— 152 —

та изъ за свого добра прохати; та ще чи дадуть чи нѣ, хто
іого зна?" — и усе прочче клекотѣла громада и заговорили усѣ,
нічого и не розберешь.

Чуячи сее, старый Брусъ махнувъ рукою, өдөншөвъ собѣ
өдъ нихъ, сѣвъ на присьб боля волосного правленія, похиливъ
голову и усе щось по пѣску паличкою копиреа.

Радились люди, радилась довгенько усе объ одн: що
имъ у такой бѣдѣ робити? Радютъ ся и ума не зберуть. Безъ
хлѣба жити не можно, а хлѣба нема; живымъ у яму лягати
не хочетъ ся, а не придумають нічого, що робити, щобъ про-
питатись. Даль, ні-чого робити! — впять до Тихона. „Ну бо
дядьку," кажуть іому, „скажи бо, що намъ робити? Чимъ бѣду
бдвести?"

„Што я знаю?" каже өнъ... „Молѣтесь богу! Коли наш
отецъ небесный не змилосердитъ ся надъ нами, то що мы мо
жемо зробити? Безъ его святои волѣ и маненька комашка ні
народитъ ся, ні вмре; а ще пуще чоловѣкъ, що якъ читають
у церквѣ боже слово: „и волосъ твөй не паде безъ его велѣнія.
Такъ що тутъ и робити бөльшъ, якъ төлки молитись.“

„И молили ся и молимо ся, якъ самъ здоровъ, Степано
вичу, знаешь; такъ Господь на насъ прогнѣвавъ ся и не по-
сыла намъ милости своеи.“

„Тымъ то й горе, що и самъ милосердный Господь, що
милосердію его и мѣры нема, та и той не змиловавъ ся надъ
нашими або дѣтьцкими слѣзьми. Аджежь чули, якъ пань-отецъ,
батюшка намъ росказовавъ, якъ у старовину Господь прогнѣ-
вавъ ся на людей у одн город, що өтступили ся өтъ соз-
дателя, царя свого, та почали пянствовати, бездѣльничати, кра-
сти, промежь себе убойство и усякіи скверныя дѣла робити, и
объявивъ имъ, що на усѣхъ васъ, каже, пошлю вогонь зъ неба
и попалю усѣхъ, колижь обрѣтетъ ся мѣжь вами хочь одна
праведная душа, такъ черезъ такого төлки усѣхъ васъ помилую.
Якъ же не знайшло ся промежь нихъ ні одного праведного,
то вони усѣ и погибли, на вѣки вѣшнія. Такъ и въ насъ тепе-
рички: нема въ насъ ні одной праведнои душѣ, чіюбъ молитву
богъ послухавъ и насъ помиловавъ. За грѣхи наші насъ Господь
и наказуе. Чи добрежь мы передъ нимъ живеме? Чи ходиможь
у празники до церквы? Швыдче куды до беседы, або и у шинокъ,
а не у домъ божій. Колижь и прійдемо, то чи молимо сяжь
мы якъ треба христіянамъ? Рукою махаемъ, а думкою скрөзь
лѣтаемъ. Чи помагаемо кому у нуждѣ? Швыдче послѣдню со-
рочку съ чоловѣка, та хочбы и съ пріятеля здеремо, а свого
и клантика не впустимо. Аджежь за грѣхи наші пославъ було
богъ хальору, такъ тогда трошки и схаменулись. Якъ же ми-
нула ся бѣда, такъ и не кажуть, що то була бѣда өдъ бога

— 153 —

за грѣхи нашî, и що онъ насъ помиловавъ тѣлки по милосердію своему, а не знать що выгадують: буцѣмъ то Турки колодязѣ потруили, буцѣмъ то Нѣмцѣ лѣкарѣвъ нôдкунили, щобъ увесь народъ выморили. За грѣхи и теперь терпимо; плачможь тай кажѣмо: „Умилосердъ ся Господи и помилуй насъ грѣшнихъ!“

„Такъ отсе такъ руки поскладавши, та ямы покопавши, такъ и дожидати голодной смерти?“ казала громада. — „Нѣ, панове громада!“ каже Тихонъ; „по моїмъ думцѣ не такъ. Чу ете, що у церквѣ читають: не пожалкуй нîчого для свого брата; а братъ нашъ усякъ чоловѣкъ, хочь зъ нашого села, хочь зъ другого, хочь зъ города, хочь Нѣмецъ, хочь Турокъ, усе чоловѣкъ, усе боже созданіе. А що найпріятнѣшь богу, коли за кого не тѣлки що худобы рѣшишь ся, тай душу положишь. Отъ теперь прийшла така година, чимъ можемо умилосердити Господа, отця нашого, за нашî грѣхи и ôдвести бѣду ôtъ себе и ôдъ усѣхъ. Отъ що зробимъ: скônѣки у кого е хлѣба, зне сѣмъ увесь до зерна и до пылиночки у купу; приставимо старикônъ, щобъ вони іого сохраняли и кожнои недѣлѣ, або мѣсяця, щобъ давали на кожну сѣмью, по чѣмъ тамъ прийдетъ ся на душу, тѣлки щобъ пропитатись, а не за лишнье. Якъ я дивлю ся, такъ въ насъ де въ кого, слава тобѣ Господи, стѣлки хлѣба буде, що зôбравши до купы, та съ порядкомъ, можно буде пропитати ся до нового. Кому треба на насѣньня, щобъ у восени посѣяти, попросимо, щобъ зъ гамазѣи ôtпустили тайн то тѣлки бѣднѣшимъ, а багатенькій и на сторонѣ собѣ добуде. А вы, пане голова, переписуйте у кого скônѣки хлѣба озьметъ ся, а якъ уродить богъ нового, тогда рощônаете по скônѣки прийдетъ ся зъ лушѣ, то зберемо у гуртъ, и ôддамо жодному. Послухайте мене, зробѣмо такъ: отъ я попередъ усѣхъ ôддаю усе, що е у закрамахъ и що тѣлки знайдетъ ся въ мене, усе знесу, тѣлки пособерѣтъ, кому ôддати.“

„Потурати юму,“ заклекотѣли, якî заможнî, „щобъ то свое ôддати на тôtщо и про вôtщо, а далѣ й ходи за своимъ добромъ. Сказано: ôддай руками, та не выходишь и ногами... не треба сього... самы себе пропитаемо....“ „Але, пропитаемо!“ впять таки каже Тихонъ, „дякуйте богу милосердному, у кого е чимъ пропитати ся, та у таку годину згляньте ся и на неймущихъ: ôtкôля вони озьмуть? чимъ пропитають манюсѣнькихъ дѣточокъ, та старыхъ и немошныхъ родителѣвъ? Ей, людс добрî! не забувайте, що вы е православнî христіяны! Думайте якъ лучче. Будьте милосерднî, щобъ и Господь бувъ до насъ милосердный.“ — „Не буде сього!.... Теперь усякому до себе !....“ загула громада и стали росходитись. А Тихонъ зоставсь тамъ

— 154 —

таки на присьпѣ, похиливъ голову, тяжко здыха и усе наличкою
колупа землю.

Отъ трошки зъ годомъ вернулись до Бруса дехто и по-
сѣдали край іого. Отъ одинъ зъ нихъ и каже: „А що? Степа-
новичу! якъ мы роспытались промежь себе, такъ отъ що зро-
бѣмъ. Отъ насъ тутечка сѣмь хазяиновъ, зложимо ся скônки у
кого е грошей, щобъ можно було купити четвертова — на
малу мѣру — сотъ зо три зъ залишкомъ. Давай намъ пора-
докъ: купимо и посыпаемо, а якъ нужда людямъ прийде, отъ
мы й станемо продавати, глядячи на цѣну, яка по сторонамъ
буде, та накинемо злишку по копѣ, чи й по рублю, то ей, роз-
беруть до чиста! Бо лихо усякому припаде; не пожалкуе рубля,
щобъ толки не ёздити далеко. А мы якъ выручимо свою исту,
тай мотнемось, накупемо у Рассьев по дешевшь, та впятъ зъ
барышемъ будемо продавати. Оттакечки копѣчину добру за-
робемо.“

Тихонъ ажъ скочивъ зъ мѣсьця и ставъ хреститись, каже:
„Господи милостивый! не доведи мене до смертельного грѣха,
щобъ я кровь христіянську ставъ пити, мовь воду! Благодарю
бога милосердного! я не жидъ и не татаринъ, щобъ минѣ ўдъ
людськои бѣды користь мати! Нѣ, люде добрі! коли хочете
законъ божій сполняти, добро братьямъ робити, не думаймо
объ анахтемському барышеві. У сѣмъ дѣлѣ Господь подасть за-
роботокъ у царствѣ своему; такъ и не треба думати, що якъ бы
намъ лучче, а толки те, що якъ бы тому помогти, кому нужда.“

„Якъ такъ робити, то грошѣ потратемо, а не толки при-
были не буде, тай исту утеряемо. Якъ собѣ Степановичу, Та-
хоне, хочь, а мы свое дѣло будемо робити, якъ знаемо,“ ска-
зали ей люде и розойшлись.

Довгенько ще сидѣвъ нашь Тихонъ бōля ратушѣ и щось
усе думавъ; далѣ уставъ, тяжко ôтъ сердця здыхнувъ и пō-
шовъ собѣ тихою ступою до дому. „Ану, стара!“ такъ казавъ
ônъ, прiйшовши до жѣнки: „яку тобѣ и дочкамъ треба одежу,
саму найнужнѣшу, те собѣ ђдбери и доглядайте якъ ока, щобъ
на годъ бōльш естало, бо не буду вамъ нiчого нового справляти,
ажъ поки насъ Господь не помилуе; а залишнье усе подай.“ —
„А тобѣ на що?“ пытала жѣнка. — „Але! я то вже знаю на
що. Óдбiрай же швыдчь, тай ке сюды.“ — „Щожь тамъ ђдбi-
рати? себѣ то и плахты, и юшки, и намисты, и мои очѣники!“—
„А тожь! усе, до чого теперь дѣла нема, усе подай минѣ.“ —
„Та що отсе ты выгадавъ? А у чѣмъ же я або дѣвчата на
празникъ выйдемо у людѣ?“—„Минулись нашi празники и гу-
лянья! Теперь думаймо, якъ пропитатись, тай людямъ помôчь
дати... Та годѣ двого базѣкати: коли не хочь выньмати, такъ
ке ключь ôтъ скринѣ.“ Ще Тихонъ и не договоривъ, а вже

— 155 —

Стеха, іого жѣнка, и рвонула ключь ўтъ пояса и кинула їому
нôдъ ноги, а сама й выбѣгла до дочокъ, щобъ имъ пожалѣтись;
бо вже знала натуру свого старого, що коли що надумавъ, то
хочь спорь, хочь лай ся, а вже онъ ђтъ свого не ђстетпитъ ся.
И вже не буде багато говорити, та намагатись а мовчки зробе
якъ хотѣвъ.

Пôднявъ Тихонъ, не кажучи нî слова, ключь, ôдомкнувъ
скриню, и усе таки мовчки етавъ розбйрати. Що имъ ôtкла-
да, що особе ôдбйра; а якъ докônчавъ зовсѣмъ, пôднявъ свое,
та йдучи у кônмату, каже жѣнцъ и дочкамъ: „Поскладайтежь
любенько, що вамъ зостало ся."

А Стеха зъ дочками зобравшись у сѣни на взрыдъ пла-
чуть и мовь, крый боже! по мертвому гоłoсять; а Тихонъ ихъ
и не вважа. Якъ же пôшовъ онъ у кônмату, вони кинулись
глядѣти, що онъ имъ зоставивъ.

„Охъ моя годинонько лихая та нещасливая! Съ чимъ же
я теперь на свѣтѣ зостала ся? Позабйравъ и очѣпки и сер-
панки... Чимъ же я прикрыю свою головоньку?... Нема и бае-
вои юшки... нема..." Такъ приговорювала Стеха, а далѣ й за-
голосила. Старша дочка, Наталка, тудыжь за нею и голосить
и приговорое: „Нема мого намистечка... нема й платочка бу-
мажного!... и синйхъ новѣсѣнькихъ панчōшкōвъ!... и сергижь
то узявъ...." Середулша, Хвеська, тōесижь: „Запасочкажь моя
колѣсчаста!... стрѣчечки мои блакитны!... хусточки вышиванй!...
черевички червоненькй!.." Мотря, що наменша, и щебъ и мале
дѣвча, тай та тудыжь за ними голосить, що й ђи нову плахтину
батько узявъ.

Ще не гараздъ и покладали, що зостало ся, а вже ма-
терй и нема; вже й побѣгла и до сусѣдъ и до кумōвъ, и до
атаманихи и до писарки и до паламарки... и усѣмь, усѣмъ
жалѣетъ ся, що мужикъ позабйравъ у неи и у дочокъ усе, и
що онъ буде робити, вона не зна; а що вони теперички зостали
ся пуще старця, що усюжь то одежу позабйравъ, и хресты и
намисты, и рушники и усякіи подарки, що понапридбала було
за дочками давати, усе, усе позабйравъ и що ђи теперь на
свѣтѣ робити, сама не зна... Було тамъ усього; були тамъ добрй
помины нашому Тихоновй!

А онъ мовчки свое зна. Поскладавъ жѣноче и дѣвоче усе
до купы, зобравъ и хлопячй, якй луччй, и поясы, и шапки, и
юшки, тай поѣхавъ по селамъ де чувъ и де знавъ багатенькихъ
людѣвъ, та кому хресты, кому плахту, кому шапку, кому ще
прочее, усежь то позакладовавъ, хочь и не стакъ за велику
цѣну, та усе таки роздобувъ тыхъ грошенятъ чимало. Не вешѣвъ
вернутись до дому, вже й бѣжить за нимъ десяцкій, щобъ йй-
шовъ у ратушу до головы. Тѣлки що побачивъ юго голова,

— 156 —

такъ и напустивсь: „якъ ты, сякій такій сыну, переводишь худобу, та збйраєсъ ся на слободу?“ Се то усе такъ жѣночки їому у вуха налящали. О! до сього торгу вони шѣшны.

„Та не сердьтесь бо, пане голова, и не турбуйтесь такъ,“ ставъ Брусъ їому казати тихенько, та звычайненько, „не такъ се було. Се мое дѣло: чи продавъ що, чи позакладавъ, не мѣшайтесь. Я тутъ увесь передъ вами. Коли на слободу їйти, то самъ не пôду, я вже старъ чоловѣкъ; а йдучи, прійшло в бы браты и жѣнку и дѣточокъ; а сього безъ начальства та безъ ихъ волѣ не можно; а бачите вони овсѣ не хотять. Се бачу вони вамъ и обжаловали ся. та бачите самы, що сьому не можно стати ся. Такъ коли нема на мене ніякои пенѣ, то й пускайте мене, бо минѣ нѣколи.“ — „На щожь ты худобу продадешь?“ пытавъ голова. — „Та нѣ бо, не продававъ ще нічого, а тôлки позастановлявъ дещо; треба було грошенятъ...“ — Миркавъ, миркавъ коло нього голова сѣ писаремъ, та бачуть, що нî въ чѣмъ до нього присѣкатись, такъ и ôтпустили.

Не викой же нашому Брусовî и дома: тôлки що увôйде
ônъ у хату, то Стеха и пôднйме сварку та ланку: за чимъ
поôдбировъ худобу и ѣи и дѣтьську, за чимъ позастановлявъ,
де грошѣ подѣвавъ?... то Тихонъ мовчить, мовчить, и коли у
хатѣ нема ніякого дѣла, то нî пôшовъ собѣ. Сяде, сердека, де-
небудь собѣ на вулицй, куды шляхъ ійде, и коли побачить чу-
мака або такъ проѣзжающихъ, то заразъ у роспросъ: и ро-
спытуе, зъ якихъ мѣсьцѣвъ и якъ тамъ поводятъ ся; яковî
хлѣба, яка цѣна на нього, и чого сподѣвати ся далшь. Аѣь
слъозы юго озьмуть; бо ôткôлябъ хто нî ѣхавъ, такъ усе одно,
усе бѣда! Не було дощу съ самои весны, усе у полй повыго-
рювало; народъ сумуе и не зна, що робити; тôлки и чуте,
що е хлѣбъ у Курськой та у Ворловськой губерніи, тай то
цѣна на нього усюды пôднймаетъ ся.

Минули ся и Троецкй святки, не посыла Господь милосердный дощу, хочь и молитъ ся народъ. Прогнѣвали царя небесного! Нй на що вже надѣятись! попропадало усе и на полй и по вгородамъ. Бѣда людямъ, бѣда й скотинѣ! Не буде овсѣ нй хлѣба, нй на зйму огородины, не буде и пашѣ скотинѣ!

Заразъ у Петрōвку, якъ заговѣли, на самй розыгры, тōлки що повыньмали хлѣбъ съ печй, Тихонъ и позабйравъ їого увесь до себе. Стеха дивить ся, що съ того буде, а сама такъ и лю-тую. Полагодили обѣтати; Тихонъ доставъ хлѣбъ, покраявъ на шматки и на безменѣ порозважовавъ, щобъ кожному достало ся на пай по два хвунта. „Нате, дѣтки, отее кожному, тутъ и на обѣдъ и на полудень и на вечерю. Ховай самъ свое, бо бѣлшь не дамь.“ Сказавъ тай собѣ и жѣнцѣ стōлкōжь ôдва-живъ, а останьнье заховавъ до себе.

— 157 —

Стеха заразъ за свое, у голосъ. „Зъ роду“ каже, „сього не було, щобъ хлѣбъ важити на душу!.., ниначе колодникамъ, такъ и намъ по твоїй дурнѣй головѣ прійшло....“ — „Зъ родужь бо и бѣды такой не було,“ каже й Тихонъ, та усе такъ съ тиха, думаючи, що чи не зопинить онъ ёи хочу трохи. „Онъ и старѣший мене людѣ е, а й самы не бачили и ѣдъ батькѣвъ не чули такой бѣды. Ёжь, стара, та дякуй бога и за те. Господь милосердный зна, що далшь буде!“ — „А щобъ нейхто не дождавъ, щобъ я важенный хлѣбъ вла! По пѣдъ ѣконьнямъ пѣду, а не хочу твого хлѣба, що ты даешь и трусись ся.“ — „Нѣ бо, Стехо, неправда; я не трушу ся, а хочу, щобъ якъ сьогодня удоволь е хлѣбця, такъ щобъ Господь благословивъ и по всякъ день по стѣлкѣжь, поки бѣда пройде. Побачишь сама опосля, що нейчого бѣлкѣ робити. Не царамонь ся, ёжь, та хвали бога.“

„Щобъ ты и рѣдъ твої не дождавъ, щобъ я вла! Не хочу, не хочу и не ёете-му...“ Та сь симъ словомъ шасть сь хаты (а таки калитку не забула ухопити) та до жѣнокъ, та першь усѣмъ росказала, якій то Тихонъ ставъ скупый, що вже и хлѣбъ вагомъ дае, а далѣ тудыжь зъ жѣночками давай складати ся на горѣлочку; бачь, треба гуляти, празникъ. Якій же то празникъ? Розыгры. Отъ такъ то бабы повыгадовали! Бачь, то усе були празники, то святки, а якъ вже треба за дѣло приньмати ся, такъ отъ въ нихъ и розыгры.... Чого то вони не выгадують, абыбъ гуляти, та горѣлочку смоктати!...

Якъ же Стеха побѣгла сь хаты. а Тихонъ и каже: „За-ховайтежь, дѣтки, материнську долю, бо прийде не обѣдавши, захоче ёсти, а я вже бѣлшь не дамь.“ — Такъ и с. Прийшла у вечерѣ, хочу и пила тамъ сколки горѣлки, а таки ёсти нейхто не давъ. Нейгде дѣти ся: принялась и за важенный хлѣбъ. Тихонъ не дуже й потуравъ. У ранцѣ вятие поодважовавъ кож-ному и каже жѣнцѣ: „Хочь ёжь, хочу на вечеръ сховай.“ Не коренилажь вона іого ней трохи! куды! на всѣ заставки. Було й юму, було и усьому родовій: було далѣ й тому, хто й без-мѣнъ выгадавъ и хто іого продае.... а таки, нейгде дѣтись, свой паіокъ ѣдйірала справно.

Еге! хочу же и сама бачила, що добре выгадавъ ёи мужикъ: бо хлѣбъ було въ нихъ печуть тричй на тыждень, а вже за Тихоновымъ порадкомъ вже тѣлки двѣчй и борошна меншь ійде, бо Тихонъ такъ усе росчитавъ, щобъ якъ разъ на ихъ сѣмью становило ся и нейгде щобъ ней пылиночки не дѣвало ся; а усе таки була юму добра молитва, якъ сь коморы вагомъ бере муку, якъ выпеченый хлѣбъ юму ѣддае и якъ ѣдъ нього хвунтами на день получа. А Тихонъ чуе усе, тай байдуже; дума объ своѣмъ. Хто позичавъ у нього грошѣ, до усѣхъ

— 158 —

кинувъ ся; въ кого озьме грōшми, саму вже иету, а росту и не пыта и не бере, хочь хто и дае: нехай, каже, коли небудь ōддаси, теперички усякому нужда. Колижь хто не споможетъ ся грōшми, то ônъ бере усячиною по согласію: озьме и одежу, и вōзъ и ярмо. не цураетъ ся и важницѣ, абыбъ що небудь узяти, бо въ нього щось було на думцѣ. Бере, коли до чого чоловѣковî приходитъ ся, що не здужа вызймовати, бере, кажу, и скотину и коли за неи яка цѣна, що довгу меншь, то ще хазяину и доплатить. Та такечки и зōбравсь: то евоихъ було во-ликовъ десять парокъ, а теперь вже въ нього двадцятеро партъ; е й возвы и уся справа. Его два сыны, а то узявъ пять хлоцѣвъ сирōтъ, такихъ що ще до якои поры, а вже имъ прiйшло ся по подъ ōконьню шляти ся, а ônъ ихъ узлвъ и на свою одежу, и на харчь и каже. якъ подростуть, надѣлю ихъ усячесною и хазяинами зроблю, коли то ще живъ буду.

Люде дивлячи ся на Тихонове пораньня, смѣютъ ся зъ нього у ōчй. „Що се ты думаешь?“ кажуть iому, тутъ дай боже самому съ смѣьею пропитати ся, а ônъ ще и дармоѣдовъ наййра; пашв зовѣмъ на зйму не буде. а ônъ ônъ усъля ско-тину збйра. О щобъ iого зъ iого мудрощами!“ Та якъ сельовы втирають смѣячись, а ônъ и байдуже: „щожь,“ каже, „коли минѣ здаетъ ся, що такъ треба робити!“

Прiйшли и жнива. Не доведи Господи до такои жатвы до кōнця вѣку усякого православного христiнина, „тай самыхъ туркōвъ, хранцузōвъ, нѣмцѣвъ и таки усякого чоловѣка. То не жнива були, а горе и бѣда!... Нiхто и не думавъ серпōвъ лагодити. Выйдуть на нивку, мужикъ тою косою маха, маха, ажь геть прōйде.... а жвѣнка за нимъ геть, геть подбйра, та на силу той снōпъ звяже, та такiй що й мала дитина до дому до-несе; щежь и перевесла зъ буряну. Такъ якъ выкосють нивку, повяжуть сноны, поскладають у коны, тай ниву поливають и копы змочуть гōркими слѣзьми; бо було посвѣано, примеромъ кажучи, шѣсть мѣшечкōвъ, а коли вымолотитъ ся насѣньня, то й гараздъ; бо сноны такй, що за вѣтромъ полетять — сама солома. Багато й такого було, що й косою не зачепишь: рвали людe, выбйраючи по стеблини; такъ тутъ вже жди добра!

Отъ тогдѣ вже Брусъ принявсь за свое. Полагодивши що треба було, пōшовъ съ сынами и зъ батраками до церквы, на-нявъ молебень, помоливсь богу и попрохавъ панъ отця до себе. Що богъ давъ пообѣдали, позапрягали возвы, батюшка отевсятивъ воду, покропивъ Тихона, сынōвъ, батра:ōвъ и возвы тай рушили зъ божою помощью. Хочь Тихонъ и не казавъ нiкому, куды и за чимъ ônъ ѣде, хочь iому дехто зновъ смѣялись и докла-дали... Одинъ скаже: „Зōбравсь нашъ Брусъ на Донъ за рыбою, замѣсьць весны, та поседъ лѣта; рѣшитъ ся и волōвъ и

— 159 —

усього, самъ зъ батônжкомъ вернетъ ся, бо у саму голодну сторону поѣхавъ. „Другій скаже: „Тихонъ баче, що бѣда, та покинувъ жѣнку зъ дочками, а самъ пошовъ на слободу. " Иншій ще що приложить, такъ що зовѣмъ чоловѣка осмѣяли; одначе були й такî, що догадали ся, що Тихонъ надумавъ, и куды и за чимъ поѣхавъ. „Бачь " кажуть: „що онъ выгадавъ! Отсе такъ! теперь заробить копѣйку. А кете, приньмемо ся и мы за тежь. "

Отъ тî то люде, що підбивали Тихона хлѣбомъ торговати, такъ вони то се такъ радились. Отъ и зложили ся сумою, збѣрали ся и поѣхали. Та колибѣ же то ськали, де хлѣбъ дешевтій, а то у першомъ мѣсьцй, де трапило ся, абы швыдче, тамъ и набрали, не розбіраючи цѣны та ажь по пятнадцять удрали и понавозили до дому, а тутъ вже и бѣда настигла! Вже въ кого що було, поѣли, а нового дасть боръ! Нîгде дѣтись, треба куповати. Отъ вони и установили цѣну, ажь сѣмнадцять. Бачите захотѣли заразъ барышь учистити и разомъ розбагатѣти.

Такъ тутъ имъ якъ разъ Тихонъ сѣ хурою и насунувъ. Онъ ходивъ не на Донъ и не у Чорноморію и нейкуды на слободу, а пошовъ у Рассьею, прямѣсьнько у Курську губернію, де вже онъ добре чувъ, що богъ благословивъ хлѣбомъ и добрымъ урожаемъ, и що, хочь и тамъ цѣна поднімаетъ ся, та ще таки можна вмѣючи захватити дешевшь протѣвъ людей. Отъ тамъ то Тихонъ кидавсь сюгы, туды, ъздить, роспытуе, и напавсь на доброго чоловѣчка, що іому вступивъ хлѣба по дванадцять на усю суму, а у нього було гропинять таки чимало: тысячѣ такъ що мабуть три, та ще сѣ такимъ уговоромъ: що коли потребуетъ ся тобѣ ще сколки хлѣба, то я, каже, протѣвъ цѣны озьму двома нижче. Отсежь то Тихонъ, що на свои наклавъ, а що нанявъ до себе хурщиковъ, тай приставивъ до дому. Що въ себе, а що въ людей понанымавъ коморы (тогдѣ усюды бувъ просторъ), посыпавъ и борошно, и зерномъ що привѣзъ, тай ставъ прислухатись, що и якъ у нихъ у селѣ поводитъ ся.

Почувши, що тî люде, що першь іого понавозили хлѣба, установили цѣну по сѣмнадцять, онъ зôбравъ другихъ, тай каже: „Не добре се дѣло! ще толки почали люде страждати, такъ тутъ зъ нихъ и тягти? Нѣ, не приходить ся. Коли ще за здалегодъ, та вытягнешь у чоловѣка остоньне, то що іому прійдетъ ся робити икъ веснѣ, якъ хлѣбъ ще дорогшій буде, а достатку нî въ кого не стане? Тай великий же грѣхъ у чоловѣка при нуждѣ послѣднье тягнути. Поженемо ся за барышемъ, а сколки крôвй братньои напьемо ся! бо усякъ зъ насъ бачачи, якъ жѣнка, дѣтки, будуть приставати, та хлѣба прохати: такъ тутъ не толко усю худобу, а именно кровь свою, душу оддаси,

— 160 —

щобъ тônко вони не голодовали. Треба думати якъ лучче. Въ мене хлѣбця свого е тамъ що небудь, берѣте, люди добрй!«

„А яка въ тебе, дядьку, цѣна буде? пытались въ нього.
— „Яка цѣна? Якъ се можно. щобъ я хлѣбъ, що минѣ Господь безъ усього поселавъ, та ставы я евому брату продавати? Нѣ не буде сього! Берѣтъ на пропитаніе, изъ мого домашнього, а купованый будемо сѣяти, якъ прийде пора.“

Почувши еее людѣ, такъ и шарахнули до старого Бруса.
„Якъ намъ, дядьку, будешь давати хлѣба?“ — „А отъ якъ:
держи свой оклунокъ... Отъ насыпавъ... отъ и ййди собѣ. Тутъ
тобъ на мѣсяць: въ тебе чотырі душѣ, глядижь, щобъ стало.
Приходь черезъ мѣсяць, впять стônки насыплю, а коли не стане,
то и не приходь: до мѣсяця не дамъ. — „А грошѣ?“ — „Грошѣ
неси до дому. Чи продае хто божій свѣтъ? такъ и тутъ. Богъ
пославъ хлѣбъ святый усѣмъ людямъ, а не минѣ одному: за
що я буду съ тебе грошѣ брати?“ — Иншій скаже: „Одже,
дядьку, ты минѣ на пять душь давъ, а въ мене воно ще мале,
четвертый годокъ....“

„Говори, голово, що четвертый годокъ! Хибажь воно не
хоче ѣсти? Таке зъѣсть бónшь великого. Ты знаешь бѣду и
бачишь наше лихо; такъ ты и ѣси по троху и перетерплюешь,
роблячи; а воно що зна? Схонило ся у ранцѣ: „Дай мамо хлѣ-
ба!“ Чи побѣгало тамъ трохи, зновъ: „Дай, мамо, хлѣба!“ та
усе хлѣба, та хлѣба, ротъ юго не вгавае; ниначе якъ та —
прости боже грѣха! — сарана. Щежь було у добрый годъ, за-
ихнешь юму ротъ або огōркомъ, або грушами, або картоплями,
теперь же того нічого нема, а воно того не зна и не може
вважати, та знай просить. Якъ таки на юго долю не дати?...
Берѣтъ, берѣтъ!“

Багато було роботы нашому Тихоновî! Народъ якъ плавъ
плыве; юго сыны и батраки знай ђдважують, ёнъ тónки роздае...
та не усѣмъ же безъ розбору и дае: иншого за руку сѣпъ!
тай каже: „Тривай бо, сынку! Але й ты за хлѣбомъ? Ты ще
парень молодый и жѣнка тежь, дѣточокъ дасть бōгъ, ійдѣте
заробляйте, а ђдъ неимущого не ђднімайте.“ А иншому гово-
рить: „У тебе, куме, и у самого хлѣба, дякуй богу! та за чимъ
ты у бѣдного долю хочешь ђдняти? Ты й самъ здужаешь юму
часточку подати.“ Еге! тай ђдучивъ кому не треба, щобъ при-
ходили до нього, а роздававъ тónки бѣднымъ, та въ кого при
недостаткахъ велика сѣмья, та батько й мати старî, а дѣтки
малесенькî, та ще коли е хто у сѣмьи недужій. А що малыхъ
дѣтей привчивъ, такъ изъ усього села! Тónки що дасть бōгъ
ранокъ, то усѣ до нього ажъ лопотять. „Дѣду, дай хлѣбця!“
то ёнъ ихъ за руку та у хату, а тамъ вже хлѣбъ напеченый
и на шматки покраяный.

— 161 —

А хтожь то іого напѣка? Чи не Брусиха Стеха? — Не знаю! таковська! И сама не приньмаетъ ся и дочкамъ не велить; а що вже мужика свого такъ велича, скônки мога! Онъ въ неи и дурный и божевônный и розоритель, и що черезъ нього вона зъ дѣтьми у старцѣ поде, що онъ усю худобу пороздае, попроѣда, и усе іому выщитувала. А онъ и байдуже! Якъ бачивъ, що жѣнка и сама не слуха и дочкамъ не велить, такъ онъ знайшовъ бѣдныхъ, роботящихъ жѣночокъ, тай навъ ихъ хлѣбѣ пеки що въ бога день на роздачу дѣтворѣ и старцямъ, що вже пōшли по пōдъ ôконью зо всѣхъ селъ.

Щожь робили тî люде, що понакуповували хлѣба, та
мали іого зъ барышемъ продавати? Еге! чухають собѣ поты-
лицю, та плямкають та нищечкомъ лають усе таки тогожь
Тихона, що имѣ таку пинхву давъ! Позачиняли свои коморы,
познймали терезы и порозоходились. „Нехай“ кажуть „Брусъ
справляетъ ся; не довго буде брышкаты; скоро увесь рѣшить,
тогдѣ, кинутъ ся и куповати, та нйде бōлше якъ у насъ.
Тогдѣ певно по двадцять будемо брати, бо вже скрōзь така
цѣна. Отъ и озьмемо свōй барышь.“ — Побачимо. Прійшла
пора сѣяти, а въ людей нема нй зерна. Тихонъ ôтчинивъ свои
коморы и каже: „Берѣтъ, люде добрй, скônки кому на посѣвъ треба.
Не жалуйте зерна, кидайте іого у землю, бо черезъ
зйму насъ богъ пропитае, а якъ не посѣмо, то Господь за
лѣность нашу накажеть насъ ще гōрше! Себъ то мы зовсѣмъ
перестанемо вѣровати, що Господь нашъ е премилосерднѣшій,
коли побоимось сѣяти зерно, хочь намъ и нужне. Онъ наказавъ
насъ якъ царь небесный за грѣхи нашй, тай помилуе якъ
отець дѣтей своихъ. Пошлеть намъ урожай такій, якого и давно
не бачили за те, що мы ниначе у его руки святыи покидаемо
зерно.“

„А яка цѣна буде?“ пытають люди. — „А цѣна така, що я не на грошѣ, а у ôддачу. Уродить вамъ богъ, ôддасте скônки хто озьме.“ — „Та якъ се можно? У такій годъ та безъ грошшей.“ — „Слава тобѣ Господи! Я не жидъ и не циганъ; я знаю законъ христіянській. Чогобъ я достоинъ бувъ, якбы де, нехай богъ боронить, на пожежу, та я вывѣзъ бы воду, та тутъ бы ѣи вѣдрами продававъ? Такъ и се. Якъ можно пробути безъ хлѣба чоловѣковъ? Якъ же у такой нуждѣ та іого бѣднымъ продавати, та ще й дорого? Богъ того побье въ сѣмъ свѣтѣ и на дѣтяхъ и на худобѣ, а на тѣмъ ще що буде! Берѣтъ же хлѣбѣ святый, та кидайте мерщѣй у матерь нашу землю, щобъ по божому велѣнію вона насъ на той годъ прогодовала.“

Сежь такъ Тихонъ пораетъ ся, а тамъ вороги на нього такъ чогобъ то не выдумали, чогобъ то не робили, щобъ іого втопити, зовсѣмъ зъѣсти! Крѣпкожь бо имъ досадно було, що

11

— 162 —

вони потратились, накупили хлѣба дорогою цѣною, щобъ при людськой нуждѣ та хочбы у дзое его продати, а тутъ сей, такій, сякій старый дѣдко не дае нй пылины продати. Тамъ роздававъ, нехай вже свой, усѣмъ даромъ; а то вже и купованый, що вже знаемо, що именно по дорогой цѣнѣ куповавъ, и той роздае безъ грошей, нйбы у позичку. „Те, те, те, те! Тривайте лишень!“ каже зъ нихъ одинъ, „я іого підцькую! Не буде брышкати! Зведу іого на те, що й самъ по підъ оконьню піode и сухареві радъ буде...“

А тутъ зверху жѣнка напада, такъ що бѣдному Тихонові и просвѣтку нема: „Сякій, такій, лысый дѣдуга! Умъ ôтстарѣвъ. Пооббйравъ дѣточокъ и мене на естарости, та всежь по-процвиндрювавъ на той хлѣбѣ. Тутъ бы у такій голодный годъ и заробити копѣйчину, а онъ людямъ іого дурно роздае... Тютю дурный! Чи бачивъ хто такого дурня? Чоръ-зна кому роздае и у ранцѣ и у вечерѣ, а мы, уся іого сѣмья, та голодуємо, та ѣмо ўдваженый най, мовь рештанты... Отъ такъ ты одурѣй на естарости!“ То Тихонъ було слуха, слуха, далѣ ехопить себе за голову, та: „А вжежь минѣ сяя морква!“ скаже, та мершѣй сѣ хаты до терезовѣ де іого хлоцѣ роздають людямъ хлѣбѣ. Тамъ іому тѣлки и весело, бо самъ бачить, зъ якои нужды богъ іому давъ людей выкупати.

Поки сее дѣяло ся, дойшла черезъ началниковъ така чутка до самѣсѣнького царя, що у такой и у такой губерніи великій неврожай, що хлѣба ове нема и що зовѣмъ голодъ... Господи милостивый, якъ то тутъ пішло! Заразъ нахавъ справ-никъ сѣ панами и попереписовали, сколки вѣ кого у сѣмьи душѣ, сколки е у кожного хазяина хлѣба, и росчитали, на сколки іого стане, тай дали на усяку сѣмью бамагу, щобъ у кого не стане свого хлѣба, такъ волно іому брати зъ гамазѣи по стѣлки и по стѣлки на мѣсяць. У когожь не було вже нй-чого, тымъ приказано заразъ давати. Настановили до гамазѣ-ѣвъ начальныхъ, та усе сѣ пановъ, та письменныхъ, щобъ и щотъ знавъ и товкъ давъ. Такъ бо по гамазѣямъ не дуже то повно було хлѣба, бо у добру годину хто іого и думавъ зно-сити, хочь було и голова приказуе и десяцькі загадують, такъ нйхтожь то и не подумавъ. „А за чимъ зносить?“ кажуть було, „щобъ погнивъ по закрамахъ? Ниначе бѣда ійде або що. Слава тобѣ Господи, голодовати не будемо.“ То то и е! поки чоло-вѣкъ у добрѣ, та у щастьи, такъ онъ дума, що вже іому и усе такъ буде, и не журитъ ся нй объ чѣмъ и не готуе собѣ нй-чого; якже постигне бѣда, такъ тогда и объ полы бьетъ ся и волосься скубе, та вже не поможешь, хочь усю голову обрви. Такъ и тутъ було: щобъ робили, якбы поповнити гамазью, та

— 163 —

ба! Тогда згадали, что й Тихонъ раявъ, щобъ позбیرати увесь хлѣбъ, хто виненъ бувъ, такъ не послухали бо!

Покижь були началники у селѣ, то люде промежь себе пораялись, та изсовѣтовали, та таки нигде правды дѣти, и самъ голова до той рады приставъ: щобъ про Тихона нейхто ней чиркъ, що онъ пропитуе людей, а то, кажуть, якъ дочуютъ ся, то не будуть зъ гамазѣи нейкому ётпускати. А сежь затымъ такъ сконпоновали, щобъ про Тихона не пройшла добра слава и щобъ юму часомъ ёдъ началства не було якои дяки. А Тихонъ и байдуже! онъ ще й раднѣшій, що про нього мовчали, и якъ пытали юго, чи багато въ нього хлѣба? Такъ онъ сказавъ: „Благодарю бога милосердного! пропитаемо ся до нового; минѣ не треба ніякои дачѣ.“ Про покупный же хлѣбъ якъ спытали юго, на що онъ и для чого, и по якой цѣнѣ онъ мае юго продавати? такъ Тихонъ такій одвѣтъ давъ: „Побачу ще що далшь буде, тогда й скажу.“ Якъ же юго ворогѣвъ, тыхъ що понакупльовали попереду хлѣба, та за Тихономъ не довоило ся имъ продавати, спытали, такъ ти скажали: „Кому нужда буде, тому продавате-мемо по двадцять и по пять.“ Справникъ махнувъ рукою, тай списавъ ихъ, сколки юго въ нихъ було и те записавъ, що вони маячи свой хлѣбъ, просили зъ гамазьеи, бо то бачь вони не своимъ щитали, а купованымъ.

Якже рощитали, що того хлѣба що по гамазѣямъ не стане на довго, тай списали объ тѣмъ до царя, такъ заразъ таки царь изъ собственныхъ своихъ, изъ своеи царськои казны приславъ грошей, щобъ яко мога швыдчь накупали хлѣба, щобъ було чимъ и пропитатись и що ще пуще посѣяти для того году. Отто грошей прислано! Намъ и тысячу рублѣвъ, и то сума страшна, що намъ кому то, кому то достанетъ ся, у які то годы и зъ якими трудами придбати, а то прислано такихъ тысячѣ тысячѣвъ, якъ нашъ панъ-отецъ та таки и писаръ кажуть, що то зоветъ ся миллионъ, що нашому брачику не то щобъ зумѣти юго перелічити тай думкою додумати ся, сколки у тѣмъ миллионові е рублѣвъ, ніякъ не можно. Та такихъ то миллионовъ прислано у кожну губернію не одинъ и не два.... А сколкожь губерній такихъ, що богъ прогнѣвавъ ся на народъ, та пославъ на нихъ головъ? А у кожной губерніи народу е тежь миллионъ, а де й два. Такъ якои треба головы, щобъ рощитати на сколки миллионовъ прислано грошей? Сежь тѣлки рощитати нейхто не може, хиба нашъ казначей, що у казну подушне приньма, та на щетахъ якъ озьме, та зернята мовь горѣхи пересыпа и ней въ однойъ копѣйцѣ не помилитъ ся, такъ разомъ и выщита; а датижь стѣлки грошей, хто може, якъ не царь нашъ, государь премилосердный?... и усе то за тымъ и трата така, щобъ бѣдный народъ не страждавъ безъ хлѣба. Отъ истинно отецъ икъ

*

— 164 —

своимъ дѣтямъ! — И хибажь тōлки у него и е, що мы? Еге! Слава тобѣ Господи! е нашого народу чимало, а тожь ще и рассьейского и нѣмецького и татарського и колмыцького... и якого то народу нема! И усѣжь то идуть пōдъ нашу державу, бо дуже хороше усѣмъ жити! И усежь то нашь милосердный царь объ усѣхъ убиваетъ ся и жалкуе якъ отець дѣточокъ своихъ. Хибажь хто въ насъ чувъ таке, що розказовавъ Демко Плескачь, якъ вернувъ ся зъ службы: де то вже онъ не ходивъ у походахъ, у якихъ земляхъ не побувавъ, такъ, каже, бувъ и въ аглицькихъ нѣмцѣвъ, а городъ такій, якъ нашъ Петербурхъ и самъ царь ихъ тамъ живе. Такъ каже ійдеть по вулицй, вailsлетъ ся чоловѣкъ. Чого то онъ? — зъ голоду вмира! А усѣжь то ходють и дивлять ся и усѣмъ нужды мало. Отъ таке то началство! И дивлять ся и бачуть, и своему царевй не докладатью, и царь зъ нихъ не взыськуе. Ну, ну! якы въ насъ такъ? Коли нашь царь дозна, що одного нашого брачика хто зобидить и не дадуть юму помочй, то десятьхъ началниковъ змѣнить; а якы одна душа онъ недосмотру вмерла, не знаю, щобъ тутъ було! — Подержнѣе юго Господи и съ царицею и на нашь вѣкъ, и дѣтей, и унуковъ нашихъ щобъ и тî хвалили бога за такого царя и встаючи и лягаючи молили за нього бога, якъ мы робимо!...

