažení,
vzdor všemu boji ještě daleko nedocílil té předsevzaté
dekonalosti, že není s to opanovati to zlé v srdci svém.
Kdyby byl dal si čas a práci s tím a předložené mu
spisy podrobněji zkoumal a porovnal je se svými zami-
lovanými spisy, byl by najisto byl přišel k tomu pozná-
ní, že tito opovržení lidé už skutečně našli to, po čem on
i jemu podobní lidé marně v temnu tapali — světlo,
které v srdci lidském musí rozptýliti mlhu filosofie a tmu
pověry. Ale rádcové, filosové, jimiž byl neustále ob-
klopen, představovali mu křesťany co nerozumnou,
zbojnickou a zkázonosnou sektu, která musí být potla-
čena a vyhubena. Byli by rádi bývali zničili psaní
biskupa Melito, ale nemohouce je vyrvati rukoum císa-
řovým, vždy aspoň se snažili všelijakými tajemnými
poznámkami podezřívati křesťany co takové, kteří pod
zástěrkou náboženských schromáždění držívají hrozné
schůze. „Zdánlivá statečnosť těchto lidí vůči smrti jest
jednoduše zarytosť a hloupá vzdorovitosť bez rozumu
a smyslu,“ našeptávali císaři.

154

Císař povzdechl. „Bohové jsou mi svědky, že bych chtěl, aby bylo jinak,

řekl konečně. „Jakého podivuhodného stavu dosáhla ta duše, která je připravena na všecko, co ji čeká. Myslím takovou, ve které se jeví pevné, klidné rozhodnutí, nikoli pouhý následek tvrdosijné vzdorovitosti, jako u těchto křesťanů se jeví.”

Ano, to bylo všecko co filosofie poskytla jednomu z nejvážnějších svých učedlníků, jednomu, jehož celý život nebyl než boj za něčím šlechetnějším, než co mu mohl poskytnouti svět. Bylo to tedy ku podivu, že šlechetný císař vyhlížel zarmouceně? Nespokojen sám s sebou, se vším co mu skýtal život, bez vyhlídek na věčnosť, bez naděje na blažený život za hrobem — co se dalo více od vážného myslitele očekávati. Veliký, vznešený císař Mark Aurel byl chudší než dítě v naší nedělní škole — neznal toho, kterýž jest světlem světa, naději našeho věčného blahoslavenství. Filosofie nemohla mu dáti sílu, aby přemáhal hřích, bolesť — neznal spasitele Ježíše Krista, který svým milým už zde na zemi srdce blaží a tiší a zároven je připravuje ku dědictví svatých, kdež, svobodni od pokušení a hříchů i bolestí, budou se moci věčně radovati s ním.

Vzdor našeptávání filosofů přece jen císař neodložil obhajobu Melitovu docela na stranu. Nechť byli už ti křesťané sebe odpornější, byli přece také jeho poddanými, tak pravil rozum císaři. Mimo toho také poukázal Melito na to, že všichni předchůdci Marka Aurelia chránili křesťany, že jen Nero a Domicián, z kterých žádný nebyl v dobré upomínce u lidu, byli proti křesťanům.

To vše připomínání nemohlo se u šlechetného Marka Aurelia n.inouti s účelem. Ale komu měl věřiti: filosofům, kteří mu křesťanství představovali co síť lží a nebo křesťanům, kteří tvrdili že pouze jejich náboženství je založeno na pravdě? Váhal, až tu mu připadla

155

myšlénka jak vyváznouti z té palčivé otázky. Před-
chůdci jeho chránili ty lidi, ale přece se drželi svého
náboženství a filosofie — tak to chtěl učiniti i on.

A tak výsledkem studování podaného mu spisu
bylo, že císař se rozhodl co nejdříve poslati do Asie
rozkaz, jímž se zapovídá další pronásledování křesťanů.
O jak oplývalo srdce biskupa Melito chválou a dobro-
řečením Bohu při prohlášením toho zákonu! Jak se
tomu těšili křesťané v Římě! Aby radosti své a vděč-
nosti dali průchodu byly v katakombách odbývány
zvláštní, k tomu účeli svolané služby Boží.

Flavia súčastnila se jich s nevýslovnou radostí.
Dříve musela skrytě, za největšího nebezpečí, že bude
poznána, plížiti se skrovně ozářenými chodbami kata-
komb —nyní kráčela tudy radostně, s chotěm po boku.
Pán skvěle splnil její modlitby na celém jejím domě.
Jak by byla mohla doufati, že v tak poměrně krátké
době bude Flaminius přijímati pozvání ku službám Bo-
žím tak radostně jako ona sama?

Církev Římská vzrostla co do počtu členů, ale bi-
skup Anicetus a starší církve nezapoměli na statečnou a
přec tak tichou a něžnou patricijku. Ji i chotě jejího
očekávalo v shromáždění srdečné přivítání.

Ale předběhli jsme pravý běh našeho vypravová-
ní. Musíme se vrátiti ku chvíli, kdy ještě nebylo nic
oznámeno o rozhodnutí císařově stran žádosti Melitovy,
kdy byl výsledek její ještě velmi pochybný. Flaminius
marně se snažil docíliti ku císaři přístupu. Lehko pocho-
píme, že ta nejistota a čekání nebyly našemu příteli
lehké. Dostal-li císař jeho list z Tyatiry, ví-li už ať
přímo nebo nepřímo o přestoupení svého služebníka ku
opovržené sektě — o tom nevěděl Flaminius ničeho ji-
stého, ale podle toho co viděl, soudil na to poslední a
nepokoj jeho se množil den ke dni. Co si měl počíti?
Velkou touhu měl ku vrácení se do Sardes nejen proto,

156

že zde v Římě byl mu styk s bývalými přáteli a spolu-
druhy velmi trpký, ale zvláště k vůli Flavii, která neu-
stále byla trápena jakousi nevysvětlitelnou úzkostí o
vzdálené dítky své a naléhala na návrat tak silně, že
Flaminius jí sotva odolával. A přece, aby opustil Řím
bez setkání se s císařem, jaké to mohlo míti nepříjemné
ano jak vážné následky v nynějších poměrech!

Tu konečně napadla starostlivému muži šťastná my-
šlénka, kterou provedl hned příštího jitra. Aniž by
byl odhalil Flavii co chce počíti, opustil z rána svůj
příbytek a odebral se ku velikému pozlacenému hranič-
nímu kašeni, kde obyčejně slezával císař z vozu, když
měl jíti do soudcovské síně. Obyčejně tu čekávali četní
žádatelé a stálo to Flaminia nemalé přemáhání, než
se postavil mezi čekatele ony. Ale křesťanský duch
v něm zvítězil a k jeho veliké radosti osvobodil
ho císař Mark Aurel, hned jak ho shlédl, z jeho
pokořujícího postavení. Sotva vešel císař do síně,
přišel jeden z jeho stráže ku Flaminiovi s císařským
vyzváním, aby hned se dostavil ku císaři. S tichým
díkem vůči Bohu následoval Flaminius sluhu a v něko-
lika okamžicích už stál před císařem, kterýž ještě ne-
vstoupil na svůj trůn, ale čekal na příchozího stoje u
sloupu.

Císař nevyhlížel ani nespokojeně ani přívětivě, ale
s velikým udivením se díval na svého bývalého sekre-
táře a místo pozdravu začal vážně: ,,Nevěděl jsem, že
jsi v Římě, Flaminie."

Oslovený nebyl úžasem mocen ani slova. Jenom
se překvapeně zadíval do vznešeného obličeje císařova,
který nañ zpytavě pohlížel. Ale po nemalé chvíli,
když se vzpamatoval, řekl: ,,Už poněkolik týdnů jsem
v Římě přítomen a několik žádostí jsem poslal, abych
byl ku mému císaři předpuštěn."

157

„Neviděl jsem ani jediné,” odvětil císař krátce.

„Také jsem už před několika měsíci poslal císaři mému list po spolehlivém poslu,” pokračoval Flaminius.

Císař potřásl hlavou a odpověděl: „Buďto se mýlíš a nebo nebyli tvoji poslové spolehliví. O tvém psaní ničeho nevím. Vím jen že jsi buď právě před smrtí proconsulovou a nebo právě v tom čase opustil Efez a odvrátil se od bohů římských.”

Flaminius právem se domníval, že byl zlomyslně u císaře pomluven a v nemilosť uveden, pročež rychle vytáhl z pásu psaní proconsulovo, kde týž nejen mu dával dovolenou, ale i vybízel ho, aby k vůli zdraví se vydal do Pergamu.

Mark Aurel přijal psaní, ale nečetl je a poručil jen bývalému svému tajemníku a miláčku, aby ho navštívil v jeho soukromném pokoji. Dvorní filosofové byli tímto vyzváním velice rozmrzeni, neboť všecko jejich namáhání, aby Flaminia nepustili ku císaři bylo marné a tu nemohli se ubrániti tajné bázně, že kdyby šlechetný, vážný císař přišel do bližšího styku s křestanským náboženstvím, bylo by brzy po jejich skvělém životě a nádheře. Brzy by si mužové jako Justin a Melito získali přízně císařovy.

Ovšem neměl Mark Aurel ani nejslabšího podezření, že by byli jeho dvořanínové chtěli odstraniti Flaminia. Důvěřoval jim úplně, že co filosofové nenávidí každé cesty falešné, že tak jako u něho byla probuzena touha po svatosti a čistotě, tak také že je u nich. Vzněšenému, po světle, pravdě a dokonalosti dychtícímu mysliteli zůstalo skryto, že každý vážný pokus, každé dobré přání jeho srdce, aby zlé v sobě přemáhal, krátce že to hledání světla bylo probuzeno v něm duchem Božím. O kdyby byl císař místo učení lidského s rovněž takovou vážností a pilností byl študoval učení křesťanské a nechal se přitáhnouti k tomu živému Bohu,

158

jehož spáse tak byl blízko — jakým byl by býval křesťanem, věrným, horlivým, jak vyvoleným nástrojem ku šíření evangelia!

Takových myšlének nemohl se ubrániti Flaminius, jemuž byly zásady filosofie s dostatek známy, aby cenu jejich mohl uvážiti. O tom přemýšleje došel do svého příbytku. Jen jestli mu Mark Aurel dovolí, aby s ním bez okolků mohl mluviti o blahých spasitelných pravdách křesťanství?

Aby posilnil se k nastávajícímu těžkému kroku vytáhl z pásu svinek pergamenový, který obsahoval řeč apoštola Pavla v Athénách. Zvláště hleděl si zapamatovati následující slova: „Bůh ten, kterýž stvořil svět i všecko což na něm jest, ten jsa Pánem nebe i země, nebydlí v chrámích rukou udělaných; aniž bývá ctěn lidskýma rukama, jakoby nečeho potřeboval, poněvadž on dává všechněm život i dýchání i všecko. A učinil z jedné krve všecko lidské pokolení, aby přebývalo na tváři vší země, vyměřiv jim uložené časy a cíle přebývání, aby hledáli Pána, zda by snad makajíce, mohli nalézti jej, ačkoli není daleko od jednoho každého z nás."

„Mark Aurel patří najisto k těm nejvážnějším a nejvěrnějším, kteří hledají Pána," řekl Flaminius po přečtení těch slov sám k sobě, „ale přijde někdy k tomu poznání, že to po čem pídí je už v Kristu zjeveno? Nepodrobili své filosofické systémy zjevenému božskému učení, může nepřetržitě až do hrobu pátrati, ale nikdy — nikdy nepronikne ku světlu. Zkusím mu to dnes otevřeně říci ale— popřeje-li mým slovům sluchu?"

Při tomto uvážení uklouzl křesťanu vzdech skoro nevolky a nebylo tomu divu že vzdychal. Vždyť s dostatek se pamatoval na svůj bývalý odpor a předsudek proti tomu novému učení. Proto tiše se modlil, aby Pán otevřel jeho milovanému císařskému vládci srdce. Na to odebral se do paláce císařova, hledě, aby nepro-

159

meškal hodinu od císaře ustanovenou. Musil delší čas
čekati v předsíni než byl předpuštěn ku císaři.

Rozhovor jejich měl býti zcela bez svědků v císařo-
vě zvláštním pokoji. Po obvyklých ceremoniích pro-
mluvil císař krátce: „Nyní, Flaminie, udej mi příčinu
tvého dlouhého vzdálení se z Efezu."

Flaminius uposlechnuv odpověděl dle pravdy, že
jeho samého zdravotní stav a pak manželčina láska ku
křesťanství ho pohnula k té cestě.

„A jak je to s tvojí vlastní věrou?" tázal se Mark Aurel dále.

„Když jsem opouštěl Efez, byla moje víra v bohy stejně neotřesena, stejně pevna, jako kdykoli dříve, kdy jsem byl ještě tvým tajemníkem. Teprvé v Pergamu, v chrámu Aeskulapově začala se viklati,” odpovídal Flaminius a pak podrobně vypravoval o svém nočním pobytu v chrámě model a o kněžích, s kterými se setkal.

Císař vyhlížel za tohoto sdělení poněkud popleten,
ale po nějakém přemýšlení začal znova: „Přece jen jsi
jednal příliš prudce v tomto ohledu, Flaminie. Neměl
jsi býti tak hloupým, abys naslouchal jen důkazům tvé
ženy. Měl jsi spíše býti pamětliv toho, že ženy jsou v
těchto věcech nepříliš rozumny.”

„Může být, že mnohé jsou takové, šlechetný císaři,
ale moje Flavia” — —

„Zadrž, nemluv mi nic o své ženě!” vskočil mu
císař do řeči. „Řekni mi raději, jako kdybys ještě byl
mým tajemníkem, neníli tato sekta blízká svému vy-
hynutí v Asii?”

„Ta nikdy a nikde nevyhyne,” odpověděl tázaný klidně a neohroženě. „Pronásledování jen ji ještě utvrdí.”

160

,,Mluví to ke mně Flaminius křesťan, nebo Flaminius patricij?

,,Jakožto obé," odpověděl. ,,Jako pronásledovatel těch lidí viděl jsem vlastníma očima co zmohly u nich všecky tresty, co zmohlo vězení a týrání. Ale zvěděl jsem také co jim dává sílu, aby byli ve všem trápení tak trpěliví, naděje plní a veselí. Vím to od té chvíle, kdy jsem jejich spisy—" při těch slovech vytáhl z pasu svého svinek pergamenový a podával ho císaři.

Ale Mark Aurel nepřijal nabízený mu spis, nýbrž, opovržlivě obličej od Flaminia odvrátiv, řekl výsměšně: ,,Musíš přece jen býti povahy zženštilé a slabé, Flaminie, že jsi se mohl tak lehce odvrátiti od studií filosofických."

Tato slova vehnala v tvář hrdého patricije temnou červeň, ale z klidnosti ho nevyrušila. Odpověděl klidně, jakoby necítil té urážlivé výčitky: ,,Ne, císaři můj. Myslím naopak, že je to statečné a ctné, když se přiznávám k té pronásledované sektě!"

,,Proto že je pronásledována? Tedy proto se chlubíš, že snášíš osud těch lidí? Nu tato sláva tvoje brzy pomine. Nový asijský proconsul Quadrátus obdrží v těchto dnech můj rozkaz, aby byl pronásledování křesťanů konec učiněn — beztoho dosti brzy klesnou v pouhé své nic," zněla odpověd.

,,Šlechetný vladaři, za tvoji velikou milosť budou všude vznášeti se k Bohu chválozpěvy a modlitby za tebe," odvětil překvapen Flaminius.

,,Jejich moliteb nechci. Neznám ani jejich ani tvého Boha," odpověděl císař temně a pak, aby nic nenechal nepovšimnuto, co mohlo domělého vzdorovitého ducha u Flaminia zlomiti, dodal významně: ,,Víš, že jako křesťana tě nemohu potřebovati v službě státní."

161

Flaminius mlčel, dávaje tím na jevo svoji odda-
nosť. Teprvé po chvíli odvážil se znovu povznésti svůj
hlas. ,,O jednu milosť bych tě ještě prosil, ač není to
pro mne,

,,Vyslov to, čeho si přeješ," zněla odpověď
krátká.

Flaminius znovu mu podával drahocenný pergamen
a jemným, prosebným hlasem řekl: ,,Kdybys jen chtěl
studovat tento list, vznešený císaři, jistě bys se přesvěd-
čil, že to, co tak dlouho jsi hledal a nikde jsi nalézti ne-
mohl, je zde."

Ale Mark Aurel se odvrátil. ,,Neznám tvého
Boha," řekl, ,,a zůstanu až do své smrti při své filosofii
a víře v bohy římské."

A filosof na trůně, bohužel, dodržel svoje slova.
Příliš byl oddán své filosofii, než aby se ji vzdal k vůli té
opovržené a dle zdání nerozumné víře křesťanské. I na
vznešeném, cnostném císaři Marku Aureliovi ukázala se
pravdivost slov Pána Ježíše, že skryl Božské věci před
moudrými a opatrnými, a zjevil je nemluvňatům.

XX.

Bouře začíná.

Dle svého slibu navštívil stařičký biskup Polykarp
ze Smyrny několikráte rodinu Flaminiovu a z návštěv
jeho těšila se nejen Sisidona a malý Cassius, ale vůbec
celý dům, všichni, Plautius a Iréna i ostatní otroci a
naslouchali nábožně slovům, která splývala z úst cti-
hodného starce.

Plautius zdálo se, že poněkud se zotavuje, ale bylo
to jen na krátký čas. Pozorným očím přece jen neušlo
že jeho jsou sečtěny a brzy se ukončí. Ovšem dopo-
sud pracoval, doposud se procházel mezi vinnými a

162

oranžovými keři. Roynal a pořádal všecko, aby pán až se vrátí, nalezl všecko v pořádku, ale jeho plíživý krok a zakalené oko statečného jindy muže prozrazovaly velmi zřetelně rychlé ubývání sil.

Bylo to v podzimu a první žně vinné už minuly. Obyvatele Smyrny byli čile zaměstnáni přípravami ku slavnosti, která se odbývala každoročně ku cti boha vinic. Letos mělo se slavnostem těm dostati zvláštního lesku tím, že nový proconsul efezský slíbil se súčastniti na hrách a slavnostech ve Smyrně. Zatím usnesli se jak pohané tak i židé, že budou žádati na vládě přísnějších opatření proti křesťanům. Germanikus, onen mladík, s nímž jsme se seznámili na počátku našeho vypravování, dosud strádal v žaláři a všechen lid jednomyslně si předsevzal, že bude žádati, aby týž byl obětován dravcům v aréně,

Křesťané, slyšíce tyto neblahé zprávy, byly u velkých úzkostech o svého stařičkého, drahého biskupa. Prosili ho, aby raději na nějaký čas se vzdálil z města. Ale k tomu se věrný pastýř nemohl nikterak odhodlati. Má právě nyní, kdy svátky velikonoční jsou přede dveřmi, opustiti svěřené mu ovce? To nechtěl. Ale když neustále nañ naléhali a poukazovali také na to, jak vlice ho potřebují v slabosti své, odpověděl pevně a rozhodně: „Pán bude ohnivou zdí okolo mne a ochrání mne před nepřáteli.”

Ale ani s tím se nespokojili prosebníci, nýbrž znovu a znovu zkoušeli, jak by ho přiměli k opuštění města. Zvláště vzrostla starost jejich, když jednomu z nich bylo tajně našeptáno, že i biskupu hrozí nebezpečí a že chtějí-li ho zachovati, musí ho poslati na bezpečné místo. A tak vzpírajícímu se předkládali, že sám Pán Ježíš nářizoval, aby když jsou v jednom městě pronásledováni, uprchli do města druhého. Žádali rozhodně, aby co nejrychleji uprchl.

163

„Ale kam mám jíti?” ptal se Polykarp.

„Do Sardes. Přátelé biskupa Melito jistě tebe přivítají s radostí?”

Avšak biskup zavrtěl hlavou. „To je to první místo, kde by mne hledali a já bych tím ještě přivedl stárost oněm bratřím. Ne, musímli jíti z města a přijmouti ochranu některého přítele, musí to býti někde v ústraní neznámém v městě.”

Biskup mínil tím letohrádek našeho Flaminia. V brzku byla o tom uvědoměna Sisidona, s velikou radostí očekávala příchod ctihodného starce. Maličký Cassius byl radostí celý unešen, když host vcházel do jejich příbytku a Sissidona nechtěla rušiti tuto jeho radost vysvětlováním mu proč Polykarp přišel.

Zatím však zlosť nepřátel rostla neustále; ne jen na zničení mladíka Germanika měli zamířeno, ale židé i kněží pohanských bohů toužili po zničení celé církve v Efezu. Smrt onoho mladíka měla býti jen jaksi předehrou ku dalším obětem, ano k tomu nejhoršímu co vůbec církev potkati mohlo.

Když Statius Quadratus uviděl před sebou státi toho křesťanského mladíka, který pevně a nezvratně trval v tom, že nebude obětovati ani bohyni Rea, ani kterému jinému bohu pohanskému, prosil ho sám, aby přece pomyslil na mladosť svoji a vyhověl té nepatrné žádostí. Ale mladý rek ani neodpověděl na tuto dobře míněnou radu. A tak byl bez dalších okolků předhozen lvům a to před očima četného obecenstva ze Smyrny, které se v aréně shromáždilo k vůli proconsulovi.

Pohled na obět, která tak statečně vytrpěla strašnou smrt, ještě více pobouřil vztek lidu, tak že kdy ještěovali se dravci o údy ubohé oběti, zdvihl se v aréně hrozný křik: „Pryč s těmi nepřáteli našich bohů! Hledejte Polykarpa!” A proconsul, který dosud Polykarpa znal jen z doslechu, poručil, aby mu hned pří-

164

štího dne byl předveden. Ale dům Polykarpův byl
prázdný a také jiné měsťany, z křesťanství podezřelé
marně v městě hledali.

Teprvé po dlouhém pátrání a vyptávání se, dopá-
trali se zvědové člověka, který viděl starce jíti směrem
ku onomu letohrádku, kdež bydlel Plautius, vinař. Jak-
mile toto se rozhlásilo, bylo hned posláno celé oddělení
vojáků s vůdcem, jedním úředníkem magistrátním,
Herodesem, aby nenáviděný biskup byl zajat.

Ale nalézti hledanou obět nebylo tak lehko, neboť
v blízké vesnici všichni jednomyslně prohlašovali, že
ani Polykarpa ani Plautia neviděli a že také mezi nimi
nebydlí. Už chtěli vojáci v největším rozmrzení ode-
jíti s nepořízenou, když u brány jedné velké zahrady
spatřili státi hocha. Na pokyn jednoho vojáka přišel
maličký okamžitě k nim bez nejmenší bázně.

,,Znáš tu nějaké lidi, kterým se říká křesťané?''
ptal se muž. ,,Ano'' odpověděl chlapec, ,,já sám jsem
křesťan.'''

,,Že ano?'' smál se hrubý vojín, ,,ty jsi křesťan?
No třeba tě budeme potřebovati při nejbližších hrách
pro dravce.''

Chlapci vehnala tato slova krev do tváří. Teprvé
nyní se rozpomínal, že otec před svým odjezdem přísně
mu nakazoval, aby nikdy nemluvil s cizínci a že mu
to Sisidona ještě před chvílí znovu připomínala. Při
tomto pomyšlení vypukl ubohý chlapec v slzy. ,,Jmenu-
ji se Cassius'' řekl s pláčem, ,,necháte mě nyní odejíti?''

,,Tak? Chtěl bys nám utéci hošíčku?'' řekl vojín
zlomyslně. ,,Můžeš, jen jak nám povíš, kde je Poly-
karp. Znáš ho jistě, toho starého zlého biskupa, co?''

Oči Cassiovy sice zaplály hněvem, když slyšel tuto
otázku, ale neodpověděl ani slovem.

165

„Jen to řekni“ pobízel ho surový voják, „však my dobře víme že to víš. A neníli ti do řeči, pobídnem tě trochu.” A už prudce chlapcem zatřásl.

Ale hoch ač se chvěl ve všech údech, nepronesl ani slova, takže svrchovaně rozezlený voják začal ho hrozně týrati. Vzdor tomu sevřel chlapec rty a trpěl týrání tak dlouho, až bez sebe, všecek krví pokryt, na zem padl, jako mrtvý. *) Surovci museli odejíti s nepořízenou, když tu se jim nahodil druhý chlapec, který nebyl tak pevný.

Za neustálého klení a vyhrožování obklíčili vojáci hocha a ptali se ho, jako dříve Cassia po Polykarpovi, biskupu. Když chlapec hned se neměl k odpovědi, přitáhl ho zvěd ku místu, kde ležel ubohý Cassius všecek zkrvácen.

„Nepovíšli mi to, co chci, zbiji tě jako jsem zbil jeho.” Tak vyhrožoval třesoucímu se chlapci.

Pohled na mladého mučedlníka Cassia přemohl odpor chlapcův. Ukázal vojákům na krásný letohrádek, odkud právě posílala Sissidona jednoho otroka, aby se podíval po chlapci, jehož dlouhé vzdálení se ji znepokojovalo. Zatím co propuštěný chlapec ubíhal, spěchal onen vojín, který se ho vyptával ku svým soudruhům, jež s velikým jasotem uvítali jeho zprávu, že úkryt Polykarpův jest nalezen. Rozumí se, že hned se vydal celý houf ku naznačenému letohrádku.

Když vyslaší otroci, kteří měli pátrati po Cassiovi vraceli se s nepořízenou, poručila Sissidona, aby znovu a ještě důkladněji ho hledali. Ale v tom už prudce otevřely se dveře a jimi vrazila do pokoje nanejvýš ustrašená otrokyně, zvěstujíc, že dům je obklopen vojáky. Sotva to dořekla, už také otevřely se dveře a

*) Je historicky dokázáno, že jeden chlapec raději se nechal ztýrati, než aby byl vyzradil úkryt biskupův.

166

jimi vešel úředník Herodes, přísně poroučeje, aby Po-
lykarp byl jim vydán.

Sisidona, slyšíc tento rozkaz, vystoupila do po-
předí. Neohroženě postoupila před drzého vetřelce a
hrdě se ptala, kdo dal mu právo, aby v nepřítomnosti
majitele domu vešel do něho, nejsa zván.

,,Přišel jsem, abych Polykarpa i s celým tím hníz-
dem, které chrání toho starého, zlého ptáka, odvedl
do vězení,“ odpověděl drzý chlap.

,,Neptám se tě, kde máš rozkaz k mému zajetí,
ale řekni, kdo ti dal právo, abs vstoupil do tohoto
domu a hledal tu nějakého utečence ze Smyrny?“ zno-
vu doléhala nañ Sisidona, doufajíc, že tím zdrží pátra-
tele a nabude času, aby mohla Polykarpa ukrýti. Ale
zmýlila se, neboť sotva uslyšel stařičký biskup ve svém
pokoji tu zlou zvěst, otevřel dveře a odevzdal se sám
svým pronásledovatelům. ,,Staniž se vůle Páně,"
pravil a obrátiv se ku Sisidoně, prosil ji, aby dala
vojínům něco k jídlu, což vojínové uvítali velmi rádi.

Zatím co se tito sílili pokrmem tělesným, chystal
se stařec ku těžkému kroku, který mu nastával, mo-
dlitbou. Sissidona úžasem a obavami o drahé své, které
musela zůstaviti zpět, byla velmi dojata a sotva věděla
co se kolem ní děje. Neštěstí stihlo ji příliš náhle,
bylo ho příliš mnoho, než aby mohla všecko pojmouti
a snéstí. Nejdříve zmizení malého Cassia, pak zajetí
ctihodného starce, a nyní i ona — avšak skoro byla by
zapomělá, že je také zajatou a že bude v brzku odvede-
na. Ale vůdce vojínů ji na to brzy upomatoval, při-
pomínaje jí, aby ony věci, které snad mohla ve Smyrně
potřebovati, nechala si svázati, tak aby mohly ji býti
dodány do vězení.

Záchvěv hrůzy přeletěl při slově „vězení“ zmuži-
lou křesťankou. Hrdá panna římská zachvěla se při
pomyšlení na surovosti, kterým měla nyní ve vězení býti

167

vydána v šanc. A nejen to zachvívalo srdcem jejím,
ale i to, že právě nyní, kdy tolik byla znepokojována
zmizením malého Cassia, kdy rodiče jeho byli daleko
od něho, měla ona odejíti.