Началство, принявши казну, заразъ мотнуло ся прослухати, де хочь мало дешевшій хлѣбъ и порозсылало, щобъ яко мога юго накупити и швыдчь по селамъ поставляти. Покижь юго понавозили и наддали, Тихонъ знай пораетъ ся съ своимъ, знай роздае....

Ажъ ось прійшовъ до нього чоловѣчокъ зъ добрымъ словомъ: „Що дядьку, Степановичу! роздаешь ты хлѣбъ, а чимъ юго вернешь?“ — „Хто добрый буде, ондасть якъ споможетъ ся; а нѣ, такъ и нѣ. Що за нужда!“ Такъ казавъ Тихонъ, насыпаючи удовѣ оклунокъ мукою. — „Такъ иншій позабува, скônки озьме. Колибъ ты списовавъ, кому скônки даешь.“ — „Я самъ неписьменный, а наняти? — на що воно? Не хочу.“ — „Та я тобѣ безъ наньма буду писати; я трошки цихвîру знаю. Хоть не затымъ, щобъ опōсля зъ нихъ збйрати, а такъ щобъ и для себе знати, скônки розōйдетъ ся хлѣба. Подозволь лишень дядьку; я заразъ усе спишу.“ — „Тай списуй, коли тобѣ нйколи.“

Отъ той чоловѣкъ и списуе крѣйдою на стѣнѣ у коморѣ... Спыта Бруса: „Хведьку дававъ?“ — „Дававъ.“ То онъ и пише скônки хоче хрестиковъ, себѣ то четвертей, та паличокъ замѣсць мѣрокъ. „Прудкогляду дававъ!“ — „Нѣ.“ А чоловѣкъ таки пише... Та такъ у день и у два списавъ по Тихоновыхъ комарахъ усѣ стѣны, а далѣ и счезъ и не йде писати. А Ти-

— 165 —

хонъ ще й радъ, що вже ойъ не йде и не мѣша юму поряд-
ковати.

Оттутъ вороги їого и пôдлѣли пôдъ справничого письмо-
водителя. Хитрî зъ бѣса! знають, зъ якого кônця дѣло почати.
Той выслухавъ ихъ и счистивъ зъ нихъ, що юму треба було,
та и ставъ справниковî натурковати: що, каже, „у такôмъ то
селѣ е великій мошенникъ, Тихонъ Брусъ; той попереводивъ
усю худобу и свою и жтночу на грошѣ, та накупивъ хлѣба,
та продае дуже непомѣрною цѣною; а якъ люде у нуждѣ, то
усе збувають, та хлѣбъ купнують; а Тихонъ въ нихъ позабйравъ
и скотинку, и возвы и що то! и зъ мазницею не розминувсь,
пообголювавъ увесь мирѣ; якѣ вже нîчого брати, такъ на
боръ роздае, та тôлки кому дасть четверть, а запише три;
кому мѣрку, а запише два мѣшки; и дума, що якъ отсе прôйде
бѣда, стануть люде обживати ся, то Тихонъ дума усѣхъ обб-
брати, щобъ тôлки самому розбогатѣти, а усѣхъ у старцѣ пу-
стити Такъ" казавъ писарь, „треба неодмѣнно слѣдствіе учи-
нити. Отъ бы я, ваше, благородіе, поѣхавы туды, та усѣбъ
розиськавъ за одинъ день, и тогдѣбъ тôлки, щобъ вы повелѣли
съ такимъ мошенникомъ робити...“

Еге! Та не на таковського ты, брачеку, нас̧кочивъ! Якъ
бы той справникъ, що торбѣ змѣнили, той бы усъому повѣривѣ
и бѣдногобъ Тихона оббдралибъ, якъ тую молоденьку лицу, а
ще пуще — не далибъ юму докônчати свого дѣла; а сей же
справникъ усе выслухавъ тай каже: „(е такее дѣло, що треба
минѣ самому розборъ зѣлать.“ И прибѣгъ у село.

Не хитрожь и справникъ узявъ ся! Перше повыпытовавъ
тыхъ, що враждали на Тихона, и того чоловѣка, що зиписевавъ
Тихоновî заборъ хлѣба, що прикинувъ ся, буцѣмъ то й добрый,
а се ойъ ойдъ нихъ и пôдпущенный бувъ. Чого то вже вони на
Бруса не наговорили! Хочь голову юму заразъ знймай. Даль
мотнувсь сюды, туды, роспытуе, такъ, усѣ, — и що то! и малй
дѣти, и тй про Тихона, якъ про рôдного батька, кажуть, якъ
ônъ усѣмъ хлѣбъ, и борошномъ кому треба, а кому насѣнь-
нямъ на сѣйбу дас, и усе безъ грошей, дарма що у нього ку-
пованый хлѣбъ, а у ойдачу, якъ богъ зародить нового; що ойъ
и не записевавъ нйколи якъ дававъ, що и малымъ дѣтямъ що
дня роздае печеного хлѣба, та якъ теперички усюды бѣда, такъ
и чужй, и е ажь издалека якъ плавъ плывуть, и усе до нього,
и ойъ усѣмъ роздае и усѣхъ пропитуе.

Отъ тогда вже справникъ прямѣсьнько пôшовъ до Тихона.
Увôшовши у хату, помоливсь богу и заразъ спытавъ хазяина.
Тихонъ, не мавши за собою ніякои вины, не боячись, выйшовъ
до нього, поклонивсь... ажь справникъ до нього, узявъ юго за
голову, поцѣловавъ и каже: „Поштенный старичокъ! черезъ та-

— 166 —

кихъ людей и насъ богъ милуе!" а далѣ, — отъ, ей богу, що
правда, — поклонивсь їому низенько и каже! „благодарю тебе,
старикъ, що ты у такую нещасливую годину дѣлаешь такъ,
якъ богу пріятно, и бѣднымъ людямъ у нуждѣ помогаешь."
Далѣ сѣвъ и Бруса посадивъ коло себе и ставъ списковати:
скônки у Тихона було своихъ грошені, скônки позичивъ и кому
що позакладавъ, скônки хлѣба купивъ, скônки роздавъ и скônки
іо го зостало ся (а вже сама малость зоставала ся); якъ ще
дума старати ся, щобъ пропитовати, якій буде неймущій (бо
вже усѣмъ казенный хлѣбъ роздавали); якъ дума розданный
на сѣйбу хлѣбъ зôбрати... усе, усе посписовавъ. Такъ на
останьнье Тихонъ каже: „А якъ зôбрати? коли ônдадуть,
озьму; а нѣ, такъ нѣ. Се таке."
— „Якъ же можно?" каже
справникъ, „ты усѣ свои грошѣ на хлѣбъ потративъ и зоста-
несъ ся у бѣдности?" — „Одинъ богъ багатъ, ваше благородіе!
Треба тутъ заробляти, щобъ тамъ ônдъ нього милость получити.
Добре роби, добре и буде."
— „А жѣнка и дѣти твои? Адже ты
и ихъ усього рѣшивъ?" — „Не було въ нихъ напередъ нейчого;
робили, трудили ся и богъ намъ давъ. Впять треба робити,
трудити ся, и насъ богъ не оставить, коли и комарика и маню-
сѣньку комашечку догляда " — Справникъ пасавъ щось довго,
далѣ и каже: „Старикъ! Богъ тебе не оставить и на сѣмъ
свѣтѣ: пошлетъ тобѣ милость свою черезъ нашего государя.
Роби какъ робишь, и не бой ся нейкого, и я тобѣ скажу: Добре
роби, добре и буде. Прощай!"

Отъ, ôtъ Тихона справникъ прямо до тыхъ людей, що
маяли утопити Бруса. Пороспытовавъ ихъ, де и по чѣмъ хлѣбъ
куповали и за чимъ не продають? Вони такъ и росказали, що
черезъ сякого та такого Бруса, не можно имъ було нî зерна
продати, а теперички ждуть весны, якъ цѣна ще вышче буде...

„А штобъ вы не дождали христіянську кровь пить!"
сказавъ справникъ, та до ихъ коморъ, и позапечатовавъ и при-
казавъ головѣ, щобъ калавуръ бувъ, щобъ нейхто не роспеча-
тавъ до якого часу — и поѣхавъ собѣ далшь.

Батечку мôt! якъ пôдняли ся на Тихона сî іого ворога!
„Ôнъ, кажуть, обрехавъ насъ справниковî, ôнъ їому що небудь
пôднѣсъ, щобъ нашимъ хлѣбомъ орудовати!" та тамъ такого
говорили на нього, що и крый боже! Такъ щожь бо зробили?
Нîчогъсѣнько. Якъ вътеръ у полй въявъ, такъ и ихъ брехня!
Нейхто имъ не въривъ и не слухавъ.

Ажь ось незабаромъ набѣгъ впять у село справникъ, та
не до волости, а прямѣсѣнько до старого Тихона, а за нимъ
у колесь генералъ, зъ золотыми китицами на плечахъ, на гру-
дахъ золота звѣзда, а на шіи усе хресты, та ажь ссяе. Старый
Тихонъ якъ побачивъ такихъ гостей, та ажь затрусивъ ся —

— 167 —

не злякавшись, а дивуючись, що такій великій пань до нього прихавъ и за чимъ бы то?

Отъ увōшедши у хату, справникъ заразъ и сказавъ, що
се генералъ прихавъ ōдъ самого царя; що царь таки послав-
ши усюды грошъ на хлѣбъ и повелѣвши усѣмъ порядкомъ роз-
давати, ще таки пославъ и генераловъ, и кожному давъ по ве-
ликой сумѣ, щобъ такъ якого вздрять бѣдного, старого, не-
мощного, калѣку, щобъ по рукамъ на ихъ бѣдность роздавали,
щобъ швыдче, кому нужда, помочь подати. Такъ отсе генералъ
сей захавъ у нашъ увѣздъ и прочувши про Тихона, хоче юму
сколки тысячъ вѣддати, щобъ онъ якъ почавъ бѣдныхъ обѣ-
ляти, такъ щобъ тымже порядкомъ и царейкъ грошѣ на мило-
стыню роздававъ, або хлѣбъ купуючи, хлѣбомъ обѣлявъ.

Тихонъ ще тōлки почувъ, що се генералъ присланый ódъ
самъсѣнького царя, та такъ и впавъ передъ нимъ въ ноги, а
генералъ яжь крикнувъ на нього, та звелѣвъ устати та слу-
хати. Отъ Тихонъ усе й стоявъ передъ нимъ, похиливши го-
лову, звычайно якъ передъ великимъ паномъ. Далѣжь якъ ро-
сказавъ усе справникъ, генералъ ще знова казавъ, щобъ Ти-
хонъ ôтъ справника приньмавъ по скōлки юму треба буде
грошей и щобъ робивъ, якъ лучче зна, абѣбъ бѣднымъ пома-
гати, и щобъ вони знали, що сяя помочь ôтъ царя и царицѣ
йде, такъ щобъ вони за нихъ молили ся богу. Тихонъ и вдру-
ге впавъ було до іого нōгъ, якъ выслухавъ усе и каже: „Чи
яжь достоинъ такои чести, щобъ царську казну...." А генералъ
и перебивъ юму и вдаривъ іого рукою по плечамъ и ставъ
казати, що онъ чувъ, що Тихонъ чоловѣкъ роз удливый и знае,
кому у нуждѣ помагати. Повелѣвавъ, щобъ узявъ у справника
скōлки тамъ сумы, тай прошукувавъ якихъ бѣднѣшихъ, та за-
разбы имъ и помочь подававъ. Далѣ пытавсь у нього. якъ онъ
дума лучче: чи хлѣбомъ роздавати, чи грошами по рукамъ
роздавати и скōлки юму треба на першій случай сумы ôд-
лйчити?

Отъ Тихонъ не рябющи нійчого такъ прямо и ставъ ка-
зати: „Подозвольте минѣ ваше... браго... родіе... сіятельство...
звинѣтъ, мы мужики простій, не вмѣемо якъ такого пана и ве-
личати, не тōлки зъ ними говорити, такъ нехай буде по на-
шому, не во гнѣвъ вамъ: „добродѣю!" тай уклонивсь передъ
нимъ.

Генералъ, звѣсно, не второпавъ, що юму Тиховъ по на-
шому казавъ, та спытавъ справника. Якже той юму ростолко-
вавъ, що, каже, добродѣю означа, що добро дѣе, або робить
добро, такъ генералъ ажь засмѣявъ ся тай говорить: „харашо,
харашо, мужичокъ! Взывай меня добродѣю, это палучче сія-
тельства." Тихонъ впять уклонивсь и ставъ свое казати: „Моя

— 168 —

думка, добродѣю, така, що усякі просять помочи: иншій ѣдъ
нужды, а иншій, щобъ бездѣльичати. Колижь хто просить ѣдъ
нужды, той раднѣшь буде хлѣбові святому, бо за грошѣ ще
іому треба ійти, щобъ куповати, а ônъ може вже третій день,
якъ хлѣбъ бачивъ. Колижь якій мошенникъ, такъ той хлѣбові
и не радъ буде, — іому давай грошей, щобъ пянствовати, або
що друге такеежь лихее робити. Такъ лучче усього будемо
давати хлѣбомъ; а черезъ те усѣ, хто бѣду терпить, усѣ до
насъ зберутъ ся, а ті що плютують, почувши, що въ насъ гро-
шей не роздають, шарахнуть ѣдъ насъ геть. — „Правда, правда
твоя,“ сказавъ генералъ. „Дѣлай якъ самъ знаешь. А сколь-
кожь тобѣ сумы отпустить? Я далъ сиравнику пять тысяч.
Хочь усѣ бери, я тобѣ вѣрю. — „Покорно благодаремо, добро-
дѣю!“ сказавъ уклонившись Тихонъ: якъ ока повиненъ берегти
и царську кошкіку, не то що. Та тônѣки отъ ще: теперь по
царськой милости увесь народъ зъ гамазѣѣвъ хлѣбъ бере и го-
лодного нема нѣкого; а которі пôшли на заробôtки по усѣмъ
усюдамъ, и черезъ таку велику милость царську — поддержь
іого Господи на свѣтѣ! — усякъ черезъ зйму прошитаетъ ся.
Такъ черезъ зйму довольно буде и одной тысячѣ, удоволимо
коли хто явить ся голодный; а отъ вже весною, та поки до
нового хлѣба, тутъ ще бѣлѣть нужда постигне: поѣдять усе,
попродають усе, заробôtокъ вже не той, стануть вертати ся до
дому, по дорозѣ не дуже де выпросять, такъ оттутъ то бѣда
така прийде що и крый боже! такъ оттутъ ті чотырій тысячѣ
у великой пригодѣ стануть. — „Правда, правда твоя, старичокъ,
правда. Такъ и дѣлай“ сказавъ генералъ, тай повелѣвавъ
справнику, щобъ у тыхъ людей, що накупили у восени, та
мали дорогою цѣною продавати, такъ увесь той хлѣбѣ узяти и
ôддати Тихонові на роздачу бѣднымъ за царське здоровья, а
имъ сплатити съ казні грошѣ, по чѣмъ вони іого покупили,
и росту що положити за сіи мѣсяцѣ, та имъ приказати, щобъ
у друге не квапились черезъ людську бѣду барышѣ брати а зъ
людей шкуру драти. Далѣ генералъ ѣдѣзжавши усмѣхнув-
шись, каже Тихонови: „Прощай добродѣю!“

Тихонъ, зоставшись, самъ себе не знавъ, чи се іому на
яву, чи такъ у вô снѣ, що ônъ такои чести дôждавъ ся, що
іому генералъ ôtъ самѣсѣнького царя суму повêря казенну
и чималеньку таки, и ще зъ нимъ и жартуе и добродѣемъ
іого у шутку узыва. Отъ якъ задумавъ ся объ сѣмъ, а тутъ
справникъ и покликавъ іого до дѣла. Пôшли до тыхъ людей,
що вороги Тихоновы. Справникъ розесчитовавъ ихъ и заплативъ
имъ усе до чиста, а якъ же прибавивъ и росту за скôлки мѣ-
сяцѣвъ приходилось, такъ вони и зрадовали ся, бо вже и самы
схаменули ся, що недобре були выдумали. Отъ справникъ ихъ

— 169 —

съ Тихономъ помиривъ и стали пріятелѣ; и хлѣбъ Тихонъ ѣдъ нихъ принявъ и ставъ по своему порядковати.

Щожь таки сей хлѣбъ, та купленый за царській грошѣ, а то Тихонъ позбувавъ и волы, и возвы, и усе якъ у восени прійшло, що вже нічимъ було годовати, усе позбувавъ, усього рѣшивъ ся, та на хлѣбѣ попереводивъ, та пропитовавъ народъ. Ажъ ось — спасибѣ милосердному богу! — перебули сякъ, такъ голодну зйму, дождали ся весны... Зймою були великі снѣги, такъ де инде закидало, що аршиновѣ у три було, а усюды, на рѣвному и не було меншь аршина. Якъ вкрывѣ снѣгъ землю, тогда вдарили морозы тай цупкійжѣ були! Вже доставало ся лысымъ та илѣшивымъ! Не одно дванадцать ихъ наливѣвали, щобъ морозъ лопнувъ, такъ нічого и не подасть ся. Толки таки що повернуло сонце на весну, якъ разъ пοселя сорокъ святыхъ, заразъ и стало роставати. А людe свое и загули: „Отъ великонна повѣдь будe! Отъ залье усѣхъ! пропали гречь: не вдержить нй одна, якъ насунe вода.“ А Тихонъ покрутне головою тай каже: „Побачимо, чи такъ то воно будe!“

Повѣе теплый вѣтирецъ, пригрѣе сонечко... „Отъ, отъ на ночь вода въ ставку прибудe!“ кажуть людe; дожидаютъ ся, — нема воды! Увесь снѣгъ узявъ ся водою, а вода нигде не бѣжить и усе що день воды меншь и снѣгу меншь. Черезъ недѣлю и снѣгу нема, и воды нема, и у полнѣ не кално, а сухосѣнько усюды. „Дe сe вода подвала ся?“ дивуютъ ся людe: „мабуть, у землю усе войшла?“ — „Не що“ каже имъ Брусь: „молѣтесь толки богу, ѣдъ нього одного усе милость!“

Якъ же припече соничко якъ и торокъ! якъ хватила суша! Людe у журбу: „Не будe и сей годъ хлѣба!“ ажь плачуть деякій. „Нічого бѣлшe робити, покопаемо ямы, тай полягаемо за здалагѣдь, нічого бѣлшe робити!“ Дощу нема, сонечко припѣка, по дорозѣ ажь пылъ ѣдъ засухи, а хлѣбець росте, знай росте и трава у поли — якъ тамъ кажуть — ажь шумить лѣзучи зъ землѣ. Людe дивуютъ ся и бачачи, що хлѣбы день ѣдъ дня усе лучче, усе крашче, вже не журятъ ся, та знай зъ яриною поспѣш ють. Вже й ту богъ погодивъ, — якъ щѣтка! Тихонъ и самъ дивуючись на таку весну, каже людямъ: „Нйколи не треба гнѣвити милосердного Господа пересудами: за чимъ отте, за чимъ отсе? Чому те не такъ, а се не сякъ? Чи мы можемо знати що и коли треба? Чи можемо розумѣти, що и для чого робитъ ся? Чи чоловѣково дѣло розсуждати про силы богъ? Онъ старый хазяинъ, онъ одинъ усе зна, що, коли и сколки чого послати. Намъ толки треба молити ся ему, щобъ насъ миловавъ, щобъ посылавъ благодать свою не по грѣхамъ нашимъ, а по своему милосердію, та дяковати по усякъ часъ и за те, що живемо, и що свѣтъ

— 170 —

божій бачимо, що пропитуємо ся, що богъ давъ кому жѣнку, дѣточокъ, кому щирыхъ пріятелѣвъ." Такъ усе твердивъ Тихонъ, а самъ робивъ свое.

Ще у конці зймы өддавъ їому справникъ усю суму царську, и попаисевавъ по усѣмъ мѣстамъ, де богъ благословивъ хлѣбомъ, щобъ Тихону усяку помôчь давали и чого їому треба буде, щобъ достачали, якъ такому, що за пильнымъ казеннымъ дѣломъ посланного, и тіи бамаги өддавъ Тихону и пославъ їого.

Шатнувсь, мотнувсь нашь Брусь такъ, що ну! И молодыі такъ не справитъ ся, а їому и старости нема, бо богъ їого пôдкрѣплявъ, що за добре дѣло узявъ ся. Де хлѣба приторгуе, де подводы наньме, та усе не дорого и дешевшь противъ усѣхъ, що тогда зо усѣхъ голодныхъ мѣсьць понабѣгали закупати; та хочь вони були й паны и охвицеры, та усе не дало ся имъ такъ справити ся, якъ простому мужиковъ Тихону Брусу, съ сѣдою бородою, та съ превеликонною лысиною. Збѣглись разъ на мостку и такій паны, якъ ихъ тогда звали, комисары и Тихонъ, и постановили ся, бо черезъ мостокъ хура ійшла, такъ що возовѣ двадцять зъ одного боку, та зъ другого на зустрѣчь мабуте було зъ дванадцять. Сежь вже звѣсно, що наші хочь сколки шляхомъ буде ійти, то й нічого; толкожь войдуть у тѣсне мѣсьце, чи на греблѣ де, чи на мостку, чи у провулку, то заразъ передній и гукне: а тривайте хлопцѣ! А ке, Харко, кабаки; твоя мона. Або треба вогню вкресати на люльку, або постолы підвязати, або що небудь, а вже неотмѣнно тутъ стануть тай патякають, а тамъ що проѣзжающі стоять, та дожадають, поки вони съ тѣсного мѣсьця выйдуть, такъ те имъ и дарма, хиба якій догадливый скоче ѳтъ коней, та почне имъ по спинѣ, та черезъ спину рушники плѣттью давати, такъ тогда схаменутъ ся, та замахають батōжками и выйдуть на протѣръ... та тутъ вже почнуть коренити и батька и матѣрь и увесь рōдъ того, що ихѣ бивъ, а себѣбъ бōлшь треба лаяти, що не роздумавши и не розглядѣвши постановили ся и застановили людямъ дорогу. — Такъ такъ то й тутъ було. Иде хура, а на зустрѣчь друга. Цобе та цобе, а самъ знай маха батōжкомъ и не дивитъ ся, що е у передѣ, тай до цобкали ся до мостка. Одинъ каже: „Верни цобе и я озьму цобе, то й розѣдемо ся.“ А зустрѣчный каже: „Якже мы розѣдемо ся, коли мостококъ узенькій? вертай ты назадъ.“—„Але,“ першій впять каже, „якъ я поверну, коли бачь круто бережно; хиба на пѣчь подерусь? — „Такъ и е; щожь тутъ на свѣтѣ робити? фѣть, фѣть!“ — а той собѣ: „Фѣть, фѣть!“ — Та такъ собѣ и фѣть-фѣтькають, а далѣ за рōжки та похвалюють одинъ отного кабаку; а далѣ роспытують, хто съ чимъ и ѳткōля и куды ійде, и де зорьо-

— 171 —

вали, и де вода крашча, патя та патя, та и розпатякались ниначе цѣлын вѣкъ имъ у купѣ на сѣмъ мѣсьцѣ жити; а що дзвоникъ лящить и вже и не далеко, и що Тихонѣвъ погоничь гукавъ на нихъ гукавъ, а то вже ставъ и лаяти, такъ вони того и не чують. Та вже поздѣѣ комисарь та сѣ своимъ козакомъ, першь поперехрищовали сього та того нагайками, а далѣ покликали усѣхъ хурщиковѣ, поѣткидали возвы, тай по-переѣзжали, а хуры и покинули, нехай собѣ якъ знають такъ и справляють ся.

Отъ при сѣмъ то перевозѣ комисарь и роспытовавъ Тихона, що онъ за чоловѣкъ и куды йде. Якже їому Тихонъ росказавъ усе, и де и у кого, и по чѣмъ хлѣбъ купивъ, такъ комисарь ажъ здивовавъ ся, що й онъ у тогожь у самого купця хлѣбъ купивъ, що й Тихонъ, такъ двома рублями дорогше. „Отъ чого воно се такъ е?“ пытавсь комисарь. — „А отъ того, пане!“ казавъ Тихонъ. „Вы паны, и усе хочете по паньськи робити. Не прогнѣвайтесь за сее слово. Вы якъ торгуетесь, то мовь приказуете, щобъ усѣ знали, що вы сеть панъ; а мы просимо та просимо, та молимо, и за тымъ рублемъ або за копою, та мы й день лишній живемо, и лишню чарку пьемо, и усе робемо, якбы поздлестити ся та хочь що небудь выторговати, бо намъ царськои сумы жалко. Хочь и мы знаемо, що у царя грошей багато, та такъ собѣ сѣ простоты розсуждаемо, що и багато е де ему и давати; такъ я тутъ выторгую якого рубля, а онъ у другомъ мѣсьцѣ поде до дѣла, отъ я и вслуживъ и царськой казнѣ усе таки легшь. Яжь по чѣмъ купивъ, такъ и щотъ веду и у книгу приказую такъ записати, а не прищитую нѣ однои копѣйки, бо грѣхъ смертелный казну красти и по книгамъ брешучи записовати... Прощайте, пане комисарю! може вамъ нейколи?... Паняй хлопче!“ — кахикнувъ собѣ Тихонъ, тай поѣхавъ далшь. И комисарь же поѣхавъ, та усе щось ворчавъ, та спльовувавъ, ажь поки геть, геть заѣхавъ.

Домажь то не надасть Тихонъ ніякъ хлѣба. Народу, народу! одинъ за однымъ якъ плавъ плывуть. Усѣ рушили зъ заробѣткѣвъ до дому; пропитуючи сяжь такъ стягли ся, що вже не тѣлки що дома зостало ся, тай на плечахъ одежа тужь, тужь держитъ ся; продати и застановити овсѣ нейчого; такъ усѣ до Тихона... тамъ своею рукою беруть, и борошномъ, и печенымъ. А якъ пройшла слава усюде, що у такомъ то селѣ е царська сума, и що зъ неи роздають усѣмъ хлѣбъ, такъ зо всѣхъ мѣсьць народъ такъ и хлынувъ.

Вже тужь, тужь хлѣба стае, вже такъ, що по закрамахъ мѣркою и дно черкаетъ ся, та вже Тихонъ и не тужить, хочь и царську суму усю рѣшивъ и у самого не тѣлки колибъ яка копѣйчина тай одежа старенька, тѣлки та, що на нѣмъ, та на

— 172 —

жѣнцѣ и на дѣтяхъ. И нейде вже нейчого и узяти: така бѣд-
ность, така бѣдность, що крый мати божа!... а Тихонъ нейчимъ
и не вважа и не слуха, якъ їого Стеха и костить и коренить;
іому усе дарма, бо бачить, якъ Господь милосердный, отець
нашь небесный, пославъ благодать у новому хлѣбові. Тай хлѣбъ
же богъ уродивъ! Старі люде, що лѣтъ по сѣмдесятъ живуть
на свѣтѣ, не затямлять такого! Якже приспѣвъ, якъ кинуло ся
усе хто тѣлки здужа: и чоловѣки, и жѣноцѣство, и хлояцѣство, тай
дѣтвора тудыжь; хто же, хто перевесла крутить, хто звязуе,
а хто носить сноны, та такій, що здоровому чоловѣкові бѣлшь
двохъ не можно и підняти, а одного и погонець не донесе.
Якже по токамъ вдарили у цѣны... такъ що копа, той четверть.
Отъ вже хвалили Господа милосердного! А якже привѣвъ ми-
лосердный создатель нашь розговѣтись новымъ хлѣбомъ!... Отъ
вже радость була! Таки именно, якъ на великдень — хто
живый дѣжде! — розговѣвлялись паскою свяченою, такъ усякъ
приньмавъ новый хлѣбъ у першій разъ и вже першого куска
не зъѣвъ їого сухого... обѣлье їого слѣзьми, дякуе ўтъ щирого
сердця Господа милосердного, та тогда и зъѣсть.

Щожь самы поѣли, а що стали неймущихъ та проходя-
щихъ обдѣляти. Въ иншого же повна торба, а тутъ ще іому
тыкають хлѣбъ: „озьми“ кажуть, „пожалуста, озьми!“ Такъ
то усякій, якъ позна нужду, такъ по неволі добрымъ стане.

Щожь зъ нашимъ Тихономъ? Може люде у щастьи їого
зовсьмъ и забули? Ну, ну; не знаю, щобъ такого старателя
забули! Чи була у селѣ така душа, хочь старе, хочь мале,
щобъ їому не дяковала! И якже можно? Усякъ бачивъ, що
онъ рѣшивъ ся и грошей и скотины и усѣені худобы, обѣбравъ
и жѣнку, и дѣтей, самъ звѣвъ ся ней на що, и усе затымъ,
щобъ пропитати людей, не то вже що бѣдныхъ неимущихъ, та
таки и усѣхъ; бо голодъ усѣмъ ровный бувъ. А що найпуще,
що онъ дуже мудро зробивъ, роздавши людямъ зерна на сѣйбу.
Щобъ теперь робили? и якъ бы підняли ся вщять зъ бѣды?
Черезъ ньогожь и царській генералъ зоставивъ тутъ царську
казну и нею пропитали ся у саме злее уремя! Такъ якбы то
вже їого забути? Оджежь то, якъ тѣлки хлѣбъ поспѣвъ, такъ
заразъ ўдъ усякого двора выйшло по женцю и у водинъ день
увесь ланъ Тихоновъ и зжали, и повязали и у копы поклали.
А якъ пекли новый хлѣбъ, такъ жодень хазяинъ принѣсъ або
приславъ їому по новому хлѣбові.

Се було на самого Проконя. Якъ тѣлки наставъ день бо-
жій, такъ и поваливъ народъ до Тихона... Чоловѣкъ увѣйде,
помолитъ ся, хлѣбъ святый положить, та Тихонові и принаде
до нѣгъ и скрѣзь сльозы говорить: „Прійми, дядьку, хлѣбець
святый, що черезъ тебе богъ пославъ минѣ сь сѣмьею моею,

— 173 —

що ты ихъ пропитавъ у таку нещасливу годину. " Тамъ дитина вбѣжить, та тежь хлѣбець несе та лепече: „Отее, дѣдусю, мама тобѣ прислала вже нашого, за те, що ты, спасибо тобѣ, насъ черезъ усю зйму прогодувавъ. Я, якъ и великій буду, то усе тобѣ буду дяковати и тобѣ хлѣбець носити, що черезъ тебе моя бабуся не вмерла и я зъ голоду не пропавъ. " Тамъ увѣйде дѣвча, та усе сѣ хлѣбомъ та зъ дякою, що ихъ сирѣтъ, безъ батька и безъ матерй, онъ прокормлювавъ и не давъ имъ у нуждѣ загинути. Тамъ сей, тамъ той, и усе дякують, усе хлѣбъ несуть юму якъ поиередъ сього ѣдѣ нього брали. Приньмавъ онъ, приньмавъ тіи хлѣбы, складавъ ихъ усе на стѣлѣ, а самъ, зна, тѣлки сельозы втира, поки наклавъ ихъ повнѣсѣнькій стѣлѣ; ставъ надъ тымъ хлѣбомъ, зложивъ на хрестъ руки, пѣднявъ очй до бога, та якъ заплаче, якъ кинетъ ся на вклѣшки и ставъ тихесенько молитви ся... а далѣ уставъ, ставъ дяковати людямъ, що принесли коженъ юму вже свого нового хлѣба, а далѣ и каже: „Нй за що минѣ дяковати за препитаніе ваше. Господь насъ усѣхъ, по милосердію своему, не оставивъ и пославъ намъ такого милосердного царя, що й мѣры нема. Безъ его любовй, хлопотъ и стараньня объ насъ, щобъ зъ насъ було? пропалибъ мы усѣ. Гамазѣи, тй що по его повелѣнню намъ давно треба було пополнити, а мы объ тѣмъ и не думали, та увесь хлѣбъ поѣдали, чи моглибъ насъ удоволнити, хочы и зовѣмъ повнй були? Нѣ, не на довгобъ стало и того хлѣба. Такъ онъ намъ приславъ свою казну, повелѣвъ по усѣмъ усюдамъ куповати хлѣбъ, и насъ пропитати; повелѣвъ, щобъ хто хоче розбѣходились у луччй мѣста на зароботки и за билеты не повелѣвъ зъ насъ грошей брати, и про подумне не звелѣвъ дуже турбовати; такъ отъ хто насъ ѣдѣ бѣды ѣдвѣвъ! А я що? що я мѣгъ самъ зробити? Нйчогѣсѣнько. Тай опѣсля, я сполнявъ тѣлки волю царську и началниковъ: когообъ зъ васъ нй пристановили, усеякъ бы тежь зробивъ. Такъ не минѣ треба дяковати; вже вы минѣ и такъ багато помочй дали, убйраючи хлѣбець. Теперь подякуймо першь усього богу милосердному, отцу на небеси, а далѣ царевй нашему, щедрому отцю на зе мли, тай будемо робити, що намъ повелѣвають: Господь велить любити и помагати одинъ одному и царь тежь повелѣва. А намъ ще треба знати, що безъ грошей не можно нйчого зробити, якъ и самы при сѣй лихой годинѣ бачили, такъ и царевй нашему безъ казны не можно нй войска содержати, и ніякого порядку дати, а казны багато потрачено у сей годъ нй на когожь бѣлше, якъ на насъ по усѣмъ губерніямъ де голодъ бувъ, такъ и намъ теперь треба яко мога кинутись та заробляти, та подушне зносити, та недоимку, на кому е, уплачувати, тогда и царь нашъ пожалуе и Готпodeй помилуе и бачачи, що мы до-

— 174 —

брыи и покёрныи дъти, не пошлеть намъ бөлшь ніякои такои
бѣды и царя нашого продержить на сѣмъ свѣтѣ для нашогожь
щастя на многіи лѣта! " Тутъ увесь народъ — а було ихъ таки
чимало самыхъ стариковъ — такъ и загули: "держѣ его Го-
споди для нашого и дѣцького щастя на многіи лѣта!...."

Ажъ тутъ де узявъ ся дзвоникъ... и прибѣгъ справникъ,
та прямо до Тихона у хату, тай крикнувъ заразъ: „Ступайте
увесь народъ до волости; губернаторъ прихавъ; збйрайтесь
усѣ, есть дѣло. Тихонъ! пайдьомъ ся мной, и зъ жѣнкою, и
зъ дѣтьми."

Отъ народъ и рушивъ увесь до волости, а по дворамъ де-
сяцькі бѣгають та збйрають, щобъ и старе и мале, усѣ щобъ
ійшли туды, бо дѣло е. Збѣрала ся громада, а тутъ и справ-
никъ прійшовъ, а за нимъ Тихонъ, и Стеха, и дѣти ихъ. Стехабъ
то ійшла, та на двое думала, за чимъ ёи зъ дѣтьми ведуть до
губернатора? Абожь мене выпарять, за чимъ я усе лаяла ся
съ Тихономъ; або бөлшь того, що іого попѣбьють, за чимъ
оббравъ у мене усю одежу... и колібъ таки добре, та добре !"

Толкі що стели до волости доходити, тутъ выйшовъ до
громады самъ губернаторъ и пытаетъ ся, де Тихонъ Брусь?
Отъ справникъ и нôдвъвъ іого. Губернаторъ узявъ іого за руку
и постановивъ край себе и каже: „Станъ здесь, поштенной ста-
ричокъ," тай давъ справнику бамагу и звелѣвъ голосно читати...
Господи милостивый, щожь то тамъ написано було!

До самѣсѣнького царя дойшла чутка, що у сей голодный рōкъ
Тихонъ робивъ, якъ старавъ ся, якъ людей пропитовавъ справно
и якъ за царську казну куповавъ справно хлѣбъ и на порядкахъ
іого усѣмъ роздававъ; а що найбѣлшь, що самъ усѣеи своеи ху-
добы рѣшивъ ся и усе положивъ на пропитаніе людей у своему
селѣ; такъ за усе сее, царь приславъ іому медалю срѣбну, ве-
лику, а на нѣй саме таки настояще царське лице, и повелѣвавъ
тую медалю надѣти на Тихона на лентѣ, широкой та червоной,
якъ звычайно бува кавальерія. Та ще зверхъ того повелѣвавъ
изъ своеи царськои казны повыкуповати усю худобу, що поза-
кладовавъ Тихонъ, и свою и жѣночу и дѣтьську и поповнити
іому усѣ грошѣ, скōлки онъ потративъ на пропитаніе людьске.

Якъ се прочитали, такъ народъ и вžахнувъ ся ьдъ ра-
дошѣвъ, а Тихонъ стоить уклонивши голову, и не тямить себе
чи онъ у раю, чи де? Чи малоижь чести онъ доживъ ся?

Заразъ губернаторъ доставъ зъ ящика тую царську ме-
далю и повѣсивъ на лентѣ на шію Тихоновій, а той такъ и
припавъ на вколѣшки, та плачежь то такъ зъ радощѣвъ, якъ
мала дитина! А тутъ и Стеха зъ дочками тежь припала до
ногъ губернатора та цѣлують ихъ, толки вже не звѣсно, чи

— 175 —

вона рада була медалй, що мужику її надєли, чи тому, що вернули ся її очѣпки, и плахты, и намисто и усе....

Отъ губернаторъ, надѣвши медалю, пôднявъ Тихона и по-
цѣловавъ іого у голову и сказавъ: „Поздравляю тебя поштен-
ной старичокъ съ царською милосьтю.“ Далѣ звелѣвъ справни-
вовî усе добро Тихоново, що тутъ було вже привезено и съ
пôдъ закладу выкуплено, и грошѣ скôлки повелѣвало ся, ôддати
усе Тихоновî, а обществу праказати, щобъ усѣ Тихона и ша-
новали и почитовали. А жѣнцѣ приказовавъ, щобъ не спорила
и не лаяла ся зтѣ мужомъ, а слухалабъ іого у всѣмъ, и дѣтей
вчила слухати батька, бо онъ що нî здума, то усе на добро.
Далѣ впять до Тихона и каже: „Видишь, старикъ! Ты не
ошибъ ся. Добре робилъ, вотъ и тобѣ добро!“ Далѣ поклонивъ
народовî, сѣдаючи у свою колясу, тай сказавъ: „прощайте,
люде добрî! молѣтесь за царя!“ — тай поѣхавъ скоро собѣ.

А народъ же то увесь, поскидавши шапки и пôднявши
руки до бога, такъ у водинъ голосъ и загули: „Подержи его,
Господи, у щастьи и у здоровья на сѣмъ свѣтѣ и при насъ,
и при нашихъ дѣтяхъ и унукахъ, що онъ насъ у самую злую
годину не покинувъ и пропитавъ насъ якъ отець дѣтей и того
наградивъ, хто вбивавъ ся за насъ. Пошли Господи милостивый,
и царевî нашему и царици усе чого вониôtъ тебе жалають и
що ты знаешь, за ихъ добрôсть, имъ послати!" Отъ такъ то
мы молимо ся по усякъ день и дѣтей учимо, за те добро, що
ônъ намъ посыла по усякъ день!

КОНОТОПСЬКА ВѣДЬМА.

*(Посвящает ся Михаилу Акимовичу Бердасть.)*

І.

Смутный и невеселый сидѣвъ собѣ на лавцѣ у новой свѣ-
тицй, що ўдгородивъ ўтѣ противнои хаты, конотопській пань
сот икъ Микита Уласович Забрьока. Хочь парень собѣ и че-
пурный бувѣ, а тутъ и у недѣленьку святу не бравъ бѣлои со-
рочки, тай — прощайте у сѣмъ словѣ — китаевых синйхъ
штановъ на нѣчъ не знімавъ, такъ, сердека, у нихъ и ночу-
вавъ, радъ, радъ, що за повнѣчъ допхавъ ся до дому; а тамъ
чи заснувѣ чи вѣ, вже іого, ще сонце не еходило, збудили. За-
разъ ехопивсь, выпозѣхавъ ся, вычухавъ ся, помоливсь богу,
нюхнувъ разбовъ тричй крѣпкои роменской кабаки, прослухавъ,
що юму читали, давъ порядокъ и зоставшись самъ у свѣтлицй
сѣвѣ на лавцѣ: голова юму не чесана, чубъ не підголеный,
пика не вмыта, очй заспани, усы роскудовчани, сорочка роз-
хрѣстана; край юго на столѣ люлька и гаманець, каламарь,
гребѣнець и повна карватка ще торбшнои дулѣвки, що ще зь
вечера наточила юму Пазька у пляшку, а онъ хочь и насы-
павъ у карватку, щобъ то знаете, зь журбы выпити, та якъ
зажуривсь знова тай забувъ, такъ и лѣгъ тай заснувѣ. Тай те-
перь уставши не дуже на тую дулѣвку квапивъ ся, бо ще нове
лихо зовѣмъ юго скрутило и онъ и самъ себе зь журбы не
тямивь.

Якежь то тамъ юму лихо збѣклало ся и ётѣ чого така
журба юго узяла: Але! тривайте лишень, я вамъ усе роскажу
и ётколя онъ такъ позно приѣхавъ, и зачимъ не дали юму до-
бре й выпатись. Ось, кете лишень кабаки, въ кого мѣцнѣша,
тай слухайте! Панъ сотникъ Уласовичъ бувъ чесного и ва-
жного роду. Таки хто сколки ні зна, то сотенною старшиною
усе були Забрьохи, а дѣды и прадѣды Микитовы усе були
у славному сотенному мѣстечкові Конотопѣ сотниками; такъ
бдѣ отця до сына, такъ сотенство и перходило. Отъ якъ и ста-
рый Уласъ Забрьоха, таки сотникъ конотопській, якъ померъ,
и що то жалковало за нимъ козацство! та таки и усѣ люде,
и старе и мале, усѣ плакали. А якъ ховали, такъ труну юго
несли черезъ усе село на рукахъ, мовь дѣтського батька, та

— 177 —

боля церквы й поховали и добре на усѣхъ обѣдахъ помянули. Якже ôтипи сорочины и громада зôбрала ся на пораду: кого начинити сотникомъ? — то усѣ у водинъ голосъ такъ и гукнули: „а комужь буть? Уласовичу, Забрьошенку; якого намъ луччого ськати?“ Отъ такъ то и настановили юго сотникомъ и ставъ ôнъ изъ Забрьошенка вже й самъ Забрьоха.