Ale bylo to vlastně ještě štěstím pro ni, že nevědě-
la, co se událo s ubohým hochem, jinak by jí ta cesta,
už beztoho těžká, byla ještě těžší. Takto se aspoň mo-
hla těšiti myšlénkou, že si hošík někam zaběhl a brzy
zase se vrátí.

Vojáci hodlali se vrátiti do Smyrny teprvé druhého
dne, tak že naši přátelé mohli ještě jednu noc pobýti v
letohrádku. Ale jaká to byla pro ně noc? Na spánek
ovšem nebylo ani pomyšlení. Ani služebnictvo nespalo.
Jenom vojáci se položili, dříve dobře se jídlem i pitím
posílivše. Ale už před východem slunce probudil je
vůdce, chtěje doraziti do Smyrny dříve, než by nastalo
velké horko polední.

Šlechetný stařec musel vykonati onu cestu na oslu,
kdežto Sisidona v průvodu několika vojínů byla nešena
v hustě zastřených nosítkách. Jakmile dostali se do
Smyrny, byl Polykarp bez prodlení předveden před
soudce, kdežto Sissidona prozatím byla odvedena do
vězení.

Byl to už poslední den her a lid byl tím, jak my-
sel, příliš dlouhým čekáním už pobouřen. Aby bylo
možno vyslehnouti tisíce těch svědků, ač vlastně jich už
ani nebylo potřebí, neboť obžalovaný byl odsouzen již
napřed, byla soudcovská stolice přenešena do amfite-
atru. Hlasité volání jako vítězoslavný křik rozlehlo se
po divadle, když vstoupil stařičký biskup před soudce.
Něžné dámy na nejvyších sedadlech vláy šátky a vějíři.
Obchodníci, kteří se sešli, aby slyšeli ortel, jaký bude
určen rušiteli pokoje, spokojeně se usmívali. A nej-
horší nepřátelé křesťanů, židé, ovšem také nezůstali

168

pozadu, ale škodolibými úsměšky projevovali radosť
svou.

Z celého toho shromáždění snad jen proconsul a
jeho příručí tvořili čestnou výminku. Oba viděli dnes
Polykarpa poprvé. Vážná, ctihodná postava starcova
učinila na oba dojem co nejlepší. Nemohli jí upříti
svého obdivu, a úcty. Proconsul Statius byl by jistě
rád byl vysvobodil zajatého, pročež důtklivé Polykar-
povi představoval, aby přece pomyslil na vysoké stáří
své. Žádal aby jen přísahal u jména císařova a zapřel
svého Krista, že bude i hned propuštěn na svobodu.

Ale Polykarp vážně pozdvihl hlavu, podíval se na
obklopující ho protivníky a pravil klidně: „Šest a
osmdesát let jsem sloužil svému Pánu a vždy stál při
mně, jak bych mohl jej, svého spasitele a krále zapříti?”

„Aspoň přísahej u genia císařova,” prosil Statius.

Ale marná byla slova jeho. „Slyš vyznání mé,”
pravil stařcc. „Jsem křesťan a chcešli lépe věděti co
to je křesťan, urči si jenom den, bych ti to lépe vysvět-
liti mohl.”

„Vís také, že mám dravou zvěř, které tě předho-
dím, když nepovolíš?” ptal se procosul, nyní už po-
hněván neočekávaným odporem.

Obličej kmetův zazářil při této hrozbě tím jasněji
a úctu vzbuzující jeho postava zdála se ještě růsti. Se-
dmdesát let byl Polykarp biskupem ve Smyrně a nikdo
ho nemohl obviniti z nedbalosti a nebo ze sebelásky.
A nyní, kdy přišla na něho řada, aby počet vydal z
víry své, nyní by byl mohl zapříti Pána? Stařeček
živě si připomínal slova Páně pronešená ústy učedlníka
Jana, kterýž byl jeho mistrem a učitelem: „Buď věrný
až k smrti a dámť korunu života!” Ovšem že před-
chůdcem té koruny byla koruna mučedlnická, ale té se
stařec nelekal.

169

Když proconsul viděl, že ani prosby, ani hrozby
nic nepomáhají, nechal heroldem vyvolati: „Polykarp
vyznal, že je křesťanem!" Toto sdělení bylo uvítáno
ovšem velikým křikem se strany shromážděného lidu.
„Učitel Asie!" křičel lid. „Otec křesťanů!" volali židé.
„Nepřítel bohů!" dodávali kupci a mezi to mísil se pro-
nikavý křik žen: „Pryč s tím, který zapovídá ctění
našich bohů!" a závěrek, v němž se všichni účastnili, byl
hrozný křik: „Hoďte Polykarpa lvům! Polykarp
dravcům!"

Ale že byl poslední den her, vzpíral se dožorce
nad hrami vzdor pustému křiku rozzuřeného lidu této
jeho źádosti, odvolávaje se na posvátné zákony her.
Avšak zuřivci příliš toužili po krvi, nechtěli si nechat
ujíti c bět svou za žádnou cenu. Ten starý, nenáviděný
křesťan musel zahynouti a nešloli to dravou zvěří, byly
zde ještě jiné prostředky ku zbavení se jeho.

„Na hranici s Polykarpem!" Ten neblahý křik
brzy následoval za prvním. Jak účinkoval, ukázalo se
ve všeobecném pohnutí, které nastalo. Mnozí, židé
ovšem napřed, spěchali, aby co nejdříve byla zřízena
hranice. K tomu účelu sami se zdvihli se svých stolic
a nešetřili ani dřeva z blízkých budov, jen aby hranice
co nejdříve mohla býti zřízena.

S vážnou důstojností a k nebi pozdviženýma očima
stál tu zatím služebník Boží, dokud přípravy k jeho
smrti nebyly ukončeny. Potom sám uvolnil svůj pás a
sundal sandály, načež vstoupil na hranici s rukama na
zad svázanýma.

Když toto se stalo, zavládl v shromáždění jedním
rázem ticho, jako by se každý přítomný chtěl nasytiti
kouřem, který pomalu vystupoval z hranice. Ale pří-
šerné ticho bylo brzy přerušeno hlasem samého mučedl-
níka, který zřetelně přednášel Bohu svoji vroucnou

171

modlitbu, stejně jako často činíval v chrámě, který nebyl daleko od hranice: „Všemohoucí Bože, otče našeho Pána Ježíše Krista, skrze kterého jsme dosáhli té milosti že jsme tebe poznali. Bože všech andělů, všech nebesťanů blažených, kteří bydlí nyní s tebou! Děkuji tobě, že jsi uvedl na mne tuto hodinu. Děkuji tobě, že smím býti počítán mezi tvé mučedlníky a že smím píti z kalicha Pána Ježíše Krista, abych potom procitl k životu věčnému, neproměnitelnému. Vezmi mne tedy dnes ve společenství těch, kteří před obličejem tvým co čistá obět nalezeni jsou. Vyplň a dokonči to, co jsi sluhovi svénu přislíbil. Děkuji tobě za všecky důkazy tvého milosrdenství, chválím tebe a dobrořečím tobě skrze svého nejvyššího kněze, Ježíše Krista, milovaného syna tvého, kterémuž s tebou a Duchem svatým budiž čest a chvála nyní až na věky. Amen.”

Tak modlil se stařičký mučedlník. Ještě tu stál beze škody, zdálo se, jakoby se živly bály provésti hrozné své dílo na muži a svědku Božím. Ale ani to, ani modlitba biskupova nepohnulo srdcem zuřivého lidu, nýbrž ještě ku většímu vzteku je vybízelo. Na jejich žádost musel jeden ze sluhů v aréně zasaditi mučedlníku smrtelnou ránu; na to nechal proconsul mrtvolu spáliti.

Když toto se stalo, rozptýlil se ohromný zástup, kte-
rému dnes nescházelo na novinkách. — Pozdě u večer
teprvé vkradlý se na neblahé místo někteří křesťané,
aby sebrali pozůstatky svého mileného biskupa a v jitře
příštího dne ho pohřbili. Ó jak trpký byl pro tak
mnohé srdce křesťanské ve Smyrně ten Boží hod
velikonoční!

172

XXI.

Neočekávané shledání.

Dokud se Sisidona nerozhlédla v žaláři a dokud se neuzavřely za ní dvéře jeho, sotva si dovedla představiti stav, ve kterém se nyní nalézala. Nepředvídané, rychle za sebou následující smutné udalosti, zvláště pak starost o malého Cassia, tak ji popletly, že nemohla ani mysleti na prostředek k jeho zachránění. Nyní už ovšem bylo pozdě, aby na nějaké prostředky takové myslela, neboť je už nemohla provésti.

Myšlénka, že bude předvedena před soudce bez přítele, který by za ni mluvil, strach před veřejností, které byla nyní vydána v šanc, ty pocity skoro přemáhaly statečnou jindy dívku. Ovšem ji řekli hned, že se může hned zbaviti té hanby tím, když bude obětovati bohům, ale když toto odmítla, byla bez všech dalších okolků předvedena před soudce Statia Quadrata,

Proconsulovi zdálo se, že ku utišení vzteku lidí je jehna obět více než dosti a proto se s nelibostí odvrátil, když před něho předvedli onu dámu s touže obžalobou, jako včera ctihodného starce. Těmto svým vyšlénkám chtěl dáti průchodu před svým příručím, ale slova mu odumřela na rtech, když zpozoroval uděšený pohled téhož. Statius ohlížel se po příčině toho, ale neviděl nic, až oko jeho padlo na bledou, ne méně rozčilenou tvář zajaté. Její široko rozevřené oči spočívaly na mladém Rímanu tak upřeně, že se zdálo, jakoby nevěděla o sobě. Zástupu lidu nezdály se tyto pohledy býti nápadné a i kdyby tak bylo, byli by to bývali připsali jistě na vrub toho, že se ta dívka nacházela v kritickém postavení.

Proconsul brzy se vzpamatoval. „Tvoje zajatá jest vypravováním o včerejší truchlohře příliš pohnuta,

173

řekl vůdci stráže. „Přiveď ji zpět do vězení a předveď mi ji až zýtra ráno. Bude pak moci lépe odpovídati.”

Na tento rozkaz zdvihl se sice slabý odpor mezi shromážděnými, ale nikdo se neodvážil něco namítati. Sisidona byla přivedena opět do vězení skoro bez vědomí a nevěděla ani kam ji vedou, až stanula opětně v nevlídné síni žalářní. Zde o samotě jsouc zůstavena, teprvé zdála se většího ponětí nabývati o svém těžkém postavení a zůocnila se ji hrozná úzkost, že přece snad na konec neodolá pokušení a zapře svého Pána a mistra.

„Neodolám tomu pokušení; moje srdce je příliš slabé a zrádné! Učiním hanbu tomu svatému jménu, kterýmž jsem byla poctěna! O Bože můj a otče můj, nechť odejde kalich tento ode mne, nebo klesnu.”

A nářek její nebyl marný. Poznenáhlu se stišila. Věrný duch Boží připamatoval jí slova velkého apošto la Pavla, kterými on byl povzbuzen: „Dosti máš na mé milosti, nebo moc má v nemoci dokonává se.” Se vřené srdce její přimklo se k těmto slovům jako ku bezpečné skále. Těšila se tím, že boj, který ona boju je, není její, ale Páně a že on ji posílí ve všem, čím jí bude projíti.

Boj začal dříve, než sama tušila. Už po několika hodinách otevřely se dvéře žaláře a při mdlém světle poznala Sisidona ve vstupujícím mladého patricije — bývalého svého snoubence, Claudia Rufa.

Zapomínajíc na všecko okolo sebe a chápajíc se jen té myšlénky, že před ní stojí snoubenec, zdvihla se a potácela se mu vstříc. Byla by jistě upadla k zemi, kdyby ji byl jinoch nevztáhl svoje rámě vstříc a nezachytil ji. „O Sisidono, takto tě musím nalézti?” bědoval dojatý.

„Claudie, Claudie!” To bylo vše, co mohla Si-

174

sidona pronésti, jsouc hluboce rozechvěna. Prudký
nával slzí následoval tomuto výkřiku.

Když se poněkud vzpamatovala, vyptával se Clau-
dius jak dlouho je zajata a proč? dále kde jest Flami-
nius ?

Na první a poslední otázku nebylo těžko odpově-
děti, ale proč jest zajata nemohla říci mimo všeobecného
obvinění, které ji vytýkalo, že je křesťankou.

,,Nu nebudešli příliš tvrdošijnou, můžeš se té věci
lehce zbaviti,“ řekl Claudius upokojen. ,,Proconsul
už prohlásil, že tě hned pustí na svobodu, když budeš
obětovati zítra bohům,“ pokračoval, načež připojil ještě
několik slov šeptem, kteráž vyvolala na tvář dívky sla-
bou červeň.

Ale už v příštím okamžiku vytrhla se z jeho rukou
a řekla rozhodně: ,,Ne, ne Claudie! Nemohu se státi
tvojí chotí a nemohu obětovati bohům!'

,,Nemluv tak, Sisidono,“ prosil jinoch. ,,Když
jen někdy půjdeš do chrámu to dostačí. Jinak mů-
žeš se věnovati té své nové víře. Přišel jsem do Asie
právě proto, abych tebe vyhledal a to ti řekl. Také
jsem chtěl se ti přiznati, že lituji svého tvrdého, prud-
kého jednání naproti tobě. Odpustíš mi Sisidono?“

,,Kdybych měla co k odpuštění, odpustila bych
mileráda,“ odpověděla dívka: ,,ale ty, Claudie, byl
jsi vždy tak něžným naproti mě. Já spíše potřebuji
tvého odpuštění —

,,Ne, ne, nemluv tak,“ vpadl jí jinoch do řeči,
,,nech toho až přijde Flaminius ze Říma. Slib mi
jen, že zítra vhodíš několik zrnek do svaté třínožky a
já budu nejštastnějším mužem ve Smyrně.”

Ale Sisidona potřásla hlavou. ,,Nesmím, nemo-
hu zapříti Pána, který mne vykoupil,“ řekla.

,,Vždyť my také to ani od tebe nežádáme, nýbrž
jen, abys obětovala bohům římským.”

175

,,To by bylo zapření jeho,“ odpověděla uvězněná.
,,Slyš, Claudie, dovol abych ti vypravovala o tom času
zlém, kdy jsem stála na světě osamnělá co sirotek. „Na
to obšírně vypravovala o své nemoci a žalu, který jí spů-
sobil a dále jak pocítila lásku Ježíšovu a jak se ho
také naučila milovati.

Claudius byl by ji rád poslouchal sebe déle, jen
kdyby byl věděl, že na konec přece přivolí k jeho pro-
sbě. Ale když viděl, že nijak k tomu cíli se neblíží,
přerušil její řeč otázkou: ,,Pomýšlela jsi také na ná-
sledky, jaké bude míti tvoje vzdorovitost a odepření
poslušnosti?"

Ubohá dívka nemohla se při této otázce ubrániti
slabému zachvění. ,,Nejspíše mne předhodí dravcům."
odpověděla dosti malomyslně. Ale ač její slova ne-
zněla příliš vítězně, přece se jim podivil Claudius a ptal
se: ,,Což tebe už smrt neleká?"

,,Ne,“ odpověděla Sisidona s rostoucí důvěrou
a silou duševní; ,,Kristus odjal smrti její moc a dal
nám vítězství. Muka smrtelná poininou brzy a potom i
mne čeká sláva věčná, cenná nade vše. — O kdybych
jen věděla, Claudie, že také ty budeš hledati spasitele a
že také budež se mnou jednou podíl bráti na té slávě—
o pak s radostí bych se hned nechala předhoditi těm
dravcům.” Tak končila se sepjatýma rukama a tváře-
ma rozpálenýma nadšením.

Udivením řeči neschopen, stál tu Claudius několik
okamžiků, načež teprvé chvějícím se hlasem mohl pro-
nésti několik slov: ,,Ty Sisidono mluvíš o slávě,
která čeká tebe posmrti v aréně, ale co zbyde mně,
když ty mi budeš vzata?"

,,Budeš následovati mne, tak jako jsem já násle-
dovala Pána Ježíše, jenom že ty budeš sloužiti Pánu
mnohem věrněji, než já jsem mu sloužila,“ odpověděla
Sisidona tiše

176

,,Jak? Já že bych měl přijmouti křesťanství, kte-
ré mne připravuje o to nejdrašší, co mám?” namítal ji-
noch rozhorčen. ,,Ne, Sisidono, to je nemožno!”

,,Nemluv tak, můj Claudie. Právě za to jsem
prosila Boha a u něho jest všecko možno,” řekla vězně-
ná klidně.

Ale mladík přece jen potřásl hlavou. ,,Já zase
budu prosit své bohy, aby zlomili tvoji vzdorovitosť.
Hleď po jediné oběti docílíš svou svobodu zpět a pak se
vrátíme do Říma. Žádný nesmí se odvážiti, aby se
míchal v tvé náboženství, ano když budeš chtít, můžeš
si jíti do toho bídného chrámu v katakombách.”

Jíti do toho opovrženého chrámu to považoval
Clandius za největší bláznovství. ,,Setrvá v těchto svých
náhledech? Bude stále nenáviděti Ježíše?” Tyto otáz-
ky zaměstnávaly Sisidonu, když její sonubenec už ode-
šel. Zdálo se, jakoby jeho odpor proti křesťan-
ství ještě rostl, když viděl, že Sisidona k vůli němu
trpí. Často toužila ona po tom, aby mohla někdy se
ještě sejíti s Claudiem a pověděti mu, jak špatně posu-
zovali oba dříve křesťanství. Chtěla mu vypravovati
o lásce Boží, která i její pyšné srdce přemohla. Ale
nyní, když měla tu příležitosť, zdálo se ji, že mu vlast-
ně neřekla nic. Než netrápila sebe marnými výčitkami,
nýbrž raději posilnila se ku dalšímu boji který na ni čekal
vroucí modlitbou, v níž i Claudia zahrnula.

Pozdě u večer objevil se v jejím vězení žalářník s
voskovou deskou, na níž napsán byl list od Claudia pro
Sisídonu. Třesoucí se rukou sundala dívka kryjící ji
pouzdro a četla:

,,Claudius s pozdravem Sisidoně! Proconsul svolil
ku soukromému slyšení a žádá od tebe jen maličkosť,
jen tolik, co by dostačilo k tomu, aby mohl heroldem
nechati prohlásiti, že jsi obětovala bohům. Jistě tedy

177

budeš k tomu maličkému ústupku připravena a vrátíš
se domů k vůli

Claudovi.”

Dlouho, dlouho, kdy už v nastalém temnu nemo-
hla rozeznati ani písmeny, seděla Sisidona ve vězení a
zírala nepohnutě na voskové desky. Hrozný boj roz-
vinul se v její duši. Směla, mohla povoliti tomuto
pokušení? Zdálo se, jako by musela podlehnouti, ale na
konec vyplnila se i na ni slova zaslíbení: ,,Moc má v
nemocných dokonává se.” Na tato slova myslíc, a jimi
se sílíc, usnula konečně a probudila se teprvé, když už
byla volána před konsula.

Proconsul přijmul vznešenou vězenkyni se vší ji
patřící zdvořilostí, ano velmi přívětivě. Varoval ji
před nebezpečím, které nese s sebou přiznání se k těm
odporným křestanům a připomenul jí také neštastného
Polykarpa, který teprve před dvěma dny svoji vzdoro-
vitost smrtí odpykal.

Při této poslední zprávě ulekla se Sisidona vůčihle-
dě a proconsul, dobře pozoruje její pohnutí, měl za to,
že nyní jest nejpříhodnější čas, aby užil jejího mírněj-
šího naladění. Na jeho pokyn bylo ihned při-
nešeno náčiní ku kadění a podáno dívce kadidlo, aby
je vsypala do ohně. Ale marně ji ho podávali, nepři-
jala ho, pravíc: ,,Nezapru svého Pána tím, že bych
ku cti démonů kadila.”

,,Tedy aspoň zapři svého Krista a budeš svobo-
dna!'' opět jí domlouval proconsul. Claudius díval se
na dívku tak prosebně, že ji to těžší bylo, aby odolala
jeho zraku než výmluvnosti proconsulově. Ale Boží
moc v nemocných dokonává se a tak Sisidona zůstala
pevnou a vytrvala ve svém odporu. Myslel-li snad
proconsul, že je necitelna, jistě uznal že se mýlil, když
po posledním vyřčeném: ,,Ne!'' Sisidona pokryla

178

svůj obličej rukama a z nitra jejího vydralo se hlasité
vzlykání. Tím prozradila co ji stála ta její pevnost.

Po krátké poradě byla odvedena zpět do vězení.
O několik hodin později navštívil ji Claudius znovu.
Všecko možné ji připomínal, jen aby ji ku změnění její-
ho smýšlení pohnul, ale marně.

,,O Claudie," řekla konečně Sisidona prosebným
hlasem, ,,nepokoušej mne déle a neptej se mne neustá-
le po mé víře, abych ti ji vysvětlovala. Neumím důstoj-
ně mluvit o tom, ale mohu za svou víru zemříti."

,,Dobře, nebudu se tebe už ptáti, ale musím tebe
viděti často. — Mohl bych něce učiniti pro tebe? Ne-
máš snad nějaké poselství ku svým milým?"

Vděčně přijala Sisidona toto jeho nabídnuti, neboť
toužila zvěděti bylli nalezen malý Casius a jak se vůbec
vede v celé domácnosti v čase její nepřítomnosti. Po-
věděla také Claudiovi, jak se nejsnáze dostane do oné
vesnice a jak nalezne letohrádek jejího svaka. Také
hned napsala několik slov na rozloučenou pro vzdálené
přátele, kteréž slíbil Claudius odevzdati Iréně, kteráž je
potom měla odevzdati svým pánům.

Potom ještě vzala jednu tabulku voskovou a vy-
kreslila na ni rozličné podoby, z kterých jedna předsta-
vovala rybu, druhá pak kříž v kruhu a první i poslední
písmenu řecké abecedy.

Claudius přihlížel k této její práci, divě se jejímu
počínání, které si neuměl vysvětliti. ,,Co to má býti,"
ptal se konečně.

,,To jest poslední můj vzkaz mým přátelům," od-
pověděla Sisidona. ,,Ráda bych jim oznámila, že chci
zemříti u víře v Krista Ježíše a tím chci také posilniti
je. Tato znamení jsou srozumitelna jen nám, křesťanům,
pročež jich můžeme bez strachu použiti."

Claudius ovšem byl zvědav jaký význam mají ta
znamení. Sisidona se z prvu poněkud rozmýšlela, ale

179

pak mu pověděla to, co nám jest ze sedmé kapitoly
známo.

Na to Claudius, vzav připravené už tabulky, roz-
loučil se dojat se Sisidonou. Předsevzal si, že co nej-
dříve vyhledá letohrádek přítele Flaminia a vyřídí tam
svoje poselství, což skutečně provedl už příštího dne.

Otroci, kteří už bez toho byli jako stádo bez pa-
stýře, ulekli se ovšem příchodu mladého patricie velice,
ale když jim vyložil, že ač ze Smyrny, přece přišel s do-
brým úmyslem a vyptával se pctom na dítky zvláště na
Cassia, přestali se báti. Jeden otrok zvěstoval mu se
slzami v očích smutnou zprávu o malém mučedlníku:
„Našli jsme ho, vznešený pane, ale jen jako mrtvolu
jsme ho přinesli domů.”

„Byl nemocen, nebo co se mu stalo?” ptal se Clau-
dius zaražen.

„Tloukli ho, k smrti ho utloukli, protože jim ne-
chtěl zraditi našeho dobrého biskupa Polykarpa. Malý
chlapec ze vsi nám to vypravoval, ” oznamoval vzlyka-
jící otrok.

Potom uvedli otroci mladého patricie do bílým
šatem ověšené komory, kde ležela mrtvola zavražděného
chlapce. Claudius sám, ačkoli Říman, nemohl se zdr-
žeti hlubokého pohnutí, když spatřil tu zuboženou posta-
vu. Jelikož nyní nikdo z jeho příbuzných nebyl příto-
men, nevědělo služebnictvo co počíti s mrtvolou. Clau-
dius poradil jim, aby ho zatím v nejchladnějším místě
zahrady pochovali a po příchodu jeho rodičů mohl
býti s náležitou poctou spálen.

Když se ptal Claudius po Iréně, byl doveden do
malého domku na konci zahrady. Věděl už že Plautius
od zajetí Polykarpa a Sisidony je velmi nemocen a na
lože upoután, pročež nebyl příliš překvapen, když Iré-
nu nalezl uslzenou. Ale bylo mu jen potřebí, aby
jim pověděl, že mluvil se Sisidonou a že jim od ní při-

180

náší písemné poselství, a hned byl vřele vítán. Iréna přivedla ho ku smrtelné posteli Plautiově.

,,Plautie, zde jest zpráva od šlechetné Sisidony,“ šeptala Iréna svému choti, který ležel jako v bezvědomí.

Namáhavě otevřel cči. „Jen to chci slyšeti, že nezapřela svého Pána,“ odpověděl sotva slyšitelně.

,,Pohled?“ řekla Iréna, ukazujíc svému choti jednu tabulku.

,,Ona zemře za víru svou,“ řekl Claudius temně.

,,Pochválen budiž Pán! Láska Kristova by stála za tisíc životů, kdyby je člověk měl,“ volal Plautius neobyčejně silným hlasem. — Byla to jeho poslední slova. Po tom velkém namáhání byly jeho síly úplně vyčerpány. Ještě lehký povzdech a potom uletěl uvolněný duch jeho tam, kde není již smrti.

## XXII.

### Z tlamy lví.

Nedočkavě pobíhal Claudius v předsíni příbytku proconsula, nemoha se dočkati kdy mu bude dovoleno, aby vstoupil ku proconsulovi. Dle všech známek nebyly to pravé příjemné myšlénky, které ho ovládaly. S čelem vrásčitým, často mimoděk pěstě svíraje, přecházel prudce po komnatě.

Konečně, kdy už byl syt toho čekání, odhalil otrok záslonu vchodu, vedoucího do pokoje jeho představeného a uvedl ho do vnitř. Proconsul zdál ve býti rovněž velmi rozčilen a přivítal vstupujícího úzkostlivou otázkou: „Podařilo se ti, Claudie?“

,,Nikdy ji nepřiměji k tomu, aby se své víry odřekla,“ zněla úsečná odpověď.

181

Proconsul na okamžik setrval v trapném mlčení, na-
čež řekl: ,,Pak ji nic nezachrání před nejbližšími hrami.
Slyšela už o smrti svých milých v letohrádku?"

,,Ano, řekl jsem ji už, že malý Casius byl těmi
barbary k smrti ubit, neboť mne prosila tak snažně, že
jsem to nemohl déle utajiti. — O kdyby byl Flaminius,
už zpět z Říma,** dodával mladý muž s povzdechem.

,,Přál bych si sám, aby se už vrátil a zanechal také
toho křesťanství,** řekl proconsul. ,,Nechápu, proč se
vůbec lidé jím zabývají, když to přece nemá za násle-
dek nic než samé nepříjemnosti — skutečně, to jest mi
nepochopitelno. Kdyby se byl Flaminius jemu neoddal
byl by dnes proconsulem Asie. Vím velmi dobře jak
byl u císaře zapsán."

,,Nu ty nemáš příčiny, abys si stěžoval, když jsi
na místě, které by byl Flaminius nejspíše zaujímal,**
odpověděl Claudius.

,,Toť pravda, ale tím se bláznovství tvého přítele
Flaminia pranic nezmenšilo,** odpověděl Statius. ,,Jen
to pozoruj: Mohl dosáhnouti nejvyšší slávy a cti, ale
svým přestoupením ku křesťanství poskvrnil slavné
jméno předků svých, zmařil přízeň císařovu a všecky
jeho plány na skvělou budoucnost jsou zkaženy. A k
čemu to všecko. Jaký užitek mu přináší ta víra, že k
vůli ní všeho toho se vzdal?"

Tato otázka proconsulova nalezla živě ozvěny v
mysli Claudiově. Nemohl mysliti na nic jiného. Co
se dalo získati u té nové víry? — Ten rozvážný druhdy
Flaminius, přece jen se musel státi velkým snílkem.
Musel se nechati ovládati city, které dříve mu byly
zcela cizí.