Отъ ôнъ поховавши батька сюды туды оглядѣвсь, ажь вже юму годôвъ двадцять пять; нîгде дѣтись, треба женити ся, треба дѣвки ськати. Батько бо юго, старый Уласъ, бувъ собѣ скученькій и коли було Микита, якъ озьме юго за серце, стане батька прохати, щобъ юго оженивъ, то старый насупить бровы, зирне на него сторчь, тай скаже: нехай лишень выясенитъ ся, бачь нахмарило. Якій теперь сякій, такій сынъ желнитъ ся? Бачь хлѣбъ дорогій, по пять алтынъ мѣшокъ, тай тѣено намъ буде, якъ тобѣ жѣнку озьмемо; тônки и е, що хата съ кônмнатою, та черезъ сѣни противна хата, тай годѣ. Де минѣ васъ мѣстити зъ дѣтворою, що вже знаю, що такъ и обсыпле. Нехай лишень опôсля подумаемо.“ То було Микита почухаетъ ся, та съ тымъ облизнемъ и пôле. Теперь же, якъ старый вмеръ, юму своя воля. Заразъ узлавши противну хату перегороцивъ, отъ юму е й свѣтлиця, е й просторъ. Далѣ ставъ дѣвки ськати и сѣвъ думати. Вже на яку то ôнъ не думавъ? Першь бы то такъ що й де! Заразъ на чернигôвеську протопопôвну закинувъ, тай самъ злякавсь ôдъ неровнѣ: одною одежѣ на два воза не вберешь, а намиста, кажуть, мѣрками батько ôтсыпле. Та таки и нîчого: тамъ и богословы ћли печени гарбузы, такъ нашому брачику нîчого туды квалитись. Отъ ôнъ и спустивсь нижче: перебйравъ, перебйравъ; думавъ, думавъ... далѣ якъ сплесне у далошки, якъ загомонить самъ собѣ у хатѣ: „отсе такъ, отсе моя! хлопче, сѣдлай мерщкѣ коня.“ Чи зôбравсь чи нѣ, мерщкѣ нашъ Уласовичъ сѣвъ на коня, и якъ затупотѣнъ, такъ тônки що окомъ юго заздришь.

Кудижь то ôнъ такъ потягъ прудко? Еге, колись то, деесь то на ярмарку бачивъ ôнъ хорунжôвну Олену, отъ що на сухой балцѣ хутôръ, прозываетъ ся Безверхîй. Ôнъ дивлячись тогда дуже дивовавъ ся, що дѣвчинка й молоденька, а купуе борошна багацько; а якъ ставъ роспитовати людей, такъ юму и росказали, що у неи нема нî батька нî матерî, а тônки самый братъ; що вона хазяйка не всыпуща, сама и около коровъ, сама и у полî при косаряхъ и при женщахъ, а зймою у винницî сама догляда и се борошно скупуе на винницю. Братъ ћи хорунженко, хочь парень и молодый, та не хоче женитись, а дума у ченцѣ, бо якъ бувъ недужь, такъ объщавсь: коли, каже, выдужаю, то пôту у ченцѣ, ôддавши сестру за мôtжь. Оть и выдужавъ, и дожида доброго чоловѣка, щобъ юму и господарство и

12

— 178 —

сестру ҫддати, и вже нî до чого юму дѣла нема, усе толки
книжки чита, а Олена за нього усюды по господарству пово-
рочуетъ ся.

Отъ туды то потягъ нашь панъ сотникъ Забрьоха. Не
взявъ же юго й чортъ яа выгадки! Чуе ковка, де сало ле-
жить: одно те. що дѣвка здорова, молода, огрядна, чорнобрыва,
повновида, а худобы, худобы — такъ батечки! Свoй хутoръ,
лвсокъ, винничка, млынокъ. вѣтрячокъ, а скотины та овечокъ.
такъ нîчого й казати! и усе то вй достаетъ ся. За тымъ то
такъ нашь Уласовичъ и поспѣша, що й коневî не дасть здыхнути
и самъ не обѣдавши тридцять семисотныхъ верстъ и ще звѣ го-
номъ не спочиваючи переѣхавъ и якъ добѣгъ до того Безвер-
хого хутора и уставъ съ коня бoля хорунженковои хаты, такъ,
такъ и хитаетъ ся мовь пяный, а яжь кажу що онъ и не
обѣдавъ нîгде.

Поздоровкавшись съ паномъ хорунженкомъ и посѣдавши
у хатѣ, отъ нашî и розговорились промежь себе и признались,
що ще й батьки ихъ промежь себе дружили, то и имъ треба
не цуратись одинъ другого. Даль хорунженко пытавъ пана со-
тника, що куды юго богъ несе и за чимъ. Заразъ нашь Ула-
совичъ и ставъ брехати, бо старî люде кажуть: тoлки що ще
задумаешь свататись, то й станешь заразъ брехати и що безъ
брехнѣ нî жоденъ чоловѣкъ не сватавъ ся. Одежь то сотникъ
и каже, що буцѣмъ то юму треба брагу для воловъ наняти
на зйму — а ще де та й зйма? ще тoлки Петрoвка iйдe; —
такъ онъ почувъ. що у пана хорунженка у винницî барда
добра и добре скотины доглядають, приѣхавъ наняти и сторжи-
тись. „Не знаю я сього дѣла и нî въ вoщо не мѣшаюсь; про
те сестра зна.“ сказавъ юму на одвѣтъ панъ хорунженко. —
„А дежь Юсиповна Олена? можебъ бува ѣи покликали, то мы
зvъ нею и скoнчаемо дѣло, казавъ Забрьоха. — „Але! сестра у
полй; поѣхали тамъ трошки просьця посѣяти, такъ вона до-
гляда, бо вже безъ неи нiхто нiчого не тямить зробити. А вы.
Уласовичъ. не скучайте; вона надъ вечнѣръ и буде. Поки вона
вернетъ ся — двѣво! а вточи лишь сливянки! — то мы по
кухличку, по другому вышьемо. Та вже вы у насъ, пане со-
тику, и заночуете, бо вже не рано,“ сказавъ хорунженко. —
„Панська вoля!“ отвѣтъ давъ Миката и радесенький собѣ. Отъ
якъ выцѣдили вoни самотужки глeкъ сливянки, а далѣ и тер-
нoвки покуштовали чи трохи, прибѣгла и наша Олена съ поля.
Бачить, що чужий чоловѣкъ, заразъ мотнулась, звелѣла изъ ставка
потягти карасѣвъ и загадала вечерю варити; сюды, туды шат-
нулась и увесь порадокъ дала. що й на завтpеp рoбити, и кому
куды, и за чимъ ѣхати, а далѣ одяглась таки любенько, якъ
звычайно панотцѣ та ще й хорунжoвнй: до старенькои плахты

— 179 —

та поченила люстринову запаску, одягла тожь шовкову юпку,
та на шію дукатъ на бархатцѣ, та червонй черевички узяла,
а на голову хорошу стрѣчку поклала, тай выйшла и поклони-
лась пану Уласовичу низенько. Нашь Забрьоха якъ побачивъ
таку панночку, що не тѣлки, що зъ роду не бачивъ такои, та
вона їому и не снилась така, та ажь задрыжавъ и не тямить
вже, що їому и казати, та вже хорунженко нагадавъ тай каже:
„одже, пане сотнику, вамъ и хазяйка: радьтесь изъ нею, вона
усьому голова.“ Такъ щожь бо нашь Уласовичъ? Нй пары зъ
устъ. Даль принявъ ся, мнявкавъ, мнявкавъ, тай начне про
волы, а кônча про голубы, дума объ бардѣ, а скаже объ тер-
нѣвцѣ, та якъ замовкъ, тай замовкъ, та знай слинку ковта, ди-
влячись на таку кралю.

Олена собѣ дѣвка бойка була. Хочь нанъ сотникъ и сюды
и туды загинавъ, а вона їого заразъ розчухала, що онъ таке
е и за чимъ прихавъ, таже й кая їому и говорить: „Добрежь
паниченьку, допивайтеежь на здоровья тернѣвочку та повечеряете,
та ляжете спати, а завтра, дасть богъ свѣтъ, дасть и совѣтъ,
то й порадимось, що треба робити.“ Забрьоха почувши сее, та
ажь самъ не стямавъ ся ўдъ радощѣвъ; дума: отъ дѣло и зо-
весьмъ, завтра тѣлки рушники брати; та за кухликъ, та давай
зновъ смоктати съ паномъ хорунженкомъ, що у ченцѣ збираетъ
ся, а таки сього дѣла не кидаетъ ся и ще й дуже полюбя.

Олена таки частенько до паничовъ увѣходила. Такъ будьмъ
за якимъ дѣломъ, а тѣлки щобѣ бѣлшь розглядѣти Микиту
Уласовича, що воно е; то якъ увѣзде, та поведе очицями, що
якъ тернѣ ягѣдки на пана сотника. то:ъ нього языка стане
мовь повсяный и не поверне їого. а самъ ажь пала. Полаго-
дивши вечерю, вона вже бѣлшь и не входила: самй паничъ зо-
вечеряли и докônчавши глѣкъ съ тернѣвкою панъ хорунженко-
хотѣвъ вже їйти спати, ажь ось нашь Забрьоха поплямкавъ,
выкашлявъ ся, поцмокавъ, потеръ усы, тай ставъ ту рацею
казати, що їому дякъ еконопонавъ вже давненько для такого
случаю; отъ и каже: „Ось послухайте паничу Юсиповичу, що
я вамъ скажу: несоразмѣрно ссуть чоловѣчеству единопребы-
ваніе и въ дому и у господарствѣ. Вěлкое дыханіе шануетъ ся
у двойствѣ; едино чоловѣковъ на потребу пояти жону и имѣти
чада. И азъ нижайшій возимѣхъ сію мысль и не укротимос
желаніе. Пламень мя раждіжаетъ и не отиду. дондеже не со-
вокуплю ся съ лѣпообразною, превелѣнѣшшою Кат...“ Тай
замовкъ. Се то їому дякъ таке списавъ, якъ онъ було думавъ
залѣцять ся до протопоповны зъ Чернйгова, и Зибрьоха дочи-
тавъ до самого кônця такъ, якъ було тогда на намять вытвер-
дивъ, та якъ згадавъ, що хорунжовна не Катерина, а Олена,
и не превелебна, а такъ панночка, отъ того то й замовкъ, та

*

— 180 —

нй туды нй сюды. Хорунженко зовсѣмъ було дрѣмавь, а на сю
рацію прислухавсь, прислухавсь, тай каже: „Що бо вы, пане
сотнику, отее говорите? Щось я нйчого не второпаю; чи не
пôселя тернôвки отее вы такй стали?“

Здыхнувъ Уласовичъ тай каже: „Бодай іого писала мо-
рока! Се минѣ таке написавъ нашъ воскресенській дякъ....“ —
„Та то воно таке е?“ спытавъ Юсіновичъ. „Чи се вѣрша, чи
що?“ — „Але! я й самъ не знаю, що воно и длячого,“ каже
Забрьоха. — „Такъ на щожь вы минѣ протівъ ночй таке го-
ворите? Мене вже зъ за плечей бере.“ — „Та ябъ и не гово-
ривъ, такъ лихо пришло!“ — „Та яке тамъ лихо? кажѣть
швыдче, спати хочу.“ — „Але кому спати, а кому й нѣ;“ —
сказавъ Уласовичъ, та здыхнувши важко поклонивсь хорун-
женку низесенько тай каже: „ôддайте за мене Олену, есстрицю
вашу!“ — „Ю!“ сказавъ хорунженко, задумавсь, ставъ чухати
потылицю и плечй и спину, а далѣ каже: „побачу, що сестра
скаже; нехай до завтрього, лягайте лишень спати,“ тай пôшовъ
ôдъ нього.

„Лѣгъ нашъ Забрьоха спати, такъ їому и не спитъ ся;
жде свѣта, не дожде, щобъ швыдше їому почути, що скаже
Олена... Ну, сякъ, такъ дождались свѣта. поветавали паничѣ
и позôходились. Заразъ панъ Уласовичъ и пыта: „А щобъ вы
минѣ, паничу, скажете? Чи наша рѣчь до дѣла, то ябъ побѣгъ
мершѣй, та съ старостами и явивсь сюды, законъ сполнити.
Кажѣтъ бо!“

Сонить нашъ хорунженко и нічого їому не сказавъ, тôtки
гукнувъ у кôмнату: „Ану сестро! дай намъ посѣдати, що ты
тамъ придбала.“ — Войшла съ кôмнати наньмичка, поклони-
лась, тай постановила на столѣ передъ паномъ Уласовичомъ,
на сковородѣ... печеный гарбузъ!... Якъ розглядѣвъ нашъ За-
брьоха таку пинхву, якъ скочить изъ за стола. якъ выбѣжить
съ хаты, ажь тутъ батракъ вже й держить іого коня и вже
осѣдланого; онъ мершѣй на коня, та на вѣкача по бôля хатъ,
тôtки й чуе, що люде зъ нього регочутъ ся; їому ще й бôльшь
стыдно, ще й бôльшь коня поганя, та якъ выбѣгъ съ хутора,
розглядѣвъ, що за недобра мати щось тîлѣпаетъ ся на ши
у коня. Колижь дивитъ ся — верьовка; потягнувъ тую ве-
рьовку... ажь и тутъ гарбузъ сырый причепленый!... кинувъ
іого ажь геть, а самъ за нагайку, знай коня паня, знай паня...
Одно ще що соромъ, а тутъ и такой дѣвки жалко, та щежь
нй вѣши нй пивши — отъ вже нашъ Уласовичъ и до дому зъ
гарбузомъ такъ бѣжить, якъ бѣгъ до дѣвки, думаючи рушники
брати. ІІ самому лихо, и кônъ мореный, такъ на силу, на силу
доххавсь до дому ажь о пôвночй и, якъ я росказовазь, мер-
щѣй лѣгъ спати....

— 181 —

II.

Смутный и невеселый сидѣвъ у свѣтлицй на лавцѣ конотопській панъ сотникъ, Микита Уласовичъ Забрьоха, а объ чѣмъ онъ сумовавъ, мы вже знаемо... Еге! та не зовсѣмъ: хиба чи не дасть намъ товку отсей, що лѣзе у свѣтлицю до пана сотника? — А хтожь то лѣзе? щожь се онъ такъ тамъ мудруетъ ся? то пōткаетъ ся у дверй, тай назадъ нашп. Отъ та хворостина, що несе у рукахъ, та іого спина; коли держить ѣи попередъ себе, то тōлки ще носъ у дверй ткне, а вже хворостина и оббперлась объ уголъ; колижь ѣи волоче за собою, то зовсѣмъ увйде у свѣтлицю, а вона за нимъ волочитъ ся и чѣпля іого, якъ та сварлива жѣнка за пяницею мужикомъ; у поперекъ же и не кажи ѣи всунути у свѣтлицю, бо крѣпко довга була. Лѣзе то не хто, якъ Прокōпъ Ригоровичъ Пѣстрякъ, сотенный конотопській писарь и щирый пріятель пана сотника конотопського, Микиты Уласовича Забрьохи, бо онъ безъ нього нй чарки горѣлки, нй ложку боршу до рота не пōднесе; а вже на порадѣ, якъ Пѣстрякъ Ригоровичъ сказавъ, такъ воно такъ и е, такъ и буде, и вже и до сто бабъ не ходи, такъ нijхто не переможе. Щожь то онъ за хворостину пре у свѣтлицю до пана сотника? — Але! лучче усього послухаймо, якъ и объ чѣмъ вони собѣ будуть розмовляти, то тогдѣ усе знате-мемо. Та щежь и те знайте, що панъ Пѣстрякъ ссуть писарь: двадѣнцять годъ вчивъ ся у дяка у школѣ: у годъ вчистивъ граматку, два годы вчивъ часловець, повчварта года сидѣвъ надъ псалтыремъ и зъ молитвами зовсѣмъ вывивѣ, та пōвпята года вчивъ ся писати, а цѣлѣсѣнькій годъ вчивъ ся на щетахъ; а промежь тымъ ходячи на криласъ понявъ гласы и ермолойнй догматики и Сковородины херувимськй тудыжь за дякомъ и пōддячимъ окселентуе, и Павла чтеніе, коли не багацько закладокъ, утну на усю церкву, голосно; а вже на рѣчахъ такъ бойкій, що якъ розговоритъ ся, розговорить ся, та усе не по просту, усе съ писанія, такъ и нашъ отецъ Константинъ, даромъ що до синтаксису ходивъ, слуха іого слуха, та здвинне плечима, тай ьдойде ьдъ нього, кажучи: „хто тебе, чоловѣче, зна, що ты тамъ говоришь!" Отъ такій то бувъ у насъ у Конотопѣ писарь. отсей Прокōпъ Ригоровичъ Пѣстрякъ; такъ якъ стане онъ съ паномъ сотникомъ Забрьохою розмовляти, такъ вы тōлки слухайте, а вже чи второпаете що, не знаю, бо онъ у насъ чоловѣкъ зъ ученою головою, говоре такъ, що и зъ десятьма простыми головами не розжуешь. Одже то, якъ панъ сотникъ бачивъ, що панъ писарь не влѣзе у іого свѣтлицю за тою довгою хворостиною, тай пыта: „та що то вы, пане писарю, якого чорта до мене у свѣтлицю прете?" — „Та се до-

— 182 —

бродѣю лепортъ объ созннѣмъ народосчисленіи, въ наличности
предстоящихъ по мановенію вашому, та бодай онъ сокрутивъ ся
въ прахъ и пенѣлъ! — не вмѣстимъ есть въ чертогъ вашь.
Подобаетъ або стѣну протяти, або стелю пôдняти, бо не влѣзу
до вашои вельможности!" — сказавъ Пѣстрякъ, тай почавъ
знова возитись съ тою хворостиною. „Щожь то за лепортъ та-
кій довгій? хворостинажь юму, мабуть, замѣець хвоста, чи що."
— „Хворостина сія хоча есть и хворостина, но оная не ссуть
уже хворостина. понеже убо ссуть на нѣй вмѣстилище душь
козацькихъ. прехваброи сотнѣ конотопѣскои, за ненахожденіемъ
писательнаго существа и трепетаніемъ десницѣ и купно шуцѣ."
Отъ такъ ôтсыпавъ нашь Пѣстрякъ. — „Та кажѣте минѣ по
проету, панс писарю. О, вже минѣ те письмо остыло та опо-
ганѣло, що нічого и не второпаю, що вы кажете — говорите.
Тутъ и безъ васъ нудѣа узяла, и печѣнки до сердця такъ
и чую, якъ пôдетупають." сказавъ панъ сотникъ тай схиливсь
на руку, та троха таки чи й не пустивъ сѣлзочокъ пары —
другои. — „Горе минѣ, пане сотнику!" казавъ Пѣстрякъ; „ми-
мoмoшедшую седмицю глумляхъ ся зъ молодицями по шиночкамъ
здешнои Палестины и вечеру сущу минувшаго дне быхъ непо-
движенъ аки клада и нѣмъ аки рыба морская. И се внезапная
вѣсть потрясе мою унутренную утробу, а паче и паче, егда
прочтохъ и уразумѣхъ повелѣніе милостивого начальства, зби-
рати ся у походъ ажь до Чернйгова. Сіе, пане сотнику, ги-
шуть щадя душъ наша, да не когда страхъ и трепетъ обуяетъ
нами и мы скорбнй падемъ на ложъ наша и успѣмъ въ смерть;
и того ради скрытность умыслиша, аки бы у Чернйговъ, а хто
вѣсть, чи не далшъ ище? О горе, горе! и паки реку: горе!"
— „О горе, горе. Ригоровичъ!" — „О горе, горе, Уласовичъ!"

Отъ такъ то горьовали панъ сотникъ съ паномъ писаремъ,
що прислано имъ предписаніе йти у Чернйговъ зо всею сотнею
и зôбратись зо всѣмъ приборомъ и узяти провьонту для себе
и коней на двѣ недѣлѣ. Отъ якъ горюють панъ сотникъ у свѣ-
тицѣ а панъ писарь за порогомъ, далѣ сей и выгадавъ, (бо
вже на выгадки завзятый бувъ), тай каже: „облаговолѣте,
пане сотнику, дати минѣ повелѣніе о сокрушительномъ прелo-
мленіи сіеи трикратно опоганѣвшои хворостины. яже нынѣ ссуть
у ранзѣ лепорта. бо самы созерцаете ясяными. хоча и не вмы-
тыми вашими очесами. що не умѣстимъ есмь зъ нею у чер-
тогъ вашь. " — Почухавъ голову панъ Уласовичъ, довго ду-
мавъ, далѣ й каже: „себъ то. по нашому. переломити хворо-
стину; такъ ты бо кажешь. що се вже не хворостина. а ле-
портъ объ нашой сотнѣ, такъ щобъ часомъ не було натруски
ôtъ старшихъ. Бо и самъ здоровъ знаешь, що панъ полковый
писарь щось до насъ добйраетъ ся и такъ и пôдгляда, щобъ

— 183 —

мокрымъ рядномъ на насъ напасти." — „Не убоимъ ся, не устрашѣмъ ся супостата, зо усею іого враждебною силою. Сего ради довлѣетъ намъ противъ него бути мудрымъ и сіе послѣдне реченное предписаніе неупустительно сполнити, и того для повели, вельможный пане, да сокрушу сію палицу." Такъ покручавши усы и очй у стелю утопиривши казавъ панъ Пѣстрякъ, а далѣ бачить, що панъ Микита юму нй пары зъ устъ, бо й досе ще не второпавъ, що той юму каже, тай скрикнувъ: „такъ ламати?" — „Та ламай пане писарю!" — Хрусь!... панъ писарь и переломивъ хворостину. „Преломиша ся," каже „и се нынѣ можу вмѣстити ся въ чертогъ твôn." Та сее кажучи и улѣзъ у свѣтлицю и кланяетъ ся пане сотнику, и подае юму зъ двохъ рукъ по цурпалку и каже: „подозвольте, приньмите!" — „Та що ты минѣ отсе, пане писарю, тыкаешь у ôчй? чи ихъ выштрикати хочешь, чи що?" пытаетъ ся іого панъ сотникъ, притулючись до стѣны, а боячись дума: чи не погнавъ Ригоровичъ впять химеръ, якъ було пôселя перепою на великодныхъ святахъ. „Що воно таке е? кажи минѣ по просту, безъ письма!" — „Сіе ссуть, пане сотнику, замѣсць списка нашои сотнѣ" каже писарь. „егоже не возмогохъ списати за дрыжаніемъ десницѣ моея, ôдъ глумленія піянственного зъ выше изъясненными молодицями и того ради, узяхъ хворостину и на нѣй назнаменахъ коегождо козака и се ссуть вѣрное число: у кожному десятцѣ по десять козаковъ, а усѣхъ таковыхъ десятковъ ссуть такожде десять; слѣдовательно уся сотня якъ скло. Соблаговолѣте, пане сотнику, щетъ й учинить по сѣй хворостинѣ и лицемъ къ лицю самую естественную сотню, зôбравшую ся бôля палестины Кузьмихи, кривои шинкарки, очесами обозрѣти." — „Еге, пане писарю!" каже ему панъ Уласовичъ; „ябъ покажалуй соблаговоливъ, такъ лйкôвъ бôльшъ тридцяти не знаю. Лйчи самъ и роби якъ знаешь, ты на те писарь, а я усе опôсля пôдпишу, бо я на те сотникъ, щобъ не лйчити, а тôлки пôдписовати."

Отъ и ставъ панъ Пѣстрякъ лйчити: лйчить, лйчить, а у пятôй сотнѣ одного козака не долйчетъ ся. „Що за причта?" ажь скрикнувъ, „социтахъ и були усѣ и се единъ не обрѣтаетъ ся. Изыду и паки учиню перепись, хто зъ оглашенныхъ не давъ минѣ и предъ очй вашй стати, бѣжа и скры ся. Не хто, якъ уповательно Илько Налюшня."

Отъ и пôшовъ на двôръ до козакôвъ лйчити, а панъ сотникъ заразъ кинувъ ся до карватки зъ дулѣвкою, та не ôддыхаючи журбы ради, тай высмоктавъ ѣи до чиста. Ажь ось и панъ Ригоровичъ съ своими цурпалками лѣзе у дверй и веселенькій, и швыдче, щобъ втѣшити пана сотника и каже: „Не журѣтесь, добродѣю! Усе кезацство наше у купѣ, нй жоденъ

— 184 —

не пошвандявъ нîкуды, осьде вони е.“ И принявесь лîчити,
впять у пятômъ десятку нема, тай нема козака! Якъ зату-
потить Ригоровичъ ногами, якъ ухвате себе за чубъ, якъ по-
чавъ коренити и батька и матѣрь и увесь родъ того пресучого
сына козака, якій ховаетъ ся, поки ôнъ лепортъ унесе у хату
до пана сотника. Якъ на дворѣ лîче, такъ усѣ до единого,
а у хатѣ лîче, то одинъ, та усе у пятому десятку, такъ и сче-
зне, ниначе іого злыдень злыже! Вернувсь панъ Пѣстрякъ до
сотѣ, перелîчивъ козаковъ, усѣ; вернувсь до пана сотника,
лîчить по хворостинѣ, що кожного позарублювавь, катъ ма
одного, хтось утѣкъ. Впять вернетъ ся до сотнѣ, щобъ тому,
хто ховаетъ ся, голову побити, такъ бо усѣ якъ разъ, а у свѣ-
тлицî по зарубкамъ нема одного. Та разовъ десять таке іому
було приведеніе. Вже ажъ засапавсь сердешный, бѣгаючи съ
хаты то въ хату, то до сотнѣ, то ôтъ сотнѣ, що вже й панъ
Уласовичъ убравсь и зовѣмъ вырядивсь, и вже шапку узявъ,
щобъ іити до сотнѣ, такъ у пана писаря одинъ козакъ усе
утѣка. и хто такій не звѣсно, бо усѣ на зборѣ и одинъ одного
держить за поясъ, щобъ не утѣкъ нîхто, поки ихъ по хворо-
стинѣ перелîчують.

„Такъ годѣ тобѣ, Ригоровичу, шастатись. Ходѣмъ та у
двокъ зо мною перелѣчимо. Коли тамъ усѣ, а на хворостинѣ
нема одного, такъ катъ юго бери! нехай той и пропада, абы
живі усѣ були.“ Такъ сказавъ панъ сотникъ, тай приглядаетъ
ся пильно на писаря, чи до дѣла то ôнъ сказавъ и що, чи не
гримне ôнъ на нього за нисенитницю, якъ воно й часто бува.

Довго слухавъ се Прокônпъ Ригоровичъ и пальцемъ пово-
дивъ, а далѣ якъ и цмокне, якъ подскоче, якъ крикне: „отъ
сяя рѣчъ до дѣла! утробою сожалѣю, що таковое мештаніе
изыде изъ главы моея и уклони ся у дебрѣ пустынныя. Та
вамъ, пане сотнику, довлѣетъ и полковымъ суддею бути, за
таковое неограниченное и мудрое рѣшеніе, его же и азъ не
возвымѣхъ. Ходѣмо же, батьку! Нынѣ возвесели ся утроба моя
отъ цѣлости сотнѣ и скончавше дѣло, уремя и подкрѣпленіе
вчинити.“

Отъ и пôшли. Агу! и нашъ панъ сотникъ повеселѣшавъ
трохи, що якось то нî думано, нî гадано, та придумавъ до
ладу, та ще й такъ, що й самъ Прокônпъ Ригоровичъ Пѣстрякъ,
конотопській сотенный писарь, тай той юго за выгадку зъ роду
въ перше похваляе. А Ригоровичъ ііде за сотникомъ, та свое
гада, та дума: се на бѣду вже ійде, коли панъ сотникъ та
буде розумѣшій мене; на щожь іому и писарь, коли самъ
буде и выдумувати и подписувати; отсе толки не видно, що самъ
буде й писати, та може й на щетахъ выкидати. Та не дамь ся
бо !.... Я іому хука усучу.

— 185 —

Пбдôшли до самого шинку Кузьмишиного, ажь тутъ и сотня стоить, и поскидаючи шапки, поклонились пану сотнику. „Здоровы були, дѣти! Чи всѣ вы тутъ?“ спытавъ ихъ панъ сотникъ и узявшись у боки, обглядавъ ихъ окомъ, ниначе облй-човавъ, або розглядавъ кожного у пику; а ôнъ, яжь кажу, бôльшь тридцяти лйки не знавъ, а козака нй однѣсѣнького у тварь не знавъ и не тямивъ хто зъ нихъ Демко, хто Процько. „Здоровъ, батьку!“ торохнула юму громада. „Усѣ мы тутечка здесь до единого.“ — „А перелйчи, писарю; чи не сховавсь якій,“ повелѣвавъ панъ сотникъ надувшись якъ той сычь. — Отъ писарю Ригоровичу впять бѣда. Усѣ козаки и — якъ сту-ливъ хворостину до купы, такъ и по зарубкамъ усѣ. „Та якій же тамъ чортъ мандровавъ, якъ я увôходивъ до пана сотника?“ крикнувъ Пѣстрякъ зъ сердця, та ажь ногою тупнувъ. — „Та тривай лишень, Ригоровичъ!“ сказавъ юму усмѣхаючись панъ Уласовичъ. „Адже и козаки усѣ и съ хворостины нй жодень не втѣкавъ. Се ты якъ переломивъ хворостину, такъ вона якъ разъ на козаковй хруснула. Отъ ты держачи ѣви на двѣ поло-вины, тымъ одного и не долйчувавесь.“ А козацство сее слухаючи, якъ пôднйме регôtъ. Такъ таки, вельможный батьку, такъ!“ знай кричать и кажуть: „отъ такій бачу нашъ писарь! О, бо-дай юго!“ — „А бодай вы показилиъ и съ козаками и съ хво-ростиною, и зъ лйками, и зъ начальствомъ!“ кричавъ на усю вулицю Ригоровичъ, а самъ якъ не лопне съ сердця. Ухопивъ тую хворостину, поламавъ, потрощивъ ѣви на шматочки, тай кинувъ козакамъ и өчй, приговорюючи: „цуръ вамъ, пекъ вамъ. осина вамъ; нехай вамъ стонадцать лихорадокъ и пôв-тора етôлкôжь чирячокъ у болячокъ, коли знайшовсь вже ро-зумнѣшій мене. На що я вамъ?“ Тай почавъ впять зъ письма: Изыйду у пустиню и уселью ся у горахъ араратскихъ, у по-слѣднйхъ моря. Цуръ вамъ!“

Отъ панъ сотникъ его и узявши за руку и каже: „Го-
дѣжь, Ригоровичу, не сердь ся. У ряды годы довело ся минѣ
съ тебе покепковати, а ты вже и сердись ся. А тмишь, якъ
минѣ пôдсунувъ лепортъ, а я нйчого пакъ не вмѣючи писати,
та на ньому сточь и пôдписавъ. А панъ полковникъ и өтписавъ,
що, каже, конотопській сотнику, пане Микито, ты еси дурень!
Та я за те на тебе и не сердивъ ся, хочь ты и довго минѣ
объ томъ докладки докладавъ, и въ өчй насмѣхавъ ся. Годѣжь,
годѣ! ходѣмо объѣдати...“ — „Нехай вамъ сей та той, и зъ ва-
шимъ объѣдомъ, окроме хлѣба святого. Бодай той подавивсь,
хто таку мудрацію минѣ втявъ...“ замотавъ руками нашъ Пѣ-
стрякъ усе сердячись, тай потягъ не оглядаючись до дому тай
бормоче самъ собѣ: „подавишь ся, якъ я тобѣ галушку пôд-

— 186 —

несу... Пôдведу тебе пôдъ манастырь... буде у Конотопѣ сотникъ та не Забрьоха... кланяте-мутъ ся и Пѣстряку...

„А намъ же яка порада буде?” загули козаки дивлячись, що усе ихъ началство чи переказилось, чи катъ ихъ зна: писарь мовь пôселя дурману повѣявсь собѣ до дому а панъ сотникъ понуривъ голову та тежь потягъ до своеи хаты. Отъ вертаю пана сотника и пытаютъ ся, що имъ робити и для-чого ихъ зôбрали. „А лысый дѣдко васъ зна!” крикнувъ на нихъ Микита Уласовичъ, лаячи и въ батька и въ матѣрь; „дуръ вамъ, ôtчепѣтесь ôдъ мене. Вѣйтесь собѣ куды хочете, хочь на шибеницю! Якій я порадокъ дамь. коли писарь сказивъ ся. У нього лепортъ; (се панъ Уласовичъ усяку бумагу узывавъ лепортомъ, не вмѣючи вымовити, чи тамъ предписаніе, чи що бувало;) нехай, каже, чи не проспитъ ся, бо ôtнъ часто химеры гонить, такъ тогда и ростолкуемся, а теперь нйколи.” Тай пôшовъ тихою ступою до дому. На те дивлячись и козацство рушило: хто у шинкъ. хто у солому, пôселя такои муштры спочивати; а иншî мотнулись на вгороды дѣвчатъ по-лохати....

### III.

Смутный и невеселый сидѣвъ собѣ на лавцѣ, та вже не въ свѣтлицî, а у великой хатѣ, конотопській панъ сотникъ, Микита Уласовичъ Забрьоха, вернувшись пôселя огляду козаць кои сотнѣ. До того лиха, що іому учора Юсеповна Олена, панна хорунковна, пôднесла мовь тертоі пôдъ нôсъ кабаки, печеного гарбузця, що ôtнъ пôселя учорашнього дня, що нî пивъ, нî рвъ, а тутъ ще не выспавъ ся, що треба іому збپрати ся съ своею сотнею у походъ. ажь у самѣсѣнькій Черныговъ, — та яжь кажу, пôселя такои обѣды. ще й нове лихо зôквало ся іому, що розсердивъ свого сотенного пана писаря, Прокопа Ригоровича Пѣстряка, а розсердившись, вже ôtнъ не буде нілкои порады давати, якъ началство пришле объ чѣмъ лепортъ. чи якъ тамъ іого; тогда що чинити?... Отъ съ такою то обѣдою, якъ іому и не бути смутному и невеселому? Еге! сидить собѣ, сердека, у великой хатѣ на лавѣ, кônцî стола, голову понуривъ ажь трохи чи не до колѣнъ! Сидить вже ôtнъ вже не часъ и не два.... ажь ось изъ кônматы и обозвалась до нього наньмичка. „Чого бо вы, паниченьку, сумуете и сидите мовчка? Чи не пора вже лагодити обѣдати?” — „Не хочу!” сказавъ Уласовичъ, тай зды-хнувъ тяжко та важко на всю хату и пôдперъ голову рукою.

Отъ наньмичка погодивши и выйшла съ кônматы та дивлячись на нього веселенько, якъ тая ясочка и каже: „або може вы вже пообѣдали, такъ може або ськатись хочете, або

— 187 —

що?... "— „Не хочу!" одинъ отвѣтъ дае Уласовичъ и не дивитъ
ся на неи. Посупившись вернулась наньмичка у кōмнату тай
сѣла у кутокъ ворчачи: „отъ то вже мабуть бувъ у попа та
мабуте тамъ и обѣдавъ, бо вже тî попōвны хочь до кого такъ
пôдôбютъ ся; " и усе сидючи собѣ знай коренила попōвень. А
Микита Уласовичъ знай собѣ сидить и дума про свое. Ажь
ось... рыпъ! хтось увōйшовъ у хату.... Панъ сотникъ зиркъ!...
ажь то вōйшовъ не хто, якъ нашъ Ригоровичъ. Мабуте ôтсер-
дивъ ся? — Нѣ, ôнъ не ôтсердивъ ся, а прiйшовъ съ хитро-
щами до пана Микиты; ось слухайте, що тутъ буде... отъ увōй-
шовши, та мовчки и ставъ бōля дверей. Не зрадовавъ сяжь и
панъ Уласовичъ, якъ вздрѣвъ щирого свого прiятеля, а пуще
тымъ, що думавъ собѣ: отъ теперички вже ôнъ не сердитъ ся
и дасть минѣ пораду у мой бѣдѣ. Такъ Ригоровичъ бо не
туды гне: якъ ставъ бōля дверей, та и ставъ, и мовчить собѣ
и нi пары зъ устъ не пустить. „Що скажешь Ригоровичу?“
пытавъ писарѣ панъ сотникъ; а той iому одвѣтъ дае. не схо-
дячи зъ мѣсьця: „а що повелите пане сотнику?“— „Та ну собѣ
у болото съ своимъ сотничествомъ! хиба не знаешь моей на-
туры? передъ козаками, такъ я сотникъ, а ты писарь; а коли
мы у двохъ у хатѣ, такъ мы собѣ браты. Сѣданѣ же, будемо
обѣдати. " Такъ казавъ Уласовичъ. — Дякую, я вже обѣдавъ!"
та кивнувъ головою Ригоровичъ сее кажучи. — „Отто вже и
бреше! " каже сотникъ; такъ сѣдай таки, я обѣдати-му, а ты
пiй дулѣвку; що за мудра, торōшня, ще тōлки на сѣмъ тыжнi
почали, такъ тамъ така, що и пьешь и хочетъ ся. „Испихъ
тресугубую чашу бѣдствiй, " сказавъ здыхнувши писарь, „и вже
не могу вмѣстити болѣе суетливои дулѣвки, да не когда обря-
щетъ ся во устахъ моихъ яко пелынь. " — „Такъ що бо вы,
пане писарю, " ставъ до нього сотникъ любязно говорити, „якого
чорта и досе на мене адомъ дышете? за вōщо и про вōщо и
самъ старый циганъ не розбере. "— „Не лѣпо есть, пане сотнику,
совокупляти фараоницкое всевоинство зъ нами правовѣрными.
Тутъ и безъ цигана можно возгребіе сотворити. Егда подне-
соша минѣ трисугубо треклятую пинхву, убо что есмь пōсля
сього? — аки конь и мескъ! тфу — паче и обаче! " — „Та
якажь тамъ, пане писарю, пинхва? Отъ тōлки що ты не вто-
ропавъ тōеи проклятои хворостины... " — Да погибнетъ она съ
шумомъ въ пещi огнепалящей! А вамъ було, пане сотнику,
дивлячись на мое глумленiе, мовчанiе учинити и не при гро-
мадѣ аки левъ рыкающе вознепщевати на мя, но особъ мене
появше повѣдати було минѣ истину, да не возсмѣютъ ся надо
мною нашi козаки и рекутъ нынѣ: писарь нашъ ссуть дурень;
не вмѣвъ розōбрати, що хврастина ссуть удобосокрушаемая.
Адже я вамъ добре ще у свѣтлицi повѣдавъ: пянъ быхъ и не

— 188 —

изтрезвихъ ся еще во оное уремя; и аще руцѣ мои дрожаша
аки древесное листвіе, то якова бысть глава зо всѣми помы-
шленіи? бысть яко треволненное море. Того для подобало було
вамъ, пане сотнику, вспять зря, покрыти прегрѣшенія брата
вашого, сирѣчъ: устами ко уху повѣдати юму, а не во все ко-
зацькое услышаніе. " — „Одже твоя правда, Ригоровичу. теперь
я и самъ бачу, що воно такъ е, " казавъ нашъ Уласовичъ. А
се було завсегда такъ, що що Пѣстрякъ нî здума, що нî
скаже, то вже панъ сотникъ мерщѣй и каже такъ, такъ воно
е. Отъ якъ и теперь пôдтакнувъ и давлячись ему у очî, поба-
чивъ, що се Ригоровичу якъ по губамъ вареникомъ зъ масломъ,
отъ и ставъ смѣлѣшь зъ нимъ розговорювати и зашучовати
и каже: „Сѣдай же пріятелю; якого бо ты чорта тамъ боя
порога маячишь, якъ той цуцикъ на верьовцѣ? їйдіжь, їйди;
сѣдай боя мене: я буду объѣдати, а ты тягни дулѣвку. Пазько!
а внеси лишень повну носатку дулѣвки!“

Выйшла Пазька съ кôмнаты и переходячи черезъ велику
хату, вже веселенько глянула на свого панича. А Прокôпъ
Ригоровичъ думавъ, думавъ, далѣ ставъ по хатѣ ходити и спѣва
собѣ пôдъ нôсъ псальму: Склонѣте ся вѣки со чело-
вѣки; а далѣ якъ брызне шапку объ землю, якъ здыхне, тай
пôдойшовъ до пана Уласовича и закручуючи усы, ставъ юму
казати: „Ей, истинно, не лгу! И да пожретъ мене общая ма-
терь наша земля на соньмишî, аще збрешу хочь пôвъ слова.
Не довлѣетъ нî единому начальнику угобзенія творити своїй
деснôй руцѣ, сирѣчъ писарю, понеже и поелику усякъ чоло-
вѣкъ имать главу, глава имать розумъ, розумъ имать волю, а
сія рекомая воля повелѣваетъ и десницею и шуйцею и усякимъ
членомъ. Но сіе суть прикладъ и сицевое розумѣніе: чоло-
вѣкъ — конотопська сотня; глава — панъ сотникъ; розумъ
во главѣ — азъ мизерный писарь; азъ имѣю волю, сирѣчъ да-
рованіе написати бумагу, такъ що негли и самъ полковый пи-
сарь утне подобную. Аще ли убо чоловѣкъ не повинуетъ ся
главѣ, уне їй есть; такоже и глава розуму, во оное уремя
имать быти смятеніе и содроганіе, тако и здѣ. Аще сотня не
имать повинути ся пану сотнику, а сей вопреки имать творити
минѣ хуждшему и що паче усього, не прикрывати юго незна-
ній, но еще и глумити ся. Оле! по що я й на свѣтѣ пребы-
ваю!" Та наговоривши такого сѣвъ на лавку и рукою пôдперъ
ся тай журитъ ся. А Микитѣ Уласовичу юго и жалко стало
и каже юму: „Коли правду, братîку, сказати, то я не второ-
павъ нîчогѣсьнько, що отсе ты минѣ росказовавъ, бо се бачь
съ письма, а ты знаешь, що я юго не втну и ще воно минѣ
заразъ завадить, якъ хто зъ нимъ до мене пôдвернетъ ся. Здѣ-
лай же дружбу, не сердь ся на мене, та съ сердця не говори

— 189 —

минѣ съ письма, а кажи просто. Тутъ и такъ, не тобѣ кажучи,
лихо та ще зъ лихомъ, а тутъ ще у походъ ійти... Ось давай
про се толковатись, що намъ по тому лепорту робити...."—
„Чоръ зна бо, що вы говорите," загомонѣвъ писарь на пана
сотника; „чи подобаетъ же отъ начальства до подчиненности
пиєати лепортъ?... повелѣніе! Несеметное множество разônвъ ка-
захъ вамъ и се усе весуе!" — „Та усежь то лепортъ, не що
бóльшь. Я радъ, що й лепортъ вытвердивъ, а другого, що ты
кажешь, такъ я не вымовлю. Та катъ ихъ бери изъ лепор-
тами, а отъ давай товковатись, якъ у походъ збیرатись. Адже
сотня уся, той добре; ну, далшь кажи, що робити?" — „Гмъ,
гмъ!" ставъ кашляти Ригоровичъ, якъ згадавъ, якъ онъ лй-
чивъ сотню. Отъ и ставъ пódдъ нього пódконуватись, щоб' пана
сотника втопити, а самому... Ну, та не будемо попередъ рос-
казовати, а слухате-мемо, якъ тамъ було; одже онъ и каже:
„Що повелишь, панъ сотникъ, маю невпустительно сполняти.”—
„Та здѣлані милость, Ригоровичу, годѣ минѣ сього докладати!“
казавъ панъ сотникъ, тай сѣда за стôлъ, бо Пазька внесла
обѣдати и повну носатку дулѣвки. „Сѣдай.” каже, „зо мною,
а коли не хочь обѣдати, такъ тягни дулѣвку, та объ дѣлахъ
минѣ не докучай.”