A což teprvé Sisidona? Dříve nic nedovedlo zara-
ziti proud její pýchy, její ctižádosti a marnotratnosti.
Statečná mladá dáma s kadeřemi zlatým prachem posy-
panými získala si u dvora pověsti krásky první třídy.

182

Takovou ji tehdy uzřel štastný snoubenec, takovou ji obdivoval — a nyní? Byla tato Sisidona, která nejen zavrhla všecku nádheru a přepych, ale která se i v chladném vězení štastnější cítila, než dříve v paláci — byla to ta samá dívka? A jaký měla ona užitek, jakou náhradu za to, co ztratila? — Že něco při tom získala nemohl jí upříti, neboť ještě předešlého dne ji slyšel zpívati v žaláři a pak dobře si povšiml toho svatého klidu a jakési jemu nepochopitelné radosti, která zářila ji z obličeje, dříve často tak nepokojného.

Tato otázka pohnula Claudia více, než sám snad by byl myslel a než sám by byl chtěl doznati. Ještě téhož dne před soumrakem nalézáme mladého Římana znovu v žaláři, ne proto aby Sisidonu trápil marným přemlouváním, ale aby v pokoře a v živé zvědavosti pátral po tajemství té nové víry.

Sisidona byla už na ty jeho otázky poněkud připravena, neboť ji neušlo, že její snoubenec stále větší zájem jeví v zájmu její víry. Ale neměla se dosti spůsobilou k tomu, aby mu spasitelné pravdy sama vykládala, pročež mu zapůjčila drahocennou listinu pergamenovou, obsahující evangelium sv. Jana. Claudius vděčně ji přijal a slíbiv, že ji bude bedlivě študovati, vzal ji s sebou domů.

Tak uplynulo několik týdnů. Zatím co proconsul doufal, že zášť lidu naproti křesťanům se utiší, modlila se Sisidona, aby Pán odejmul ten kalich od ní, jeli to vůle jeho, tak aby byl Claudius ušetřen pohledu na její mučedlnickou smrt. Týž nejen že už dávno ustal nutiti ji, aby přece obětovala bohům římským, ale sám už přestal je ctíti. V srdci svém byl vlastně už křesťanem, ale ještě sám si nedůvěřoval, boje se, aby v tom nebyla více láska jeho k Sisidoně, než ta pravá pohnůtka. Proto odkládal s veřejným toho přiznáním a také Sisidona k tomu radila a sice z opatrnosti. Ona sama, kteráž byla

183

připravena radostně jíti na smrt, prosila svého přítele
důtklivě, aby náhlým veřejným prohlášením sebe a víru
svou neuvedl zbytečně v nebezpečí, jako tak mnozí v
slepém nadšení učinili a pak, když skutečně jim trápe-
ní a strašná smrt hrozily, ztratily zmužilosť a zapřeli
Pána.

Mimo toho ještě něco přimělo Sisidonu, aby zdržela Claudia od předčasného vržení sebe v záhubu. Byla to žádost, aby on aspoň se dočkal příchodu Flaminia a Flavie. Kdo by mohl tak šetrně a něžně sděliti rodicům zprávu o smrti jejich miláčka, jako právě Claudiaus? A o těch všech truchlivých udalostech poslední doby: o smrti ctihodného biskupa a zajetí, možno i blízké mučedlnické smrti Sisidonině, kdo mohl by lépe jim pověděti, než jejich starý, osvědčený přítel? To všecko představila Sisidona Claudiovi a ten slíbil, že bude opatrný a že bude se dívati po přístavu na každou z Říma přibylou loď.

Když po této poslední rozmluvě se Sisidonou přišel Claudius ku proconsulovi, uvítal ho tento přívětivě jako jindy, ale bylo na něm patrno, že má něco na srdci. Claudius prosil, aby byl před návratem do Efezu propuštěn a jeho úřad jinému předán. Statia přivedla tato žádost do rozpaku. Řekl: „Ale bylo by lépe, kdybys v těchto dnech nebyl ve Smyrně."

„Lépe, abych nebyl ve Smyrně?” opakoval Clau-
dius podiven, ale zároveň se ho zmocnila nevýslovná
úzkosť. „Chceš tím říci, že Sisidonu očekává to nej-
horší?” ptal se prudce.

„Nemohl jsem déle odolati naléhání těch vzbouře-
ných židovských kupců,” odpověděl Statius, odvraceje
se, jako by rozmluvu o tom nepříliš příjemném předmě-
tu chtěl ukončiti.

Ale dříve než opustil budovu, zeptal se ho ještě

184

Claudius: „Jenom jedno prosím abys mi řekl. Ví ona o tom?”

„Vzkázal jsem ji, aby se připravila ku nejbližším hrám,” odpověděl Statius.

„Dobře tedy. Budeme oba připraveni,” řekl Claudius zdánlivě klidně.

„Oba?” opakoval proconsul. „Slyšel jsem dobře? Ty bys chtěl zahubiti život svůj k vůli té vzdrorovité holčici?”

„Nezahodím svůj život, ale jsem hotov za tu pravdu, které jsem se od Sisidony naučil, jíti na smrt. Nebo to věz Statie, že i já jsem křesťanem!” zněla překvapující odpověď.

„Nazvi se spíše bláznem a budeš blíže pravdě, než jsi nyní,” volal za ubíhajícím proconsul. Ale to už Claudius neslyšel. Ubíhal zatím už z domu do vězení, chtěje potěšiti Sisidonu. Ale nalezl ji pokojnou, odevzdanou do vůle Boží. Ubohý muž ten nemohl se déle ubrániti velkému dojmu; klesl v žaláři Sisidony na zem a plakal hořce.

„Sisidono,” řekl, když se poněkud upokojil, „nesmíš mi odepříti moji poslední prosbu. Já také věřím v Pána Ježíše Spasitele, on jest také mým spasitelem. Umru s tebou za pravdu.”

„Ne, Claudie,” namítala uvězněná, „to učiniti nesmíš. Ještě jsi nebyl povolán, abys za tu pravdu zemřel. - Ty máš pro ní žíti.”

„Ale ty musíš zemříti, milá Sisidono,” řekl on se záchvěvem hrůzy. Statečná křesťanka ho však těšila: „Bůh může nám učiniti umírání lehčí než život.”

„Nemohu žíti bez tebe,” namítal znovu Claudius. „Bolesti smrtelné budou jen krátkc,”

„Tedy mně k vůli chceš zemříti?” zvolala Sisidona. „Ne Claudie, to by pak nebyla smrt mučedlnická pro Pána, to by byla pouhá samovražda. Vzmuž se příteli!

185

Jako mě dá Bůh sílu k umírání, tak také dá tobě sílu
k životu. — Ano, já tu sílu už mám. Bála jsem se
smrti, třásla jsem se před ní, ale nyní již ne.”

„Skutečně se nebojíš?” ptal Claudius užasnut.

„Jak bych se mohla báti!” odvětila tázaná se tvá-
ří zářící. „Myslíš, můj Claudie, že bych se bála cesty
do Říma, kdybych mohla doufati, že se tam s tebou se-
jdu! A smrt jest cesta ještě mnohem kratší a drahým
přítelem, jenž mne po ní tam přivítá, jest můj spasitel
a Pán sám. Dříve často jsem marně se snažila přemoci
bázeň smrtelnou, ale nyní poznávám, že Bůh nám jen
zřídka kdy dává radostnou mysl ku umírání, neboť ku
žití ji nepotřebujeme. Avšak jako mne nyní ozbrojil
silou, kterou potřebuji k smrti, tak také tobě všecko dá,
co budeš potřebovati k životu.”

Ale teprvé po mnohých prosbách a přemlouváních
podařilo se Sisidoně přiměti Claudia k tomu, aby slíbil,
že neučiní nic nepředloženého a nevydá se nepřátelům,
nýbrž v trpělivosti sečká až ho Pán zavolá. Také slíbil,
že se bude ve všem říditi radou Flaminia.

Opět byli měšťané smyrnští shromážděni v aréně—
osudný den nadešel — pro Claudia příliš rychle. Fla-
minius dosud se nevrátil, ale z přístavu bylo viděti blí-
žící se loď, která mohla přistáti každým okamžikem, pro-
čež Claudius snažně prosil proconsula, aby hry odložil
až do příchodu jejího.

Ubohý Claudius! Jako tonoucí se chytá stébla ku
zachránění svému, tak bylo i s tou nadějí mladíkovou v
příchod Flaminia. Nyní, kdy všecka pomoc už se zdála
býti marnou, mnoho si sliboval od příchodu přítele svého
v čas, v poslední hodině. Mohl si přece sám napřed
říci, že sotva povolí proconsul k jeho prosbě, neboť by
odložená slavnost lehko mohla přivésti nějaké povstání.

Zatím co v duši Audioiově vířil tento hrozný boj

186

bylo ticho v malé komůrce pod arénou, ne už ve vězení, odkud byla přenešena Sisidona. Byl tam klid přerušovány jen řevem divokých zvířat a ještě více snad po krvi lačnících lidí. Claudius přišel se rozloučíti se Sisidonou.

,,Těším se z toho, že jsi zase přišel,“ řekla zmužilá dívka, vztahujíc svoji ruku k nejdražšímu svému příteli pozemskému. ,,Tak ráda bych byla, kdybys mne radostně odevzdal Bohu!“ dodávala prosebným hlasem.

,,To jest příliš mnoho Sisidono,“ sténal Claudius. ,,To nemohu. Mohl bych zemříti na místě tvém, ano s radostí šel bych na smrt pro tebe — ale odevzdati tebe takové smrti —“ zakryl si obličej rukama, přemáhaje vší mocí pohnutí, které se ho zmocnilo. Sisidona viděla jeho boj, ale místo aby se ho snažila snad upokojiti, vrhla se na kolena a v hlasité srdečné modlitbě ku Pánu, ku Bohu jejímu i Claudiovu, vylévala prosby srdce svého. Prosila jak pro sebe tak i pro něho o tu milost, aby vytrvali až do konce. Potom prosila Sisidana Claudia, aby se bez prodlení odebral do přístavu a očekával tam příchodu Flaminia a Flavie, tak aby tito neobdrželi zprávu o její smrti příliš náhle. Ovšem nebyl Claudius přiliš ochoten ku vykonání této žádosti ale Sisidona, obyčejně tak klidná, zdála se býti prodléváním jeho nápadně znepokojena. ,,Nevím sama, proč si tak přeji, můj Claudie,“ řekla, ,,ale jsem si toho jista, že bude zabráněno velkému neštěstí, když dosáhneš té lodě co nejdříve.”

Jak by byl mohl odolati Claudius takové prosbě! Ještě jednou dal ji srdečné ,,s Bohem“ a pak už spěchal pryč, zatím co se Sisidona vroucí modlitbou sílila ku těžkému kroku, který ji nastával.

V čase krátkém nad pomyšlení dosáhl Claudius přístav, císařská loď ležela už před ním a čekala jen na trochu více větru, aby přistála. Ale mladý muž čekati

187

nemohl. Okamžitě vyskočil z vozu, zanechal ho pod ochranou otroka, vskočil do prvního se mu naskytnuvšího člunu, hrst sestercí zaopatřila mu hned ochotné, státečné veslaře, tak že loďka v letu dorazila ku toužebně očekávané lodi. Doraziv tam, žádal hlasitě ve jménu proconsulově zprávy ze Ríma.

Na toto vyzvání objevil se na palubě císařský posel, který se představil co přinášeč ediktu od Marka Aurelia pro Statia Quadrata, proconsula Asijského.
„Jaký jest to edikt?“ vyptával se Claudius.

,,Poroučí, aby bylo zastaveno pronásledování křesťanů,“ odpověděl jiný hlas — byl to Melitův, biskupa ze Smyrny.

Ale Claudius nemohl se nyní starati o to, kdo to mluvil, nýbrž pobádal herolda, aby co nejrychleji se svým ediktem sešel do loďky, tak aby ještě v pravý čas mohla císařova vůle býti v městě a v amfiteatru oznámena. Neposlouchal volání Flaminiovo, neviděl Flavii, všecko jeho cítění bylo jen k tomu napjato, aby perutích větru donesl herolda, v jehož ruce spočívaly život i smrt. V okamžiku byl tu herold, rychlostí blesku letěla loďka ku břehu a právě tak rychle vstoupil Claudius se svým průvodcem do vozu, načež šlo to v největší možné rychlosti ku amfiteatru.

Ovšem potřásali kolem jdoucí občané hlavami, vidouce tuto zběsilou jízdu, také mnozí volali naň aby ustal, nechceli sebe, koně i vůz rozbíti na kusy — ale to Claudius ani neslyšel, a kdyby i byl slyšel, bylo by ho to nic nezdrželo. Vždyť tu byl v sázce život té, která mu byla na světě nejdražší. A to se mělo rozhodnouti už v několika okamžicích.

Konečně se dostali na osudné místo. Soukromým vchodem který mu, jako úředníku císařskému byl otěvřen, dostal se Claudius s heroldem do lože proconsulova. Kdo popíše jeho pocity, když před sebou spatřil

188

Sisidonu. Vysílen jsa a rozčílen na nejvyšší stupeň, byl by málem byl klesl na zem, když proconsul dle obvyklého způsobu se tázal zajaté: „chceš obětovati bohům?”

Ale napjetím všech svých sil se Claudius vztýčil a vykřikl: „Zadrž!” dříve, než ještě mohla se Sisidona připraviti k odpovědi. Potom pak bez všelikých obřadů dovedl císařského herolda před proconsula, kterýž přijal od něho veliký zapečetěný pergament.

„Měšťané smyrnští,” promluvil jako na omluvu proconsul ku svému okolí, „vidíte v jakém spěchu přišel tento posel, aby vám donesl rozkazy vašeho císařského pána.” Po těchto slovech přelomil pečet a četl list. Byl to rozkaz, aby křesťané byli ponecháni bez pronásledování, leč by snad císař sám to později dovolil.

Bylo to marným namáháním, abychom chtěli zde vylíčiti, jaký byl účinek těch slov na s chromáždění. Dlouho trvající vzdorné mručení, podobné asi vrčení hladových vlků, jimž byla rázem jejich obět odňata, šířilo se po četném posluchačstvu, když jejich vyvolená obět byla bez pohromy odvedena zpět do cely. Ale to bylo vše. Lid, ač podrážděný velice, neodvážil se svoji zlost ukázati dalšími pokusy vzbouření.