Отъ сотникъ мовчки обѣдае, а писарь сидѣвъ, сидѣвъ; мов-
чавъ, мовчавъ; далѣ за ложку, та у тужь миску... тай почавъ, якъ
ônъ каже, сокрушати першь борщъ горячій зъ усеякою мѣлкою
рыбкою, тамъ шпоняну кашу до олѣи, далѣ захоложуваный
борщъ зъ линами, а тамъ юшку зъ миньками та съ пшениш-
ными галушечками, та печенй карасѣ — та бóльшь и нйчого.
Хочь нашъ Ригоровичъ и обѣдавъ дома не меншъ того, що те-
перъ ўвъ и въ пана сотника, такъ юму се нйчого: онъ у дяка
у школѣ вчивъ ся, такъ за голосъ, що було якъ на обѣдахъ
пódнйме, такъ якъ той дзвоникъ, на усю вулицю чуте, такъ
югъ панъ дякъ було по обѣдамъ и водить; то зъ ними прив-
чивѣсъ и нашъ Ригоровичъ и юму не страшно було. хочь шѣсть
объйбовъ обѣдати, такъ тымъ то и зъ Улатовичомъ, якъ поба-
чивъ добру страву, та ще съ свѣжою рыбою, такъ и принявесь
молотити, нйначе ще нйчого зъ рамку и не ўвъ.

Якъ ўвъ, ўвъ добре, що ажъ за вухами лящало, далѣ
схонивъ носатку та не наливаючи у карватку, такъ зъ нея
усю дулѣвку и выцѣдивъ. Далѣ уставши зъ за стола подяко-
вавъ богу и хазлину, сѣвъ на лавѣ, выкашлявесь, усы розгла-
дивъ и каже: „Добрыя ради транезы и пресотмѣнныя дулѣвки
предаю вѣшенному забѣренію прискорбіе мое. Да не помянетъ ся
къ тому треклітая хворостина, преломленіемъ своимъ похи-
тившая було единого козака. Цуръ Ій! Да прабудетъ вона
тресугубо анахтема проклята и да згорить въ пещй халдейской,

— 190 —

а ще лучче якъ въ гіеннѣ огненнѣй. Давайже дѣло говорити
и дѣло творити. Да будетъ вамъ, пане добродѣю, вѣдомо, що
намъ невозможно у походъ выступити!" О! и почавъ кар-
лючки гнути. — „Ю!" ажь скрикнувъ панъ Уласовичъ зъ ра-
дощѣвъ и пôдбѣгъ до нього, щобъ выпытовати и каже: „Яже
се можно? а лепортъ?" — „Але! вы таки усе свое!" каже
Ригоровичъ; „вамъ хочь кôлъ на головѣ теши, то въ васъ усе
лепортъ. „Ну дарма! хочбы вони якъ нî росписовали, а намъ
не можно юти; намъ не ссуть удобно, намъ нîколи!" — „А чо-
мужь намъ нîколи? Здѣлай любовь, розжуй минѣ сее слово:
чому намъ нîколи?" — „Гмъ, гмъ!" выкашлявшись и подумавши
казавъ Ригоровичъ: „яковая намъ соприкосновенность до Чер-
нйгова и до самой полковой старшины, аще миръ весь поги-
баетъ?" — „Якъ се то?" злякавшись пытавъ панъ Микита;
„отъ чого миръ погиба? щожь се таке? я конотопській сотникъ,
тай не знаю, що миръ погиба? Та кажи бо, будь ласковъ, отъ
чого онъ погиба и чи не можемо юго якъ нибудь оборонити
або пôдперти?" — „Ногибаетъ!" здыхнувши каже Пѣстрякъ,
„всѣмъ зрящимъ и дивующимъ ся нîктоже о помощî не ра-
дить. Зрѣте, пане сотнику Уласовичу, и ужасайте ся! Три
седмици и полъ дождъ не спаде и земля не одожди ся и небо
заключи ся; вся претвориша ся въ прахъ и цепель, вся про-
зябенія изехоша и единая пыль носить ся у нашой вселенной
и — о горе мнѣ грѣшнику! — пыль сія водворяетъ ся въ не-
порочнômъ доселѣ носъ моемъ и дѣйствуетъ чиханіемъ, подобно
аки бы отъ нюхновенія нестерпимыя и теокаянныя — тчу! —
кабаки, отъ неяже чистъ быхъ и непороченъ отъ утробы ма-
тере моея до здѣ. — О горе!" — „Такъ ôтъ чого тутъ миру
погибати," казавъ панъ Забрьоха. „коли ты, пане писарю, чха-
ешь?..." — „Але, чхаешь!" покрутивши головою казавъ Риго-
ровичъ, „чхнетъ и не тôлки я, та хочбы й самъ полковый пи-
сарь, та що то й казати; чхне и нашъ найяснѣйшій и найвель-
можнѣйшій панъ гетьманъ, якъ оная зломерзкая кабака воз-
гнѣздить ся у носѣ его ясневельможности; а ўи окаянныя по-
добіе ссуть сицевая пыль вѣтромъ возметаемая. И аще не со-
творимъ внезапного одожденія, усе изехнетъ и погибнетъ! зе-
ліе и злакъ извяднетъ и не будетъ хлѣбеннаго произрастнія,
тогдѣ и мы не точію возчихаемъ, но и умремъ отъ глада и
жажды внезапною смертію. Розумно вамъ реку: подобаетъ
одождити бѣдствующую землю нашу!" — „Одже я тôлки че-
резъ десяте-пяте уторопавъ, що ты, пане писарю, минѣ гово-
ришь. Адже ты кажешь, що дощу въ насъ нема? такъ що
будемо робити? чи мы можемо силы небеснî знати и можемо
зробити, щобъ дощѣ ійшли?" — „Можемо!" закричавъ на усю
хату нашь Пѣстрякъ, а далѣ якъ стукне кулакомъ по столу

— 191 —

и ще дуще крикнувъ: „и паки реку, можемо!“ — „А кажи,
кажи, пане писарю, якъ? Я и конотопській сотникъ, а щось
и досе сього не знаю“, пытавъ панъ Забрьоха. — „Внимайте,
пане сотнику, та будьте ласковî, Микито Уласовичъ, уторо-
пайте, що я вамъ казате-му, щобъ минѣ по десять разовъ не
товки вамъ одного. Е не свѣтѣ нечестивыи бабы, чаятельно
отъ племене ханаанського, по толкованію, канальского, иже
вдаша ся веельзевулу и іого бѣсовському мудрованію и имуть
упражненіе у вѣдьомствѣ, иже ночнымъ уременемъ, намъ
возлежащимъ и спящимъ, сіи нечестивыи изходятъ изъ до-
мовъ своихъ и воздѣше на ся бѣлую сорочку, розпускаютъ
власы свои яко вельбюлііи; и пришедше до сосѣдскихъ и дру-
гихъ жителей пребываній, увходятъ у кравницю, просто рещи,
хлѣвъ, и имаютъ тамо кравъ и доятъ ихъ и кроткихъ овечатъ
и быстроногихъ кобылицъ и сукъ, злаго собачого изчадія, и что
реку? воздояютъ дряпливыхъ кōшокъ, вредоносныхъ мышей,
разтлѣнныхъ жабъ... и усякое дыханіе ползущее и скачущее,
имущее млековѣстимыя устроенія, доятъ имъ токмо нечестивымъ
извѣснымъ художествомъ; и собравше усѣ сіи млека, діяволь-
скимъ обаяніемъ претворятъ оное у чары и абіе производятъ
усе по своему намѣренію, яко то: выкрадаютъ ссущихъ мла-
денцѣвъ зъ утробъ матерныхъ и влагаютъ у воныя або жабу,
або мышу, або еще и щеня, поселяютъ вражду и раздоръ про-
мѣжь супружнего пребыванія; возбуждаютъ любовное прекло-
неніе у юноші къ дѣвѣ и отъ оныя къ оному и прочее зло не-
удоборекомое, а паче усъого затворяютъ хлябы небесны и воз-
прещаютъ дождеві орошати землю, да погибнетъ родъ чоловѣ-
ческій. Чи понятно вамъ теперички, добродѣю, ôткōль сія на-
пасть постиже нашу палестину. яко не имами нî краплѣ дощу
даже и до днесь? Нуте бо, не позѣхайте, та кажить: чи ура-
зумѣли глаголаніе мое?" — „А якже? хочь и по... зѣ... хаю,
а усе уразумѣвъ. Ты отсе минѣ росказувавъ, що въ насѣ чи
дощу нема, чи що?" — „Такъ, такъ! Но чрезъ кого сіе бысть?"
— „Чи черезъ... жабъ, чи... черезъ кого.. я щось не розслу-
хавъ.”— „Та якихъ тамъ жабъ? черезъ вѣдьомъ, черезъ вѣдьомъ,
реку вамъ!"— „Та цурь имъ, не споминай ихъ минѣ, пане писарю;
хочь ще до вечера и далеко, а якъ налякаешь мене, то я усю
нôчь буду жахатись и не спате-му; усе вѣдьомъ буду бояти ся.”—
„Та намъ не подобаетъ ихъ устрашати ся, а довлетъ искоре-
няти до третього роду.”— „Якже ты ихъ, Ригоровичу скоре-
нишь? Ты за неи, а вона перекинетъ ся клубкомъ, кинетъ ся
тобѣ пôдъ ноги, зôбье тебе тай счезне. Хибажь не бува сього?
Чимало старî люде такого росказують, такъ що наслухавшись
цѣлу нôчь дрыжаки спати не дадуть. — „Не точію старыи

— 192 —

люде, но и азъ можу вамъ повѣдати про таковое глумленіе.
Единожды, вечеру сущу, парубоцство яша мя и поведоша на
вечерницѣ, идѣже ядохомъ, гуляхомъ довольно, а пихомъ безъ
мѣры, елико можаху. И еще минѣ у твердости сущу, ійдохъ
у свое мѣстопребываніе и не доходящу ми хижины старои
Цимбалихи, впезапу подъ нозѣ мои верже ся нѣчось. Глава
моя закружи ся и азъ шатахъ ся и мотахъ ся сѣмо и овамо
и не могущу ми удержати ся, падохъ аки клада и успохъ,
и спахъ тамо недвижимъ аки мертвъ, дондеже возсія утро.
Сіе же бысть не иное яко навожденіе преокаяннои вѣдьмы.
Подобасть убо ихъ добре привтюжити, да изліютъ дождъ изъ
своихъ сокровенностей и да оросять землю.“ — „Якже намъ,
пане Ригоровичу, за нихъ узятісь, щобъ вони вернули дощѣ
и щобъ намъ не нарабили опѣся якои капости?“ — „Не устра-
шимъ ся и не убоимъ ся!“ сказавъ панъ Пѣстрякъ. „Блажен-
ныя и вѣчныя славы до-тойныя памяти, приснопоминаемый
родитель вашъ и отецъ, Уласъ Панасовичъ, велѣпный панъ
сотникъ прехваброи конотопськои сотнѣ, егоже мудрому упра-
вленію уся вселенная дивова ся, и да почиетъ надъ нимъ земля
перомъ. — той съ сими бабами егніетьскими, просто рещи,
вѣдьмами, управлявъ ся благочестивомудренно. Довѣтъ и вамъ,
добродѣю, по примѣру оному невпустительно сотвореніе учи-
нити.“ — „А щожь покойный панъ-отецъ зь ними робивъ? кажи
лишень, може и я тежь зумѣю зробити?“ — „Часть поминае-
мый отецъ вашъ ихъ возхищаше и у рѣчцѣ топляше. Аще кая
ссуть вѣдьма, та не погрязнетъ на дно рѣчное, аще и камень
жерновый на выи ея причеплють; аще же не причасна есть
злу сему, абіе погрязнетъ у водѣ. Повѣтъ, пане сотнику, чи
топить ихъ?“ — „Та топить ихъ! на що ледащо жаловать?“
рѣшивъ Уласовичъ. — „Благо есть,“ каже писарь, „утру сущу
повелю уся устроити, якоже обычай при такому казусѣ бува-
етъ и усе будетъ благолѣино; а у Чернйговъ вже не пódемо?“
— „Та нѣ, пане писарю, не пódемо; тónки... якъ бы ôткрути-
сись ôдъ нихъ?“ — „Та ôткрутимо ся, пане сотнику; и сего
ради абіе немедлѣнно пошлемо гônця пѣшки, кривого Илька
Хверлушенка, да шкандыбаетъ до вышного начальства зь ле-
портомъ, що намъ не можно у походъ ійти, занеже мы обаче
погружаемо вѣдьомъ у бездну нашегоъ ставка, иже тщатъ ся
погубити увесь миръ, сокрывше дождъ у сокровенностяхъ сво-
ихъ.“ — „Добре, добре, пане писарю; отсе мы дуже мудро при-
думали. Идѣтъ же та пишѣтъ лепертъ а я щосе розговорюючи
зъ вами крѣпко спати захотѣвъ. Мавъ було росказати и про
свою бѣду, такъ не злужаю; такъ и куняю....“ Такъ казавъ
панъ сотникъ крѣпко позѣхаючи.

— 193 —

Отъ Прокопъ Ригоровичъ пōшовъ порадокъ давати, якъ
завтра вѣдьомъ топити, а Микита Уласовичъ лѣгъ спочивать,
та напередъ троха чи й не ськавсь. На руку ковѣнька нашому
пану Пѣстряку. Зробивъ съ паномъ сотникомъ, що іому треба
було и чого іому давно хотѣлось. Пошивъ у дурнѣ, пōдвѣвѣ,
щобъ не слухавъ предписанія начальства, не йшовъ у Черни-
говъ може ônъ Татаръ, або ônъ Ляховъ ônѣбиватись, а поки
кривый Хверлущенко зъ одною ногою дошкандыба и началь-
ство прочита лепортъ, що панъ Конотопський сотникъ замѣсць
дѣла, принясье вѣдьомъ топити, подума що онѣ, то бувъ неро-
зумный, а то вже й зовѣмъ одурѣвѣ, певно іого змѣнять, а
сотникомъ настановлять... вжежь нѣкого бōльшъ, якъ мене. —
Такъ дума собѣ Ригоровичъ, та кажикнувшись якъ панъ дякъ,
збйраючись читати полуношницю, дума... и ураговымъ бабамъ
и молодицямъ. хто минѣ яку капость робивъ, або... тес-то...
не сотвориша послушанія... знаю таковськихъ... усѣмъ ônдячу,
позаполōскую ихъ добре! Спасибō що мої дурень гне пію и
лѣзе у бѣду. якъ вōлъ у ярмо! — Теперь, Прокопе; тōлки па-
няй. — Даль здыхнувъ, та самъ собѣ ажъ голосно сказавъ: —
„Зѣло для нашого брачика, хитрого та розумного писаря, лю-
безное дѣло есть, егда начальствующій такій дурень, якъ нашъ
приснопоминаемый панъ Забрьоха! — Не оскудѣ и десниця и
шуця, и воеполняетъ ся кишеня и скриня. Не вменши боже
таковськихъ!

IV.

Смутно и невесело було, разъ у ранцѣ, у славному сотен-
ному мѣстечкові, Конотопу. Хочь до сходъ сонця, поки ще й
мѣсяць не гараздѣ сховавсь, и пōднявсь було по усѣмъ вули-
цямъ гомônъ, бѣганьня, крикъ, галасъ — тай стихло и увесь
народъ счезъ, такъ що нî по хатамъ, нî по вулицямъ нема
нйкогѣсѣнько, мовь у шинку на великдень передъ вутренею.
Тōлки и чуте, що коровы — скōлки е духу ревуть за тымъ,
що хазяйки не йдуть ихъ доити и не думають выганяти ихъ
до череды: телята по хлѣвцямъ, чуючи що ихъ матки ревуть,
мекають и подають голосъ, нйбы просячись, щобъ и ихъ швыд-
че выпускали; овечки мекекекають; козы собѣ тежь за ними
та тупотять, та бѣгають по загородѣ, шукають, кудыбъ то вы-
скочити и за собою овечатъ повести; конѣ ржуть на усе село,
ажь луна по зорѣ йде; по хлѣвцамъ гусы кгекгекають, качки
кахають, квочки кудкудакають — бо усеякое дыханіе безъ чо-
ловѣчои помощи стражда; а чуючи такій гвалтъ, собаки, то
брехали, а то вже стали выти; малй дѣтинята, такій що ще не
здужають ходити, лазую кругъ своеи запертои хаты, та уче-

13

— 194 —

пившись рученятами за присьпу, силкуючись поднйметъ ся на
ноженята, та знайде на присьпѣ скйпочку, та узявши у ротъ и
смокче замѣсць кōстки, та якъ стане у рукахъ ѣи поворочу-
вати, не вдержить ся, та... плюсь! внять на долōвку, тай за-
плаче; а тутъ цуциня ходячи близько, знаешь и собѣ голодне,
подойде тай облизуе юму слѣзоньки и край носа, и въ ротѣ язы-
комъ вылиже, то тутъ дитина, не вмѣючи оборонитись ђтъ цу-
циняти, ще й дужче заголосить, думаючи, що хто небудь при-
бѣжить їого оборонити и обōтерти... Такъ щожь бо? хаты по
усьому мѣстечковī позапйрованй; возвы, плуги, бороны, рала,
де були зъ вечера поналагожованй, такъ собѣ и стоять; волы
поѣвши свою соломку и бачачи, що нйхто ихъ не напова и не
запряга, позрынали и пōйшли собѣ по вулицямъ и де не вздрять
калачики, або роменъ и усякій бурянець, то тамъ и пасутъ ся...

Бōля дяковои школы, хочбы тобѣ одинъ школяръ! И панъ
Симеонъ дожидаючи ихъ, ходить бōля школы лагодячись на
похороны и споминяючи про кутію зъ медомъ, — та пильнень-
ко призираетъ ся на двōръ старого Кирика, що вчора вже и
маслосвятіе надъ нимъ правили, такъ чи не куритъ ся въ
нього съ трубы, що може вже и объѣдъ варють, коли вже онъ
вмеръ; такъ ба! и труба не куритъ ся и у дворѣ нйхто не
шастаетъ ся. — „Екхе. екхе! негли возстанеть отъ одра бо-
лѣзни?” — дума панъ Симеонъ и розсужда ходячи по надвōрю,
яки то люде теперь тупй на здоровья, та довговѣчнй стали;
спомяне про хальору, якъ то имъ тогда було мудро жити, та
здыхне важко, увōйде у хату, та й стане рōзки вязати на шко-
лярōвъ, щобъ надъ кимъ небудь сердце свое зōгнати...

По вгородамъ бурянецъ и величенькій, та нйхтожь то їго
и не дума полоти, хочь сапки и лежать бōля нього; а промежь
грядокъ зъ росадою, та буряками, та прочою овощою, добре
справляютъ ся хрюкаючи свинѣ съ поросятами и байдуже,
щобъ що небудь хазяйкамъ зоставити; усе повыѣдають и нон-
сомъ копають такй новй грядки, що лиха матерѣ опōсля нихъ
хазяйка и у два дня у ладъ доведе; а теперь нйкому ихъ и
выгнати, бо нема нйкого...

Та и що то: и у самыхъ шинкахъ пустѣсѣнько: шинкарь
дрѣма собѣ на лавѣ, бо нйкогѣсѣнько, не то щобъ горѣлку пити,
тай жѣнки зъ невѣстками нема; такъ тымъ то нйхто юму не
боронить и дрѣмати; посудина въ нього, якъ ще зъ вечера по-
переполōсковавъ, та поразставлявъ, такъ вона и стоить и нйхто
не навернетъ ся у шйнокъ и ногою...

Та чогожь се такъ у славному сотенному мѣстечковī, у
Конотопѣ, чого такъ стало тихо и смутно, що не чуте нй якого
нй ђтъ кого гласу? и нй на однōй вулицй не зострѣнешь нй
одного чоловѣка, ниначе — нехай богъ милуе! — усѣ люде

— 195 —

у усѣмъ мѣстечковî новымîрали, або — и то не лучше смерти —
крымськî Татары похапали? Де се вони подѣвались, що пойдѣ-
гали и хазяйства свого, и дѣточокъ манесенькихъ; та нехайбы
вже жѣнки, имъ хочь цѣлый день зôбравшись у кучу тере-
венѣ правити, а що мужики ихъ, та дѣти безъ обѣда, такъ то
имъ и дарма.... А тожь и нî одного чоловѣка у селѣ нема, та
що то: и такои датины що вже бѣга, и такои не зострѣнешь!..
Дежь то вони е?... Еге! ажь генъ, генъ усѣ зôбрали ся кругъ
ставка, тай дивлять ся... а на вôщо дивлять ся, такъ, гай, гай! —
такого приведенія на врядъ чи ехто у нашому селѣ самый ста-
рый, щобъ тямивъ, яке теперичка буде у Конотопѣ.... Та щожь
тамъ таке?

Посередъ ставу убито чотырî палѣ, товстенькихъ; а у
горѣ позвязовано верьовками, та впять, якось то хитро, та му-
дро попереплутовано; та у кажнôй палѣ у горѣ дѣрка про-
довбана и туды верьовка просунута... А по ставку ъздять люде
у човнахъ; а вони не рыбалки, бо въ нихъ на човнахъ не се-
тî и не вятерѣ, а тежь верьовки... А що на березѣ, — такъ
тамъ то отто увесь народъ изъ славного сотенного мѣстечка
Конотопа ище зôбравсь якъ и сонце не сходило и мѣсяць не
гараздъ зайшовъ.... Оттамъ то и матерî, що покидали и хаты
и маненькихъ дѣточокъ и поросятокъ и птицю и коровокъ и
по печамъ не топили. Оттамъ то и чоловѣки, що покидали
дома недужихъ жѣнокъ и скотину и позабували, що треба у
поле ъхати.... усѣ, усѣ позбйрали ся дивитія ся яка тутъ буде
проява.....

Та чи маложь ихъ тутъ и було? И по усьому берегу,
и кругомъ по горбикамъ, отъ якъ зерна у мѣшокъ набрати,
такъ ихъ тамъ тѣсно було. А хлопцѣ, та пôдпарубочî, котрымъ
изъ за людей нîчого не видко, такъ ажъ на вербы позлазили
и вкрыли ихъ, мовь тî галки.... А крикъ, а гомônъ ôтъ того
народу, батечки! Ниначе вода шумить якъ у повôдь греблю
прôрве; усѣ, усѣ разомъ говорють и нîхто нîкого не слуха, а
вже нîхто, якъ нашî жîночки — цокотухи! — Отъ тамъ то
и шинкарка зъ невѣстками своими, що безъ нихъ тôлки шин-
каревî и выспатись: говорють, щебечуть, росказують, хто вчора
бувъ въ нихъ у шинку, на скôлки выпивъ за грошѣ, на скôл-
ки хто наборъ узявъ, хто що заставивъ, хто съ кимъ и якъ
полаявъ ся, кого, прîйшла жîнка, та заняла зъ шинку, хто
жîнку у потылицю погнавъ и очѣпокъ зъ неи збивѣ, що воло-
сомъ на всю вулицю засвѣтила; якъ дѣвчата обманючи, за-
мѣсць буцѣмъ то батьковî, для себе купують горѣлку, та по
вгородамъ нищечкомъ съ парубками пють, та понапивавши ся
перекидали ся, та бороли ся, та.... „Годѣ бо! не усе роска-
*

*

— 196 —

зуй!" — Загомонѣла шинкарка на невѣстку такъ тай замов-
кла; а щось, мабуть, добре хотѣла казати....

А тамъ зъ другого кônця, край вербъ школярѣ, замѣсць
того, щобъ у школу їйти, та кому сѣ часловця, кому сѣ
псалтыря стихи твердити, а кому мно, тло складати, вони зô-
бравшись у купку, та сконпоновали вѣршу на свого дяка, та
нищечкомъ на шестый гласъ и выспѣвують: „Прійдѣте усѣ
прихожаны, подивѣтесь, наші усѣ дяки пянй, а найболшь Си-
меонъ обаче, отъ горѣлки нічого не баче; и на криласѣ не
вмѣе спѣвати. и псалтыря забувъ читати, тôtлки и вмѣе шко-
лярамъ субѣтки давати. Днесь дячиха разъ юму голову мыла,
а змывши свѣтло погасила...." — Якже врѣже ихъ на сѣмъ
словѣ панъ Симеонъ рôзкою, що зъ дому принѣсъ; та якъ по-
жене ихъ нею до школы, а самъ поганяючи ихъ божить ся,
що за сюю прикладку, опрôчь субѣтки, що по закону подоба,
буде ихъ шкварити, що въ бога день, цѣлый мѣсяць...

А тамъ побôля млынка, отъ тамъ що дѣтъ ся! — Гай,
гай! ажъ тридцять козакôtвъ, хто зъ пйкою, хто зъ нагайкою, хто
зъ добрымъ кіемъ, хто зъ верьовкою, а хто съ колякою, та
усѣжь то держутъ ся мôtцно за верьовки, а тыми верьовками
звязано ажъ сѣмь бабъ... А що то за бабы, такъ я вамъ ро-
скажу. Перша зъ будьвѣкъ Прійська Чирячка. зъ молоду не-
разъ сидѣла у кунѣ, позволила на той свѣтѣ ажъ трьохъ му-
жикôtвъ и усю худобу попереводила на зѣльля, та на корѣнцѣ,
та на усякй лѣки, тай лѣчить людей, чи ônъ лихоманки, чи
ônъ грязй, иônъ заушниць, бо вона зъ молоду давила зѣнське
щеня; знйма остуду, переполохъ вылива, злизуеônъ урокôtвъ,
соняшницѣ заварюе.... и чого то вона не знала? и до неи зъ
усѣхъ мѣсць, ажъ верствовъ за двадцять назăжали болящй;
то иншому кому жити, то й поможе; а кому вмерти, то за-
разъ пôсля ѣи воды и вмре, то Прійська и каже: — „Не такъ
ônъ недужавъ, щобъ юму животѣти!" — Разъ панъ Пѣстрякъ
та просивъ ѣи, щобъ дала юму любощѣвъ, щобъ юго усяка,
чи дѣвка, чи молодиця, на яку окомъ накине, щобъ юго по-
любила; одежěь то выпивъ тыхъ любощѣвъ тай пôшовъ на
вечерницѣ, та тôtлки було що росходивсь... якѣ юму завадить!
— такъ и до дому не добѣгъ. Отъ съ того часу и ставъ на
неи гонитель! Друга була Химка Рябокобылиха, старъ чоло-
вѣкъ, замйрала на своѣмъ вѣку; и вже коли въ кого що про-
паде; то й не думай їйти до ворожки; вона самой умѣлой
брехню задасть, а скаже на того, на кого хоче, та на кого
сердита. А ѣй скъ не вѣріти, коли вона замйравши бачила,
яке на тôtмъ свѣтѣ е мученіе и злодѣякамъ и табашникамъ и
брехунамъ и мандрьохамъ; такъ було кого и до ратушй при-
ведуть поймавши на бакшй зъ огôрками, або у коморѣ сѣ са-

— 197 —

ломъ, то коли Химка скаже, що не ônъ вкравъ, то було за-
разъ и пустять, та приньмаютъ ся за того, на кого Химка
скаже, хочь їого тогдѣ и у селѣ не було. Отъ такъ було ска-
зала разъ и на пана Пѣстряка — що то и старшины не ми-
нула! — що буцѣмъ то ônъ у чоловѣка бджолы пôдрѣзавь.
Воно юму такъ и минуло ся, звѣсно якъ писарю, тôлки вже
ônъ на неи съ тôn поры нацѣливь. Третя Явдоха Зубиха, ста-
ра, стара та престаренна! Але старî дѣды, що вже на силу
ноги волочуть, та росказують, що ще якъ були они пôдпару-
бочими такъ вона вже и тогдѣ така стара була якъ теперички;
такъ що колибъ не збрехати, було ъй лѣтъ пядесятъ зъ роду.
И кажуть про неи люде, що вона якъ у день, то и стара, а
якъ сонце заходить, такъ вона и молодѣе; а у саму глупу
пôвнôчь стане молоденькою дѣвчинкою, а тамъ и стане старѣ-
ти ся и до сходъ сонця впять стане така стара, якъ була учо-
ра. — Такъ вона якъ помолодѣе, то й надѣне бѣлу сорочку и
косы роспустить якъ дѣвка, тай пôде доити по селу коровъ,
овечатъ, кôзъ, кобылъ, собакъ, кôшокъ, а по болотамъ жабъ,
ящериць, гадюкъ.... Уже пакъ така не здить кого задума; хочь
и нî за що и нîчого нема, то она таки озьме свое. Разъ панъ пи-
сарь Ригоровичъ читавъ передъ громадою якесь то предписаніе
ôдъ началства и хочь передъ тымъ днѣвъ съ пять крѣпко ку-
ривъ, а тутъ складавъ добре и вже було по верхамъ узявсь,
якъ ось и йіде Зубиха тай глянула на него — и тôлки и всьо-
го, що всмѣхнулась — такъ щожь? — ônъ заразъ бумагу
объ землю, пôдтыкавъ ся, тай давай векгерѣ скакати передъ
громадою. Смѣху було такого, що не то що! Та съ того часу
и ставъ панъ Пѣстрякъ, тôлки хочь трошки погуля, то заразъ
и пожене химеры. — Отъ така то була ся Явдоха. Четверта
Пазька Псючиха, не стакъ стара. Такъ та усе нишкомъ, не
хвалячись чаклуе. Тôлки и бачуть ъи; що якъ усѣ полягають
спати, а вона й выйде на двôръ тай махне рукою. То куды
махнула, туды и хмары пôйдуть. А хтобъ то до неи нî прий-
шовъ, щобъ або поворожила, або дала якихъ лѣкôвъ, або хочь
що небудь таке, такъ хочь щобъ ъй поклону нî принѣсъ, нî-
чого и не озьме и каже: „Я нîчого не знаю; идѣтъ собѣ геть!“
— Ну, ну! — Така то й не зна! Пята була Домаха Карлюч-
кôвна. Якъ ще зъ молоду дѣвовала, такъ така була хороша,
що и росказати не можно. Зростомъ собѣ не величка, хочь у
яку хату вôйде, то головою стелѣ достане; суха, та цебата; на
головѣ волосься, якъ на кужелî вовна; а коли роззявить ротъ,
такъ и лопата улѣзе; нôсочокъ якъ у рябця; а якъ дивитъ ся
съ Конотопа очицями, такъ одномъ у Кіевъ, а другимъ у Бѣ-
лагородъ, тай тî мовь смитаною залѣпленî; а личкомъ бѣ-
ленька, якъ чумацька сорочка, та ще къ тому, мовь граблями

— 198 —

уся тварь Ђи подряпана. Отъ съ такою то красою дѣвовала вона, дѣвовала; першь жадала поповичѣвъ, далѣ спустила на писаровъ зъ ратуші, забажала опôсля вже и хлѣбороба, такъ ба! и личманъ не дивитъ ся! Нічого робить! повязала сѣду голову, перейшла жити у пустку, що на левадѣ, надъ болотомъ тай стала чакловоти, та людямъ капости робити. Вже и не думай ђи ніхто заняти; ось тôtлки не поклонись Ђи звычай-ненько, або пхни не бачучи, або що небудь, то заразъ и заля-щить: „Будешь мене, пеській сыну, тямити; тривай лишень!“ — То такъ и е: або ходючи спôtкнешь ся, або за объдомъ по-давишь ся, або пяный що небудь загубишь, а вже не минетъ ся такъ тобѣ, хочь — якъ тамъ кажуть — не теперь а въ четверь, хочь черезъ годъ, тôtлки вже не прôйде тобѣ даромъ. Ажъ страшно болжь про неи и росказовати. — Цуръ Ђи! ще щобъ не приснилась... Шоста була Векла, старого Штырѣ не-вѣстка. А сьома Устя Жолобиха; такъ нехай вже хто иншій росказуе, а минѣ нîколи: чогось конотопській народъ загомо-нѣвъ и закопошиться, и комусь розступаютъ ся и дають до ставка дорогу, такъ вже пакъ не до поросять, коли свинью смалють.

V.

Смутный и невеселый, надувшись якъ той индикъ передъ индичками, хваброи конотопськои сотнѣ панъ сотникъ Микита Уласовичъ Забрьоха, ійде до конотопського ставка. Хочь на ньому и черкеска синя, еъ позакиноватыми назадъ вельотами, и татарськимъ поясомъ пôдперезана, и ножикъ на ланцюжку за нього застромленый, и пака вмыта, и борода выголена, и на головѣ шапка, та якъ їому були очй заспанй и надутй, то й видно було, що онъ цѣлу ночь гулявъ. Тай правдажь була: зъ журбы цѣлѣсѣньку нôчь смоктавъ носатку, а Пазька, нань-мичка їого, знай доливала. Такъ пôсля такои роботы, коли не выспішь ся, то й будешь довго чмелѣвъ слухати; я вже се знаю. Такъ кудыль їому не бути смутному и невеселому? — Хочь и пôдойшовъ до людей, що передъ нимъ усѣ шапки по-знймали и покланяютъ ся їому, а онъ иде собѣ надувшись и нй на кого и не дивитъ ся, тôtлки щоки роздува, щобъ усѣ знали, що онъ тутъ, здесь е старшій.

Отъ пôдойшовъ до ставка, кинувъ окомъ сюды-туды, тай крикнувъ грôзно: — „А що?“

„Совершеніе уготова ся,“ дôдозвавсь до нього кônотопськои сотнѣ писарь, Прокônъ Ригоровичъ Пѣстрякъ, стоячи бôля ка-лавурныхъ, що стерегли низку вѣдьомъ и придивляючись пиль-но, щобъ котра зъ нихъ перекинувшись або сорокою, або сви-

— 199 —

нею, та не далабъ дьору; а якъ почувъ гомônъ свого начальника, такъ заразъ знявши шапочку и пôдойшовъ до нього, и поклонивсь іому низенько, и каже: „Вожделѣннаго умоизступленія, зъ дневнымъ мѣстопребываніемъ, вамъ, пане сотнику, утресугубляемо?“

„Пасибô!“ — сказавъ голосно Уласовичъ, не розчухавши, що іому наговоривъ панъ Пѣстрякъ, тежь не вмѣвшій до ладу слова сказати, и такъ, що на умъ збреде; — та при томъ словѣ тôлки трохи пôднявъ шапку зъ головы, та мерщй ѣи и наплюснувъ впять на голову, тай сказавъ повагомъ, усѣхъ озираючи и нî на кого не дивлячись: „Здоровы!“ А се вже звѣсно, и усюды такъ поводитъ ся, що чимъ нашъ начальникъ дурнѣшій, тымъ ôнъ гордѣшій, и знай дметъ ся мовь шкуратокъ на вогнй.

„Здоровъ бувъ батьку, вельможный пане сотнику!“ — заклекотѣла громада, загули чоловѣки, залящало жѣноцѣство, запищали дѣтвора, тай поклонились іому низесенько....

Отъ Ригоровичъ и шепче пану Микитовî на вухо: „Сотворяйтежь дѣлоначинаніе, угобзѣте у нашôй Палестинѣ порадокъ....“

„Цуръ дурня, та масла грудка!“ шепнувъ іому на ôдвѣтъ панъ Уласовичъ; — „Якъ минѣ укобзити, чи якъ тамъ, коли нîчого и не второпаю, що се таке и е.“

„Такъ не творѣтежь минѣ восклоненія нî у единомъ дѣлѣ!“ сказавъ писарь, тай пôшовъ до свого дѣла.

Еге! та хочь нашъ панъ сотникъ, Микита Уласовичъ, и не мавъ девятои клепки, та ще таки стôлки глузду стало, щобъ розôбрати, що коли, каже, не пôпъ, то й не мыкай ся въ ризы. Зовсѣмъ не тямивъ дѣла, такъ и не вередовавъ же нîчого, не такъ якъ нашъ генеральный суддя, нехай царствуе! Той було и не думай іого зопинити: чи до дѣла, чи не до дѣла, знай пôдписуе, що попаде. Писарь було зопиняе, такъ де! — „Не хочу,“ каже „щобъ дѣло валяло ся; пôдпишу, отъ іому и кôнець.“ То було писарь, коли тôлки побачить, що суддя у коллегію ійде, заразъ и хова усѣ бумажки, а то ôнъ ихъ усѣ заразъ и попôдчищуе. Разъ — о смѣху було! Я ще служивъ тогдаً у коллегіи и вчивсь склады писати, бо бувъ ще хлопя по девятьнадцятому году; писарчата узяли тай списали таку бумагу, щобъ суддевî у ченцѣ постригтись, а іого жѣнку ôддати за мōжь за пана обозного, що зъ нею було частенько у лѣсокъ за губами ходить. Ну, тай положили той листъ передъ суддею; тôлки таки що войшовъ, сѣвъ, побачивъ той листъ, потягъ до себе, перехрестивсь, тай каже: „Щобъ не довго морити! Нехай минѣ дякують, що швыдко дѣло рѣшивъ; а выноватый нехай жалкуе на себе.“ Та чиркъ! и пôдписавъ рукою властною. А хлопцѣ: кихъ, кихъ, кихъ, кихъ! На силу писарь ихъ у потылицю попрогоньовавъ и ростолковавши суд-

— 200 —

девй той листъ, порвавъ юго на шматки... Та дарма; будемо
свое договорювати.

Отъ панъ Уласовичъ стоить собѣ узявшись у боки, якъ
той хвертъ, що у ківськой граматцѣ, ажь ось и піддойшовъ
до нього Хома Калиберда, старъ чоловѣкъ; та знявши шапку,
поклонивсь іому разоѣвъ съ пять, а далѣ осмѣливсь и каже:
„Спасибо вамъ, пане Уласовичу, що кохаетесь у старовинѣ.
Ще покойный ваше дѣдусь, панъ Опанасъ, таки Забрьоха,— не-
хай надъ нимъ земля перомъ! — и той не дававъ насъ зобй-
ждати. Хочь трохи було засуха ухвате, то онъ заразъ за по-
ганськихъ зѣдьомъ; та якъ трьохъ-чотырьохъ втопить, то де
той и дощъ озьметъ ся? — И усе було гараздъ! — Що то
старовина! Любезне дѣло!...

„Буде й новина не погана," сказавъ повагомъ панъ За-
брьоха, тай өтступивсь өтъ Калиберды, щобъ той не дуже на-
лазивъ на нього и щобъ часомъ не позапанѣбративсь зъ нимъ;
та щобъ швыдче өдъ нього өтчепитись, гукнувъ на Ригоровича
и каже: „А що?"

А той упоравшись зовѣмъ, іійде до нього, и кахикае, и усы
закручуе—се вже така звѣстка, що съ письма стане говорити,
тай каже: „Приспѣ уремя совокупленіе сотворити и погрузити
нечистоту во источники водныя. — А нуте, братіе! дерзайте!"

Калавурне козаццво, якъ почули писарске повелѣніе, за-
разъ и өтчепили зъ вѣдьомськои низки Веклу Штыриху; ухо-
пили ђи мерщѣй за руки и за ноги цупко, щобъ не выкрути-
лась, та регочучи и помчали до човнөвъ... Вона кричить: пробо!
дѣточки бѣжать за нею та голосють, ниначе вже вона и не-
жива; старый Штыря тудыжь за ними шкандыба, та плаче, та
лае и козаковъ и сотника, а найпуще писаря... такъ ніхто
ихъ и не вважа, а ще деякі зъ кучѣ кричать: „Держи бо,
Юсипе, дужче! бачь пручаетъ ся...." А иншій каже: „попалась?
А що? Се тобѣ не коровъ у піовніть доити...." Тай багато де-
чого прикладовали, ажь поки ђи до човна донесли, утеребили
у човенъ, и тутъ ще пущь держали. Якъ же довезли до паль,
тутъ закрутили ђи верьовками руки и ноги гарненько, та ве-
рьовки и попротѣвали у петлѣ, що на паляхъ та, підсунувши
и верьовками у гору, якъ плюснули разомъ у воду... такъ якъ
камѣнюка пішла на дно, ажь тônки бульбашки забулькотѣли!...

„Тягнѣтъ назадъ, тягнѣтъ!... Не вѣдьма вона, не вѣдьма!"
— загула громада у водинъ голосъ, а хто молодшій та ближче
стоявъ, такъ ажь кинулись помоѣ дати тымъ, що боя ве-
рьовокъ...

„Погружайте, погружайте паче и паче, тресугубо окаян-
ную дшерь хананейскую!“ якъ вөлъ ревѣвъ Прокопъ Ригоро-
вичъ и спинявъ людей, щобъ не вытаскували назадъ Веклы.

— 201 —

„Слухайте мене,“ на усѣ заводы кричавъ Уласовичъ; „адже я сотникъ. Я повелѣваю: тягнѣтъ назадъ! Адже не знырнула, такъ вона и не вѣдьма.“

„Не вѣдьма, не вѣдьма; не знырнула, не вѣдьма; тягнѣтъ назадъ!“ кричавъ увесь народъ и вже писаря нейто не послухавъ и вытягли Веклу зовсѣмъ мертву, ônчепили ônдъ верьовокъ и не кладовивши на землю, стали на рукахъ ôtкачовати.

Поки сее дѣяло ся, панъ сотникъ ôtпочивши опôсля крику, та турбаціи, пôдкликавъ до себе Ригоровича, тай спытавсь: „Скажи минѣ на милость: за що ѣи повелѣвъ топити? Жѣнка ще не стара, и багатого и чесного роду; не чути було за нею ніякоп примхи.“

„Сужду по правотѣ и безъ усякого восклоненія дѣйствую,“ сказавъ Ригоровичт; „оная ссуть хоча ище и безъ старости жона, но имать пѣнязей до бѣса. Просихъ — и не дала; позывахъ — и не повѣрила, стражй предахъ — и не ôtкупала ся, якоже другіи, прочіи. Сего ради розмыслихъ ю погрузити и не исторгнути оттолѣ, дондеже не дасть минѣ чего и колико прошу. Живуща матерй ѣи дуля, тресугубо живуща. Зрю, що вже ѣи ôттрусили. Нехай благоденствуетъ до якого часу. А воздайте сюды Устю Вечериху!“ гукнувъ Ригоровичъ на калавурныхъ.

Притаскали Устю и тежь усе було, що й зъ Веклою, тôtлы Устя, якъ плюснули ѣи у воду, такъ тутъ ѣй и амѣнь! Хочь и трусили, та и не ôtкачали, такъ и зосталась.

Пытавсь панъ сотникъ у писаря и про сю, такъ нищечкомъ юму признавсь, що, каже, „желахъ совокунити ся зъ ѣи дщерію Одаріею, дуже лѣпообразною, и вона тресугубо нечестивая замѣсць жалаемои дѣвицѣ, восклонила у кишеню мою тысящеклятый гарбузъ и покры предняя и задняя моя срамою, яко рубищемъ. Такъ се ѣй за оное дѣло таковая пинхва...“

Ажъ ось и перемѣшавъ имъ Талемônъ Левурда, кланялись низесенько и просить. „Будьте ласковы, пане сотнику Уласовичу, можебъ сполоскали и мою жѣнку трохи, бо троха вона чи не вѣдьмуе....“

„Давай ѣи сюды!“ ниначе проспѣвавъ, такъ заговоривъ панъ Забрьоха; „У насъ не попадайсь. заразъ провчимо, а найбóльшь тыхъ, що добрыхъ людей замѣсць рушникōвъ, та годую гарбузами.“ Та здумавъ свое лихо, здыхнувъ важко, та голову понуривъ и стоить. А Прокōпъ Ригоровичъ ще тôtлы почувъ, объ чѣмъ Левурда ставъ прохати, та такъ и затрусивсь, ниначе циганъ на морозѣ, очй юму такъ и заблыскали, пика почервонѣла, губы задрыжали и ледве, ледве може слово промовити: „А якъ ты... а за що... твою жѣнку потопляти?... хибажь вона волшебствуе?“

— 202 —

„А якже не волшебствуе?“ — казавъ Талемônъ Левурда Уласовичу; „ось слухайте сюды, добродѣю! Разônъ зъ десятокъ таке минѣ приведеніе було, що у саму глупу пôвнôчь, хтось и стука у ôкно; стука, стука, ажь поки моя Стеха. знаете жѣнка, прокинетъ ся; прокинетъ ся, тай выйде съ хаты, а я й засну; та вже передъ свѣтомъ вернетъ ся, то я й пытаю: де ты, кажу, була! — То вона й каже: ходила до коровъ, та отсе змерзла, тай ляжу. А я кажу, лягай, а вона и ляже, та каже змерзла, а сама якъ вогонь. Такъ се бачите, добродѣю, вона не до коровъ уставала, а чакловати, певне чакловати. А то на той недѣлй, такъ я вже именно бачивъ чорта жîвѣсѣнького, отъ якъ я васъ, пане сотнику, бодай вы здоровî були. Ось бачите якъ. Поѣхавъ я на ярмарокъ, та мавсь тамъ пробути три днѣ, та якъ минѣ завадило, такъ я у тойже день и вернусь пôзно у ночî. Стукъ, стукъ у хату, жѣнка не ôтчиня и съ кимъ-тось розмовля, та регочитъ ся и свѣтло е въ нихъ. Я якъ рвонувъ дверй, такъ зацѣпка и ôтскочила, я й вōйшовъ, дивлюсь... ажь въ неи въ гостяхъ чортъ, та отъ якъ бачите, словнѣсѣнько якъ панъ писарь Прокôпъ Ригоровичъ, нехай здоровъ буде; така юму и пика и одежа, и усе таке. Я до чорта, а ôнъ ôдъ мене; я за нимъ, а проклятый чортяка та у сѣни; а сѣнешнй дверй засунувъ я таки; ôнъ бачить що не переливки, та у трубу; я якъ злакаюсь, якъ вернусь у хату, та на пôлъ, та що то й кожухомъ вкрывсь, а самъ дрыжу съ переляку, що бачивъ чорта и що моя жѣнка зъ нимъ дружить. Отъ я вамъ и кажу: не певна моя жѣнка, зовѣмъ не певна. Сполощѣтъ ѣть хочь трохи, може тогдѣ дощъ пôде.“

— „А щожь? — Такъ и сполоснути. Пане писарю! а ну!“ Такъ то сказавъ панъ сотникъ Ригоровичу; якъ же той крик-не на нього, такъ що ну! — „Чи вы обуяли?“ закричавъ на нього; „Чи вы таки по просту одурѣли? Вамъ не довлѣе нія-кого рѣшенія изпускати, безъ потребности моені, за тымъ що треба усякое дѣло угобзити и законное присовокупленіе соед-нити. А ты гаспидська Левурда! отъ що касательно тебе за-конъ повелѣва: оного неключимого Талимона Левурду, наваж-деніемъ своимъ приведшого сожитіе свое, сирѣчь жѣнку до дружелюбія съ сатаною, духъ святъ при васъ, пане Уласо-вичъ! убо подобаетъ забити сякому-такому сыну нозѣ у кладу. А говъ хлопцѣ! Поймите юго и водворѣте у ратушу и присо-вокупѣте нозѣ юго до клады, бо самъ сознаніе учини, що ви-дѣвъ и осязавъ живого чорта, убо ôнъ е калдунъ, чаклунъ; во утріе избію кіями сюго грѣшника.“

Поки се Пѣстрякъ росказувавъ, а сердешного Левурду вже й помчали до ратушî, а Ригоровичъ повѣвъ окомъ, та зъ яко-юсь молодицею чорнявенькою ззирнусь, усмѣхнусь, покру-

— 203 —

тивъ усъ, тай гукнувъ на калавурныхъ козаковъ: „А нуте во-
дворяйте у преисподніи воды Домаху Карлючковну.“ И пôселя
Карлючкôвны тôлки забулькотьло.... А громада бачачи, що
вона не вырына, загомоніла: — „Нѣ, вона не була вѣдьма,
не була!“

И Приську Чирячку, и Химку Рябокобылиху, и Пазьку
Псючиху топили, и котру втопили, а котру вôдволодали, що
народъ ажь объ полы руками бье, та дивуетъ ся, що, каже,
держь тая вѣдьма; отъ усѣхъ топили и усяка порына, а вѣдьма
не знаходитъ ся. Микита Уласовичъ вже й дрѣмати ставъ, по
іого, такъ вжебъ пора и до дому: чи будуть дощѣ ійти, чи нѣ,
іому нужды мало; не стане свого хлѣба, іому принесуть; Ко-
нотопъ не мале село, безъ сварки и лайки и безъ позвыаньня
не обойдетъ ся. Усе знай позѣха, та погляда на свого Пѣстря-
ка, що задумавсь, та пальцемъ знай штрика то у лобъ, то у
носъ; думавъ, думавъ, тай крикнувъ: „Давай останки во язы-
цяхъ. Водвори ке сюды Явдоху Зубиху!“

Приперли й ту, ôдопхали човномъ до паль, пôдвязали ве-
рьовками, пôдняли до горы.... плюсь! Якъ объ дошку, такъ
наша Явдоха объ воду и не порына, а якъ рыбонька поверхъ
воды, такъ и лежить и бовтаетъ ся звязаными руками, та но-
гами, выхиля черевомъ и поперекомъ и приговорюе: — „Ку-
почки, купусѣ, купочки, купоньки!“

Увесь народъ такъ и жахнусь! — „Отъ вѣдьма, такъ-
такъ!“ закричали усѣ; а Микита Уласовичъ якъ позѣхавъ, та
побачивъ сее диво, та такъ юму ротъ роззявленый и зоставсь;
а Прокôпъ Ригоровичъ такъ ажь танцюе по надъ берегомъ, та
знай на трудящихъ кричить: „Возтягнѣте ще! — Верзѣте во
тьму водную!“ — Такъ щожь бо? якъ нî пашикуе, а Явдосъ
нîчого не зробить. Пôдтягнуть, гепнуть ъи скôлкî силы у воду...
такъ не порына, тай не порына, та ще и глузуе надъ усѣма,
та усе знай товче: „купочки, купоньки.“

„А вознесътъ сѣмо каменія и плынхводѣланія!“ здумавъ
панъ Пѣстрякъ и такъ и народила ся цѣлѣсѣнька куча цеглы
и камѣнюкъ усякихъ, що хлопцѣ почувши приказъ зъ разу
мотнулись и нанесли.

„Возложѣте каменія на нечестивую выю ъи, и на руцѣ и на
нозѣ ъи и паки потопляйте ъи“ — Такъ командувавъ Ригоро-
вичъ ажь пôдскокуючи кругъ ставка, та съ сердця ажь зубами
скрегоче. Навязали моторнѣшні цѣлѣсѣньку низку камянюкъ
на верьовку и пôдвѣзши на човнахъ, ажь на силу три чело-
вѣка пôдняли тую низку, тай накинули Явдосъ Зубисѣ на шію
и думають; отъ пôрне! — А вона урагова баба и не дума;
плава поверхъ воды, та що ослобонили ъи руку зъ верьовки,
такъ вона нею полощитъ ся тай жартуе: „А щожь? намистеч-

— 204 —

ко минѣ на шію почепили, а перстнѣвъ и нема? Еге! бачь якій добрій кете и перстнѣвъ на руки и гамѣсць черевичкѣвъ чого на ноги."

„Сокрушайте, тресугубо окаянную кощунку ханаанскую, дщерь халдейскую!“ кричавъ якъ опеченый Прокônъ Ригоровичъ, та ажъ запѣнивсь якъ скаженый, бачачи, що нічого вѣдьмѣ не зробить і що вона надъ нимъ кепкуе.

Навязали Ђи на руки и на ноги камѣючча—бо живсь той чоловѣкъ, що минѣ про се росказовавъ, а хто й казавъ, коли знаете, Юхимъ Хвайда, що позаторбкъ вмеръ — такъ боживсь, що пудовъ двадцять навязали Ђи на шію, на руки и на ноги, та өтчепивши өдъ верьовокъ такъ ђи й пустили у воду... Такъ щожь бо будешь съ сучою, пресучою бабою робити? Такъ и плаєва поверхъ воды, и руками и ногами бовтаетъ ся, та знай приговорюе: „купочки, купусѣ!“ — А далѣ урагова баба обônвала ся и до писаря, тай почала юго кликати: „А ходи, Прокипочку, сюды! Нумо у купцѣ купатись. Ходи бо не соромись! Осъ надѣну на тебе намистечко и перстнѣвъ тобѣ дамь....“ А Ригоровичъ ажъ увесь чубъ собѣ обônраввъ съ сердця, що и поганенькабъ то баба, та надъ нимъ глузуе; далѣ кинувсь до Улаеовича, тай каже: „Не сумнительно сія баба ссуть отъ бабъ египетськихъ. Вона ехидна прелютая, похитила дождевыя каплѣ, и скры у себе у чванцй, або у иному мѣсцевй. Повели, пане сотнику, возмутиті ђи розанами, да претерпить до нестерпимости и да роспустить хлябы водныі и да оросить ся земля.“

„Не второпаю, пане писарю, що вы говорите; а кажу вамъ, робѣтъ що знаете, төлки швыдче, бо вже объдня пора. Ябъ вже давно давъ дьору, такъ хочеть ся дивитись на сюю кумедію, що на бабѣ цѣлѣсѣнькій вөзь камѣньня, а вона не тоне и плава поверхъ воды. — Робѣтъ собѣ що знаете, а я буду на готове дивитись; я на те у Конотопѣ сотникъ.“

Повелѣвъ Ригоровичъ поймати у водѣ вѣдьму Явдоху, такъ де! — Хлопцѣ човнами ђи и не здоженуть, и верьовками накидають, такъ усе нічого; такъ прудко плава, якъ тая щука, төлки попереду и по заду хвиля устае, бо звѣено якъ вѣдьма плава, вже пакъ не по нашому! — Плавала, плавала, шныряла, шныряла; та якъ бачить, що усѣхъ ихъ потомила, такъ и пôддалась.

Щожь то зрадовавъ ся народъ, якъ злапали вѣдьму Явдоху Зубиху! — Усѣ кричать, гомонять, бѣжать до неи, протѣвъ неи; усякъ хоче тусана, або запотылишника ђи дати... тай е за що! — нехай не краде зъ неба хмаръ, не хова дощу у себе на миснику... Ось якъ усѣ бѣжать кругъ неи, то за нею, а ђи ажъ на рукахъ несуть, боячись щобъ не вырвалась, та не втекла; а вона й байдуже! — Вона спѣва весѣльнои пѣсеньки,

— 205 —

якъ молода зъ дружками ходить. А нашъ Ригоровичъ передъ
веде, та ажъ бѣжить зъ радощѣвъ, що таки напавъ на вѣдьму
и що онъ ъи теперь скрутить и вымучить зъ неи, шобъ оддала
дощѣ назадъ, що покрала, та зъ радощѣвъ такî балясы точить,
що не тôлки хто, тай самъ себе не розбере, що онъ и гово-
рить. Далъ закричавъ: „А дадѣте сѣмо вербовыхъ и удвойте ло-
зовыхъ и возглумѣте ъи, елико силы вашои буде!“

Де взялись и рôзки. Скрутили Зубиху Явдоху; тôлки що
класти ъи, вона якъ то руку выпручала, тай повела нею кру-
гомъ по народу; одежьє слухайте, що съ того буде! Отъ и
положили ъи; по два парубка сѣло на руки и на ноги, а два
узяло здоровеннй пучки рôзокъ, тай почали чистити: дже-дже,
дже-дже, ажъ засапались бючи; бьють, бьють и вже цурпалки
летять... А щожь Явдоха? — Лежачи пôдъ рôзками, казку
каже: „Бувъ собѣ чоловѣкъ Сажка, на ньому сѣра сѣрмяжка,
повстяна шапочка, на спинѣ латочка, чи хороша моя казочка?“
— „Та бійте окаянную ханаанку!“ ажъ заревѣвъ Пѣстрякъ.
Хлопцѣ деруть що мога, а Явдоха свое: „И вы кажете, та
бійте окаянную ханаанку, и я кажу, та бійте окаянную хана-
анку; бувъ собѣ чоловѣкъ Сажка, на ньому сѣра сѣрмяжка,
повстяна шапочка, на спинѣ латочка, чи хороша моя казочка?“
— „Та дерѣтъ дужче!“ крикнувъ що е мочи самъ панъ сот-
никъ конотопській, Микита Уласовичъ Забрьоха, що вже іого
дуже брало за живôtъ и печѣнки пôдъ сердце пôдступали, бо
не обѣдавъ и досе.

Хлопцѣ перемѣнились, узяли новî пучки и стали пороти,
а Зубиха знай свое товче: „И вы кажете, та дерѣтъ дужче
и я кажу, та дерѣтъ дужче: бувъ собѣ чоловѣкъ Сажка, на
ньому сѣра сѣрмяжка, повстяна шапочка, на спинѣ латочка,
чи хороша моя казочка?“ — „Соплетѣте розонацію, съ тернія и
удвойте ъи порутанія на лядвіи!“ скомандовавъ панъ Пѣстрякъ
довго думавши, щобъ то ъи ще придумати. — Хлопцѣ чешуть
Явдоху терновыми, а Явдоха свое товче: и вы кажете, сопле-
тѣте розонацію съ тернія и удвойте порутанія на лядвіи, и я
кажу: соплетѣте розонацію изъ тернія и удвойте порутанія
на лядвіи; бувъ собѣ чоловѣкъ Сажка, на ньому сѣра сѣрмтжка,
повстяна шапочка. на спинѣ латочка, чи хороша моя казочка?...
Тай до вечера не переговоришь усъего, що тамъ було! Вже
не тôлки Ригоровичъ Пѣстрякъ, тай самъ сотникъ Забрьоха
почавъ сердитись, що нема кônця дѣлу: бьють, бьють бѣсовську
бабу, скôлки хлопцѣвъ перемѣнило ся, скôлки рôзокъ перебрали,
и вербовыхъ, и березовыхъ, и терновыхъ, а ъи и не позначи-
лось нîчого, ниначе тôлки що лягла и нî трôшечки и небита,
а вона собѣ знай товче чоловѣка Сажку.... —

— 206 —

Оджежь то якъ сее дѣетъ ся и гаспидску католикову Явдоху бью, пролѣзъ скрōзь народъ, що такъ и обступили Явдоху, тай не надивуютъ ся, Демко Швандюра, старъ чоловѣкъ и непевный. Подививсь, подививсь, помотавъ головою, тай каже: „А що се вамъ за играшки дали ся? Чи то пану сотниковѣ знать скучно стало, такъ вы іого забавляете якъ малу дитину, що рōзками порете, ниначе кого путнього, вербову колоду? — „Якъ колоду? — Що се онъ каже? — Де тамъ колоду бью?“ загула громада и дивуючись роспытуе. — „Де колода? Не бачите? — Дивѣтъ сяжь!“ сказавъ Хвайда, тай повѣвъ рукою по народу навпаки сонця.... Такъ щожь? Удивленіе тай годѣ! — Тогдѣ усѣ побачили, що лежить товста вербова колода, поперепутована верьовками и сидять на нѣй чотырй хлопця здоровенныхъ и держуть ъи яко мога, щобъ не пручалась, а чотырй бьють тую колоду зо всеи силы добрыми рōзками, ниначе кого путнього. А боля тōеи колоды лежить сама по собѣ Явдоха Зубиха я не звязана, и регочетъ ся дивлячись, якъ працюють люде замѣсць ъи, та надъ колодою.
Такъ скажете, се и не удивленіе? Се вона, якъ ъи покладали парити, такъ вона рукою повела, тай напустила на усѣхъ хто тутъ бувъ, мару, а Демко съ свѣжими очима прийшовъ и бачивъ, що творитъ ся, и якъ де що знавъ и вмѣвъ протйвъ чого що не будь зробити, то онъ и ōдвѣвъ мару ōдъ людей. Отъ тогдѣ тōлки побачили, що били не Явдоху, а вербову колоду. — „Кихъ, кихъ, кихъ, кихъ!...“ зареготавъ ся народъ. Вже на що панъ писарь, що сердивсь крѣпко, а тутъ и самъ розреготавсь, якъ уздрѣвъ таку кумедію. І щожь будешь робити? Звѣсно, що протйвъ насилки, нічого не зробишь, коли не вмѣшь якъ ъи ōдвести. — Ну, посмѣявшись, принялись радитись, що зъ Явдохою робити? Той те, другій друге каже, а Демко Швандюра то й гараздъ навчивъ: „Таки, каже, нічого не думайте, а положивши дайте добру хлосту, поки верне дошѣ та росы, що, знаю, въ неи на мисникахъ, та на полицй. Та не бойтесь нічого. При мѣнѣ не здужа навести. Колижь и наведе, то я ōдведу. Хочь вона и вѣдьма, тай мы, хочь не усе, а що небудь таки знаемо. Нехай вона и прирожденна, а я тōлки вченый, та дарма! Побачимо!“ — „Такъ восклонѣтъ же ъи паки!“ закричавъ Ригоровичъ, „и сотворѣтъ ъй школярську сѣкуцію, якоже и намъ, во оное уремя, субōтки твориша....“ Ще добре и не вымовивъ, а хлопцѣ вже и мотнулись: росперезали, положили, сѣчуть.... и вже нашōй Явдосѣ не до казки; вже и въ неи у самой, на спинѣ.... латокъ съ сѣмдесятъ, якъ у чоловѣка Сажки.... мовчала, мовчала — хотѣла өттерпѣтись.... такъ ще не родивсь той чоловѣкъ, щобъ утерпѣвъ пōдъ рōзками! — далѣ якъ заскавучить, якъ заскиглить.... а далѣ якъ стане

— 207 —

кричати; „Не буду до суду, до вѣку!... батечки, голубчики!.... пустѣтъ, пустѣтъ!.... верну й дощѣ, верну й росы.... буду тобѣ, пане сотнику.... и тобѣ Ригоровичу.... у великой пригодѣ.... толки пустѣтъ....“ — „Годѣ!“ повѣвъ Микита Уласовичъ голосомъ важно. А Пѣстрякъ знай свое: „Усугубляйте паче и паче!“ — Хлопцѣ не знають кого й слухати: половина бье, а друга жде. „А бодай васъ, пане сотнику!“ такъ загорчавъ на нього панъ Ригоровичъ; „ище було упятерить подобало за таковое злодѣяніе.... Се вона минѣ зробила, що я пôсля перепою химеры погнавъ. Отъ таке злодѣяніе!....“ — „Але! злодѣяніе!“ казавъ панъ Забрьоха. — „Тобѣбъ усе толки злодѣяніе и робити. Тутъ толки трихи та мнихи, а вже объдати пора. Ще чи буде пôсля такого парла дощъ, чи нѣ, хто іого зна, а що мы голодуемо, такъ се певно. А що намъ суча баба съ сердца утнеть якій бешкетъ, такъ и того треба бояти ся. Звели лишень покинути Явдоху, нехай ôтпочине пôсля такои банѣ. Нехай теперь ханьки мне, мы ще доберемо ся до неи. Ходѣмо, Прокопе Ригоровичу, до мене. Пазька наварила мудрого борщу. А пôсля объдъ не буду ськатись, та роскажу тобѣ, якій мѣнѣ бешкетъ зробили позавчора у безверхомъ хуторѣ. Ты ще сього не знаешь.“ Сказавши сее потягъ панъ Уласовичъ до дому.

Прокопъ Ригоровичъ нашь зоставсь и стоить мовь обпеченный. Узяли іого думки та гадки, якій то тамъ бешкетъ зробили пану сотнику у безверхомъ хуторѣ? Думавъ, думавъ, а Явдоху за тымъ знай четуть, ажъ цурпалки летять; далѣ пôднявъ палецъ до горы и каже: „Догадавсь! е, е, е, е! — Сього минѣ и треба було! А покиньте хлоццѣ бѣдну бабу позанапрасно мучити. Панъ сотникъ звелѣвъ було ѣи парити до вечера, а я ѣи помилую.“ Пôдвели Явдоху и ледве, ледве живу поволокли ѣи до дому. Народъ такъ и заклекотѣвъ за нею, усе кричачи: вѣдьма, вѣдьма! Покрала зъ неба дощѣ!“ А Ригоровичъ йде собѣ, та щось дума, а далѣ и каже: „Такои минѣ и треба!... Пôддобрюсь до неи, вона поможе іого втопити, а минѣ вынырнути съ писарства, та на панство.... Тай погягъ до пана Микиты Уласовича объдати.

## VI.

Смутна и невесела ходила по своѣй хатѣ, проводивши когось ђдъ себе и зачинивши дверй, конотопська вѣдьма Явдоха Зубиха пôсля прочуханки, що ѣй дали край ставка при усѣй громадѣ за чаклованьня. Хтожь то бувъ у неи тогда, якъ усякъ ѣи цуравъ ся, бачивши, що вона е прирожденна вѣдьма, що и у водѣ съ каменюками не тоне и дощѣ зъ неба краде,

— 208 —

и мару на людей насыла? Але! хто? нехто, якъ нашъ Прокônъ Ригоровичъ Пѣстрякъ, конотopoulos' пант' писарь. Онъ то по-чувши ôтъ пана сотника Уласовича, що юму було у безверхомъ хуторѣ онъ панночки Олены; онъ заразъ узявъ на думку, якъи то юму свого сотника зовѣмъ зѣсти. Отъ онѣ объѣдъ прий-шовъ до Явдохи, принѣсѣ й усякихъ гостинцѣвъ и помиривесь зъ нею, що буцѣмъ се не самъ онъ звелѣвъ ёи и тонити и парити, а що се самъ панъ сотникъ выгадавъ, и що буцѣмъ то хотѣвъ онъ ёи до вечера парити. а онъ вже взявъ на свою голову; и ставъ ёи пильно прохати, що якьи того пана Микиту зовѣмъ у дурнѣ пошити. Що онъ отсе у вечерѣ прийде ёи прохати, щобъ Явдоха такъ зробила. щобъ Юсиповна юго полюбила и за нього замônъжъ пôшла; а онъ якъ пôддасть ся у чаклованьня, такъ тутъ юго и начинити дурнемъ, щобъ и соленства онцѣуравъ ся, а намѣецъ юго, та настановити сотникомъ юго Пѣстряка и объщавсь, що тогда Явдоєвъ своя воля буде чакловати якъ и сбônъки хоче. Хитра Явдоха ниначе и пôддала ся. Подарунки злѣрала и объцяла усе зробити, чого Ригоровичъ бажавъ, и проводила юго отсе съ хаты. Довго вона пôселя нього ходила по хатѣ, та щось думала: вжебъ то й и сѣсти хочетъ ся, такъ не зможе притулитись... такъ то щиро ёи повчили! Вона лежала и на печѣ и на лавѣ; такъ не влежить довго, бо тônъки и можно животомъ лежати, а горѣ черева або бокомъ и не думай; такъ ёи усюды еписали.

Ходить по хатѣ, ходить, тай погляда на свои глечики, горщики, кухлики, де зъ усякого звѣря и зъ усякои гадины е молоко. що вона зъ нихъ понадоювала перевертаючись до кожнои матки усе рôзно, щобъ не жахались и давались доити ся. А усѣ глечики, горщики, водянчики, кухлики, стояли де яке на полицй, инше на миснику, було й на припѣчку, було й на самой печй, яке вже поставлене на сметану, а яке ще сто- дло пôдъ лавкою, та край помыйницѣ. Пôдъ поломъ лежали усякъ травы и корѣньня: мнята, любистокъ, терличь, папороть, собаче мыло, дурманъ, усякъ репяхи, куряча слѣпота, тай ба- гато дечого. На полу на подушкахъ лежавъ кôtъ муруговатый та усатый. и тônъки юму й дѣла. що ёвѣ. та спавъ та коли що було надума, то заразъ до своеи хазяйки и озоветъ ся; нявъ, нявъ! а вона усѣхнетъ ся тай скаже: такъ таки, котусю, такъ! — А коли вона що надума. то й пытаетъ ся юго: чи такъ ко- тусю? — То онъ до неи: нявъ, нявъ! — Еге! и знали одинъ од- ного, що говорють. Бôльш у неи не було ніякого хазяйства, тай на що й? Чого забажала, то у ночѣ перекинулась чи собакою, чи мышою, чи жабою, чи рыбою, и чого й треба, усього доста- ла и е у неи. Такъ вона то сумуючи ходила по своей хатѣ и поглядаючи на свое зôбраньня, казала собѣ на думцѣ: Е усяке;

— 209 —

не пôду до людей позычати.“ Далѣ зирнула на дверй, що, яжь кажу, тôлки що зачинила проводивши когось то съ хаты, и каже: „Приводь тôлки швыдшь проклятого сотника, я юму ôддячу. Ябъ и тобѣ, Ригоровичу, хука усучила, та нехай лишень опôсля; теперь ты минѣ прислуговуй, а якъ зъѣмь га-спидського Забрьоху, тогда прйімусь и за тебе, сучій Пѣстряче! Хороше, що отсе ты минѣ росказавъ про Забрьоху, та про Олену; ось я юго оженю..., достанетъ ся и тобѣ, що мене такъ занапастили, що и сѣсти не можу и згнущались надо мною, що при парубкахъ порвали на минѣ и плахту и сорочку и пазуху розôрвали и очѣпокъ збили, що я волосомъ освѣтила; та били мене..., о тай билижь мене! — охъ билижь мене, били, били, били! що нî сѣсти, нî лягти не можно; а усе отъ той Швандюра, що знявъ зъ нихъ мару....

Отъ такъ вона и довго сама собѣ розмовляла, ажь поки
у хатѣ зовсѣмъ стало темно, що хочь око выколи.... Ажь ось
на вулицй загавкали собаки, вона й каже: „А ну, котусю, ôт-
крый свои очицѣ и посвѣти, чи не вони се ійдуть?“ — Кôtъ
якъ розплющитъ ся, якъ гляне своими очима, такъ такъ якъ
жаръ засеяли, а Явдоха и бачить, що ійде Микита Уласовичъ
Забрьоха, конотопській панъ сотникъ, а за нимъ писарь юго,
Прокôпъ Ригоровичъ, панъ Пѣстрякъ, и щось у рукахъ и пôдъ
плечемъ щось несуть; отъ вона заразъ шатнулась, достала ка-
ганець, пôднесла до кота, тернула юго протîвъ шерсти, такъ
искры зъ нього и посыпали, и вона засвѣтила каганець, постл-
вила на стôлъ, а сама полѣзла пôдъ стôлъ чогось то доставати.
Ажь ось рышъ! у дверй, и вôшли панъ сотникъ съ писаремъ,
шапки съ паличками постановили бôля дверй, а самы и стали
озиратись, и панъ Забрьоха и каже: „Свѣтло горить, а ђи бачу
и дома нема.“ — „Де то вже нема!“ обозвала ся Зубиха, лѣ-
зучи съ пôдъ покутя и таскаючи превеликенный горшокъ, ган-
чѣркою завязаный; „осьде я була, отсее доставала: горшокъ
съ хмарами, що було заховала ихъ на тридевять рôкъ, такъ
одже панъ конотопській сотникъ присилувавъ мене повыпускати
хмары и дощѣ пустити.“ — „Та вже, татусю, годѣ объ сѣмъ!“
поклонивсь панъ Забрьоха и ставъ гостинець доставати; „ось
тобѣ хусточка, що минѣ попôвна вышивала та подаровала, такъ
отсе покланяюсь нею вамъ, та отъ ще, ажь цѣлѣсьнька копа
грошей, тôлки будь ласкава, тѣтко, не сердъ ся на мене и вы-
бачай, що такъ съ тобою прйішло ся... Се такъ.... тее то...
якось то не хотячи...“ — „Якъ не хотячи?“ ажь запищала
крикнувши Явдоха; „якъ не хотячи? колибъ тобѣ такъ хто
пику списавъ.... то тыбъ не те сказавъ.... Не хочу твоихъ по-
дарункôвъ; цуръ тобѣ, пекъ тобѣ, вѣй ся зъ ними, не мѣшай,
ійду дощѣ выпускати, а то впять пеня буде и завтра такъ

14

— 210 —

мене зновъ выпарють, що сьогодня не зможу сидѣти, а завтра вже и не стояте-му. Пустѣтъ мене, пôду дощъ выпускати.“ — „Тѣточко, матѣночко!“ ажь въ ноги впавъ сердешный Микита Уласовичъ, та кôстлявй руки вѣдьомськй цѣлуе, та просить: „Не буду вже тебе турбовати, тай що минѣ за дѣло, що нема дошу? Отъ такъ пакъ? Я тутъ е сотникъ, голодовати не буду; той прйде съ х.лѣбомъ, той съ паляницею той зъ буханцемъ, а иншій и мѣшечокъ борошна привезе, абыбъ тôлки позывались, то намъ, старшинѣ, и дощѣ не пôдъ часъ. Хочбы ты ихъ тѣтусю, и по вѣкъ держала у себе пôдъ покутемъ. Отъ моїй бѣдѣ помощи! Нате лишень пожалуйте, отъ пляшка дулѣвки, отъ пôвсотнѣ таранѣ, ще свѣжа була по веснѣ; оздежь и серпаночокъ... тôлки здѣлайте милость, пособѣтъ моїй бѣдѣ, ось що я вамъ роскажу...“ „Знаю, знаю про твою бѣду, якого тобѣ мудрого печеного гарбуза пôднесла Юсиповна Олена, що зъ безверхого хутора, и якъ ты пôсля нього на силу на другій день очунявъ? Знаю, знаю усе.“

Ажь издивовавсь панъ Забрьоха, що ôткôля се, каже,
вона усе зна, нîначе тутъ була, тай ставъ ёи пуще прохати,
щобъ вона вже не сердилась и заступилась за нього. „А що
я тобѣ робите-му?“ пыта Явдоха; „не ійде за тебе хорунжѣвна,
такъ минѣ яке тутъ дѣло? Не ійде, такъ ськай другои.“ —
Та де ёи у гаспида ськати!“ здыхнувши каже Уласовичъ;
„одно те, що не придумаю, де другу ськати, а друге те, що
далебб не хочу, бо смертельно улюбивъ Юсиповну Олену, такъ
хочбы минѣ и судьдѣвна, або хочь и полковничѣвна, такъ я и
не подивлюсь на нихъ, бо улюбивъ Олену усѣмъ тѣломъ и ду-
шею и сердцемъ и усѣмъ животомъ и бачу самъ, що коли
ѣи не достану, то або утоплюсь, або удавлюсь, або свѣтъ за
очима пôду... Поможи, пань-матѣночко!“ та беркиць ёй у ноги,
та ажь плаче, та просить, щобъ не дала іому не своею смертю
пропасти, та що якъ небудь приворожила, щобъ вона за нього
захотѣла ити. — „Та якъ за тебе и ійти такой дѣвчинѣ?“
впять каже Явдоха. „Вона дѣвка-козырь, чи одежою, чи на виду
собѣ, такъ зовѣсмь дѣвка, а ходобы и грошей до ката, а ты
що? Куды ты годись ся?“ — „Та дарма тѣточко, матѣнко,
дарма! Нехай я стыдкій и бридкій и усякій, а ты таки такъ
зроби, щобъ вона мене полюбила, та щобъ за мене за моїнь
пôшла. Що копа, то копа отсе на столѣ лежить, а то отъ со-
рокъ алтынъ, та ще...“ — „Нѣ,“ каже Явдоха, тай ôтсунула
ôтъ себе грошѣ; „минѣ сіхъ креймахôвъ не треба, на що вони
минѣ? У мене усе е, и чого забажаю, усього достану; а коли
такъ пильно просишь, то нехай вже и змилосердюсь надъ то-
бою, тôлки зроби минѣ отъ що...“ — „Що звелишь, паньматусю,
усе зроблю. Чи звелишь Конотопъ спалити, такъ разомъ, съ

— 211 —

чотырьохъ кônцѣвъ и запалю; чи звелишь усю конотопську
дѣтвору, що вы, вѣдьмы, не любите, такъ за одинъ день усѣхъ
до единого и потрощу..." — „И то гараздъ, та минѣ теперь
отъ що треба. Озьми ты отъ того сучого та пресучого сына
Швандюру, що знявъ мару зъ людей, що я було наслала, якъ
минѣ сѣкуцю даваля, такъ озьми іого пôдъ арештъ, буцѣмъ
ônъ або прокравсь, або тебе лаявъ, або що хочь на нього на-
бреши и зведи пеню, та оббери у нього усю худобу, боônъ
собѣ заможненькій, та щобъ на тебе родичѣ іого не гримали,
такъ ты ôддай тее усее пану писарю Ригоровичу..." — „Благое
дѣло и мудрое рѣшеніе панѣ Зубихи, ей! истинно!" такъ обб-
звавсь панѣ Пѣстрякъ, сидючи собѣ на лавцѣ край ôкна. А
Явдоха й каже: „Бо іому, сиротѣ, нîгде узяти, тôлки що спад-
ками живитись, а Швандюру озми и выжени изъ села, щобъ
іого и духъ не пахъ. Отъ коли се минѣ зробишь то и я тобѣ...“

Мурлу, нявѣ, мурлу! — оббзвавсь вѣдьомській кôtъ, и
Зубиха схаменулась тай каже: „Е, нѣ, ще, ще, ось слухай ще.
Домашина ятрôвка Хфенна Зозулиха, не можно минѣ бôля ѣи
хаты ійти, такъ и доклада минѣ про те полотно, що въ нее
зъ огорода пропало, та якось то опенилось у мене у скринѣ,
такъ вона мене злодѣйкою узыва и усякій докладки доклада:
такъ чи не можно ѣи пôдрѣзавши, тежь съ села выгнати.“ —
„Та для чого не можно? Тôлки кажи, усе зроблю....“ Такъ
казавъ панѣ Уласовичъ повеселѣшавши, що вже вѣдьма стала
до нього добрѣша. — „Отсе усе коли зробишь, то и я........“
Мурлу, мурлу! замурликавъ впять кôtъ и Зубиха зновъ стала
договорюватись и каже: „Та ще отъ у чѣмъ пожалѣюсь. Демко
Сѣроштанъ просвѣтку минѣ не дае; позавчора хвались, що
мого кота вѣье; якъ іого нî берети-му, аônъ таки вѣье. Такъ
іого то, пане сотнику, провчи та провчи.....“ — „Та провчужь,
провчу, тѣтусю, такъ що до новыхъ вѣникôвъ буде тямити;
тôлки зроби и мое дѣло....“ пильно пристаючи прохавъ ѣи панъ
Забрьоха, и чогобъ тоônъ не обѣщавъ ся ѣй зробити, абыбъ
она такъ починила, щобъ хорунжѣвна за нього пôшла. — „Ну,
добрежь сынку, колижь такъ, то й такъ. Буде за тобою бѣ-
гати хорунжѣвна Олена и ночî не спати, якъ и ты за нею.
Кицю, кицю, кицю, кицю!“ — Мурлу, нявъ, мурлу, нявъ!“ —
„Добрежь,“ казала Явдоха, „а ійди, пане Уласовичъ, зо мною
съ хаты, тай уступи съ порога лѣвою ногою на пѣсокъ, щобъ
твōй слѣдъ обōзначивсь на пѣску.“ Отъ и вывела іого съ хаты
и слѣдъ іого зōбрала у хусточку и завязала; а далѣ вернув-
шись у хату, посадила на лавѣ край стола, а Ригоровичу зве-
лѣла каганцемъ свѣтити, а сама узявши пана Забрьоху за лѣ-
вый усъ и стала волосься ôддѣляти. Заколупне ногтемъ волосъ
тай лйчить: разъ, два, три,..... та якъ ôдбере девять волосōвъ,

*

— 212 —

то девятый и рвоне зо всѣмъ... Панъ сотникъ кричить, панъ писарь регочетъ ся. Явдоха Зубиха щось шепче, та спльовуе, а кônъ мурниче на усю хату... Отъ такъ то у бѣднаго Микиты Уласовича вѣдьма вырывала девяте волосься зъ лѣваго уса и нарвала ихъ усѣхъ ажъ восьмеро, достала шматокъ паперу и завернула туды тее волосься, а панъ Забрьоха повышались сльозы, що такъ ему и текли ётъ скубѣньня, ставъ пытати вѣдьму, що коли, каже, вже зовсѣмъ поворожила, то вже я й пôду. — „Иди, сынку, здоровъ до дому, та лятай спати, тай жди ётъ хорунжѣвны присылу, щобъ славъ за рушниками.“

Панъ Уласовичъ сее почувши, та за шапку, та съ хаты, та не оглядаючись до дому, щобъ вѣдьма не здумала ще де въ нього вырывати волосьѣвъ. Побѣгъ сердешный, не дождавсь и свого писаря, бо той зоставсь ще у вѣдьмы и щось довго зъ нею гомонѣвъ, и кônъ зъ ними мурникавъ; а якъ выходивъ панъ Пѣстрякъ зъ Явдошинои хаты, такъ чуте було, що казавъ: „...и се усе благонамѣренно устроивше, гряду у свою Палестину. Прощавайте!“ — „Идѣтъ здоровй!“ сказала Явдоха, зачиняючи за нимъ дверй у хату, тай одозвалась до кота: кицю, кицю, кицю!... — Мурлу, нявъ, мурррлу!...

Тутъ заразъ узявши, зняла зъ головы очѣпокъ, сѣду якъ молоко косу роспустила, узяла бѣлу сорочку, тай надѣла на себе, та нй пояса, нй плахты не пôдвязала, такъ и стала по хатѣ ходити, та шептати усяке калдовство, та у всякônъ углѣ тричй спльовувала; далѣ узяла жлукто, тай положила юго середъ хаты и стала зновъ щось по вѣдьомськи бормотати; далѣ узяла съ кухлика якоись воды, та усе бормочучи, побрызкала тою водою и себе и жлукто у серединѣ... А кônъ що е духу нявчить, а далѣ ажъ на ноги уставъ. та потягнусь и засѣтивъ очима ще дужче, чимъ каганець у хатѣ палавъ.... Тутъ Явдоха мершѣй у жлукто и полѣзла... а якъ вылѣзла такъ стала дѣвкою! Тай дѣвкажь не мудра? И молода и хороша и чорнява и ще мабуть красивѣша ётъ чернѣговьскои протопопônъны! Отъ якъ переродилась наша вѣдьма, узяла жабякои сметанки, та кобылячого сыру, головокъ ётъ таранѣ и складавши на тарѣлочку, поставила передъ свого котуся и каже: „коли, котусю, захочешь безъ мене ёсти, такъ отъ тобѣ ласошѣвъ; не скучай безъ мене, поки я вернусь,“ а сама дôставши ажъ пять дойничокъ погасила каганець и пôшла съ хаты доити кого ёй треба було. Тôлки таки що другій пѣвень крикнувъ, тутъ Явдоха ще е духу ускочила у хату и впала мовь нежива. А якъ ёддыхнула и устала... такъ впять стала старою бабою, якъ и була. Заразъ кинулась до свого кота, и росказуе мовь чоловѣковй: „Котусю, киценьку! чи не скучавъ ты безъ мене? — Я трошки забарилась, поки пообдоила

— 213 —

усѣхъ коровъ, овечокъ, а се ще минѣ треба було щучого молока на одно дѣло; кинулась до ставка та поки вражу щуку зопинила, поки ѣи замовила, щобъ дала ся здоити, ажъ и крикнувъ першій пѣвень; та хочь онъ намъ не страшный, та усе таки треба було поспѣшати, щобъ не заспѣвавъ другій; тогда бѣтъ такъ на вулицй простяглась, якъ теперь ту teaching, якъ теперь ту teaching.

А көтъ знай хвостомъ помахуе, та усами поморгуе, та що е духу нявчить; такъ то радъ бувъ своѣй хазяйцѣ, що вернулась. Отъ вона іому постановила ще усякого молока и смитаны, и стала поратись, та дещо мѣшати та варити на чаклованьня, ажь ось и свѣтѣ!... а тутъ трохи погодя и прійшла до неи жѣнка, уся голова обвязана и ійде и оха, и прійшла оха, и сѣла и усе оха. — „А өткөля ты, молодице?“ пыта ѣи Явдоха. — „Та я здалека!“ каже молодиця охаючи; коли знаете хутпръ, що на сухой балцѣ, а зоветъ ся безверхій... охъ!...—“ Явдоха моргонула на кота, тай каже: „нѣ, не чула и зъ роду не була и не знаю хто тамъ и живе.... Тыжь чого до мене прійшла?“ — „Та не вамъ кажучи, прикинулась бешиха, та усю пику минѣ роздуло.... охъ!.... Такъ отсе мене люде нараяли, щобъ до васъ ійти.... Здѣлайте милость, тѣтусю, робѣтъ що знаете, төлки поможѣтъ, щобъ я сьогодня ще выспѣла до панянки, нашои хорунжѣвны, Юсиповны Олены....“ та сее кажучи и положила на стөлъ буханець, пятѣрко яець и шага грошей.