Claudius bál se, aby toto náhlé, nečekávané osvobození neúčinkovalo na Sisidonu ještě hůře, než prvé hrozící nebezpečí. Proto sotva slovein odpověděl na otázky proconsulovy a spěchal, jakmile jen mu bylo dovoleno, do známé mu komůrky.

V tom kvapu na lodi ani si nevšiml byl-li také Flaminius s Flavií na lodi a když se ho Sisidona na to tázala, nemohl jí nic říci. Ale dostalo se jim brzkého vysvětlení, dříve než se nadáli, neboť sotva došel Claudius do žaláře, když už také Flaminius stál u jeho vchodu.

190

Nad výjevem tohoto shledání stáhneme roušku.
Laskavý čtenář dovede si představiti ty všecky city, kte-
ré naplňovaly naše přáteli po tak dlouhém rozloučení.
Bylo tu mnoho radosti, ale také dosti žalu. Sisidona
byla vysvobozena z tlamy lví, Claudius získán pro Pána
— jak mnoho tu bylo příčin ku chválení Boha. Ale na
druhé straně bolestně cítili Flaminius a Flavia nepří-
tomnost malého Cassia, toho svého milého, statečného
chlapečka, který nyní už korunou mučedlnickou ozdoben
byl. Také ztrátu ctihodného biskupa a prostého přítele
Plautia cítili bolestně.

Naši přátelé nezdrželi se v Asii dlouho. Po něja-
kém čase odstěhovali se, Claudius a Sisidona co šťastní
křesťanští manželé, do Aricie u Říma. Ovdovělá Iréna
i se svou sestrou Nerissou je tam provázela. Nerissa
trpce cítila, jak se prohřešila svým odpadnutím od pro-
sté pravdy evangelia a litovala toho hluboce. Nyní pak
se nechtěly obě sestry již odděliti. Flaminius a Flavia
slíbili, že je budou podporovati dle sil svých a také že
se zasadí o to, aby byla Nerissa znovu za člena církve
křesťanské přijata. Také Sisidona přislíbila jí přímluvu
v této věci a její slova měla veliké váhy právě protc,
že sama s bídou jen unikla mučedlnické smrti.

Jako křesťané byli ovšem Flaminius i Claudius
zbaveni všech veřejných úřadů a vyznamenání, ale to
jim nevadilo a byli dosti vděčni už za to, že mohli žíti
v pokoji, ušetřeni od dalšího pronásledování. Císař
Mark Aurel nemohl ovšem zabrániti, aby zášť lidu ve
vzdálených provinciích ještě často nevybuchla, ale až do
konce jeho panování nebylo žádné pronásledování jich
povoleno.

*

*

*

191

Co ještě více říci? Bylo by k tomu mnoho a mno-
ho času potřebí, kdybychom chtěli vypravovati o všech,
kteříž, skrze víru vybojovávali království, činili sprave-
dlnost, docházeli zaslíbení, zacpávali ústa lvům, uhašo-
vali moc ohně, utekli ostrosti meče, zmocněni bývali v
mdlobách, silni učiněni v boji, vojska zaháněli cizozem-
ců. Ženy přijímaly mrtvé své vzkříšené. Jiní pak
roztahováni jsou, neoblíbivše sobě osvobození, aby
lepšího dosáhli vzkříšení. Jiní pak posměchy a mrská-
ním trápeni, ano i vězeními a žaláři. Kamenováni
jsou, sekáni, pokoušení, mečem zmordováni; chodili v
kožích ovčích a kozelčích, opuštěni, souženi a zle s
nimi nakládáno, jichžto svět nebyl hoden, po pustinách
bloudíce, i po horách, a jeskyních, i v doupatech země.
A ti všichni svědectví dosáhše skrze víru, neobdrželi za-
slíbení, proto že Bůh něco lepšího nám obmýšlel, aby
oni bez nás nepřišli k dokonalosti.

Protož i my, takový oblak svědků vůkol sebe majíce,
odvrhnouce všeliké břímě, i snadně obkličující nás
hřích, skrze trpělivost konejme běh uloženého sobě boje,
patříce na vůdce a dokonavatele víry Ježíše, kterýž na
místo předložené sobě radosti strpěl kříž.

Břehy africké u atlantického moře byly od začátku hrozného obchodu s lidmi jeho nevyčerpatelným pramenem. Všichni národové, kteří provozovali obchod na moři, stali se spovinníky na tomto zločinu. Všichni byli tak zaslepeni, že neviděli v tom nic trestuhodného. Upírali černochům všecku důstojnost lidskou a také všecka práva lidská. Považovali je za pouhé zboží a chtěli v obchodu s nimi právě tak vyzískati, jako se zbožím jiným. Nelze ani určiti, k jakému až stupni krutosti a surovosti nechali se lidé v tomto obchodu svésti.

Teprvé pozdě, velmi pozdě, když už miliony lidí byly obětovány, přišli Evropané k tom povinnému náhledu, že přece chybují. Angličané, kteří sami dlouho prováděli obchod s otroky, začali se mu protiviti. Lodě anglické křižovaly okolo pobřeží afrického a střežily lodě otrocké. Ale vzdor tomu ohavný obchod přece neustal, vzdor nebezpečí lákal veliký výtěžek lodě americké, nejvíce zůstát jižních a z Brasilie, aby se pokusily o převežení „ebenu" jak uloupení černoši byli nazváni. Ukazuje se tu, jak pravdivé jest slovo písma svatého: „Lakomost jest pramenem všeho zla."

Přehlídka na pobřeží nebyla přece tak přísná a tak rozšířena, aby se bylo menším, rychle plujícím lodím nepodařilo ujíti bedlivosti anglických křižáků. Bylo to zejména dobře viděti v trzích otrockých v Americe,

5

Nejlépe tu otrokářům pomáhala vzájemná nenávisť domorodých kmenů, což také v běhu našeho vypravování se objeví.

Zmíněné pobřeží má mnoho úkrytů, které se dobře hodí k tomu ohavnému obchodu s otroky a když se loď už do těch dostane, je skryta.

Tak byla také — vypravuje černoch Šimon — blíže ústí jedné řeky znamenitá skrýše, kde provozovala obchod jí dna známá náčelníkům loď brasilská.

K tomu účelu nebylo snad ani možno vybrati si místo příhodnější, než bylo toto. Předně bylo to pobřeží dosti hustě obydleno a divoši neustále mezi sebou zápasili. Svoje zajaté pak prodávali za domělé, jim aspoň dle zdání důležité výhody. Místo hodilo se k tomu účeli i pro svoji místní příležitou polohu. Před ústím malé řeky byl dosti velký ostrov hustě stromy porostlý. Divoce spletené větvoví Manglových stromů zastinovalo jeho břeh a nejen že bylo ochranou proti bouři, ale také záštitou proti očím lidským se strany mořské.

Ostrov vypadal se strany mořské jen jako jednotvárné, lesem pokryté pobřeží a kdo by byl neohledával pobřeží s touže opatrností a chytrostí, jako to činili otrokáři, sotva by byl vypátral ony dva úzké, ale hlnoboké průlivy vedle ostrova, za nimiž se prostíral dosti velký záliv. Sotva bylo by se dalo kde nalézti místo tak bezpečné jako toto, kde už od mnoha roků s nejskvělejším výsledkem provozovala otrokářský obchod „Santa Margarita", jedna loď ze Santa Katharina v Brazilii. Dosud nikdy nebyla válečnými koráby obtěžována.

Ovšem si netajil kapitán a vlastník lodě, Don Manuel Cordela, že ten obchod den ode dne se stává obtížnějším a nebezpečí při něm že se neustále zvětšuje, an Anglie rozmnožovala stále svoje strážné loďstvo.

21

s lidmi kcieľm sebe a s tím celým světem. Je to hloupé,
ale stává se to skoro u všech lidí i u těch nejmou-
dřejších.

Kde bylo to štěstí, o kterém sníval? Kde byl hed-
vábný plášt a klobouk s květinami pro paní Šulcovou?
Kde bylo to uznání světa a ta veliká úloha v něm, kte-
rou hodlal pan Šulc jednou hráti?

Ach, vzdor tomu, že neměli dětí, museli se ti lidé
více uskrovniti než v rodné vesnici. Maso bylo tady
dvakráte tak drahé a co pak teprve nájemné. Ještě
bydleli tam poblíže nádraží, kam se byly utekli hned
po tom neštěstí. Byl to byt malý, ale museli plaliti 50
dolarů z něho, což dělalo značný rozdíl proti 16, které
platili ve vesnici. Zbytek peněz, které sebou přinesli,
byl už dávno spotřebován a nábytku zaopatřili si jen co
nutně potřebovali a vzdor tomu neměli nyní často ani
groše v kapse. Šulc byl stále více nespokojen a žena
jeho nedovedla ho těšit, spíše svými stezky ještě více ho
pobuřovala.

Nebylo se co diviti ubohé ženě, že v těch pomě-
rech pozbyla mysli, ale také není to možné míti muži
za zlé, když neustálé nářky a výčitky mu dům znechutí.
K tomu ještě musel Šulc po celý den seděti doma. Což
divu, že večer tím časněji pospíchal ven. A kam? Přá-
tel a dobrých sousedů v Berlíně neměl, jít za bránu se
mu nechtělo, nebýval rád samoten, hledal lepší spole-
čnosti. Chodíval tedy do jedné výčepny, pil tam žej-
dlíček a póslouchal, co jiní mezi sebou mluvili. Aby s
nimi mluvil, toho se neodvážil a neměl ani k tomu
chuti. Za večer sotva že deset slov pronesl.

Ale byli to znamenitě chytří lidé tam v tom hostin-
ci. Byli to nejvíce jen řemeslnící a dělníci, ale na fous
věděli jak král, Bismark, polície a magistrát špatně
vládnou. Věděli také jak oni by to lepší a docela jinak
udělali. A pak také slyšel Šulc jak prabídně se vede

22

těm lidem, jak všecko je drahé a že nedostávají již ani dosti mzdy, aby jim stačilo na jídlo a pití. Při těchto řečech bylo ovšem vypito množství piva a kořalky a Šulc poznával čím dále, tím více, jak pravdu měli ti lidé, když si stěžovali na vládu.

Jindy opět vypravovali si tu brozné historie o farářích, o továrnících a jiných pánech, takže až Šulc hlavou vrtěl a mínil, to že on i ti jeho přátelé jsou přece jiní lidé a nezdají se jinými než skutečně jsou. K tomu bylo mu stále jistější, že náboženství přece jen jest hloupost, aby lidé byli jím podváděni a že žádný Bůh nepomáhá dělníkům, nýbrž že si sami musí pomoci.

Tak nadešel podzim roku 1872 a s ním nová starost Šulcovům. Nájemné z bytu bylo jim značně, zvýšeno pročež hledali si jiný byt. Po dlouhém sem a tam běhání dostali byt lacinější ale o mnoho horší dřívějšího. Tato změna zase nebyla tomu přispůsobena, aby učinila Šulce spokojenějším, nýbrž nyní teprvé býval nálady tak drsné, jako byl jeho vous, který přestal holiti.

A o takové nespokojence nebyla v Berlíně nouze. Takových společníků měl Šulc dosti. Přicházívali dohromady každého večera, ale nikdy neřekl žádný z nich: „Bratří, máme se ovšem špatně, ale zdaliž nejsme sami vinni tím, že se nám tak špatně vede? Zdaliž nelezeme příliš vysoko? Zdaliž nechceme zbohatnouti samým mluvením a zahálkou? A vzdor tomu, že naše svědomí nám vyčítá, že sami jsme tím vinni, pravíme přece raději: Není Boha a když není, nemá nám také nic co poroučeti“.

Ne, ani jeden nepromluvil takto. Mluvili jen stále o svobodě a rovnosti a říkali, že nemají nyní žádného jiného náboženství, než ono, o lásce bratrské. Ale tímže ještě dechem hned jistili, že povinností jejich jest, aby nenáviděli všecky vznešenější. A konec jejich hovoru býval, že musí být jednou revoluce, jako byla

23

kdysi v Paříži. Oni mužové a ženy, které tenkráte Joupili a vraždili, byli oslavováni jako mučedlníci svobody.

Šulc takové řeči poslouchal ponejvíce s přizvukováním a jenom když se přišlo na ty vraždy a loupení, bylo mu jaksi nepříliš volno. Ač také záviděl bohatým, přece jen nechtěl činiti žádných násilností a vzdor tomu, že nechtěl nic slyšeti o náboženství, nežádal si také žádné křivdy.

A tak ponenáhlu bylo Šulcovi dusno v té společnosti. Pozorovalť, že právě ti, kteří nejvíce toho nápovídali o „lásce bratrské" nejvíce také okrádali svoje spolubratry. Také často bývali ti lidé trestáni po licií a Šulc sám musel uznati, že nedělo se tak neprávem. Nebo měl-li býti udržen klid v městě, musel býti pořádek udržen tím, že rušitelé klidu v městě museli býti potrestáni.

Šulc začínal pomalu prchati z jejich kruhu, ale šlo mu to pomalu, neboť předem sám ani úplně rozhodně tomu nechtěl a pak to také nebylo lehké. Ti „bratří" sice mluvili velmi mnoho o svobodě, ale Šulce ani nechtěli nechat jít tam, kam on chtěl. Tu přišel mu ku pomoci sám Bůh, či ne — ten byl už odstraněn — tu pomohlo mu něco neznámého.

Nový jeho domácí začal také zvyšovati nájemné. Šulc však vydělal nyní tak málo a k tomu musel neustále přispívati na stávkující „spolubratry," takže o-pravdu nevěděl kde vzíti peníze. On i jeho žena dlouho běhali po celém městě, aby si vynašli nějaký příhodný příbytek za vhodnou cenu, ale bylo to marné. A tak konečně napadlo Šulcovi, aby až na druhé straně města vystavěl si na prázdných pozemcích dřevěný barák a v tom aby bydlel, jako už mnozí před ním učinili. Tím docílil trojího a sice předem nemusel po dlouhou dobu provozovati svoje řemeslo, za druhé měl byt a za třetí odtáhl svým starým soudruhům z očí.