Зубиха заразъ и кинулась, положила долѣ ножъ, и звелѣла молодицей стати на ньому босою ногою протѣвъ төеи щоки, де самый дужчій опухъ; а сама достала у покрышку жару, и положила туды кусокъ страшнои свѣчки, та ладану, та клаптикъ төеи хустки, на чѣмъ становлять наску пөдъ свяченьье а молодицю закутала, закутала, щобъ увесь дымъ нейкуды бөлшь не ійшовъ: төлки на неи, а сама знай шепче, та спловуе, та дме на жаръ, а көтъ нявчить на всю хату. Отъ курить, та курить, якъ тутъ молодиця.... Гепъ! и впала на долоўку, мовь не жива. Зубиха ѣи өдволодала и посадила на лавку, тай каже: „не жури сяжь теперь; минетъ ся, якъ на собацѣ присохне; се зъ очей; якій-то чорнявый парубокъ та на тебе дививсь, та завидовавъ....“ Такъ и е! Сежь нашъ паничъ?“ казала молодиця; „Таки якъ мене ней вздрить, такъ у өчей и загляда; а на той недѣлі узявъ, та рукою погладивъ мене по щоцѣ тай сказавъ: „що за съ чорта гарна молодичка!“ — Я такъ и згорѣла, та өтъ того часу такъ мене и узяло....

Тутъ Явдоха и стала ѣи роспытовати, объ чѣмъ ѣй треба було, а далѣ и проводила съ хаты, тай каже: „отъ теперь до бре! — теперь усе знаю, що минѣ треба....“

— 214 —

VII.

Смутна и невесела сидѣла на присьпѣ, бōля своене хаты,
панночка Юсиповна Олена, хорунжѣвна, на своему безверхому
хуторѣ, що на сухої балцѣ, а бѣлыми рученятами коперсала
у головѣ братйку свому, пану хорунженку. Ої, сердешный
той день съ панъ-отцемъ, що зађзжавъ до нього поховавши
когось на другомъ хуторѣ, та за объєдомъ поѣвили добре варе-
никовѣ та карасѣвъ у сметанѣ жареныхъ, та занимши сколо-
тинами, (бо се вже дѣялось пōсля Петра), вытягли самотужки
по носатцѣ тернōвки, а вишнѣвкою на дорогу запнили; а пōд-
вечѣркуючи паничь убравъ ажь пять мандрикъ, та горщечокъ
маслякōвъ у масличку та у смитанцѣ пряженыхъ, що дуже
ихъ любивъ, такъ iого, хто iого зна и ôtъ чого и завадило:
отъ онъ и прилѣгъ до сестрицѣ на колѣна, та якъ та юму
ськала, а онъ и заснувъ. Тутъ прiйшли съ поля и коровы и
овечата; отъ ихъ тутъ бōля панночки и доють, и молоко у гле-
чики зливають.... а вона и байдуже! Ђи ниначе нi до чого
и дѣла нема! Забула дивитись и на дойво, забула братйку и
у головцѣ ськати, тōлки у неи и на думцѣ, що....

Тōлки що хотѣвѣ було росказати, объ чѣмъ наша хорун-
жѣвна думала и чого була смутна и невесела, ажь ось и прий-
шла до неи бабуся, така старенька, така старенька, що на пре-
велику силу дыбле, отъ пōдойшла до неи, тай каже: „Дай боже
вамъ, панночко, вечѣръ добрый! Нехай вамъ богъ помага!“ —
Ажь здрыгнула Юсиповна, що й не бачила ôtкōля вона и узл-
лась и якъ передъ нею стала; а далѣ трохи схаменувшись,
и каже: „Здорова, бабусю! а ôtкōля тебе богъ принѣсъ?“ —
„Та я такъ собѣ... Я и здалеку и не здалеку, я и тутешня,
я й зовѣмъ не ôtсѣль; я и нiчого не знаю и усе знаю; и хто
и по чому журить ся, я и знаю и не знаю; и що подѣяти и
вмю и не вмю....“ — „Охъ, бабусю, та ты не проста?“ —
пытаетъ ся Олена. — „Та простѣсвнька, бачь! Не вашогр
паньського роду, а проста собѣ стара баба, не знаю нiчнеi
журбы не знаю хто сидячи на присьпѣ журить ся объ Демя-
новй, що пōшовъ у походъ съ козаками; я таки и того не знаю
хто бōля колодязя усю ноченьку зъ нимъ просидѣла и на про-
щання зняла зъ руки срѣбный перстень и ônдала съ хусточ-
кою, що сама усякими шовками вышивала....“ — „Охъ миѣ
лихо, бабусю! Та ты усе знаешь?... Не гомони, будь ласкова;
братйкъ прокинетъ ся, та почуе, та минѣ смѣять-меть ся....
Нехай пōсля вечерѣ я тебе покличу, то ты въ мене ночувате-
мешь, тай поговоримо съ тобою! — „Пōдъ повнъ мѣсяцъ, те-
перь то и робити, що треба. Нехай братйкъ iйде до себе
у хату, збуди iого; а я тобѣ скажу, що треба робити, та дѣ-

— 215 —

ломъ спѣшити. Я зъ нарошне до тебе сьогодня пôсля вечернѣ
съ Кіева пôшла..." — „Якъ се можно? Съ самѣсѣнького Кіева?
Пôсля вечернѣ? Та сьому не можно статись?" пыта Олена
дивуючись. Якъ таки можно йтъ Кіева такъ скоро дойти? И
близенькій евѣтъ?" — „Пожалуй, дойти не можно, такъ мы то
знаемо, якъ воно робить ся. Збуди лишень братîка швыдчь, не-
хай йде до свого дѣла, минѣ треба швыдчь поспѣшати." —
„Та братîку щось завадило, троха не зъ очей. И бувъ здоро-
вый, та якъ глянула на нього отъ та чорнява молодиця, що
коло коровы ходить, та глянула, тай усмѣхнулась, я сама ба-
чила, та пôсля того такъ іого за жîвôtъ и узяло, чи соняш-
ницѣ, нехай богъ боронить! чи що?" — „Се все очй, усе очй
наробили; та не журись, я ôдведу. Ось збуди братîка, а я на-
вчу молодицю, що іому треба робити. Ôдъ неи стало ся, вона
нехай и знйма."

Олена стала братîка будити, що хрпъ на весь дворъ,
а бабуся пôдойшла до молодицѣ... а та зъ разу и крикнула:
„Охъ, тѣтусю! И вы до насъ прійшли..." — „Але! не кричи
лишень," каже бабуся; „а отъ що зроби: озьми... шупу-шупу-
шупу.. Нîчого не можно було розслухати, що й тамъ бабуся
шептала, тôлки опсля молодиця и каже: „Та добре, добре;
забавте тôлки панночку." — „А вже,“ каже бабуся, „се вже
мое дѣло. Ходижь сюды за мною.“ Тай привела молодицю до
панночки, тай каже: „Ось я навчила молодицю, якъ съ панича
соняшницѣ зняти; йдижь паниченько швыдчь зъ нею, вона
зробить тобѣ, що я звелѣла; та швыдчь робѣтъ, а то тебе такъ
розбере, що й на стѣну полѣзешь.“ — „Охъ лишечко!“ казала
злякавшись хорунжѣвна; „идижь братйку, йди швыдче. Роби
іому, Мотре, якъ бабуся казала. Та роби гараздъ, не спѣшачи...“

Отъ панъ хорунженко пôшовъ зъ молодицей у хату, а
бабуся, плюсь! бôля панночки сѣла, тай каже: „Тужишь, моя
зозуленько, за своимъ сизымъ голубонькомъ, та ба! Нема іого
тутечка, пôшовъ далеко, далеко, ажь до Чернѣгова...“ — „Та
почому ты, бабусе, усе знаешь? Хто се тобѣ росказовавъ, що
я тамъ... чи журю ся, чи... що тамъ таке... я й не знаю!“
пытала соромлячись Юсиповна. „Вже то я не знаю!“ каже ба-
бусе; „на щожь намъ и зорѣ, коли намъ на нихъ не дивитись?
Гляну зъ вечера, гляну и о пôвночй, подивлюсь и передъ свѣ-
томъ, тай знаю, де що дѣетъ ся.“ — „Колижь ты знаешь усюды,
де що дѣетъ ся, то скажи минѣ, бабусю, що робить теперь...“
сказала Олена, тай почервонѣла, якъ кармазинъ и языкъ ставъ
мовь повстяный. А бабуся перехопила, тай каже: „Демянъ?“
— „Е, ге, ге, ге!“ — „Судденко Халявскій Омеляновичь?“ —
„А тожь!“ — „Ось слухай, доню, що онъ робить: отсе бувъ
съ козаками на муштрѣ передъ паномъ полковникомъ, та вто-

— 216 —

мившись, прийшовъ до дому, роздягсь, росперезавсь, тай лѣгъ сумуючи объ тобѣ, тай журитъ ся, що, дума, не швыдко тебе побачить..." — „И кажуть таки, що не швыдко ихъ спустять!" — „Не журись; може ты іого и сього вечера побачишь...." — „Де то вже, бабусю, минѣ іого побачити, та ще и сього вечера. Онъ не птиця, щобъ іому до мене прилѣтѣти!" — „Хочь и не птиця, а прилетить и уродитъ ся отъ тутъ передъ тобою, якъ отсе я. — Чи хочь, щобъ прилѣтѣвъ?" — „Де то вже, моя голубоко, не хочу! Ажъ жижки трусять ся, щобъ хочы іого побачити.... Здѣлай милость, нехай прилетить до мене... та чи не буде іому якои ônъ того надсады?" — „Таки ажъ нічогѣ-сѣнько; онъ на те козакъ." — „Прикличь же іого, паньматочко, хоть на часиночку, хочь на годиночку; хочы я на нього поди-вила ся! Що знаешь, те и роби, а я нічого не пожалкую. Усе тутъ мое, дамь тобѣ усього, чого забажаешь...." — „Добрежь, доню, добре. Ходѣмъ свое робити."

Отъ и ввōшли у велику хату, позащѣпали и дверй и ôкна,
а вже и сонечко стало заходити; панночка затопила въ печй,
сама сходила по воду, а йшла по воду, якъ бабуся ёи навчила:
не прямо до крыницѣ, а вулицями обходила навпаки солнця;
друге набрала и вылила на заходъ солнця, а третье набравши
що е духу, не оглядаючись и впять не прямо, а вулицею за
солнцемъ. Отъ якъ принесла, тай настановила кашникъ зъ во-
дою, а бабуся достала зъ за пазухи зѣля: любистку, материнки,
чорнобрōвцю, цвѣту папоротй, тирличу, та усього по пучетцѣ
всыпала въ кашникъ, тай пристановила до вогню; а сама узяла
муки пшенишнои, замѣсила водою, тай выняла съ калитки
у папърцй кошечого мозку, ôтколупала палцемъ, тай положила
у те тѣсто; далѣ достала у себе съ хустки, що бувъ завяза-
ный слѣдъ пана Забрьохи, тай роздѣлила по поламъ и одну
часточку всыпала у тежь таки тѣсто, замѣсила и скачала кор-
жикъ, посадила въ пѣчь пектись и усе съ приговорками, та
спльовуваньнямъ, а хорунжѣвнѣ звелѣла сидѣти на полу пôдô-
бравши ноги пôдъ себе не жахатись и що вздрить, не боятись
нічого и усе думати про свого милодана.

Отъ якъ коржикъ спѣкъ ся, вона й дала іого зъѣсти
Оленѣ за три разы, запиваючи зъ водянника водою, що нашеп-
тала бабуся; а за тымъ и горщокъ зъ зѣльлямъ ставъ закй-
пати. Бабуся гукнувши на юсиповну, щобъ нічого не жаха-
лась, узяла другу частку слѣда Уласовичого, тай всыпала у ки-
пячій горщикъ и стала мѣшати, а сама ажъ у пѣчь мовь улѣ-
зла, та що е духу и кривить: „Терличь, терличь! десятьохъ
прикличь, а съ десатьохъ девятьохъ, а съ девятьохъ восьми-
рьохъ, а съ восьмирьохъ семирьохъ, а съ семирьохъ шести-
рьохъ, а съ шестırьохъ пятѣрьохъ, а съ пятѣрьохъ чотырьохъ,

— 217 —

а зъ чотырьохъ трьохъ, а съ трьохъ двохъ, а зъ двохъ одного, та доброго. " Тай примовила нищечкомъ, щобъ хорунжѣвна не чула: "Панасотника конотоцьксго Забрьоху, Уласовича Микиту; а хто жде, та дожида, такъ нехай собѣ дрѣма. " Тай дмухнула на Олену, а та нй съ сього нй съ того и стала собѣ дрѣмати.

Впять вража баба стала горщикъ мѣшати и впять кричить у комѣнъ тіужь речй: "терличь, терличь! десятьохъ прикличь...." тай звела на одного, усе такі пана Уласовича; далѣй примовила нищечкомъ: "а хто сидить та ждеть, той нехай собѣ заснеть." Та впять дмухнула на хорунжѣвну, а вона, сердешна, такъ и заснула.....

Стала бабуся у третье мѣшати зѣльля и вже що е духу у трубу кричить на терличь; и якъ довела до одного, такъ ажь запищала ônдъ натуги кричачи зо всеи силы, та зовучи пана Уласовича, а на хорунжѣвну дмухнула и говорить: "А хто спить та сопе, такъ нехай и захропе." А ônтъ сього панна Юсиповна бебехъ у подушки, тай захропла на всю хату... А тутъ щось изъ сѣней у хатнй дверй, гепъ! тай стогне, и щось мурниче, и охка.... побачимъ опôсля, що то тамъ було....

VIII.

Смутный и невеселый стоявъ, руки зложивши, храброи конотопськои сотнѣ панъ сотникъ Уласовичъ, Микита Забрьоха, у славному сотенному мѣстечку Конотопѣ, на вулицй, боля шинку, де усегда збйрала ся сотня, чи на муштру, чи на перелйку, що чи не втѣкъ который козакъ часомъ бува. Стоить ônъ, сердека, руки зложивши, голову понуривши, мовь вônлъ передъ ярмомъ; а козаки на чисто, уся сотня якъ скло, передъ нимъ стѣною стоить, шапки поскадавши на присьпѣ у шинку, щобъ якъ буде яка муштра, такъ щобъ не поспадали зъ головъ, а дѣтвора, що тутъ такъ и бѣга кругъ козацства, щобъ не пôдобрали, та не запроторили куды геть. Такъ отъ то стоять козаки и ждуть, що зъ ними будуть робити и якій приказъ буде, та промежь себе дещо и базѣкають, мовь вода на лотокахъ шумить, ажь луна йде; та доставши съ халявъ, хто рôжокъ съ кабакою, та нюхають, та чхають; а хто люльку, та тутъ ѣи роспаливши и смокче. Панъ Забрьоха сього нîчого не вважа и не бачить и не чуе, що край іого дветъ ся. юму здаетъ ся, що ônъ и досе слуха, що читавъ юму панъ писарь конотопськои сотнѣ, Прокônпъ Ригоровичъ Пѣстрякъ. А сей давно вже прочитавъ, що треба, та зложивши бомагу, кладе у кишеню... Ажь ось панъ Уласовичъ здыхнувъ тяжко та важко мовь ковальскій мѣхъ, тай пыта писаря: "Здѣлай милость, прі-

— 218 —

ятелю, Ригоровичу! роскажи минѣ словами, що ты тамъ у ле-
портѣ читавъ? Ты знаешь, що я нічого письменного не розжую,
хочь и у школѣ вчивъ ся, и вѣрую почавъ було вчити, та на:
же за ны якъ затявсь, тай покинувъ письмо. Такъ ты минѣ
не читай, а роскажи, що отсе за лепортъ принѣсъ козакъ съ
Чернѣгова? Адже мы послали лепортъ, що у походъ не пôдемо
хочъ нехай кôлъ на головѣ тешуть; намъ нîколи, друге дѣло
зайшло, такъ чого ще они пащикують?" — „Уся спирра Чер-
нѣговська безумію удаде ся!" ставъ казати, прокашлявшись
панъ Пѣстрякъ „возписують предписаніе и лають васъ, пане
сотнику и мене — гмъ, гмъ! — возсозывають — прощайте
у сѣмъ словѣ — дурнями, занеже мы возгнущали ся ихъ по-
велѣваніемъ и не направихомъ стопы наша до Чернѣгова."

— „Догадавсь, хочь черезъ десяте пяте уторопавъ, що ты, пане писарю, говоришь; такъ себъ то намъ усе таки збй-ратись до Чернѣгова?" — „Не иначе якъ обаче, " сказавъ Ригоровичъ моргонувши усомъ. „Такъ трясьцяжь ихъ матерѣ ! Отъ имъ дуля пôдъ нôсъ!" та зложивши дулѣ, и ставъ крутити. Крутивъ, крутивъ, та на Чернѣговъ и посыла, та усе прицмокуе. А далѣ якъ крикне: „Не пôду; я имъ пославъ черезъ кривого лепортъ, що намъ нîколи.“ А панъ Пѣстрякъ и каже: „Та нашъ кривый ище не сотворивъ дошкандыбанія и до половины пути. Не возмущайтесь, пане сотнику; мы не изыдемо, дондеже не получимо отвѣтствованія на наше сомнительство.“ — Такъ, таки, Ригоровичу, не пôдемо. Бачь, якъ я мудро сконпоновавъ? Не пôдемо, тай не пôдемо. Ну хлопцѣ! Сочечко заходить, розходьтесь вечеряти, а завтра чимъ свѣтъ съ косами косити минѣ. А ходѣмъ, пане писарю, до мене вечеряти; Пазька налѣпила мудрыхъ вареникôвъ, та спрягла яешню. Ой лишечко! ой ратуйте, ой бѣда! " ставъ панъ Уласовичъ не своимъ голосомъ пробб кричати, та за боки хвататись... Панъ Пѣстрякъ и козацство кинулось до нього, що що іому тамъ сталось? Ажь ônъ..... шелесть! .... пôднявсь до горы и полетѣвъ якъ птиця, усе таки кричачи, що е голосу....

Щожь то уžахнули ся усѣ люде у славному сотенному
мѣстечковî Конотопѣ, якъ побачили, що ихъ прехваброи сотнѣ
панъ сотникъ, Микита Уласовичъ Забрьоха, та пôднявсь пôдъ
самѣсѣнькî небеса и безъ крилъ, та летить якъ тая птиця!
И жѣнки и мужики и мала дѣтвора, та що то и старî повы-
повзали съ хатъ дивитись на таку прояву и усѣжь то поза-
дирали головы и дивлють ся, якъ панъ Забрьоха, мовь птахъ
якій заморській, летить по пôдъ небесами: руками бовта мовь
крилами, черкеска іому роздуваетъ ся, ногами дрыга, шара-
вары напужились, самъ употѣвъ нîбы у гарячой банй, и ле-
тить и кричить и де заздрить на землй чоловѣка, то скôлки

— 219 —

е голосу пити просить. Сее бачачи старî люде плюють, жаха-
ютъ ся; жѣнки голосять съ переляку, а малымъ дѣтямъ не
одному довело ся переполохъ выливати. А тѣнь и не страшно?...

Прокônпъ Ригоровичъ бачачи такее диво задравши ставъ
до горы голову, ротъ роззявивъ, ажь горлянку видно, очî вы-
лупивъ, та руками знай розмахуе, щобъ то пônьмати, та вдер-
жати пана сотника, що полетѣвъ якъ гусакъ. Тай козацтво
усе, таки усе до одного дивовали ся на сюю комедію... Та якъ
и не дивоватись бачачи, що чоловѣкъ о своѣмъ умѣ, нî съ
того нî съ сього полетѣвъ якъ птахъ. И колибъ се о пônвночî,
якъ усяка нечисть товчетъ ся, а то ще й сонечко тônлки, тônлки
що зайшло... Стара Льозниха ледве ûтъ старости та ûдъ не-
дуги выйшла на вдвônря и дивлячись на козакônвъ, якъ вони
збйрались, якъ промежь себе жартовали, якъ лагодились му-
штру выкидати, здыхнула, тай каже: „Слава тобѣ Господи, що
я не козакъ! — Не здужаю и черезъ хату перейти, а тобъ
треба бѣгати, та бороться, та муштроватись! Не хочу, не хочу
козакомъ бути!“ тай задивилась на нихъ, а далѣ.... зиркъ! ле-
тить по надъ нею щось таке страшне; розглядѣвши потопала
до козакônвъ и стала имъ росказовати, щобъ вже не дожидали
пана сотника, бо вже ûнъ у вирѣ полетѣвъ. „Я,“ каже, „сама
бачила: летить мовь ворона, тônлки що не крака, а знай пити
просить....“

Панъ писарь и козаки, — нîчого робить — поросходились
и поросказовали, хто не бачивъ, якъ конотопській панъ сот-
никъ, Микита Уласовичъ Забрьоха, полетѣвъ мовь ворона... И
усѣнье то, хто про се нî почуе, здвигне плечима, тай дивуетъ
ся и каже: „Ждіть добра, коли и начальство наше обѣд-
мілось.“ А Прокônпъ Ригоровичъ зна, де раки зîмують! — ûнъ
хочь и перелякавсь, та не забувъ нî про вареники, нî про
яешню, нî про Пазьку, гулькъ до неи на вечерю..... та про
пана сотника вже и не згадовали. А нашь панъ сотникъ ле-
тѣвъ сердешный, летѣвъ ûтъ самого Конотопу, и не зна, де
ônъ опинетъ ся, и що зъ нимъ буде, ажь — гулькъ! хутônръ,
иônъ чус, що ставъ спускатись усе нижче, нижче.... Розгля-
даетъ ся, придивляетъ ся, ажь се хутônръ безверхîй, що на
сухôn балцф.... отъ летить, та летить по надъ хатами, та въ
хорунжевнинъ двônръ, де вжеônъ разъ бувъ.... отъ якъ уле-
тѣвъ въ двônръ, та до хорунжевнинои хаты, та у сêяи, та пря-
мѣсѣнько у хатнî дверй, що зачинены и изъ середины защеп-
нуты були.... Гепъ, мовь довбнею, та тутъ и простягнувсь якъ
колода и не дыше, и не ворушитъ ся. Отсе що гепнуло у хат-
нî дверй, де чакловала надъ хорунжѣвною конотопська вѣдьма,
Явдоха Зубиха.

— 220 —

Отъ Явдоха заразъ и обдозвалась до нього: „Не стогни дуже и не охай, щобъ хто не почувъ, та йди швыдчь у хату.“

Ôтщепнула юму дверй, кличе юго, кличе, ажь нема гласу нî послушанія, лежить нашъ панъ сотникъ, мовь одубѣвъ! Нîчого Явдосѣ робити, поволокла юго самотужки у хату и якъ переволокла на друге мѣсце, ônъ и застогнавъ и очима лупъ! и не познае, де ônъ се опенивсь? Розглядаючи усюды, познавъ Зубиху, заразъ стогнучи и почавъ коренити батька и матѣръ ѣи, що зробила надъ нимъ таку капость. А Явдоха тônки знай свое товче: „Не знаешь свого щастя! Та не кричи бо, розбудишь усю дворню. Щожь будешь дѣяти: злякавсь, злякавсь; нîгде дѣтись. Нîколи теперь тобѣ переполоху выливати. На, лишень понюхай сього.“ Тай пôднесла юму пôдъ нôсъ тертого хрѣну. Ôнъ якъ нюхнувъ, тай чхнувъ ажь тричй, а далѣ ставъ просити пити. Явдоха узяла воды, пошептала надъ нею, збрызнула юго тою водою, далѣ злизала языкомъ хрестъ на хрестъ черезъ видъ, щобъ зъ очей чого не сталось, тай дала юму тôn воды напитись. Ôнъ за одинъ ковтокъ, чи малый водянчикъ, такъ и высушивъ, тай каже: „Дай тѣтусю, ще.“ — „Але!“ каже Зубиха, „я тебе не пити сюды прикликала. Покинь трихи та мнихи, та приньмайсь за дѣло. Бачь яка краля лежить.“

Панъ Забрьоха озирнувъ очима ажь и вздрѣвъ, що на полу спить панна Олена... та такъ и задрыжавъ, мовь опареный. Тай справдыжь бо краля була! То хороша була, а то якъ розбôспалась, та и розчервонѣлась, що твôй кармазинъ, або рожа у саду, карсетъ розчепнувъ ся, сорочка розхрѣсталась... косы тôлки якъ пороспускались, такъ тî вже прикрыли пазуху, тай то не зовсѣмъ... Уласовичъ нашъ якъ вздрѣвъ таку кралю, та такъ и заходивсь кругъ соннои, мовь павичкъ; тôлки навспинячки танцюе бôля неи, та розгляда, та плямка, та слинку ковта; забувъ и працю свою, що стôлки перелетѣвъ и забувъ що й пита просивъ. Не йде на умъ нî ѣда нî вода, що передъ очима бѣда. Ôнъ бы що небудь и придумавъ — гмъ — такъ Явдоха юго за полу етѣпъ! и притягнула до печй и каже: „Схамени ся лишень блазну! Треба дѣло робити, а не ханьки мняти. На, лишень отсю жабу, тай скруши ѣй головку на бôкъ, и ще живу, не здохшу, укинь мерщѣй у пѣчь за жаръ.“ Отъ панъ сотникъ и зробивъ усе якъ велѣла юму Явдоха и ще жаба пищала, а ônъ ѣи и вкинувъ у пѣчь, ôткôля Зубиха увесь огонь выгромадила на припѣчокъ. Якъ спеклась и зсушилась тая жаба, Явдоха достала ѣи, обônрвала усе мнясо, а кôсточки позбйрала и стала зъ нихъ выбирати: отъ и знайшла одну, точнѣсьнько якъ виделочка, и навчила Уласовича, що зъ нею робити. Панъ Забрьоха притуливъ тую виделочку до сердця паны хорунжѣвны... вона заразъ съ просоньня и заговорила и

— 221 —

каже: „...и вже минѣ панъ Халявській!... плюю на нього... Ми-
киточку, мōй голубчику! де ты? прибудь до мене; хочбы я на
тебе подивилась...“

Уласовичъ зъ радощѣвъ якъ зарегочетъ ся на усю хату
и якбы не спинила іого Явдоха, то такъ бы и кинувсь на хо-
рунжѣвну, такъ та іого за руку дьоргъ! —ôдвела тай навчила,
що ще треба робити. Отъ панъ сотникъ и стоить бōля неи, та
знай зъ однои кишенѣ выньме каменючки. то камѣньцѣ, крей-
машки, скляночки, жарнōвки, — се все надавала іому Зубиха,
— отъ выньме жменю сього добра, подержить на руцѣ, по-
брязчить, тай пересыпле у другу кишеню и такъ довго робивъ,
а панна хорунжѣвна знай съ просоньня проговорюе: „Мики-
точку, душко Уласовичу! часъ ôтъ часу дужче тебе люблю!“
Далѣ Явдоха подала іому жабячу кōсточку, що ниначе кар-
лючка и по ъи нащенію, тōлки панъ Забрьоха заколупнувъ
хорунжѣвну легесенько пōдъ сердцемъ, такъ вона такъ и рос-
палала ся и стала казати: „Не хочу за Халявського, не си-
луйте мене, ôддайте мене за Забрьоху, коли не ôддасте, утечу.“
Тутъ Явдоха ôдвела Уласовича ôтъ панночки и каже: „Бачь,
якъ я зробила, що вона теперь на Халявського пльовате-ме,
а за тобою вбивате-метъ ся. Теперь зовѣмъ: пора до дому....“
„Якъ до дому? Тōлки усього и буде?“ пытавъ панъ Микита.
„Буде съ тебе и сього; чого тобѣ бōльшь?“ каже Зубиха; те-
перь не жури ся нî объ чѣмъ и жди, якъ вони по тебе будуть
присылати и панькатись коло тебе. Теперь поѣдьмо до дому.“
— „Якже мы, тѣтко, поѣдемо? Коли впять летѣти, то цуръ
ему; ей! не можу!....“ — „И нѣ вже, сынку, и минѣ тебе
жаль. Теперь поѣдемо, та хочь ты дорогою дрѣмай, хочь и спи
то не бōйсье нîчого. Передъ свѣтомъ будемъ дома. Я завтра
впять тутъ буду и дамь паннѣ Оленѣ отсіи жабячіи кōсточки,
щобъ носила при собѣ; поки буде носити, поти буде тебе лю-
бити. Ходѣможь съ хаты, тай поѣдемо, а то вже скоро пан-
ночка прокинетъ ся.“

Отъ Зубиха позбйрала усе свое, поскладала, якъ ъй треба
було, узяла днище и веретено, и выйшла зъ Уласовичемъ съ
хаты. Выйшовши, каже пану Забрьосѣ: „Сѣдай на днище по
козацьки, мовь на коня, а я де небудь причеплюсь; минѣ не
первина.“ Тōлки таки що Уласовичъ занѣсъ ногу, Явдоха якъ
свисне, якъ цмокне! днище пōдняло ся у гору, на ньому панъ
сотникъ, верхи, а зъ заду пōдсѣла Явдоха, та знай веретеномъ
поганя, та цмока, та приговорюе, мовь на кобылу и пōдняли
ся пōдъ самыи небеса! Сидить нашъ конотопській сотникъ, Ми-
кита Уласовичъ Забрьоха, на днищй, мовь на конй; ноги іому
безъ стременъ такъ и тѣлѣпаютъ ся и щобъ не впасти, руками
держитъ ся за тее днище, а воно чкурить! воно чкурить ще

— 222 —

прудче, чимъ Яцкова приблуда; а на задѣ Уласовича приче-
пила ся Зубиха та ажь скйглить ôтъ холоду, бо вѣтерець про-
дувавъ и Ђ крѣпко скубенты докучали.

Не вспѣли вони добре оглядѣтись, ажь вже и Конотопъ недалеко. Явдоха щось забормотала, ажь ось днище усе нижче усе нижче... та плюсь! бôля Забрьехиныхъ ворôtъ и впало. Панъ Уласовичъ якъ гепнувъ, та ажь не стямивъ ся и не вздрѣвъ, якъ Явдоха зъ днищемъ счезла, и не вглядѣвъ, хто зъ юго хвôртки шморгнувъ, тôлки и бачить, що Пазька когось провожаля. „Чи се вы паниченьку?“ пыта вона свого Уласовича; „Де се вы пропадали и досе.... я отсе усе за вами журила ся.“ — „Чогожь ты выйшла за ворота?“ роспытовавъ ђи панъ сотникъ. — „Изъ журбы!“ каже Пазька. „А когожь ты провожала зъ двора?“ — „Та тамъ.... чужій бычокъ забравсь було до вашои скотины, такъ я....“ — „Бычокъ! до скотины! гмъ!“ ворчавъ собѣ пôдъ нôсъ панъ Микита уходячи у хату, тай звелѣвъ засвѣтити свѣтло, бо у хатѣ було поночй. Унесла Пазька свѣтло.... дивитъ ся панъ Забрьоха, що на столѣ не додѣдены вареники и двѣ ложки и двѣ тарѣлки и носатка вже порожня, а дулѣвки катъ ма. Поморщивсь, закопиливъ губу, та поворчавши: „Бычокъ... до скотины!“ тай пôшовъ у свѣтлицю, погасивъ свѣтло, тай бебехнувъ на лôжко та подумавши: „катъ ихъ бери! Въ мене е теперь хорунжѣвна!...“ Тай захрôпъ на всю хату.

IX.

Смутна и невесела прокинувшись сидѣла на лôжку пан-
на хорунжѣвна, Олена Юсиповна, у своїй хатѣ, у безверхому
хуторѣ, що на сухой балцѣ. Сидить, позѣха, очицѣ протира и
сама себе не розбере де вона, що вона, що зь нею робилось,
що ђи таке снилось и ôтъ чого ђи такъ тяжко та нудно. Ажь
ось, де не узялась конотопська вѣдма, Явдоха Зубиха. Увô-
шедши у хату й каже: „Добры день тобѣ, панночко! Чого ты
така смутна та невесела?“ — „Охъ бабусю, теперь я усе зга-
дала! Що се ты зо мною наробила?...“ Такъ охаючи казала
панна хорунжѣвна. — „Але! мовчи та дышь!“ каже Явдоха;
„на, лишень отсей капшучокъ, та на шнурочку почепи на шію,
то усе гараздъ буде.“ Та сее кажучи и почепила ђй на шію
капшучокъ, а въ томъ капшутцѣ жабяча задня права лапка,
та зь неижь пересушене сердце, та лобова кисточка, та Мики-
тового слѣду трохи. Тблки що се ђй почепила, такъ панна
Олена и повеселѣшала, якъ зь воды выйшла. Очицѣ такъ и
палають, щоки зачервонѣли, а сама и на лôжку не всидить,

— 223 —

кинулась до Зубихи, та ажь плаче та просить: „тѣтусю, голубоко, паньматочко! що хочь роби, тônлки ôддай мене за конотопського пана сотника Забрьоху; я таки гараздъ и не знаю, якъ юго зовуть. Ôддай, ôддай швыдчь мене за нього.“ — „Адже ôнъ тебе сватавъ, та ты юму пôднесла печеного гарбуза?“ — „Та то я була дурна та божевôльна... не розглядѣла юго добре, не роспытала ся людей, не послухала братîка... теперь минѣ свѣтъ не милъ безъ нього!...“ — „Аджежь ты любишь панича Халявського, Омеляновича, судденка?“ — „Та то я була дурна та божевôльна! Ôдъ учорашнього дня и цуръ юму и пекъ юму ôдъ мене; и не споминай про нього. Одно въ мене на думцѣ, що хочь, абы побачити пана Забрьоху, та надивitись на нього, та приголубити юго, та щобъ ôнъ мене взявъ...“ та сее кажучи беркиць зъ лôжка до нôгъ Зубишиныхъ, тай лежить и плаче и просить: „зроби, тѣтусю, щобъ ôнъ мене узявъ, я тебе три годы буду рôдною матѣрю звати, буду тебе и поважати и шановати. Колижь ôнъ ôдъ мене ôтцуаетъ ся, пôду свѣтъ за очима, сама собѣ смерть заподѣю...“ — „Та годѣжь, годѣ; утамуй ся!“ казала йі Явдоха и пôдняла ёи зъ долу, тай поседыла на лавцѣ. „Ось увôйде твôй братîкъ, ты юму не соромлялись усе роскажи; нехай ійде мершѣй у Конотопъ до пана Забрьохи, тай скаже, щобъ присылавъ людей за рушниками. Ондержь и братîкъ ійде до тебе, а я пôду у Конотопъ, та зъ Забрьохою зроблю, що треба; не журись, та дѣломъ поспѣшай.“ Та сее кажучи и пôшла съ хаты, а панна хорунжѣвна єй у слѣдъ кричить: „и хустку весѣльну шишку тобѣ дамъ...“

Ажь ось и вôйшовъ до неи у хату братîкъ ёи, панъ хорунженко, на личку вже веселенькій, ниначе и не бувъ недужь, такъ добре помогло юму ôдъ завару соняшниць. „Що, братîку, чи ты здоровъ?“ пытала юго сестриця, панна хорунжѣвна. — „Тôлки передъ свѣтомъ спочивъ пôсля завару соняшниць, тай заснувъ на всѣ заставки. Та теперь и нîчого.“ Такъ казавъ панъ хорунженко.

„Ну братîку! не жури ся; скоро вже тобѣ буде воля їйти у ченцѣ!“ стала казати панна Олена, посупивши очицѣ у землю. „Я вже... выбрала... собѣ жониха....“ сказала Олена, тай засоромилась и почервонѣла якъ ракъ. — „А кого?“ — „Пана сотника конотопського Забрьоху.“ — „Що печенымъ гарбузомъ попоштувала?“ — „Еге!“ — „Адже ты, бачитъ ся, щось пилненько припіпала до пана Халявського? — „Цуръ юму! и не згадуй про нього. А здѣлай милость поѣдь до нього у Конотопъ, тай скажи и попроси, щобъ сьогодня, або хочь завтра, нехай присыла людей за рушниками, а у недѣлю и весѣльля.“ — „Та що се тобѣ такъ нîколи припало?“ пытавъ ёи панъ хорунженко, а самого ажь за жîвôtъ узяло, що вже

— 224 —

и юму не довго брышкати у миру. „Щебъ може хочь трохи
оглядѣлась, а то шити, бѣлити, завтра великдень.“ —
„Умру, коли черезъ тыждень не пôду за пана сотника! Я юго
сегодня бачила у вôснѣ: що за хорошій, якъ намальваный,
а багатый? такъ и мѣры нема. Такъ и пересыпа съ кишенѣ
у кишеню и грошѣ усякй и срѣбнй и золотй и жемчугъ и
усяке дороге камѣньня.... Здѣлай милость, братйку, соколику,
лебедику! Поспѣшай якъ мога. Привези и юго съ собою, при-
вези и людей, щобъ кому швыдчь рушники подавати..... або
людей не треба и тутъ назбйраемо; тôлки юго мерщѣй, юго
до мене всзи!" Такъ урагова конотопська вѣдьма наробила, що
бѣдна дѣвка ажь на стѣну деретъ ся, та пробô бажа пана
сотника Уласовича Забрьоху. Нйчого пану хорунженку робити!
Звелѣвъ снѣдати подати, ѣсть и дума. Не удоволивъ ся и не
надумавъ ся, забажавъ объѣдати; объѣда и дума. Даль якъ по-
обѣдавъ, тай надумавсь и каже самъ собѣ: „Панъ Халявській
и у ротъ нйчого не бере, а панъ Забрьоха, не узявъ юго чортъ
не пролива; ще щобъ и мене не перепивъ. — Ну, дарма! ўд-
дамь сестру за нього, та зъ годъ мѣсьця зъ молодыми поживу.“
Такъ пораявшись самъ съ собою, сѣвъ на вôзокъ, тай чкур-
нувъ у Конотопъ, прямѣсѣнько до пана сотника, Микиты Ула-
совича Забрьохи. Тутъ наша панночка и заходила ся поратись
и къ сватаньню прибйратась: хату мые, столы, лавки, мисники
змыва, птицю патра, локшину крыше. горшки наставля, руш-
ники налагожуе... такъ що всѣ наньмички ажь позасаповались
отъ такого пораньня.

## Х.

Смутный и невеселый сидѣвъ панъ судденко, Демянъ
Омеляновичъ Халявській у своѣмъ хуторѣ у пустой хатѣ, ўт-
коль повыганявъ усѣхъ изъ сердца. И знай, то сердивесь, то
сумовавъ, то лаявъ усякого, хто тôлки на думку юму прихо-
дивъ, то свѣтомъ пудивъ и зъ журбы ажь захлявъ. Якъ же
юму було и не журитись? Панна хорунжѣвна, що зъ безвер-
хого хутора на сухой балцѣ, Олена юсиповна, котра побожа-
лась и закляла ся, що нй за кого за моїль не поде, опрôчъ
юго, що не одинъ вечѣръ ўнъ зъ нею до пôвночй просидѣвъ
пôдъ вербою, бôля крыницѣ; съ котрою ўнъ и перстѣнями об-
мѣнявесь; котра юму святою пятѣнкою забожила ся, що тôлки
ўнъ вернетъ ся съ походу ўтъ Чернѣгова, та пришле людей,
то вона заразъ и подае рушники.... а ўнъ на сее понадѣявшись,
та у Чернѣговѣ ажь пять копъ протрясъ, щобъ юго не дер-
жали та ўтпустили оженитись... що ўнъ вырвавшись съ Чер-

— 225 —

нѣгова, бѣгъ якъ скаженый до свого хутора, бѣгъ и нôчь и день, и коня занапативъ и самъ ажь засапавшись ускочивъ у хату, та мерщѣй и гукнувъ на Хиврю, таки свою наньмичку, щобъ бѣгла дядькôвъ, троюродныхъ братôвъ до него прикликала, щобъ мерщѣй брали хлѣбъ святый, та палички, та ёхалибъ до панны хорунжѣвны за рушниками... ажь тутъ юму Хивря и пôднесла пинхву, що, каже, панну хорунжѣвну вже просватали за пана сотника конотопського, Микиту Уласовича Забрьоху, що вже й рушники подавали и сватаньня запили, такъ що ну! що тôлки той, хто не бувъ на сватаньнй, той не бувъ пяный, а то усѣ лоскомъ лежали, ажь до другого пôвдня, що завтра буде и весѣльля, що вже панночка, зъ розпущеною косою, звѣсно якъ сирота, по вулицямъ у Конотопѣ съ пѣсеньками ходить и дружечокъ збйра; що юго дядины понаряжовались и пôшли у безверхій хутôръ короваю бгати; що самъ панъ Забрьоха приѣздивъ и поеднавъ ихъ слѣпого скрипника на весѣльлй грати... Сее усе якъ повыслуховувавъ панъ Халявській, та якъ роззявивъ ротъ слухаючи, то онъ такъ ему и зоставсь, ажь патьоки потекли. А далѣ якъ затрусить ся, ниначе у лихоманцѣ, очй ажь на лôбъ повылазили, та мовь горять, та якъ зложивъ кулаки, якъ хряпне себе по головѣ, що на силу устоявъ и довго чмелѣвъ слухавъ; далѣ вже якъ почавъ, мовь росперезаный, лаяти и панну Юсиповну и пана хорунженка и пана Забрьоху и дядькôвъ, дядинъ и братôвъ и невѣстокъ и дружокъ и коровайницъ и слѣпого скрипника и наньмичку Хиврю... вже коренивъ, коренивъ; вычитувавъ, вычитувавъ, ажь пѣна ему зъ рота бье, мовь у скаженого... а далѣ якъ кинетъ ся до Хиврѣ... такъ бы ёи и розтерзавъ, якбы не догадала ся, та не втекла.

Отъ то онъ зоставсь самъ собѣ у хатѣ тай сумовавъ и журивсь и съ сердця понарывавъ собѣ зъ головы волосься повнй жменѣ... та якъ здума, що вже не можно нйчимъ дѣла поправити, та такъ и заголосить, ажь завые, мовь панъ-отцевській хôртъ, тай подеретъ ся на стѣну.

Вже въ десяте товкмачивъ себе то по головѣ, то по грудямъ кулаччамъ, и тôлки що надумавъ було головою объ стѣну товктись... ажь... рыпъ!... и увôшла у хату бабуся стара, та престаренна, згорбилась, черезъ силу ноги волоче и паличкою пôдпираетъ ся. Войшла, поклонилась, тай каже: „Добры-день тобѣ паниченьку!“ А паничь мовчить, вытрѣщивъ очй, та сопе. „Чому таки въ тебе нема ніякого пораньня?“ каже баба, не потураючи, що онъ дивитъ ся на неи мовь скаженый. — „Нй птицѣ не патрають, нй баранця не зарѣзано и муки на локшину нйхто не крыше! — Отъ такъ приберись! Завтра въ нього весѣльля, а онъ собѣ и овва!...“

15

— 226 —

Не знаю, дебъ то опенилась сяя баба и якбы захрустѣли ђи косточки и хтобъ то ихъ и съ цуцикомъ позбйравъ, якбы Демянъ Омеляновичъ не розсердивсь за сіи бабусины речй, такъ що вже не можно бѣлшь! Пѣны ему повный ротъ, ажь черезъ край тече, и языка не поверне, тѣлки труситъ ся, та кулаки стуливъ, та скѣглить, мовь кривый цуцикъ. Думка така, що якбы ще трохи, то онъ бы съ сердця лопнувъ. Та якъ таки и стерпѣти? Тутъ чоловѣковй зовсѣмъ бѣда! Тѣлки було налагодивсь женити ся и людей посылати съ хлѣбомъ, а тутъ їому дѣвка и пódнесла печеного гарбуза! Та щежь яка й дѣвка? — Та, що любила ся зъ нимъ троха чи не бѣлшь году, що не одну нѣчь просидѣла зъ нимъ пódъ вербою боя крыницъ и тутъ божела ся и заприсягла ся, що нй за кого не пódе, опрѣчь іого, а тутъ, одно те, що ійде за другого; а друге те, що ійде за пана конотопського сотника, Забрьоху, надъ котрымъ вона и за очй и въ онй насмѣхала ся. Такъ якъ тутъ було пану судденку стерпѣти, що пósля такои бѣды, прійшла бабуся, та ще й така, що гидко скйпками узяти, тай та надъ нимъ кепкуе. Онъ бы, кажу, потрощивъ бы ђи на шматки, якъ старый деркачъ, такъ їому духъ заперло, и онъ не здужа и поворушитись, а вона тымъ часомъ и каже: „Чого бо ты такъ лютуешь? Мовчи, та дышь, та слухай мене. Буду я суча донька, коли панна хорунжѣвна, Олена, що зъ безверхого хутора, не буде за тобою, ще завтра чимъ свѣтъ.“ Якъ сказала ему се бабуся, такъ онъ зъ радощѣвъ ажь задрыжавъ, та щось хотѣвъ сказати, тай не змōгъ; а тōлки вываливъ очй, та силкуючись, ледве, ледве промовивъ: „іо!“ „Та будь я шельмовська анахтемська дочка! щобъ минѣ очй повылазили, щобъ минѣ руки и ноги покорчило, щобъ минѣ трясьця, щобъ на моїй тварй сѣло сѣмсотъ пѣстрячокъ та болячокъ,“ — та и усякими вѣдьомськими проклинаньнями стала проклинатись — „коли,“ каже, „не зроблю такъ, що ты зъ Оленою завтра у вутренй обвѣнчашь ся, тōлки слухай мене; адже ты мене добрѣ знаешь?“

Якъ таки сьому паничевй и не знати конотопськои вѣдьмы
Явдохи Зубихи, (бо се вона була), коли вона ему разъ язы-
чокъ пódнймала, у друге остуду знймала; такъ вже дала ся
вона ему знатись. Отъ то якъ почувъ онъ се онъ неи, такъ на
душй стало ему легше, заразъ и орозумѣвъ, що їому треба
робити, та мерщйй ђй беркиць въ ноги, тай просить: „Тѣточко,
голубочко! Зробѣтъ, якъ знаете зробѣтъ, щобъ моя була Олена;
цѣлѣсѣнькій годъ буду васъ рódною матѣрю звати, куплю пла-
хту, очѣпокъ, серпанокъ, чого забажа душа ваша и вашего
кота.... Тōлки дйвѣтесь лишень вже Олена дружечокъ эйра,
коровайницѣ вже досе дѣжу по хатѣ поносили, а панъ сотникъ

— 227 —

конотопській, Микита Уласовичъ, нанявъ слѣпого скрипника на весѣльлі грати, такъ де вже..." — „Хибажь я не Явдоха? — Я юму зроблю весѣлеля! — Нехай лишень укоштуетъ ся, не- хай протрусить батьковы карбованчики для тебе, а я и іого оженю. Нехай и Олена збіра дружечокъ, нехай починаю присѣвовати Микитові, а я знаю, що зведуть на Демянка. Приньмай сяжь хутко, кажи, щобъ у господѣ и пекли и ва- рили и чого треба наточили, а ты бѣжи збірай бояръ, свашку, свѣтилку, старостовъ, та якого небудь батька знайди, щобъ порадокъ дававь."

Агу! панъ судденко повеселѣшавъ; хвативъ поясъ и ставъ пôдпирѣзоватись, та за шапку братись, щобъ ійти за поѣздомъ, а Явдоха выходючи съ хаты, стала весѣльнои спѣвати, та ще й прискакуе:

У Демянка та батькѣвъ много,
А рôдного та нî одного.
Та все такî, що напити ся,
А нîкому й пожурити ся.
Усе такî, що пити, гуляти,
А нîкому та порадоньки дати.

XI.

Смутна и невесела убîрала ся у своїй хатѣ панна хорун-
жѣвна, Іосиповна Олена, на своему безверхому хуторѣ, що на
сухой балцѣ. И вбираетъ ся и не вбираетъ ся; требабъ то по-
спѣшити, бо вже у селѣ передзвонили до вутренѣ у водинѣ
дсвонѣ и стали у вовсѣ дзвоны дзвонити; треба їй поспѣшати
до церквы, бо учора на домовинахъ такъ порадились, щобъ їй
тутъ у вутренй и звѣнчатись съ конотопськимъ сотникомъ, па-
номъ Забрьохою Мнкитою Уласовичемъ, а ътъ хутора до села
буде верстовъ съ пять, (або двѣ); такъ отъ треба їй поспѣ-
шати, щобъ выспѣти, такъ щось руки не пôднімаютъ ся. Уже
вона и розчесала ся, вже и косы у дрônбушки поплела, стала
ленты покладати, зиркъ! що нй налучча скйндячка, що їй по-
даровавъ панъ судденко... їи такъ и узяло изъ за плечей;
згадавши юго засумовала и трошки сплакнула. Зубихажь тутъ
такъ и розсыпаетъ ся. И сюды шатнетъ ся и туды мотнетъ
ся; и намисто Оленѣ навязуе на шю и голову квѣча; а якъ
нарядила зовсѣмъ, то й выбѣгла мершѣй на дворъ; поверну-
лась на одной нозѣ протѣвъ сонця тричй, зашепотѣла щось
таке собѣ нищечкомъ, обвела рукою туды, де село, тай ска-
зала: „Хто мае поспѣшати, нехай не выйде съ хаты и щобъ
до сходъ сонця не знайшовъ нй дверей нй бконця." Увôшедши

*

— 228 —

впять у хату, стала знаряжати панночку Олену до вѣнця: зве-
лѣла й тричй поклонитись у ноги батьковй и матерѣ, що для
такого случаю знайшли, а далѣ й братйковй рôдному. Старшой
дружцѣ дала пару свѣчечокъ пятаковыхъ до вѣнця, хустку
руки звязати, рушникъ пôдъ ноги и шага пôдъ рушникъ па-
ламаревй за ставникъ, а далѣ тихесенько, щобъ нейто не ба-
чивъ, дала тежь дружцѣ якусь кôсточку, та якійсь то репя-
шокъ и навчила ёи, що и коли зъ ними робити. Отъ и пôшла
наша молода съ старшою дружкою у село, поспѣшаючи до
вутренѣ, щобъ тамъ шлюбъ приньмати съ паномъ Забрьохою,
конотопськимъ сотникомъ, Микитою Уласовичомъ. — Щожь
робила Явдоха, зоставшись на безверхомъ хуторѣ? Тамъ дѣво-
вала годовъ сорокъ дѣвка, а звали ёи Солоха. Бѣдна та пере-
бѣдна; ней одежѣ у неи не було и нейчого. Та ще на одно око
слѣпа, ôтъ паршѣвъ волосья повылазило и голова голѣсѣнька,
якъ долоня; уся шія у чирякахъ та въ пѣстрякахъ, ажь тече;
на щоцѣ огникъ, зубовъ недолйкъ, горбатенька, курноса, тôлки
ямка замѣсць носа; на одну ногу крива и правои, скарлюче-
нои руки до рота не дôднесе. Отъ таку то кралю Зубиха узяв-
ши, тай убрала у ленты и замѣсць кôсъ пороспусекала кônцѣ,
удягла у чужу свиту, выпрохала намиста съ хрестами и повя-
зала ёй на шію, та якъ вже зовѣсмь убрала, Явдоха посадила
ѣи верхи на паличку, а сама сѣла на другу. цмокнула, ньок-
нули... палички и чуркнули скôлки духу, ажь пылъ за ними
хмарою. Прибѣгши у село до церквы, Явдоха й каже Солосъ:
„Стой же ты, дѣвко, на рундуку, бôля куны, та держи у руцѣ
отецю маковку. Якій козакъ прійде, та озьме тебе за руку, та
уведе вѣнчатись, не дрочись, не царамонь ся. вѣнчайсь смѣ-
ливо. Глядиль, дожидай до сходъ сонця.“ Солоха стала и до-
жида, а Явдоха мотнулась до свого дѣла.

Оленажь съ старшою дружкою знай йдуть та поспѣша-
ють у село, щобъ поспѣти до вутренѣ. Олена що йде, то усе
выхваля пана Забрьоху, якій то онъ гарный, чорнявый, повно-
видый, якій то въ нього усы штепнй и якій самъ увесь лепській
та моторный. Якъ же йдучи де тôлки зôйдуть на перехрестя,
то старша дружечка кôсточкою, що дала Явдоха, тричй панну
Олену у спину тихенько: стукъ, стукъ, стукъ! та и примо-
вить: „а геть нелюбе!“ То Олена ёи и пыта: „що ты, сестричко,
мене въ спину товчешь?“ — „Та то я, панночко, пѣрячко зняла,
на кунтушнъ було прилипло.“ То Олена и стане впять про пана Ула-
совича казати, та вже не стакъ его похваляе: то въ нього нема
такихъ очиць якъ у пана судденка. На другомъ перехрестьи
и усы поганѣшнѣй, чимъ у пана Халявеського; далѣ вже онъ
и сякій и такій и стыдкій и бридкій и поганый и мерзеный.
А якъ дôшли до церквы, то старша дружечка тихенько зъ заду

— 229 —

и розвязала шнурочокъ, на нѣмъ повѣшеный бувъ капшучокъ,
а у тѣмъ капшуцѣ була жабяча задня права лапка, та зѣ не-
ижь пересушене сердце, та лобова кōсточка, та Микитового
слѣду трохи. Отъ якъ розвязала, а той капшучокъ и спавъ,
такъ що Олена и не счула ся; отъ вона заразъ и крикнула:
„цуръ же юму. пекъ юму, тому Забрьоєц, не хочу тай не хочу
за нього за мōжь. Вернѣмо ся, сестро, до дому.“ — „Та чогожь
вертать ся?“ каже дружечка; „постоймо хочь трохи у церквѣ;
колижь панъ сотникъ до тебе пōдōйде, щобъ шлюбъ принь-
мати, то ты тутъ и ôткинь ся. Се ще юму стыднѣшь буде, що
при людяхъ такій бешкетъ ему зробишь.“ — „Отсе справды,
що такъ,“ каже Олена; „таки тутъ юму межи-очй и плюну.
Ходѣмъ же у церкву.“ Увōйшли у церкву. Панна Юсиповна
зиркъ, зиркъ по церквѣ, — нема пана Уласовича. Вже швыдко
и выйдуть, а юго нема; отъ вона то почервонѣе якъ макъ, то
побѣлье якъ полотно; усе, сердешна, боитъ ся, щобъ онъ не
вōйшовъ, та щобъ не потягнувъ ёи до шлюбу. Ажь ось, тōлки
що дочитали ся до: во утріе избивахъ, ажь — шасть у
дверй: свашки, свѣтилки, бояры, дружко, пōдōружій, старосты;
та усе не простй, усе стъ паньства, у кунтушахъ, у черкескахъ,
у сукняхъ такихъ, що тōлки поцмокай! — Ще важнѣшь були,
чимъ у нашого поповича, що до хвилозохвіи ходивъ, та оже-
нившись на нашōй дякōвнѣ, у насъ у селѣ попомѣ ставѣ. —
А за такимъ то поѣздомъ увōйшовъ и молодый... Хтожь то
такій? Олена такъ и затрусила ся, якъ вздрѣла, що се не панъ
сотникъ конотопській, Уласовичъ, а ссуть панъ судденко Ха-
лявській Омеляновичъ, кого вона такъ щиро любила. А старша
дружечка мершѣй тымъ репяхомъ, що вѣдма дала, та ёи
у спину — товкъ! — тай примовила тихенько: „причепись
впять.“ Олена пōсля сего такъ и згорѣла, та промежь народу
пропхала ся до пана Халявського, та юго за руку — сѣи! —
и каже: „бери мене; якъ хочь, а бери. Колижь въ тебе е друга
то покажи. де вона. я ёй, суцѣ, тутже очй выдряпаю. То я
було обожеволѣла, а теперь вмру, коли мене покинешь...“ —
„Та яжь за тымъ, панночко, и прийшовъ, щобъ съ тобою за-
колѣ приняти!“ сказавъ панъ судденко, тай потягъ ёи за руку
до стōльця; а вже пōпъ бувъ поеднаный. Не забарились, про-
спѣвали лозу плодовиту, окрутили кругъ стōльця, звелѣли
молодымъ поцѣловатись, вчистили зъ молодого пōвъ копы, тай
ōтпустили до дому, а самы зостали ся то свѣчки гасити, то-що.

XII.

Смутный и невеселый ходить по хатѣ панъ конотопській
сотникъ, Микита Уласовичъ, Забрьоха, урядившись якъ можно

— 230 —

гарнѣшь и выголившись чистесенько и чубъ пôдетригши лю-
бесенько. Ходить ôнъ по хатѣ, куды ще зъ вечера приѣхавъ
съ Конотопа у село, щобъ у вутренй вѣнчати ся съ панною
хорунжѣвною, Юсиповною, якъ учора домовили ся. Тôлки що
вдарили въ дзвônъ до вутренѣ, вже ôнъ и скочивъ и розбу-
дивъ пана писаря Пѣстряка Ригоровича, що покликавъ его
у старшî бояре.

Поки дзвонили, наше козацство голило ся, обувало ся,
одягало ся — и якъ вже була пора, то одягнувши новî, крым-
ськихъ смушкôвъ кожухи, стали выходитi......

„Та отверзайте, пане Уласовичъ, безъ преткновенія. При-
сѣ бо часть. Нутежь, нуте. Пошто надъ защѣпкою глумляе-
тесь? Сокрушайте ѣи; отверзайте врата у сѣни.“ — Такъ ко-
мандувавъ панъ Ригоровичъ на пана сотника, що знай маца
по дверямъ, та нêтчиня. — „Але!“ каже Микита Уласовичъ;
„отверзай ты, коли знайдешь. Бачь, нема дверей!.....“ — „Чесо
ради сіе бысть?“ каже панъ писарь; дверй ссуть на празѣ,
а прагъ на дверяхъ. Возтягнѣть лишень плямку...... — „Та
яка тутъ у чорта плямка? — Стѣна гола, а дверей катъ-ма.
Отъ самъ подивись.“

Кинувсь панъ Пѣстрякъ..... хапъ, хапъ! мацъ, мацъ! нема
дверей, тай плямки не налапа; сама стѣна стала передъ ними.
Шука одинъ, шука — ажь употѣе; сваритъ ся другій и пере-
мѣнить іого; стане скрбзь обмацовати, нема тай нема!

„Що за не добра мати? — Де у гаспида подѣвали ся
дверй?“ ажь скйглить панъ Забрьоха; та съ сердця ажь зу-
бами клаца, бо вже давно у усѣ дзвоны передзвонили. — „Ви-
дѣхъ дверй отверзающіи ся сѣмо и овамо, и се не бѣ.“ Такъ
гарчавъ Ригоровичъ, ажь патлы на собѣ рвучи. Далѣ каже:
„А що сотворимо, пане сотнику? Разверзѣмъ объятія и присту-
пимъ на прикосновеніе, дондеже сотворимо совокупленіе.“ —
„Та кажи минѣ просто, пане писарю! Теперь не до письма!“
казавъ ему ажь плачучи панъ Уласовичъ. „Я й такъ себе не
тямлю, а ôнъ ще письмомъ очй ковиря. Кажи бо просто.“ —
„Прикосновеніе, осязаніе, сирѣчъ: мацаніе. Дадѣте вашу де-
сницю у мою шуицю, тай будемъ разомъ мацаніе воспроизво-
дити кругъ усѣи хаты, чи не сокрыша ся де дверй во ономъ
мѣецѣ. Або чи не якій врагъ, ненавидяй добра, похити ихъ.“

На силу росчухавъ панъ Микита, що писарь хоче робити.
Отъ и приняли ся мацати по стѣнѣ. Одинъ йде у водинъ бôкъ,
а другій у другій: мацъ, мацъ! хапъ, хапъ! — „Чи е Риго-
ровичъ?“ — „Нѣсть! изчезоша яко дымъ.“ — „Ходѣмъ даліть?“
— Впять пôшли. „Чи обрѣли, пане Уласовичу?“ — „Тфу! Бо-
дай вони слизли! А вже и достойно дзвонять. А! морока.
тай годѣ!.....“

— 231 —

Облапають усю хату, збійдутъ ся впять до купы... нема,
дверей, тай нема. Впять розбійдутъ ся; той по сонцю, а другій
на впаки сонця... лапають... Збійдутъ ся... нема! — Вжебъ
раді, хочбы ёконце намацать, такъ и те, катъ іого зна де дѣло
ся. Ажь плачуть обыдва. Панъ Уласовичъ Микита сѣвъ на до-
лѣвцѣ, та давай у голосъ: „Вже досе и вутреня ёдбійшла, а
мене панна хорунжѣвна, дожидалась, дожидалась, та може вже
и до дому пōшла. Ой лěлечко, лěлечко!“ А панъ Пѣстрякъ,
знать щось свое надумавъ, якъ ставъ середъ хаты, розводить
пальцями и тōлки що хотѣвъ щось сказати, ажь ось... брязь,
плямка! рыпъ, дверй!... шасть у хату — Явдоха Зубиха, ихъ
пріятелька, конотопська вѣдьма, що сама таку мару на нихъ
напустила и дверй ёдъ нихъ сховала. Отъ и загомонѣла на
нихъ: „Чи вы подурѣли, чи вы показили ся? Якого гаспида
вы тутъ робите? Чому не ійдете вѣнчатись? Але затого вый-
дуть зъ вутренѣ, и молода зъ дружками давно жде, а вони
тутъ ханьки мнуть.“ — „Охъ, тѣтусю!“ насилу промовивъ панъ
Забрьоха: „тутъ зовѣмъ бѣда.“

„Смущеніе веліе учини ся,“ казавъ Ригоровичъ, съ пōд-
лѣба приглядаючись на Зубиху; „сія дверь, въ нюже произве-
деніе сотворяетъ увесь родъ чоловѣческій, бысть погибшая; и
се паки обрѣте ся, но како? не вѣмъ!“

„Роскажи ты, пане Микито, минѣ по людськи, а іого ніхто
не второпа. Що тутъ вамъ за приведеніе було?“ такъ пытала
Явдоха, буцѣмъ то и не знала нічого.

„Та тутъ таке було,“ казавъ панъ Забрьоха, „що якъ
его и росказати. Хтось було дверй въ насъ вкравъ! Вже мы
ихъ лапали, лапали; обмацовали, обмацовали; прийшлось було
пробѣ кричати, а ты тутъ и вōйшла.“ „Те, те, те! Знаю, знаю!“
каже вѣдьма. „Бачь суча донька що було наробила? Та я ёи
переспорю. Вона ще й не таке хоче съ тобою зробити; та ты
не потурай. Иди лишень зъ бояриномъ швыдче до церквы,
тай бери свою дѣвку. Не розглядай, чи вона Олена, чи не
Олена, а тōлки бери ту, що стоить на рундуку, бōля куны,
та у рукахъ червону маковку держить. Глядінь, не дуже ве-
редуй и на Олену, хочь ёи и побачишь де, не квапъ ся, то
буде не вона, а зъ маковкою твоя. Бачь, прибѣгла съ Кіева
дядина пана судденка Халявського, ще злѣша мене, та не
стакъ зна, якъ я. Вона першь въ тебе дверй вкрала, а теперь
на панночку Олену наслала мару, буцѣмъ то вона и слѣпа и
крива и чиряковата и коростява и буцѣмъ то вона зовѣмъ
не вона. Одже ты не царамонь ся, щобъ псюха не посмѣяла
ся надъ нами. Вѣнчай ся смѣлево; а якъ прийдете ёдъ вѣнця,
такъ я усе злее ёдверну и ёи стару суку прожену. Бѣжѣтъ
же швыдшь.“ Та сее кажучи глянула на Ригоровича, тай мор-

— 232 —

гонула юму, а той кахикнувъ по дяковськи, тай сказавъ самъ
собѣ: „Догадавсь!“

Отъ нашî хлопцî, подяковавши Явдосѣ усякъ за свое,
мершѣй пôшли собѣ. Поки дойшли до церквы, ажъ вже усъ
повыходили, тôлки самî поны зôстали ся, дещо прибйра-
ючи, та·зъ людей дехто, то свѣчечки мѣняючи, то що. А пана
Халявського зъ молодою, та съ поѣздомъ и духу не зôстало
ся. А Солоха стоить собѣ на рундуку, боля куны, макôвку
у рукахъ мне и жониха жде. Панъ Микита на неи — зиркъ!
такъ у нього у животѣ и похолодуло. Хороша краля.

Дививсь, сердешный, на неи, та здохнувши важко и каже:
„що то за проява стоить?“ — „Мню,“ каже писарь, „яко сія
есть, единая изъ седмидесяти дщерей царя Прода, ихже онъ
окаянный породи пагубы ради рода христіянського. Едина ссьть
лихорадка, друга лихоманка, третя трясця, четверта напра-
сниця, пята поганка и прочіи и прочіи, имже нѣсть числа. Азъ
же мню....“ — „Та не мни бо, пане писарю, а кажи дѣло.
Чи се перевертень, чи се вона справды така?“ — „Ей, госпо-
дине! Егда воззрю не неи умными очима, то зрю панну Олену,
хорунжѣвну, Юсиповну, превелѣнную дѣвицю. Егда же раз-
смотряю ѣи грѣховными, плотскими очима, то обрѣтаю ѣи изъ-
едомою паршами паче усѣхъ мерзостей усего лиця земли. Азъ
же мню, яко сіе есть обаваніе Явдохи, велемудрои рекше Зу-
бихи, еже устрои посмѣянія ради тресутубо анахтемески про-
клятои вѣдьми Кіѣвскими.“ — „Такъ щожь, пане Писарю, брати?“
— „Та берѣтъ, добродѣю. Аще совѣсть не зазритъ, берѣтъ. Со-
творѣте совокупленіе, а по совокупленіи усякое обаваніе изче-
заетъ яко дымъ и разточаетъ ся яко прахъ перестный.“

Отъ панъ Уласовичъ пódтягъ жîвотъ, та пódошовъ до
Солохи, тай каже: „Чи не созволяете, панночко, зо мною
шлюбъ приняти?“ — А Солоха и загутнявѣла: „Созволяю.“
— Мершѣй побравшись за рученьки, якъ голубъ зъ голубкою
и вōшли у церкву, та до стōльця. Не забарились и ихъ обкру-
тити. Панъ-отець и каже. — „А поцѣлуйтесь!“ — Панъ За-
брьоха, не дуже розглядавъ, обтеръ усы, та свою гарну молоду,
цмокъ! на усю церкву, та зъ радощѣвъ и выкинувъ поповй
ажъ пять алтынъ, та усё денежками, и пōшовъ съ своею мо-
лодою у безверхій хутōръ. А старшій бояринъ, панъ Пѣстрякъ,
кишки рве зо смѣху, та бѣга по селу, та збйра евōй поѣздъ,
щобъ швыдче на посадъ молодыхъ садовити.

XIII.

Смутный и невеселый стоявъ, понуривши голову ажъ до
грудей, панъ конотопськіи сотникъ, Микита Уласовичъ Забрьоха,
у безверхому хуторѣ боля панськихъ хатъ, девлячись що панна

— 233 —

хорунжѣвна, Олена Юсиповна сидить на посадѣ съ паномъ судденкомъ, Демяномъ Омеляновичемъ Халявськимъ, а бѣля нього естоить... Солоха! Дѣвка гарна, чепурна, одягна... бо що було на нѣй до вѣнця позвычено, чи плахта, чи свита, чи намисто, чи скиндячки, то усе люде свое познймали, а вона й зосталась голомоза, боса, сорочка черна, дѣрява, розхрѣстана, и тѣлки що шматкомъ старои плахты запялась, тай годѣ. Отъ усе убраньня на нѣй! — Отъ такъ то юму удружила Явдоха Зубиха, конотопська вѣдма, за той бешкетъ, що онъ ъй и на рѣчцѣ и надъ рѣчкою при усѣй громадѣ зробивъ. А й не онъ же то, коли по правдѣ сказати: то поравсь надъ нею панъ Пѣстрякъ; онъ и пана сотника на ее навѣвѣ; ну, та знаете, що на свѣтѣ усе такъ йде: що писарь збездѣлнича, такъ ему и нічого; а суддя зъ дуру, не знаючи дѣла пѣдпише, такъ онъ и у пѣд-вѣтѣ; на ньому усе лихо и складетъ ся.

Стоявъ, стоявъ панъ Уласовичъ довгенько и розуму не приложить, що юму теперички на свѣтѣ и робити! — Забѣгъ бы на край свѣта, такъ усе шлюбу не розёрве: казавъ бо при вѣнчаньньи, що не покину ъи ажь до смерти. А якъ гляне у бѣкно, юго панна Олена сидить край пана Халявського, якъ послуха, що дружечки приспѣвують вже не такъ якъ учора. замѣсць Микитки, та вже Демянка, а слѣпый скрипникъ, сидючи у сѣняхъ що е духу скрипить Дербенській маршь, а бѣсова вѣдма, Явдоха Зубиха, замѣсць матері сидить у червоныхъ юхтовыхъ чоботахъ съ пѣдковами у пядь, а на головѣ кибалка, що усе то зять, панъ Халявській надаровавъ, та ще вона вызирне до нього у бѣконце, тай глузуе надъ нимъ, такъ ажь обѣ полы бьетъ ся руками и зубами клаца.

Панъ Ригоровичъ маявъ було покинути и свое бояринство и притулити ся до чужого весѣлья, бо бачивъ, що тутъ и страва усяка, мудра, и горѣлки багацько и поштують на подрядъ усѣхъ не розбіраючи, хто першу пье, а хто вже и пяту. Поткнувшись було такъ юму и чарки понюхати не дали и у хату ходу не дали. „Иди,“ кажуть, собѣ на свое весѣлья. „Отъ онъ подумавъ, що, каже, живе покину, а мертвого пѣду ськати, плюнувъ имъ черезъ порѣгъ, туй пѣшовъ до свого поѣзду.

Отъ ихъ дружко зббравъ усѣхъ и каже: „А щожь пане сотнику! якого пива наварили, таке будемо й пити. Чого тuteчка будемо розглядати? Треба свое дѣло справляти. Поѣдемо лишьень у Конотопъ, треба якъ почали, такъ по закону и скончати? вже й не рано. „Поѣхали, приѣхали, сякъ — такъ дали порадокъ, достали дечого у пана Уласовича зъ материзны, прикрыли грѣшне Солошине тѣло, стала хочь трохи не стакъ бридка, посадили молодыхъ за столѣ, стравыжь було усякои

— 234 —

наварено, булажь и горѣлка, була й варена. Таки нîчого ска-
зати, було дѣло съ порадкомъ.

Чи спѣвали дружечки, чи не спѣвали; чи танцьовали па-
рубки зъ дѣвчатами, чи не танцьовали, а мерщѣй подѣлили
коровай, тай положили молодыхъ спати..... Здыхнувъ не разъ
тяжко та важко панъ Уласовичъ згадуючи, на якихъ бы то
мнякесенькихъ подушечкахъ спавбы онъ съ панною хорунжѣв-
ною и усе.... и тее.... а тутъ довелось лятати на своѣй паничев-
ськой перинѣ, та ще съ коростявою Солохою... Та ще на ту
бѣду, збйраючись на паннѣ Юсиповѣ женити ся, Пазьку, таки
наньмичку свою, що іому усегда пôсля объдъ у головцѣ ськала,
ôtпустивъ до пана писаря до того жь дѣла. А сидючи на по-
садѣ съ своею Солохою, якъ вздрѣвъ Пазьку, що прійшла на
весѣльля дивити ся, такъ.... ажь оскома его узяла..... Ну, сякъ-
такъ переночовали. Яка нî була Солоха, а прійшлось той, що
замѣсць матерî, по закону хомутъ надѣвати, якъ водить ся
часомъ по весѣльлямъ у городѣ.... Щежь дужче пана Уласо-
вича узявъ жаль, якъ панъ Халявській съ своею молодою при-
бѣгъ тарадайкою у городъ покрывати ся. Попереду везуть на
превысоченому дрютьцѣ запаску шовкову, та червону — чер-
вону, якъ е сама настояща калина.... и конямъ чубы, и музицѣ
и руки и скрипку и чубъ и усы, червоными лентами попере-
вязовали; и покрывали молодыхъ у церквѣ. А въ пана Микиты
Уласовича Забрьохи, хочь е и стьожки, е й хустки, та ба! не
вывезло! Повѣвъ Солоху покрывати дружко.... на смѣтья, по
закону. Лихо нашому пановî Забрьоєть, тай годѣ!!!

Зôбрали ся люде. лагодятъ ся калачь роздѣляти, змовля-
ютъ ся, чимъ пана Забрьоху даровати; сякій — такій а онъ
е сотникъ надъ сотнею, старшина, жменею придева не ôдбу-
дешь; а коли не такъ, то онъ таки свое коли небудь ôддячить.
Отъ рядютъ ся промежь себе: той хоче баранца, той порося,
той телушку дати, и вже панъ Пѣстрякъ, звычайно якъ пи-
сарь, узявши вуголь у руки, хоче записовати на стѣнѣ, хто що
подаруе; а дружко збйраетъ ся выкрикати такими голосами,
яку хто скотину подаруе... ажь ось и вбѣгъ козакъ изъ Чер-
нѣгова и заразъ подавъ письмо до пана сотника, ôтъ самѣ-
сѣнького пана полковника Чернѣговського.

Надувъъ нашъ панъ Забрьоха мовѣ индикъ и ставъ ши-
кати щобъ усѣ замовчали, и каже: „Цытьте лишень, мовѣтъ:
Пане писарю! а прочитай кс сей ленортъ. Бачь, минъ нîколи:
я теперички на посадѣ сижу, я молодый. А читай, читай; чи
нема якои новины, або якои милости. Та голосѣшь читай!“

Поки панъ Пѣстрякъ читавъ по складамъ, та зопинявъ
ся надъ слово-титла, такъ ще нîчого; якъ же ставъ по вер-
хамъ читати, такъ ну! — фить, фить!.... тай тônки. Тамъ було

— 235 —

таке писано, що пана Забрьоху, таки нашого Микиту Уласовича, за чимъ не послухавъ пана полковника Чернѣговського, та не прійшовъ съ храброю конотопською сотнею у Чернѣговъ, якъ ему було писано, а замѣсць того, заполо̧сковавъ у ставку конотопськихъ молодиць, та старыхъ бабъ, мовь платъя, та съ пōвъ десятка ихъ на смерть утопивъ; а далѣ якъ вышукавъ промежь нихъ вѣдьму, та й и пōддавъ ся и чортяцѣ душу закрепостивъ, тай лѣтавъ у вирѣ мовь той птахъ заморській, що усѣ людѣ бачили и дивовались и полякались, а дещакимъ малымъ дѣтямъ и переполохъ выливали, такъ то добре кумандовавъ панъ сотникъ падѣ своею сотнею, такъ за те его съ сотничества и змѣнити....

Якъ се почувъ народъ, такъ и вžахнулись и стоять роты пороззявльовавши, а нашъ сердешный Забрьоха сидить, мовь гарячимъ борщемъ похлынувъ ся.... и казатибъ то, и у горлѣ застряло; и поблѣдъ и посинѣвъ и запѣнивъ ся и сльозы пустивъ. А Ригоровичъ ему и каже: „Отъ также пане сот... чи то пакъ вже пане Микито! такъ тобѣ и треба. Ты вже було дуже розбравъ ся и вже й писаря не слухавъ, и мавъ умнѣшій юго бути, та бачь, у вирѣ лѣтавъ, та сотничество и пролѣтавъ. Сежь ще на першому листку такъ писано, а ось перевернемо на другій, що то тамъ прочитаемо. Може й нашь верхъ буде. Цыть-тежь усѣ, слухайте; кого начиталю надъ вами сотникомъ, такъ заразъ покланайтесь іому и на ралець зѣ гостинцями ійдѣте.“

Тай перевернувъ папиръ, усы розгладивъ, озирнувъ усѣхъ, щобъ дивили ся на нього и кахикнувъ тричй по школярськй, и ставъ читати.... Якъ же начитавъ, що конотопськимъ сотникомъ настановили не юго, якъ онъ бажавъ и щиро надѣявъ ся, и съ тымъ и Забрьоху скрутивъ съ сотничества, а зѣ другои сотѣ узяли судденка, Демяна Омеляновича, пана Халявського, тай письмо упустивъ и голову похиливъ, и довго думавъ, думавъ — далѣ пōднявъ голову, тай каже собѣ: „Дарма! пōдобьюсь пōдъ нового, тай буду имъ орудовати. Недовго буде пановати. Пошію и сього у дурнѣ, юго измѣнять, тогда вже вень я буду. — Оставай сяжь пане сот.... чи то пакъ — пане Микито съ своею Солохою, а я пōду до нового пана сотника, Демяна Омеляновича; и той подарунокъ, що лагодивъ тобѣ на весѣльля, понесу ему на ралець. А хто, хлопцѣ зо мною?“— Я—я—я— заревла громада и потягли съ хаты, не вважаюсь, що й чарки поналиванй и калачь дружко покраявъ. И що то сказати: усѣ, и дружко и пōддержій и бояре и усѣ розойшлись; зоставсь самъ Микита съ Солохою, нѣкому було и стравы ѣсти, що на объѣдъ понаварьовали. Отъ таке то було

— 236 —

весѣльля у Микиты Уласовича Забрьохи, що бувь колись у слав-
ному, сотенному мѣстечкові паномъ сотникомъ!!!

XIV.

Смутный и невеселый увōйшовъ на другій день у хату,
до Микиты Уласовича Забрьохи, панъ конотопській писарь,
Прокōпъ Ригоровичъ Пѣстрякъ. Та вōшедчи такъ и поточивь
ся на лаву, схиливсь на стōлъ, тай заголосивъ.... „Не задавай
жалю, Ригоровичъ!“ каже іому Уласовичъ; тутъ и такъ ну-
дно на свѣтѣ дивитись. — Чого бо ты выешь, ниначе собака? —
Хиба чи не напала и на твою Пазьку короста, якъ на мою
Солоху?"

„Бодай усѣ на свѣтѣ и Солохи и Пазьки и Явдохи, усѣ,
усѣ, усѣ покоростявѣли, то минѣ й байдуже. — Горе, Уласо-
вичу! горе постиже мою утробу до раздраженія!“ „А минѣ що
за нужда?“ казавъ Микита, згадавши якъ ўдойшовъ ўдъ него
Пѣстрякъ, почувши, що его змѣнили и не давъ іому ніякои по-
радоньки, та ще у ўчй и насѣявъ ся. —

„Не воспомяни моихъ первыхъ беззаконій, друже! Нынѣ
и азъ грѣшный у простотѣ содержу ся.“

„Якъ такъ?“ спытавъ Уласовичъ, а Пѣстрякъ по своему,
по письменські и росказавъ, якъ ўнъ прійшовъ до нового сот-
ника прехваброи конотопськои сотнѣ, Демяна Омеляновича, па-
на Халявського, и якъ той каже: — „воззрѣвъ на нього гор-
дымъ окомъ и нечистымъ сердцемъ, аки на пса смердяща“ и
звѣлѣвъ іому писати до вельможного пана полковника лепортъ
объ такōмъ и объ такōмъ дѣлѣ. Ригоровичъ захотѣвъ пому-
дровати и щобъ съ першои поры зануздати пана сотника по
своему, щобъ не дуже брышкавъ протйвъ писаря, написавъ по
своему. Панъ сотникъ розчухавъ, що не такъ, бо й самъ бувъ
письменный, каже писаревй: не такъ! а писарь іому у водѣтъ:
„такъ. Я вже знаю, що по моему лучче буде.“ Панъ сотникъ
крикнувъ: пиши по моему.“ А писарь каже я на те писарь, я
знаю якъ и що треба!“ — Якъ же панъ сотникъ розлютуетъ
ся, якъ крикне: „Такъ ты вже не писарь, сякій-такій сыну“
и почавъ коренити и батька и матѣрь, попередъ Забрьошиныхъ,
а далѣ и Пѣстряковыхъ и увесь родъ ихъ, а далѣ самого Пѣ-
стряка лаявъ, лаявъ на усѣ боки. та у потылицю, и выгнавъ
его съ хаты и змѣнивъ его съ писарства, а намѣсць юго на-
становивъ пōдписчого, хлопця, блазна, „юго“ — такъ закōн-
чавъ Пѣстрякъ — „не единожды за возлобіе чухравъ и по
лядвiямъ поруганіе чинивъ.“

„Скажи минѣ на милость, Ригоровичъ!“ пытавъ Микита
Уласовичъ; — „хто се намъ таку каность укрутивъ?“

— 237 —

„Оле минѣ!“ здыхнувши казавъ Пѣстрякъ; „врагъ рода
чоловѣческого, Явдоха Зубиха, великоименитая вѣдьма преслав-
нои слободы Конотопа. Сія то увозмездила, що й полетѣвъ еси
аки птица пернатая; вона обуяла и панну хорунжѣвну, нынѣ
паню Халявську, та ще-охъ! — и сотничку, воеже бы имѣти
непреткновенное намѣреніе соити ся съ тобою у бракъ; вона
и до убытку тебе препроведе; вона и глумленіе надъ нами
вчинила, похитивши въ насъ дверй; вона преврати гнуснообраз-
ную твою паню Солоху — нехай здорова буде! — замѣсць
лѣпообразнои панны Олены и одружи тебе зъ нею; вона, вона
усьому злу ссуть и вина и притчина и предметъ. А усе сіе
учини у вотщеніе за поруганіе надъ лядвіями ея. — Вотще
мы ѣи, друже, замѣсць прочуханки, не сожгохомъ, яко языч-
ницю, хварисейку, садукейку и мытарку у пещй халдействій!“

„Такъ подаймо на неи лепортъ!“ казавъ Забрьоха; „не-
хай вона намъ заплатить за безчестя, що насъ позмѣняли, та
ще мене на Солохъ оженили. Нехай ѣи посадють у колоду....“

„Ов-ва!“ здыхнувъ Ригоровичъ и каже: „Не имать нынѣ
власти надъ нею нейто. Панѣ сотничка учинила й парчеве
возглавіе, сирѣчь, очѣпокъ и нову намѣтку и плахту; а панъ
сотникъ Халявській пристави къ нѣй раба и даде коня и мест-
ника и дѣлателя, щобъ и дрова рубавъ и воду возивъ и кота
годовавъ. И дана й власть на усѣмъ лиц земномъ и чакло
вати и обаяти и глумити ся цѣлое уремя и полъ времени.“

„Такъ знаешь що зробемо? — закличемъ ѣи, мовь добрй,
до себе у гостѣ. Першь почастуемъ, а далѣ надаемъ тусановъ,
и щоки їй попѣбьемъ и зубы останньй новыбиваемъ....“ „Плюнь,
друже, на сію Явдоху. А паче усього повели, господине, унести
носатку чого небудь. Ось вышіймо журбы ради, то лучче буде
паче и обаче.“

„Тай вышійможь.“ Отъ Уласовичъ и гукнувъ на Солоху,
а вона имъ уточила и унесла чого треба було. Стали кружати.
Повыцѣжовавши гарненько скônки тамъ носатокъ, зъ журбы
ледве розбійлись по хатамъ. И пōселя того, що день, то и схо-
дили ся журити ся, та знай куликали, бо нейчого имъ було
бōлшь робити. Минуло ся панство!

А сюю повѣсть, або казку, та росказовавъ минѣ покōйный
Панасъ Месюра — коли знаете; и вона дуже дозга. Тамъ е
таке, що й панъ Халявській, Демянъ таки Омеляновичъ, отъ
що настановили сотникомъ у славному сотенному мѣстечковй
Конотоцѣ намѣсць Микиты Уласовича, пана Забрьохи, дуже
швыдко передъ начальствомъ щось процвиндривъ и іого съ со-
тенства змѣнили. А іого жѣнка, себѣ то Олена Юсиповна, що

— 238 —

була панна хорунжѣвна и попереду жила у безверхому хуторѣ,
що на сухой балцѣ, такъ щось тамъ.... якось то.... гмъ! про-
броила.... не знаю що и якъ.... тѣлки мужикъ й и очѣнокъ
збивъ, усѣ патлы пообрывавъ и очй понѣдбивавъ а далѣ под-
рѣзану водивъ по усьому Конотопу, по вулицямъ; а писарю,
що намѣець Прокопа Ригоровича Пѣстряка ставъ, молодый па-
рень, собою чорнявый, та красивый, та узявъ, та повъ головы
юму у подовшь обривъ, тай прогнавъ өтъ себе.....

Усъмъ же имъ се стало ся ось за що. Пану Забрьоесь,
щобъ не здававсь на писаря, а робивъ самъ, якъ онъ е началь-
никъ, та щобъ робивъ по правдѣ; щобъ слухавъ, що приказано
дѣ начальства, а то юму начальство предписуе у походъ юти,
може боронити народъ дѣ непріятеля, а онъ узявсь заполо-
сковати жѣнокъ, бачь топити вѣдьдомъ, щобъ вернули дощъ на
землю: буцѣмъ то вѣдьмы можуть протѣвъ небесно силы яку
капость на свѣтѣ робити? Усе юде по божому повелѣнію. Та
щобъ не топивъ народу; бо поки до вѣдьмы добравъ ся, сколки
душь згубивъ позанапрасно? Щобъ не удававъ ся у чакло-
ваньня, покинувши бога милосердного; бо чортяка заразъ че-
резъ свою наньмичку, Зубиху, попоравъ ся надъ нимъ добре,
що и у вирѣ полетѣвѣ, мовь гусакъ. Людямъ на смѣхѣ! Пѣ-
стряку Ригоровичу, щобъ не обдурьовавъ свого начальника, не
пошивавъ юго у дурнѣ, а щобъ робивъ и казавъ передъ нимъ
усю правду. Щобъ розсердившись на людей, не робивъ имъ
бѣды якъ тутъ съ жѣнками: на кого сердивъ ся, а сколки
душь занапастивъ, у водѣ потопивъ и сиротъ зоставивъ; а що
найпуще, щобъ не пивъ такъ цубко горѣлки.

И пану Халявському з' юго жѣнкою не минуло ся; не
пожили у ладу. За чимъ заразъ кинули ся до вѣдьмы? За
чимъ черезъ чаклованьня та ворожѣньня, покинувши законъ
святый, собъ побрали ся? — Еге! Хочь и приняли шлюбъ, та
якъ не черезъ божу волю, а черезъ Явдоху, та черезъ ѣи ре-
пяхи, та косточки сушенои жабы, такъ воно усе и пало прахомъ.