24

A tuto myšlénku svoji také provedl. Nakoupil si
prken a brzy měl vystavěnou malou chýši, ve kterou
se také hned přestěhoval se svou ženou. Nejprvé tě-
šila ho práce na venku, ale ne dlouho. Komu nesídlí
radost v srdci, ten nemá ji nikde. Jak dalo se očeká-
vati, měli Šulcovi s lehoučkým svým bytem mnoho ne-
příjemností a tak ten starý nepokojný zlý duch napadl
Šulce znovu. Nejspíše že se s ním přesídlil do dře-
věné chýše.

Ale ještě více černých hostů se dostavilo. Býva-
lí přátelé Šulcovi ho našli a pak už se jich nemohl zbý-
ti. Často zůstávali přes noc v jeho chýši. Šulc tušil,
že příčinou toho bylo jediné, že je policie hledala v je-
jich vlastních bytech. Ti „bratří“ chválili pak Šulce
co nejvíce, říkajíce, že není mu v celé zemi rovného.

Ale choti jeho nebylo volně při těch jejich vypravo-
váních. „Dej si jen pozor,“ říkala svému muži. „Jest-
li jen to nejsou podvodníci a nebo ještě něco horšího.
Raději se od nich odtrhni. Ty jsi jim beztoho jen ja-
ko sirka, kterou zapálí a potom odstoupí do tny.“

Šulc neodpověděl na tato slova, ale často si myslel,
že ti lidé přece jen nemají žádné mravnosti a že by pro
něho bývalo o mnoho lépe, kdyby byl je nikdy nespa-
třil.

Tak uplynulo několik týdnů. Tu rozneslo se, že
boudy dřevěné, jako byla Šulcova, musí být přes zimu
strženy, an policie nechtěla dovoliti, aby lidé bydleli
tam v tak špatných příbytecích. Tato zvěst Šulce ce-
lého zdivočila. Což mu ti lidé nechtéli ničeho dopřá-
ti? Tak mnoho domů a tak mnoho dveří bylo v Ber-
líně a žádné se mu nechtěly otevříti. Toť bylo do ne-
be volající. Ale on sám v této nouzi své k nebesům
nevolal, proč by také? „Kdybych jen už byl zase pryč
odsud,“ přával si často a litoval, že ho kdy napadlo,
aby se stěhoval do toho cizého, velikého města. Kdy-

25

by tak neučinil, mohl míti ještě svého Jiříka u sebe — ale to jméno drahého nezapomenutelného jedináčka nikdy nepřešlo přes jeho rty.

Nyní pryč jen pryč odsud — ale kam? Ano, kam? Tu pojednou (byla to jedna z toho mála moudrých myšlének jeho) vzpoměl si na slib poddůstojníka Gersau. Zapoměl docela, že týž byl jeden z těch bohatých, které vlastně měl nenáviděti — na to zapoměl docela a psal mu, jestli by měl pro něho místo nějaké. A Gersau také nezapoměl na zachranitele svého života. Odpověděl hned, že pro zachránce svého života má vždy místo připraveno a že Šulc může přijíti a to hned. Peníze na cestu byly hned k dopisu přiloženy. O tomto dopisu se Šulc tak zvaným svým přátelům ani nezmínil. Ale oddychl si z hluboka, když měl za zády to město, kde tolik zlého zkusil a ničemu dobrému se nenaucil. To bylo v červenci roku 1872.

## IV.

O dva měsíce později nalézáme Šulcovy v malém domečku ve Švýcařích. Jak docela jinak vyhlíží to zde, než v rodné vesnici, nebo v Berlíně, nebo konečně v tom samodělaném baráku. Ty nebetyčné hory, čerstvý vzduch, překrásné louky a lesy. Ó, jaký to hezoučký domeček se dostal Šulcovi k obývání. Na jedné jeho straně byla zahrádečka a dále louky, kdežto na straně druhé jenom na několik kroků daleko řeka, jejíž hučení jako hlasitá hudba zvučelo po vůkolí. Zdálo se, jako by vadila se ta řeka, že musí tu podlézati pod starý dřevěný most a to se jí jako svobodnému dítěti švýcarskému nechtělo líbiti.

Šulc skutečně byl panem. Gersau ustanoven za do zorce. A nemohl si právě stěžovati na mnoho práce

26

Na boty se nepodíval ani zdaleka a svóje nynější povinnosti plnil rád. Také paní Šulcová měla dostatečnou příčinu k tomu, aby byla spokojena. Mluvila sice o samotě, ve které ležel domek, ale to jí vlastně jen scházela nějaká sousedka, která by bydlela s ní přímo u dveří. Silnice byla vzdálena jen několik kroků a vesnice začínala přímo za zahradou. A tak celkem se postavení Šučovo velmi zlepšilo. Jestli pak jen ti lidé nyní byli štastni?

Navštivme je.

Je odpoledne nedělní. Oba manželé sedí doma a pijí kávu. Chléb, máslo a med stojí na stole. Šulcová má náhodou právě ten samý koflík, který destal jednou Jiří ku narozeninám a na němž bylo napsáno: „Jiří Šulc, štěstí rodičů.”

Šulc viděl to a myslel na to. Myslel si jak by nyní mohl snadno a dobře uživiti dítě a jak by to bylo, kdyby nyní Jiří byl u něho zdravý a veselý. Myslel na to že vlastně sám ani neví proč pracuje, kdežto pan Gersau má statného syna. Nemůže si pomoci, musí na to mysliti se zármutkem. A k tomu nemůže se zadržeti myšlénky, že jeho žena jest vinna tím neštěstím, že on sám byl by dítě najisto neztratil. A při tomto pomyšlení zdají se mu slova „Jiří Šulc, štěstí rodičů” býti pouhým výsměškem. Prudce vyskočil, uchopil koflík a mrštil jím prudce o zem, takže se rozletěl. Na polekanou ženu svoji vzkřikl: „Což jsem neřekl, abys mi jeho věci neukazovala?”

Manželka jenom tiše plakala. Nyní se již nikdy nehádala se svým mužem, neboť tu on se velmi rozhněval. Ale Šulc položil se hlavu v ruce a myslel na minulé dny, také na učitele Herce, když právě týž mu prstem hrozil a pravil: „Šulci, ty také jednou se naučíš prvnímu přikázaní; Já jsem Hospodin, Bůh tvůj.” Nyní trpce se usmál: „Ano naučím se mu,

27

až mi krkavci přinesou mé dítě zpět" a dlouho seděl v polosnění ten ubohý otec — byliť dnes narozeniny jeho dítěte — jeho Jiří byl by býval dnes čtyři roky stár

Docela se to hodilo jeho náladě, že v okolí se zatmívalo. Mraky zakryly oblohu, v dáli začalo se blýskati, silná bouře se blížila. Zvihl se vítr, aby ji ohlásil a brzy vzrostl u vichr. Stromy ohýbaly se pod jeho tíží, vlnky na řece zpěnily se a poháněny jsouce jím uháněly bleskorychle po hladině. I starý dřevěný most cítil moc větrů, neboť se třásl a sténal hlasitě. Ale ještě nevypukla bouře, jestě nespadlo ani kapky, když černí krkavci shromáždili se na cestě, aby sežrali před bouří mrtvou sovu. Tu letem přijížděl k mostu vůz, jehož majetník patrně spěchal, aby se ještě před bouří dostal na sucho. Kočí poháněl koně vší mocí, aby v trysku přeletěli přes most — ale sotva se octl povoz na něm — zavzněl hrozný rachot hromový, bylo slyšeti rachot padajícího mostu, děsný výkřik — a most i vůz na okamžik zmizely.

Ale krkavci polekáni kroužili okolo místa neštěstí.

Vnitř v chatrči sedí muž. Pojednou se vztýčil. Co je to? Krkavci krouží okolo oken a bijí do něho křídly. Sní snad? Ale jeho žena stojí u něho, vidí je také. Otvírá okno a tu slyší oba volání: ,,Pomoc, pomoc."

Oba spěchají ven a zatím co Šulcová spěchá do vsi o pomoc, spěje muž její ku místu neštěstí, kde vůz bojuje s vlnami. Po dlouhé, namáhavé práci podařilo se jim vyrvati vůz z moci proudu a za malou čtvrt-hodinu byli všickni ukryti v domku Šulcově.

Ve voze seděl nějaký pán se třemi hochy, dva ve stáří dvanáct až čtrnáct a jeden mnohem mladší. Šule zvěděl od něho, že hoši navštěvují školu v nedalekém městě a otec jel pro ně, aby je na prázdniny při-

28

vezl domů. Pohutě děkoval pán Šulcovi za pomoc je-
ho, která zachránila život jemu i dítkám.

,,Karle, Jene, Jiří,“ řekl potom pán ku chlap-
cům, „poděkujte tomuto muži, který nás zachránil.”

Šulc překvapen zahleděl se na malého chlapečka,
který se jmenoval Jiří.

,,Ale slyšeli jste naše volání,” ptal se pán.

Šulc neodpovídal, nýbrž nepřetržitě zíral na hocha.

,,Vidíš nochu?” ptal se ho.

Zatím jeho manželka odpověděla za manžela pá-
novi: ,,Ne, neslyšeli jsme žádné volání až jsme otev-
řeli okna k vůli těm krkavcům, kteří do nich tloukly
křídly.”

Opět vyrušil je Šulc. ,,Je to vaše dítě?” ptal se
cizince.

Tento se rychle obrátil. ,,Ne, není,” řekl. ,,Ne-
ní moje vlastní, ale mám je tak rád, jako kdyby
bylo moje.”

Ale Šulc už vztáhl ruce po chlapci, volaje: ,,Můj
Jiří, můj Jiří,” volal hlasem, který ani nezdál se po-
cházeti z jeho úst, ,,ó ti krkavci, ti krkavci.”

Výjev, který potom následoval, nedá se vypsati.
Otázky, úžas, vykřiky nejvyšší radosti — všecko v témž
čase. Šulc nепромluvil ani slova, ale držel dítě pevně
sevřené. Přece však mu bylo, jako kdyby byl v jiné
zemi někde daleko, daleko odsud. A když úplně se
ujistil tím, že je to dítě jeho, které držel v náručí, málo
se ptal po bližších okolnostech. Jiří byl zde, byl zdráv
a krkavci — — krkavci je otci přivedli.

Matka sotva chápala, co se děje až ji cizinec vy-
pravoval, jak se to stalo. Pověděl ji, že je lékařem a
tehdy před válkou cestoval se svou paní. V noci na-
lezli na nádraží malého městečka dítě, vzali je k sobě
a učinili také hned vše, aby je praví rodiče dostali zpět.
Ale tehdy v těch pobouřených dnech, kdy byla ohláše-

29

na válka Německa s Francií, nikdo neměl pro něho ča-
su a jemu samému jednalo se o to, aby se dostal co
nejdříve domů, dříve než by ustalo spojení železniční.
Tak předsevzal s', že vezme to slepé ubohé dítě sebon,
neboť mu ho bylo velmi líto. Nechal jenom svoji adre-
su u jednoho úředníka na dráze.

Žádná zpráva nepřicházela a tak nezdálo se jinak,
než že dítě nemá snad rodiče na živu a nebo že se ho
schválně zbavili a nechtějí ho zpět. Chlapec sám ne-
věděl.nic jiného, než že se jmenuje Jiří. Pak nastala
válka a v tom reji teprvé zmizela všecka stopa.

Lékař a choť jeho ponechali si dítě u sebe, ale dí-
tě nezůstalo slepé. Štastná operace, kterou opatrný lé-
kař sám na něm provedl, vrátila mu zrak a pak stal se Jiří
miláčkem celého domu. Dnes provázel svého opatro-
vatele, když týž jel naproti svým synům. Ale kdo by
si byl pomyslil, že vlastní otec stane se tak podivným
způsobem ochrance vlastnímu svému dítěti.

Ale to nejdivnější, co se zde událo, to věděli jen:
Bůh a Šulc. Zatím co poslední zdánlivě klidně seděl
na lavici, držel dítě své v náručí, leželo srdce jeho v
prachu před tím všemohoucím, který mu ukázal svoji
svrchovanou moc. „Já jsem Hospodin, Bůh tvůj,“
to bylo to jediné, nač Šulc mohl mysliti nyní, ale na to
myslel tak, jak může jen ten, před kým stojí Bůh
a mluví s ním.

Co bych měl dále vypravovati o radosti nastalé a
vzájemném děkování. Budoucnost teprvé nás poučí,
jak se život jejich dále rozvine. Jedno jen řeknu.:

V rodné vesnici Šulcově sedél u okna stsrý učitel
Herc, když tu kolemjdoucí posel poštovní podal mu
list. Herc otevřel ho s tam bylo psáno:

,,Musím vám sděliti, že nalezl jsem zase svého
Boha i svého Jiří. Řekl jsem vám někdy rouhavě, že
uvěřím v Boha, když mi krkavci přinesou moje dítě

30

zdrvaé a Bůh to spůsobil. Budu se styděti za nevěru svou po celý svůj život. Ale teprvé nyní začínám skutečně žíti.

Až, milý pane učiteli, budete vyučovati dítky, nechte je hodně důkladně se naučiti prvnímu přikázání a vypravujte jim také o těch krkavcích, aniž byste mne jmenoval a nebo řekněte jim i to, řekněte, jak by se bylo vedlo Šulcovi. Řekněte jim aby nebyly tak hloupé, jako já jsem byl, neboť mnoho jsem zkusil než jsem se naučil tomu: „Já jsem Hospodin, Bůh tvůj."

Stařičký učitel Herc sepjal ruce a dlouho, dlouho seděl tak v přemýšlení. Konečně řekl tiše: „Ano Pane, tebe chceme se báti, tebe milovati a ctíti nade vše."

KONEC.

Zmařený život.

z vesnických obrázků Jozefa Koblížka.

Boříkovic Anička ze Lhoty narodila se na šťastné planetě. Ona se vlastně ani neměla jmenovati Anička, protože to je sprosté; Anínka jí měli říkat. Ale lid je už takový: naschvál, že ji budou říkat Anička, jako těm ostatním!

Byla Anička jedináčkem svých rodičů, pýchou
své matky.