А що Зубись достало ся, такъ нехай богъ боронить! Поки
панъ Халявській бувъ конотопськимъ сотникомъ, такъ пожила
у роскоші. Бувъ й и батракъ, була й наньмичка өтъ сотника
панщиною приставлена, и на ралець ходили до неи люде за-
разъ пөселя сотнички, и нейто не смѣвъ ѣи не төлки вѣдьмою,
або чимъ взывати, та ще й величали ѣи по меню: Семеновна,
або панѣ Зубиха. Отъ до чого було прійшло. — Якъ же пана
Халявського змѣнили, такъ и на неи увесь миръ плюнувъ.
Та вона таки швыдко зачахла, зачавлѣла и скоро дуба дала.
Та ще не заразъ и вмерла. Що вже страждала! — Умйра и
не вмйра; и руками и ногами не двига; а стогне на усю хату,
такъ що и на вулицй чути було. А тутъ ще көтъ ѣи розхо-

— 239 —

дивъ ся, та нявчить за нею, скônки е духу.... Отъ тамъ то не страшно було !..... Далѣ зônрвали стелю..... тутъ де узявъ ся воронъ, та чорный-чорный; улетячи у хату, надлетѣвъ надъ нее, крилами махнувъ..... тутъ Ёй амѣнь..... тônлки зубы выскалила !..... а кônтъ такъ и лопнувъ якъ пузырь; а воронъ, хто iого зна, де и дѣвсь !..... Ні куды ёи по людськи ховати; выводокли за село, зарыли ниць у яму, прибили осиковымъ кônлкомъ, та зверху и заплѣшили, щобъ ще не скочила. Собацѣ собача смерть!

Отъ вамъ и конотопська вѣдьма!

# ОТЪ ТОБЪ И СКАРБЪ!

посвящаетъ ся

ЛЮБЕЗНОМУ ВНУКУ АНДРЕЮ АЛЕКСАНДРОВИЧУ ЩЕРБИНЪ.

Чому се по нашому селу, Джигуновцъ, але не видно, щобъ хто по вулицй шлявъ ся? Таки и малои дитины не побачишь. У ранцъ схопило ся сонечко таке веселеньке и заразъ обо- грѣло усюди. Де була яка калюжка посля учорашнього до- щику, не забарила ся высохнути, а де ще дуже у холодку зостававъ ся снѣжочокъ, такъ и той усе потроху пропадавъ, бо весѣньне сонечко, де іого тѣлки забачувало, такъ іого и зли- зовало. На небѣ хочбы тобѣ хмариночка; пташечки спѣвають веселенько; травонька по вгородамъ зеленѣе, якъ те сукно; дерево, а вже не яке, якъ та верба, роспукуетъ ся... Отъ то десята була масна, и Юрія припадало на великодныхъ святахъ, такъ и весна прійшла у пору, и до великодня зойшла повѣдь, и у полі усе якъ разъ ійде добре, и отъ объ Юріи ворона у житѣ сховаетъ ся, и тымъ то на сей день такъ на дворѣ тепленько и усюды мовь рай такъ весело!

Чомузь се, коли на вулицй такъ гарно и весело, чому нікого не побачишь, щобъ хто выйшовъ на вдвіря, або овгода- родъ копавъ, або за якимъ дѣломъ куды ійшовъ? Еге! бо то великодна була пятница, такъ усѣмъ таке ніколи припало, що й сказати не можно! У кожнѣмъ дворѣ хазяйство робить свое дѣло: старый, обпатравши кабана, роздѣля іого на шматки и розсыла меншими хлоцями, що у хату до жѣнки на ков- басы та на капусту на празникъ, а що треба на далшь на святки, такъ посыла до молодои невѣстки у комору, щобъ хо- вала, поки ще до чого дойдетъ ся. А сю невѣстку узяли тѣлки що на пущалной, такъ ще не дуже що тямила по господарству, та ще собѣ зъ бѣдности узята, такъ и не знала, що и якъ за вѣщо взяти ся; такъ тымъ ѣи и послали у комору, щобъ усе поприбѣрала: яке нужнѣшь, такъ щобъ клала ближче, де на версѣ, а чого празниками не потребуетъ ся, такъ щобъ далшь застановила.

— 241 —

Такъ у неи бо дѣло зовѣмъ не поспѣша. Чи пересуне
що, чи переложить, а сама зиркъ съ коморы на дривônтню, бо
тамъ й Василь на усѣ празники нарублюе дрônвець. Вызирне
вона съ коморы та и пыта мужика... а объ чѣмъ? пойдѣтежь!
такъ; абыбъ що небудь зъ нимъ поговорити, або хочь подиви-
тись на нього, бо бачите, не можно нй й, нй юму дѣла поки-
нути та зойтись, щобъ поговорити. Колижь нй объ чѣмъ му-
жика спытати, та хочь глянути на нього, бо, бачите, давно ба-
чались!... О, щобъ васъ зъ молодожонами! Якъ я и себе зга-
даю, такъ... ну! усього бувало: и празниковъ не тятивъ.... не
теперь споминки! — Ехъ, усе то минуло ся!

И Василь же не хитрый! коле колоду, та чи вдаривъ
обухомъ разъ або два, тай зиркъ на коморячй дверй. Такъ якъ
разъ и е: тамъ Хвенна вызирнула! Дивлятъ ся одинъ на од-
ного, якъ тi ясочки.... вона пыта объ вѣдрѣ, а онъ й про
мотовило... що то якбы спустити ихъ до купы! Такъ бо ста-
рый, упоравши кабана, приньмаетъ ся рѣзати баранця, такъ,
знай, покрикуе на Василя, щобъ мершѣй рубавъ дрова, бо нань-
мичка выйшла съ хаты за дровами, тай стоить порожнякомъ,
бо нйчого узяти: не нарубавъ Василь; вже вона юму и каже,
вже вона и говорить, та, знай. просить; такъ нйколи бо юму;
дивитъ ся на свою Хвенну голубку и слухаючи, що вона юму
ще скаже, нйчого не чуе, хочь юму що надъ ухомъ говорить...
а що въ нього на думцѣ, такъ нйчого й росказовати, бо и самы
здравы догадаетесь!

А у хатѣ тѣеи наньмички крѣпко бажають и ось нехай
лишень вонѣде, то заразъ на неи и напустятъ ся: чому забари-
лась, за чимъ трохи дровъ унесла? бо тѣлки що вчинили тѣ-
сто на паску, такъ пѣть треба дуже натоплювати, щобъ у ха-
тѣ було дуже тепло та душно: а то тѣсто перекисне, а паска
не вдасть ся; тогда лихо старшой невѣстцѣ, що хочь и третій
годъ якъ узята, та ще у перше сама пече паску, бо стара
мати, будучи ђи свекруха, вже собѣ стала немошненька, и сей
годъ не приньмаетъ ся нй за вонѣо, а тѣлки, сидячи на полу,
порядокъ дае, та знай гримае, звѣсно, на невѣстку: того пере-
ложила, того мало положила, то се не туды, то те не такъ,
звычайно якъ свекруха, що вже знайде, за що моркву скро-
мадити. А у бѣднои невѣстки и руки и ноги трусять ся. Обо-
рони боже, якъ паска не вдасть ся! тогда й просвѣтку не
буде: свекруха сварити-метъ ся та попрѣкате-ме, що за три
годы нйчого не навчилась, и що, хочь и сама юшла зъ багатои
сѣмьи та мабуть дома байдаки била, а господарства не вчила
ся... такъ сй й попрьоки пуще най усього! Сежь свекруха;
ато и свекоръ: онъ хочь и не лаяте-ме, та мовчачи сердите-
метъ ся, що паска невдаха, и що юму стыдно ђи нести межь

16

— 242 —

люде до церквы на посвященіе. А ятрôвка? що така собѣ шут-
лива та жартовлива, та на прикладки бойка; такъ та такого
поприклада, таку квѣтку пришилить, що і черезъ тыждень
сорому не збудешь. А що найпуще, такъ отъ тін зовицѣ! тî
вже по усѣмъ усюдамъ пойдуть славити, що невѣтка не зу-
мѣла хороше паски вчинити і не приглядѣла, якъ вона пе-
клась, та і друге прочее на неи почнуть выгадовати; а черезъ
нихъ і печи раки!

А нехитрîжь и вони! Покинули саму невѣстку зъ нань-
мичкою поратись: вона й муки насѣяла, вона й калгань, вона
и сôбки, вона и перець и сель, вона усе перетовкла, вона й
опару постановила, вона й процѣдила, вона и дѣжу съ тѣстомъ
на пѣчь поставила. вона и яець набила; теперички збйраетъ ся
тѣсто мѣсити и паску лѣнити, та поки ще до чого, а вона
вже такъ втомила ся, що и рукъ и нôгъ не чуе; а тутъ све-
круха знай моркву скромадить; требажь и до малои дитины
кинуться, пôдложити еуху пелюшку, хочь трохи погодовати, бо
бѣдне вже давно просить, та кричить не своимъ голосомъ. А
старшій хлопчикъ лазить по хатѣ, та не тямлячи якій сьогодня
день, що нîкому не можно у ротъ и рôски узяти, знай, голод-
ить та декума матерѣ, просячи папы. А той обѣной матерѣ
така халепа прийшла, що не зна. куды и метнутьсь. Та ще на
обѣду и мужика ёи нема дома: зъ ёи дѣвѣрями, стало быть,
съ своими братами, вже поднарубочими, та погнали у слободу
на країній торгъ яку залишню скотинку продати, та купити,
бачь, треба до пяти пары борозенного та дойну корову съ те-
лямъ, бо дѣтворы прибува: у старшои невѣстки двое дѣточокъ,
та и менаю вже ўдъ середохрестья почула ся.

Дежь нашî зовицѣ? Еге! якъ мати усе ихъ пѣлить, такъ
вони й балдуже! Покинули невѣстку, а самы и за холѣдну
воду не приньмутъ ся. Забрали ся собѣ у противну хату, та
писанки о направляють, що цѣлый пôстъ писали. Тай мудрйжь
и писанки? Зеленй гвоздички зъ блакитнымъ листямъ; а кох-
вейна рожа на усе яйце и не уписала ся, такъ вже и листьяч-
ко дрббнесеньке вже на самому кônцî ледве притулили; були
зъ жовтыми хвіялками, були и безконечнй. А що накраща
була, такъ тамъ вже старша. Оришка, що умудрила ся, такъ,
такъ! Тôлки поцмокаешь дивлячись! Написала вишневыхъ пта-
шечокъ, що цѣлуютъ ся, а кругомъ усього яйця тай подписала
слова. — таки настоящй слова, що панъ Симейонъ, ядкъ таки
ихъ сконпоновавъ и списавъ на бумазцѣ:

Христосъ воскресе вельце!

Поцѣлуймо ся мое сердце!

такъ Оришка съ той бумажки сама списовала, та толки не
вмѣючи письма, на лихо собѣ почала не съ тойи руки. якъ

— 243 —

треба, такъ хто письменный, той нîчого не розбере и не скаже,
що воно й е, чи то слова, чи такъ що напряпано; а якъ хто
неписьменный, то скажи юму, що то слова, то онъ и знате-
ме, що то слова написанî и буде дивоватась, ще двѣка, та ще
й неписьменна, зумѣла слова списати. — Комужь се вона таку
писанку хорошу та гарну придбала? Еге! вже пакъ не кому,
якъ Тимосѣ, писаревому сыну, що отсе пôселя провôдъ подае
за нього рушники, а пôселя ушествя на клечальнй и весѣль-
ля буде. Такъ отсе то вона и збîраетъ ся на празникъ пôсля
обѣдъ выйти до кылосокъ и тамъ съ Тимохою гарненько по-
христосовати ся и дати юму тую писанку. Нехай чита, коли
зумѣе; а вже вона не дурно, ажъ чотырî шаги заплатила пану
Симейону за тую рихтму, якъ онъ ѣи взыва. Сяяжь писанка
Тимосѣ, а уєв прочіи понесе вона съ сестрами завтра, у вели-
кодну суботу на мѣсто, у городъ, та попродавши накуплять
скîндячокъ, стрѣчокъ, шпальеровъ на голубы, шумихи и усъего,
чого имъ треба; а чого не попродають, такъ празниками пôдъ
колысками намѣняють на горѣхи. на моченî кислички, на го-
рохяники и на усѣлî ласошѣ.

Отъ такъ то скрôзь по уємь хатамъ тогда було; пакъ
нîколи вже було нîкому и носа на вулицю выткнути, и хочь
усе село обойди, такъ не зострѣнешь нîкого. Ажъ онде, онде
тôлки хтось снеу е подовшь вулицъ! То затопа, то внять за-
шкандыба, то прислухаетъ ся. то озираетъ ся, то пôйде, то
стане, то назадъ вернетъ ся.... Хтожь то такîнъ? Може, захо-
жій ôткôля, що не второпа, кудъ юму посернути? Або може
то.... Та нîчого тутъ довго росыитовати, и нîгде правды дѣти:
то — таки безъ сорома казка — то Хома Маслякъ; ходить
сôбъ по селу, та когось выжида. Щожь то за чоловѣкъ, той
Хома Маслякъ? Еге! ось бачите: батько юго бувъ крêико за-
можненькій и усе чумаковавъ; ходивъ самъ по дорогамъ и
съего хлопя, Хому, привчавъ. То отъ якъ де стануть зорьо-
вати, або попасовати, то, поки каша укипить, отъ чумацство
и росказуе, усѣлъ де хто ходивъ, що чувавъ и що видавъ;
а Хома тутъ и слуха: а найбôльшъ усъего, якъ стануть про
скарбы росказовати: якъ одинъ чоловѣкъ зъ двдусемъ горба-
тенькимъ, та на одну ногу кривымъ и на одно око елêпымъ
та слинявымъ, зострѣвсь межь горбами, та злякавшись той чо-
ловѣкъ якъ учище того двдуся по уху, такъ онъ такъ и ро-
спавъ ся на срêбнî грошѣ ажъ тôлки забрязкотѣли, и той чо-
ловѣкъ такъ розбагатѣвъ, що не можно й подумати, та выско-
чивъ у паны и усе на подушкахъ лежавъ. Другиî росказовавъ:
якъ пяниця пôзно у вечерѣ йшовъ съ шинку, а тутъ юму зъ
березника назустрѣчь шкандыба рыжа кобыла, коростява та
сапата; нечественный пяниця пôткнувесь на неи тай попхнувъ,

*

— 244 —

а вона такъ и розсыпалась у золотй копѣечки, що цѣлѣсенькій
тыждень переносивъ у заполѣ, переставъ пити, купивъ ле-
вадку, постановивъ вѣтрякъ и до вѣку ѣвъ хлѣбъ.

Такъ отъ такого нашь Масляченко якъ наслухавъ ся,
такъ їому вже и не хотѣло ся трудову копѣйку заробляти,
а усе думавъ: „Отъ якъ знайду скарбъ одинъ и другій, тогда
вже разомъ розбагатѣю и накуплю всього, чого треба.“

Якъ же поховавъ батька, такъ тогда зовѣмъ покинувъ
тосподарство: усе знай водитъ ся то зъ Донцями, то съ ста-
рыми Запорожцями, що якъ прочули про такого, такъ до нього
якъ плавъ плывуть. Одинъ росказуе, що генѣ тамъ у Маяцкой
Засѣцѣ, якій-то печерѣ, довгій та глыбокій, позавальовані бочками
зъ грошами золотыми, дѣжки съ срѣбными рублями. казаны
зъ мѣдными пятаками, и що онѣ протѣвъ того скарбу знае
замову, и заразъ усе може узяти, тѣлки нема чимѣ довести
того добра. Отъ Хома и дае пару, другу воловъ, и посыла и
яке: ось-ось хура зъ усякими грōшми прiйде, ось прiйде!
не треба буде тогда робити; тогда усього понакупае и розба-
гатѣе... фѣть-фѣть! Нема хуры, не вернули ся волы, и Запо-
рождя, хто зна, де iго свкати, тай якъ iго звати не зна, бо
Хома було нiколи не роспытуе, що за чоловѣкъ и oткoля? а
такъ, безъ усього усе iому oддасть, та и дожида. И вже було
нiколи не скаже, що iго обмануто, а тoлкi каже: „чоловѣ-
чокъ добрый бувъ; мабуть iому яка причина етала ся.“

Отъ такъ то добрй чоловѣчки, якъ разōвъ десять пона-
вѣдовали ся до нашего Масляка. такъ и зоставъ ся онъ, сер-
дека пѣшій! Жѣнка було грызе iому голову и у ранцѣ и у ве-
черѣ, такъ нiчого; онъ усе свое: усе зъ добрыми чоловѣчками
водить ся! Сiжь якъ побачили, що вже нiчимъ iому за тыми
бочками посылати, такъ стали iому казати: що у такoмъ и
у такoмъ мѣсьцѣ е скарбъ-жѣнка, и не дуже глыбокiй, тoлкiй
на выкупъ требуе намиста, очѣпкoвъ, серпанкoвъ, плахотъ и
усього жѣночого; тoлкiй се положи, то онъ такъ заразъ и дасть
ся. а добра, добра озмешь, такъ видимо-невидимо!

Сее слухаючи, нашь Маслякъ ажъ танцюе! Поoтнiмавъ
у жѣнки усю ѣи худобу, oддавъ доброму чоловѣчковi и спо-
дѣваетъ ся: ось, ось прiйде, ось, ось привезе! Пoйшовъ и сей
добрый чоловѣчокъ за тыми, котрыхъ тoлки и бачили! Далшь
такъ роблячи, звѣвсь нашь Маслякъ нi на вoщо, и жѣнку
мовь у старцѣ пустивъ. Нема нi на ньому, нi на жѣнцѣ,
нi на дѣточкахъ и одежѣ добраи; а ѣсти, коли жѣнка не за-
робить, такъ и ложки гуляють. То просючи, то плачучи. про-
турила iого жѣнка объ середохрестььи нa заробoтки, чи не до-
бувъ бы чого икъ святу, щобъ було чимъ розговѣтись. Потягъ
Хома до слободы верестовъ за сѣмь, и iйде и усе свое дума,

— 245 —

якбы то на скарбъ наскочити, забрати іого, та тогдаўў і гадки не мати. Ажь ось дивитъ ся — на зустрѣчч ійде дѣдусь, ста- ренькій, маленькій горбатенькій, та ще зогнувесь ўтъ старости, такъ мовь при самой землі. Пика іому невмыта, восься ро- скудовчане, носъ невтертый, слина зъ рота такъ и бье, ажь запѣнивъ ся по усѣй бородѣ.

Хома зъ радощѣвъ самъ себе не тямить. Чувъ, що и якъ треба у такомъ дѣлѣ робити; заразъ підбѣгъ до дѣдуся, втерь іому носъ, обѣтерь іому ротъ, — нічого! дѣдусь не розсыпавсь, а толки мугиче щось таке, та веселенько усѣмаючись, знай, іому низесенько кланяетъ ся.

Хома дума собѣ: „Чому сей скарбъ та не розсыпаетъ ся? Еге! знаю!“ Та сь симъ словомъ хряпъ дѣдуся по щоцѣ! а той бебехъ объ землю! Еге! тай лежить цѣлѣсѣнькій, и скій- глить и плаче и стогне и нічого не говорить. Хома подумавъ, що ще трохи іого товкмачивъ, принявсь лежачого шкварити. Дѣдусь не розсыкаетъ ся, а Хома знай іого бебехами году...

„А що то ты, чоловѣче, робишь? За що ты нашого нѣ много старця бьешь?“ обозвавсь до нього чоловѣкъ изъ надъ улѣсься, тай гукнувъ на товариство; а ті такъ и выскочили зъ лѣсу, оборонили старця, а Хому, що хочь було и кинувъ ся на вѣткача, одначежь ноймали, руки іому скрутили и ўт- провадили до волости. А той дѣдусь, та бувъ собѣ зовѣсмѣ ка- лѣка, та ще й нѣмый и іншовъ по селамъ прохати милостынѣ; отъ тутъ то іого нашь Маслякъ злапавъ и почавъ товкмачити, думаючи, що онъ е скарбъ, такъ нехай, каже, розсыплетъ ся. О, щобъ тебе! И смѣхъ и лихо зъ нимъ!

Якъ же потягли и нашого Хому, такъ буде знати! Першь приперли до волости; объиськали, роспытали, — нема и дома нічого и у кишенй гуде; ну такъ іого у холодну, а самы при- няли ся допросы та лепорты писати, та було и забули, а далѣ схаменули ся, тай ўпровадили у судъ. А тамъ, звѣсно, якбы Хома мавъ що, такъ одинъ передъ однымъ де-щобъ надряпали, тай ўтпустилибъ іого любенько: а то якъ прочитали допросы, та подивили ся на карлючки, що писарь підписуючи у низъ позагинавъ, що, стало быть, хочь наплой на нього, а узяти нічого, такъ іого и у вострогъ, а тутъ и почали писати — не протівъ ночй росказуючи — справки, та очныі ставки, та сви- дѣтельскій показанія ўдайрати, та... куды! усього и не згадаю и не вымовлю, якъ тамъ у судѣ зоветъ ся; а толкі звело ся на те, що такі Хомѣ дали добру прочуханку, та ще узяли и підписку, що, каже, доволенъ и жаловати ся нійде не буду, та на самый чистый четверъ и ўтпустили.

Отсежь уже надъ вечѣръ, якъ православнй люде збірали ся на страсти съ свѣчечками ійти, та усю ночь молитви ся богу,

246 ---

а нашъ Хома Маселякъ пôселя парлація ченчекуе до дому, ажъ
зиркъ — циганка сидить на етеку. Ще не прôвченый Хома,
щобъ то швыдче добрести до дому, та провѣдати жънку та дѣ-
точокъ. — нѣ; онъ ще до тôси циганки. „Поворожи,“ каже,
„минѣ, чи швыдко я розбагатѣю?“ А та юму и почала: „и
щасливый и таланливый и у щастьи, у багатетвѣ поживешь;
а коли збрешу, то щобъ на минѣ сорочка пополотнѣла, щобъ
я мертвои зозулѣ не побачила, щобъ я на своихъ похоронахъ
поросятиною подавилась! отъ що! А ты, дядьку, дожидай; зав-
тра до васъ у село прийде нашъ старший, такъ ты юго не про-
гуляй и усе дожидай; онъ селомъ у васъ хате-ме, то и на-
вчить тебе, де твой таланъ и де твое щастя. Теперь ійди здо-
ровъ.“ Отъ Хома и потягъ до дому. Прійшовъ, ажъ хата пу-
стѣсѣнька, и духа нікого нема и кôлючкомъ заткнута; бо юго
жѣнка, чувши, що зъ мужикомъ стала ся бѣда, а тутъ икъ
празнику нігде було нічого узяти, забравши дѣточокъ, нôйшла
на усѣ празники до своєи братовои.

Постукавши скрôзь и побачивши, що притьмомъ нема ні-
кого у хатѣ, Хома постоявъ, посумовавъ, далъ и прилѣгъ на
присьнѣ, та тутъ и заночовавъ, дожидаючи, хто то завтра прийде
и якій юму товкъ дасть, що якобы то той скарбъ знайти.

Отъ тожь то нашъ Хома Маселякъ у великодну пятницю
ходить по Джигунôвцѣ, та розгляда, чи не бѣе якійсь то стар-
шій, що про юго циганка казала. Ходить собѣ у подовшь ву-
лицѣ, та зновъ вертаетъ ся, та выгляда, а до жѣнки и до дѣ-
токъ юму и дѣла нема! Ему байдуже, що вони у чужой се-
мьи празникъ приньмате муть и чужою паскою розговѣвляте-
мутъ ся. Ажъ зиркъ! щось зѣзжа на мôсть.... Хома такъ и
кинувъ ся на зустрѣчь!

Ђде то жидовська брычка; пара коней у шлейкахъ по
жидовськй у дышель запряженй; погоничь сидить у суконныхъ
штаняхъ и у ющѣ, скрoзь повымережувана и съ китицями,
мовь у Венгерц, що зъ лѣками ходить; а на головѣ превы-
соченна шапка зъ углами на усѣ боки. Машталъръ той знай
своихъ патыкъ поганя, та не батoжкомъ, а на кнутовищй у
нього удка зъ здоровеннымъ крюкомъ; и онъ знай цмока, та
тою удкою усюды помахуе. та ньока, та приговорюе химерно,
не такъ якъ усѣ люде коней поганяють, що-ню, патй. шеве-
лись. або що; а онъ усе мовь приспѣвуе: „Передний зъ нами,
задний за нами, а усѣхъ просимъ васъ. идите до насъ, до насъ;
усѣхъ приньмаемо. усѣхъ скликаемо."

Роззявивши ротъ сгоить Маселякъ и слухаючи дивустъ ся,
що се таке е? Ажъ ось и пoдъѣхала брычка, и зъ неи вылѣзъ,
та такъ проворно, вже старъ чоловѣкъ, чи купецъ-москаль, чи
жидъ-шинкарь, не вгадаешь. Бородабъ то юму и е. такъ ца-

— 247 —

пина, та ще й рыжа; очй сѣрй, та такъ и бѣгають; бровы гу-
стй, та довгй, та широкй такъ и напужились якъ щетина. Носъ
довгий та карлючковатый и на кônцй загостреный нйбы шпилька.
Губы тоненьки, а рôtъ.... такъ ôдъ уха, та до вуха; а якъ
заговорить, та роззявить ѳого, такъ здоровенна голова съ шап-
кою зовсѣмъ улѣзе; а у ротѣ зубы притьмомъ свинячй. Кап-
танъ на ньому китаевый, широкий, та довгий, а пуще полотнище
зъ заду, такъ и волочитъ ся, мовь у тôеи жѣнки нашого повѣ-
ренного, що якъ була мѣщанкою, такъ ходила у спôдницяхъ,
а якъ мужикъ ёи шморгнувъ у дворяне, такъ почепила таке
платья, якъ на спражнйхъ паньняхъ, що хвôстъ такъ и во-
лочитъ ся Закаврашѣ у каптана тежь довгй, що усѣ пальцѣ
закрывали, коса зъ мышачй хвостикъ тѣлѣпалась съ пôдъ вы-
сокои дуже шапки зъ вуглами та съ китицями. Ноги у жов-
тыхъ чоботяхъ съ пальцями мовь рукавицѣ, а на пятѣ тежь
бувъ палець, якъ у собаки, а скрôзь тіи пальцѣ пролазили ког-
тѣ мовь у кота заморського.

Отъ такій то козакъ якъ скочивъ зъ брычкѣ, такъ бы
усякъ злякавъ ся, а Хомѣ и нужды мало: такъ пилненько та
веселенько на нього дивитъ ся, и заразъ полюбивъ ѳого, мовь
дядька рôдного, та знявъ шапочку и уклонивсь ѳому. А той...
ось слухайте, люде добрй, що тутъ буде! Замѣць того, щобъ
и самому зняти шапку и сказати або добрыдень, або помагайбô
тобѣ — ну, ну! ônъ и шапки не знйма и не покланяетъ ся
іому, а сказавъ: „Нашь еси, пріятелю!“ тай узявъ за руку
Хому и нойшовъ зъ нимъ дорогою и розговорюе; а машталѣрь
зъ заду коней поганя, та свитить, та знай свое приговорюе:
„Попавсь, попавсь; нашь буде, насъ не збуде!“ — а Маслякъ
и байдуже, у яку кунпанію ускочивъ.

Отъ якъ йдуть, той, що съ Хомою и каже: „Ты мене,
чоловѣче, не знаешь?“ — „Нѣ, дядюшка,“ каже Хома. — „Бу-
дешь онôсля знати и дяковати; а теперь не зови мене дядюш-
кою, бо я швыдко тобѣ стану за рôдного батька; а зови мене
панъ Юдунъ.“—„Добре, пане Юдуне!“ сказавъ Хома, а далѣ й-
шли, йшли, отъ Хома и пытаетъ ся; „чи вы, бува. не зъ жидôвъ,
пане Юдуне?“ — „А по чѣмъ ты ôдгадуешь?“ — „Та такъ
щось, що вы на речахъ збиваетесь на жидôвство.“ (Бо й правда,
що сей Юдунъ дзидзикавъ, мовь спражнй lived.) — „Нѣ,“
каже, „я не жидъ, а тôлкй щирый имъ прілатель. Чи не зна-
ешь, чоловѣче, де тутъ постоянный? Треба коней погодовати
и за дѣло приньматись.“ Отъ Хома и привѣвъ ихъ до постояль-
ного. Ось тутъ то що було, послухайте!

Войшли у велику хату; Юдунъ не перехрестивсь и шапки
не знявъ, такъ и сѣвъ; а на нього глядючи и Хома не хре-
стивсь, а тôлкй шапку знявши сѣвъ боля нього. Шинкарь не

— 248 —

ляпъ себе по ки-
шенй, щось и забрязкотѣло; ônъ и вынявъ съ кишенъ повну
плашку съ сивухою и чарку, наливъ ѣи повнѣсѣньку, та разомъ
и ковтнувъ не христячись и „будьте здоровы“ не сказавъ. Даль
наливъ ще, тай каже Хомъ: „пій, чоловѣче, коли хочешь зъ
нами у товарищѣ бути; не дуже на тсѣ дивись, що росказують;
якъ ихъ слухати. такъ и скарбу не ськати. Пій, кажу тобѣ,
у мою голову.‘ Хома вже давно позабувавъ, якій тогда день
бувъ и якій грѣхъ пити найболшъ тогда горѣлку; ажь стре-
пенувъ ся, якъ побачивъ чарку, и ажь обыдвѣ руки протягъ
до нея; а Юдунъ ему подае тай каже: пій же, сынку, мовчачи,
та не мотай рукою“ (себъ то не хрестись... бачь!). У Хомы
ажь жижки трусять ся, — куды вже тутъ хреститись! мер-
щѣй за чарку, та не обмокуючи губъ, такъ и вливъ прокляту,
чортовой роботы сивуху прямо у пельку. Якъ проковтнувъ,
и ставъ не свой! И дивитъ ся и нічого не бачить; повытрѣ-
щавъ баньки, и не тямить нічого. А Юдунъ ляпъ себе по дру-
гой кишенй, тай вынявъ ковбасу, та тōлкй не наську, а нѣ-
мецьку, отъ що и свининою и кошатиною и конятиною начи-
нена, отъ, коли знаете, що паны цураючись нашои у нѣмцѣвъ
купують, та у смакѣ ѣдять. Одрѣзавъ гарненько скибочку собѣ
и Масляковй, а онъ — тютю дурный! — глыта, мовь поповъ
мурло! Закусивши любенько, отъ Юдунъ пōднѣсъ упять по
чарцѣ, тай ляснувъ себе по щоцѣ.... ажь такъ и вродилась
пřяжена яешня. Отъ Юдунъ съ Хомою и принялись ѣи уписо-
вати. Трощить ѣи Маслякъ на всѣ заставки, ажь за вухами
лящить. Отъ до нього можно примѣнити: чи зна песъ пят-
ницю? Хочь же онъ доглядѣвъ ся, що у Юдуна пальцѣ довгй,
чорнй, мохнатй, та кривй, та съ предовженными, закарлюче-
ными когтями, та юму и байдуже; онъ пōсля горѣлки, та пō-
сля ковбасы, ще дужче полюбивъ Юдуна и юму нужды мало,
хочбы онъ бувъ съ пятьма руками.

Беседуючи выпили и по третой. Юдунъ покрутивъ свои
пальцы, ажь такъ и вмыло ся на столѣ печене порося, та ажь
шкварчить, таке гаряче. Сокрушили й те; Хома ажь кōсточки
пересмоктавъ. А якъ поѣли усе, отъ Юдунъ уставъ и каже
Хомъ: „Давно вже я на тебе нацѣливъ, црятелю, за те. що
ты не робишь такъ, якъ у васъ дурнѣ роблять. Не дуже ха-
паешь ся того хлѣба робити, не дуже объ господарствѣ убива-
ешь ся, а усе водишь ся зъ любязными минѣ людьми. Не дуже
дбаешь тую худобу, а розсылаешь ѣи по скарбамъ: горѣлочку
взываешь, зъ людьми заѣдаешь ся, жѣнку товчешь, а за усе
сее, ты милѣшь минѣ и брата рōдного. Отъ я тебе и знайшовъ
и теперь ще дужче полюбивъ тебе, и за твое послухнянство,
що ты не дуже дечого споминавъ, а потрапезовавъ зо мною,

— 249 —

такъ за те я тобѣ стану у великой пригодѣ. Я усе знаю; знаю,
що ты хочешь знайти скарбъ..."

„Хочу, таточку, батечку!“ перехонивъ Маслякъ, та ажь
до нôгъ припавъ, та просить, щобъ навчивъ, дс іого знайти и
якъ узяти.

„Але, сынку!“ каже Юдунъ, „безъ мене нйхто не знайде,
и коли хто не мой, то й не озьме. Завтра зъ вечера у васъ
заходить празникъ, (та, сее кажучи, такъ скрививъ ся, що ще
гидшій ставъ). такъ ты не ходи зъ людьми... куды тамъ
вони ійти-муть... (бачите, іому тяжко було сказати, що ійти-
муть до церквы), а надъ вечень прійди на узлѣсье, тай до-
жидай; якъ побачишь, що ниначе свѣчечка пала, такъ ты и
пойди за нею, куды вона тебе заведе. А тамъ — вже мое дѣло...
будешь дяковати. Прощай, моні малый сынку!“

Дивитъ ся Хома, що Юдунъ пойшовъ, та не өтчиняючи
дверей вже іого і нема, — счезъ! Хома подививсь у өкно...
нема машталяра зъ брычкою, и коней чортъ ма і вороты за-
чиненй и засувомъ засунутй. Отъ і дума: „Щосе таке?“ Ажь
ось шинкарь выйшовъ съ көмнаты і каже: „чого ты, Хомо
прійшовъ і чого у хатѣ самъ собѣ гомонѣвъ? ійди до дому;
теперь не такй днѣ; я й проѣзжихъ не приньмаю, хиба доброго
чоловѣка протйвъ ночй. Тай продажѣ на горѣлку теперь нема:
мы, благодарю бога, не жиды; знаемо христіянство.“ — По-
чухавъ ся Хома, ставъ озиратись, дивитъ ся, — на столѣ по-
росячихъ костокъ нема, а у ротѣ чуе смакъ өдь яешнѣ і межь
зубами завязла поросятина. Дѣй іого чести! сюды, туды пере-
минаетъ ся, далѣ шморгъ съ хаты мовчки!...

Чудный минѣ нашь Хома Маслякъ! Якъ таки өнъ нйчого
не второпавъ? Колибъ сказати пяный бувъ, атожь вызволив-
шись съ пойдъ калавуру нй ѣвши, нй нивши поспѣшавъ до дому,
не вечерявши, та на тощакажь по селу блукавъ, поки зъ Юду-
номъ пострѣчавъ ся. Та якъ өнъ не розглядѣвъ і не розчумавъ
нйчого? А тутъ усе видно, якъ скло! Чому у Юдунового кап-
тана задне полотнише таке довге, ниначе у паней? Еге! хвостъ
закрывало. Чому на ньому така высока шапка, та ще зъ ву-
глами? На роги бо надѣта. Чи чоловѣчажь на ньому тварь? И у
рѣчахъ өнъ дзидзикавъ, мовь жидъ. Ажь ось і стало, що то
бувъ чортъ, спражній, настоящій чортъ! Адже усякъ, хто ба-
чивъ чорта, усякъ росказуе, тай патретъ іого бачимо, що өнъ
съ хвостомъ, зъ рогами, съ цапиною бородою, съ карлючкова-
тымъ носомъ, съ предовженными пальцями, та съ карлючко-
ватыми когтями; а тутъ такъ усе і було. Тай у речахъ пой-
знати можно було: адже чорты нй по якому болнѣ не гово-
рють, якъ по жидовськй! Еге! отъ що! — А якъ сказавъ, що
зовуть іого Юдуномъ, такъ тутъ вже хиба дурень не дога-

— 250 —

давъ сябъ. Адже звѣсно, хто Юда; а то ще старше іого, Юдунъ.
Се такъ примеромъ будучи сказать, кого величаю: ваше бла-
городіе, а того вже: ваше высокоблагородіе; то Юда,
а то Юдунъ. Справка чистая! Ну щежь: увōйшли у хату,
Юдунъ не хрестивъ ся, — се ще дарма; бо е й паны, якъ
жиды, що не христятъ ся увōшедши куды у хату; такъ ївъ
же ковбасу! Еге! отъ тутъ то и причина! Що було Масляковй
не догадатись, що якій се жидъ, що ёсть ковбасу и порося-
тину? колілья сее усе ёть, такъ онъ вже не жидъ, а певно
чортъ; та чортъ и черезъ роги и черезъ хвōетъ и черезъ руки
и черезъ ноги и черезъ именьня и черезъ ковбасу и черезъ
порося и черезъ усе, черезъ усе, чортъ тай чортъ. Хочь до
ста бабъ не ходи, а видно було, що то спражній чортъ. А Ма-
селякъ не познавъ. А якбы було познавъ, то певно ônдъ нього
а можеъ и ôtъ скарбу ôtцуравъ ся. Тутъ же якъ увесь глуддъ
загубивъ и принявъ чортяку за доброго чоловѣка, та ще й бать-
комъ іого назвавъ и ажъ до нōгъ іого припадавъ, такъ тутъ
вже не жди доброго! Щебъ и теперь можнобъ дѣло поправити,
такъ юму усе байдуже и онъ вернувесь у село и йдучи бōльш
нй объ чѣмъ не дума, колібъ то швыдче до завтрього, щобъ
пōйти на узлѣсья та побачити, якъ евѣчечка палате-ме...


Та съ сею думкою, прийшовъ до свѣстй и не заходючи
у хату, нужды мало нй про жѣнку, нй про дѣточокъ, и чимъ
вони розговѣютъ ся (гараздъ, що самъ розговѣвесь у великодну
пятницю ковбасою, та яешнею... о, бодай тебе!) пойшовъ на
тōкъ, залѣзъ у солому, тепленько, любенько, тамъ и захрōпъ
пōсля чортячого бенкету.

Отже и великодна субота. Отъ и сонечко заходить. Смерка.
Ударили у великій дзвônъ до церковъ на одѣяніе. Хазяйки
мотнулись лагодити усе на завтре, горшки постановили по пе-
чамъ: у воднômъ борщъ зъ яловичиною, у другômъ капуста
съ свининою, ище юшка зъ лоқнилою та зъ молодою бара-
нилою, печенный гусакъ годованый. съ пódлевою, та на закуску
молошна каша. Отъ, постановивши по печамъ, затушковали,
нехай стоить, щобъ завтра вже ради празника, не поратись коло
нього. Далѣ стара звелѣла невѣсткамъ послати на стѣлъ ска-
терть, тай становити усе, що треба завтра на посвященіе. По-
становленія заразъ паску. Тай мудражь предалась! высоченька,
легесенька, чепурна, не репнула; а якъ ёи помазали зъ верху
шапраномъ, такъ ажъ полыскуетъ ся, жовта та пережовта!
хочы у якого пана така була!... За тымъ то старша невѣстка,
уносичи ёи у хату, йде и землѣ ônдъ радощѣвъ пódъ собою
не чуе, бо бачить, що якъ уздрѣла ёи свекруха, такъ и видно,
що радесенька и не грима на неи и хочебъ то всмѣхнутись,
та здержуетъ ся, щобъ невѣстка не закопилила губы, що вже

— 251 —

вона все зна. Отъ свекруха, оглядѣвши усю кругомъ, бачить,
що нйчого притьмомъ сказати, та усе таки, — звѣсно якъ све-
круха, — зарнула на старого, що лежавъ на полу. спочивавъ
пôсля трудовъ, тай каже: „Якъ я ще була дѣвкою, та жила
у дядины, то було якъ спечу паску, такъ оть така!“ та й примѣря
рукою у аршинъ за вышки. Отжежь невѣстка таки сього й
не спустила, та заразъ и ҫдрѣзала: „Аджежь вы, мамо и ту-
течка усе порядковали: и чого сколкй положити, и якъ за-
парьовати и мѣсити...“ Нйчого свекрусь робити, перехопила
заразъ и каже: „А баранець де?“ — Отъ постановили невѣстки
и баранця и порося и крашанки и сало и соли грудку и хрѣну
корѣнець и усе, тай покрыли хустками, у чому завтра нести
усе на посвященіе.

Сежь пораютъ ся невѣстки, а дочки, дѣвки де? Еге! звѣ-
сно, що мати ими не такъ орудуе, якъ невѣстками. На не-
вѣстку скаже: „а внеси доню, дрѣвецъ! а затопи, доню, пѣчь!
а переставъ сюды, доню, жлукто!“ та усе доню, та усе зъ
ласкою. А на дочку такъ усе гримаючи: „чи довго тобѣ ка-
зати, щобъ ты достала отъ тамъ борць, та пополудновала? чи
ты, дурна, знаешь, що якъ ты объѣдала, тай досе нйчого не
ѣла!“ Або: „чи договорюсь я тобѣ, щобъ ты покинула прясти,
та ляговилась швыдче спати? бачь, яка неслухняна! Лихо зъ
нею!“ — Отъ такъ то усѣ матерй нападають на дочокъ. Такъ
и тутъ: мати застаневила дѣвчатъ — дочокъ свѣчечку засвѣ-
тити, та передъ образами прилѣпити; голубы, що наробили за
пôстъ зъ шпальеровъ, попричѣпляти до стелѣ... далѣ й грим-
нула на нихъ: „та доки вамъ тамъ возитись? ййдѣте швыдче
та вбйрайтесь гарненько, хиба не чуете, що до церковъ дзво-
нють? Але, усе кричи та ворчи на нихъ!“ А далѣ каже не-
вѣсткамъ: „А вы, мои невѣсточки, голубочки. змыйте зъ ми-
сника, попереполощѣте мисочки, талѣрочки, ложечки попере-
мывайте, батькѣвъ нôжь выгострѣтъ — печене краяти, лавочки
позвывайте, хату выметѣть, та вже хочь не дуже прибйрай-
тесь, а поспѣшайте до церквы.“

Далѣ озирнулась до старого, ажь у нього слѣзоньки на
очицяхъ! „Чого бо ты, Уласе. мовь журишь ся? Отъ празникъ
заходить, хвали бога, та повеселѣшай. Уставай же, уставай, та
ййди на одѣяніе. Отъ, бачь, яка паска у насъ хороша преда-
лась! отъ и печенный баранчикъ и поросятко дуже мудро спе-
чене. Та таки и усього удоволь, якъ и у людей; нйчого гнѣ-
вити бога милосердного!“

„Та яжь отсе, Домахо, лежу, дивлюсь, що тутъ напорано,
тай згадавъ, якъ мы сь тобою побрали ся: не було въ нась
нй кола, нй двора, якъ тамъ кажуть; безъ чарки горѣлки и
безъ жоднои хусточки ҫдбули весѣльля свое; не було въ нась