Už v kolébce bylo lze rozěznati Aničku Boříkovic od jiných dětí; pečlivá maminka opatřila miláčkovi svému samé bílé plénky, bílé a pěkně obroubené. Ty ostatní děti ve vsi mívaly modré, strakaté, všelijaké.

I když Anička kolébce dávno už byla odrostla,
pořád byla jako v plénkách. Lidé milí: vítr nesměl
křivě na Aničku zafouknout!

A kdežto jiné děti po návsi, po hrázi, okolo louží
(někdy i v nich) se batolily, hrály: Anička ze záplotí
dívala se na ně; krčila nad nimi nosíčkem — nad těmi
umouněnci.

Vždyť ona sama byla jako čistočistý alabastr; ko-
šilku, sukýnku, všecko samé šakoné a bez poskvrny.

To vše obstarala matička, zaprávajíc trpělivě, kde
co Anička byla pomazala. —

2

Boříková byla žena opatrná dle šafáře v evange-
lium. Vědělat dobře, že holka nezůstane vždy sama, že
se musí provdati. To bylo cílem opatrnosti Boříkové,
cílem, k němuž hodlala dcerušku svou vychovati. To
by konečně nebylo právě nejhorší. Jen že Boříková
hodlala účelu svého dosáhnouti dle svého vychovatelské-
ho umění. Toto nebylo sice rozsáhlé, ale jádrné. Bo-
říková nadála se, že dostačí. Přemýšlelat: „Statek
máme zadlužený; na věno se u nás ženich nechytí.
Vím, co učiním: budu bledět, aby měla Anička všech
pět p totiž: pěkná, pěkná, pěkná, pěkná pěkná!”

Čtenář snadno porozumí, že Boříková, ať už z
úmyslu, ať mylným výkladem, patero p náramě přebar-
vila. Tato chyba měla časem, jak čtenář uslyší, své
následky. — —

Starý Bořík nepletl se ženě do vychování dcery.
Bylby se také se špatnou potázal.

Boříkové tak snadno někdo neodolal — a nejméně
Bořík sám! Lidé ostatně o něm hudli, že si ani hospo-
dářství tuze nevšímá, že ho žena vodí na oprátce, sama
že též nemnoho rozumí hospodářství, že to jde s nimi
od kopy ke groši atd. —

Anička dorůstala a byla opravdu „pěkná.” Vy-
hlížela, když šla s matkou do kostela v neděli, jako
kytička: samá čistota, samý šperk. Kdo ji neznal,
ptal se po té panence. Všech hochů oči obracely se po
ní. Však ona se také uměla pěkně stavěti a potřásati,
div že se hochům oči zrovna nevyvrátily. S mateřskou
pýchou a hrdostí rozhlížela se stará Boříková kolem.
Arciť ona, matka, zasluhovala toho obdivu, sama ho
zasluhovala. Nebyloť to věru zásluhou Aničky, že tak
byla „pěkná.” Od hlavy až k patě očistila, oprala,
vystrojila, vyfintila matka dcerušku.

Celý týden prala, žehlila, zašívala pro Aničku.
Anička sama sotva křížem stéblo položila. Nesměla z

3

počátku, aby se nezašpinila; později pak nestála o práci,
odvykla jí. Však nebylo jí ani třeba, aby pracovala;
matka všecko za ni obstarala. ,,Zachovej se, Aničko,
zachovej,“ vykládala Boříková ze svého pokladu vycho-
vatelského; ,,však ono na ty tvé ruce dojde, aby ztvr-
dly. Práce krásy nedodá; dost na to času, až budeš
muset jako já.”

Čím více Anička dorůstala, tím bystřeji chápala
radu matčinou a co matka sama nedopověděla, toho se
mladá dívka sama brzy domyslila.

I ukládala matce nových a nových — rozkazů!
A stará Boříková, jíž nesměl tak snadno někdo v cestu
vstoupiti, stala se poslušnou služkou svého miláčka!

Že se na ten spůsob mnoho promeškalo a mnoho
utratilo — co na tom? až se najde bohatý ženich, nahra-
dí se všechno. A ženich se najde.

Matka i dcera vědí o každém hochu daleko široko, i
rozestírají dle toho své sítě. Klevetné báby přicházejí
s klepy a odcházejí s moukou a vařením. Roznášejí
chválu Aniččinu daleko do kraje.

,,Boříková, to je vám děvče, lidičky, snad mu ani
tak hned rovného není; tváře krev a mléko, čerstvá
jako lañ, čiperná jako čamrda. Ani byste nevěřili, jak
všemu rozumí; i na ty šaty si dovede sama ustřihnout.
A při tom nic pyšná. Inu, povedla se po matce; ťa také
sama všecko vede a hospodář se má při ní dobře. Tak
hodnýcholidí by musil pohledat. Mají všeho dost a
před chudým člověkem vrata nezavírají. Ráda bych
věděla komu je Anička souzena, to bude šťastný
člověk.”

Aby lidé té chvále neprohledli na dno, vyprovází
matka Aničku krok za krokem, do hospody, do kostela.
U stavení, přede dveřmi, opraví, urovná jí šaty, přihla-
dí vlasy. Anička jde. Neschází ovšem i takto na po-
mluvách. Ženská prý jednou viděla, jak si Anička zá-

4

stěrku uvázala — na uzel; to k vůli jistotě, bezpochyby. Kozel ví, jak se to děje, lidem přece nic neujde. Anička není ani doma bez pomluvy. Neumí prý nic dělat, rozuměj v hospodářství; neumí jehlu do ruky vzít; košili prý jakživa neprala, a ochlebu myslí ze roste na vrbě, neumí prý ani loket kartounu koupit, protože neumí — počítat; a na poli sotva že rozezná ječmen od pšenice. Celý prý den se povaluje a vymýšlí si pamlsky. Matka že prý je starý blázen; utrácí peníze, ať je má nebo nemá. Kde kdo jaký nový šat má, už tam běží a vypůjčí se vzorek pro Aničku.

Lidé se tomu smějí; ale že se starou Boříkovou nechtějí míti mrzutosti, neodvažují se se vším vyjít na světlo. Tudíž se stává, že v širším okolí Aničku znají jen z úst uplacených bab.

Ostatně hochům se beztoho Anička líbila. Nosila zlaté naušnice, prsteny, jupičky po modě a dlouhé šaty, a to víte: hoši a něco takového, koudel a jiskra.

Koudel to byla Anička Boříkovic, a jiskra, to byl— ale teď začnu povídat z jiného konce.

Lípovic statku v S..icích říkali ,,ve dvorci.” Starý Lípa zemřev, zanechal dvě vdané dcery a na starosti vdově syna Jana. Nebylo vdově zle. Její statek nebyl sice opravdovým ,,dvorcem”, ale byl výnosný, krásné to hospodářství.

Dluhů nebylo, spíše ,,něco mezi lidmi k pohledávání.” Jeník měl spláceti ze statku toliko 1500 zl. mimo výměnek.

Bylo potřebí jen, aby se dobře oženil a ,,s pomocí Boží” — říkávala stará Lípová, ,,zemru spokojeně.”

U Lípů byl vzorný pořádek od jakživa, pořádek i v tělesných věcech. V duchovních především: ,,Já a dům můj sloužiti budeme Hospodinu,” platilo u Lípů.

5

V tomto spořádaném domě dařilo se i vychování
dítek „s pomocí Bóží,“ jak říkati nikdo neopominul.
„Moudrost lepší než bohatství, Honzíčku,“ připomínal
starý Lípa, „krotkost ducha jest ozdoba mladíkův.“

Jeník byl hoch krotký, hodný a tichý; hlavně pod
vlivem ovdovělé matky tak vyrostl. Také hospodář-
ství rozuměl, jak náleží. Pole jejich nesla hojnost po-
žehnání Božího.

I Jeníkova matka radostně shlížela na syna, ale ne-
zapomněla při tom vzhlížeti zároveň vděčně vzhůru.
„Jen aby dostal dobrou ženu,“ vzdychávala z večera i z
rána. Znatel svéta byl by Lípové a synu pokládal za
chybu že byli až příliš dobromyslní a důvěřiví. To, a
potom také, že myšlení naše nejsou vždy myšlení Boží
a naopak — bude snad dobře připomenouti před vypra-
vováním poslední částky mého příběhu.

Jeník chodíval do vzdáleného vesnického kostelíčka každou neděli s pravou touhou po slovu Božím v srdci. Ale nebyl by ani mladým mužem býval, aby se se byl i při vší nábožnosti nerozhlédl před kostelem po skupině děvčat. Jeník se rozhlédl a oči jeho utkvěly na Aničce Boříkovic! „Se srdcem divno hrát.“ Jeníkovi se Anička zalíbila. Zdálať se mu v kostele tak tichou a pořádnou, tak pěkně klopila oči, že světa neznalý hoch měl ji za vtěleného anjela.

Lípová, když jí syn upřímně pověděl, že se mu
Anička Boříkova líbí, zavrtěla povážlivě hlavou. Byloť
až sem něco nekloudného o Boříkových zaletělo.

Ale nescházelo ani těch kdož chválili. Čtenář už
ví, že chvála měla pramen — ve špižírně Boříkové.

Lípová byla by jakýmsi tušením jsouc vedena, rá-
da viděla, aby syn jinam se ohlédl, ale nechtěla Jení-
kovi nijakého násilí učiniti; obmezila se tedy na pouhé
výstrahy.

6

Ty však tenkrát nemnoho pomohly. Jeník dovedl dobře na námitky odvětiti: „Že si lépe chodí než jiné, to jí nebude zrovná na škodu, když se k nám do města dostane.”

„Že mají u Boříků dluhy, to mi neškodí, já mnoho peněz nepotřebuji. O lenosti, mlsání atd. Aničky to budou nejspíš klepy.” Brzo ukázalo se, že „láska je slepa.” Zkrátka: Přání Boříkové došlo splnění nad vše očekávání. Anička dostala se na statek Lípův za hospodyni.

Odpusť čtenáři, že mne při pomyšlení na další průběh mého vypravování přechází pojednou tón, jímž jsem si posud vedl. Ni dojedné žertovné narážky mi není. — —

Příchodem mladé hospodyně obrátilo se v čas e úžasně krátkém všecko všudy na ruby. Mladá Lípová hospodářství nerozuměla, a co hůře, ani rozuměti nechtěla. Mírné napomenutí odbyla žertem, ostřejší pláčem a vzdorem.

A že ani nebylo, kdo by ji fintil, i že, dle jejího mínění, nebylo toho už ani potřeba — zanedbávala se nad pomyšlení.

O jedné sukni, v špinavé košili, která střídavě tu z levého tu z pravého ramene padala; s hlavou plnou peří, nečesanou — líčím jak jsem viděl — tak běhala mezi čeledí po dvoře, křičíc a dávajíc časem tak podivné rozkazy, že čeleď jí až i kolečko v hlavě připočítávala.

Nebylo to kolečko, byl to úplný nedostatek řádného vychování domácího. Jen mlsati uměla.

Neptejte se, kde na to brala!

Marně snažil se z počátku mladý muž celou silou své lásky přiměti ženu k lepšímu! Ona ho nemilovala, protože ani milovat neuměla, aniž dovedla oceniti muže

7

svého. A napraviti se nedala. Taková žena si nikdy
říci nedá.

Bylo-li vůbec možno, byla stará Lípová tou, která
dovedla někoho napravit, ale u své nevěsty ani ona ni-
čeho nepořídila. Vidouc pak, že vše je nadarmo, pocí-
tila veliké hoře v srdci svém. Měla co činiti sama se
sebou, aby si docela nezoufala.

Ještě jednou statný muž vzpřímil se: *Přísností*
chtěl uvést pořádek do domu. Nešlo to.

Ba, když se dostavily dítky, bylo ještě hůře. Ká-
ral-li mladý Lípa ženu, dala se do křiku, žalujíc dětem
na zlého prý otce. A děti jsou děti, u těch, kdo pláče,
trpí. Lípa miloval děti, a nechtěl pozbýti jejich lásky.

Tak mělčel; jindy kvetoucí a nadějeplný, teď chodí
sklíčený, nemluvný, otupělý mezi hynoucím hospodář-
stvím, podoben jsa pohořelému, který, vida celý dům v
plamenu, hasí aspoň oharky — —

Do 88. roku dívala se stará Lípová na to hospodo-
daření. Dočkala se roztrhané střechy, prázdného špej-
charu; vnuků plných nečistoty a zlých zvyků. Pozoro-
vala, jak sousedé se jim vyhýbají a jak milý její Jeník
vadne a stárne před časem. Převrácené vychování ne-
věstino přineslo přehořké ovoce. Škoda toho zmařené-
ho života, zmařeného až do třetího i čtvrtého pokolení.

KONEC.

Obětavá láska k bližnímu.

Krásný příklad obětavé lásky k bližnímu udál se v Chicagu. Dojímá každého tím více, že všude vůkol samá sebeláska se jeví.

Na severní straně města žila chudá žena s osmi dítkami. Vzdor vší pilnosti a dvou nejstarsích dcer sotva byla s to uživiti svoji četnou rodinu. Na to ještě ku konci onemocněla ona žena a dcery nevěděly, jak stišiti hlad své matky a sourozenců.

V této nouzi objevil se tu anděl záchranný, Fanny Gary, která členem výpomocného spolku dívek při jednom kostele. Pomáhala děvčatům radou i skutkem, ale ku úzkosti své znamenala den ode dne zřetelněji, že mladší dcera oné paní stále více a více mdlí a bledne. Obstarala jí příležitost, aby mohla počtrnácte dní pobýti u jezera „Geneve“ na zdravém vzduchu.

Marie prosila u svého pracidajce o dovolenou na ten čas, ale bylo jí krátce řečeno, že může tak učiniti jen když vyhledá za sebe zástupce, jinak že by se tím úplně zbavila práce. To ovšem zbavilo Marii téměř vší naděje, ale slečna Gary řekla ji aby jen klidně jela, což se stalo. Příštího jitra objevila se v dílně, kde Marie pracovala, mladá dívka, hlásíc se co zástupkyně Marie. Pracovala skutečně její práci a to až do šesti hodin večer. — Žádný neznal tu dívku až konečně dozvěděli se všichni, že to byla samotná slečna Gary, která z lásky ku Marii pracovala u šicího stroje, ač jí samé nebylo toho potřebí.