— 139 —

Пар. (до себе). Колибъ бувъ тогда ты лопнувъ!

Ром. Що ты кажешь?

Пар. Да то я кажу: нехай тобѣ бѣгъ помагае!

Ром. О, спасибѣ тобѣ, мот голубко! Глядижь, навари
обѣдать. (Ôтходить).

Пар. Добре, добре! (до себе). Ъести мешь лихои матерй.
Наварила да не для тебе.

Ром. (въ свинехъ) А ты тутъ, кованый! (смѣе ся глупо). Отъ
куды вона юго затирала!

Пар. (смѣе ся). Проноси лишь, дурню кованого въ поле.

Ром. Да й важкежь зъ бѣса, яретче порося!

V.

Пар. Ха, ха, ха!... Отъ коли дурный!.. Якъ таки поро-
сямъ поймати зайца?.. Бѣдный Романъ! юго нетрудно обма-
нуть: хто що скаже, то онъ и повѣрить. Менѣ вже й жаль,
що кованый надсадить юму бабеховъ, да нічого робить: такъ
розлежавъ ся, що ніякъ не выманишь юго изъ хаты. Нехай
лишь трохи провѣтрить ся. Добре що мене кума надоумила,
якъ Романа выпровадити зъ дому. Вона дала минѣ й зайца
щобъ юго обманить, будто принѣсъ кованый, да незнаю, чи
до ладу воно буде... Да вжежь, що буде, то буде, а я зъ дя-
комъ погуляю. (Съдае прясти). Колибъ тѣлько не забаривъ ся
мой чорнявый Хома Григоровичъ. (Сиввае):

Вяне вишня, посыхае,
Що росте пойдъ дубомъ:
Сохну, чахну такъ нещастна,
Живучи зъ нелюбомъ.
Прійди милый, утри сльозы,
Що я проливаю,
Бо одрады ніякои
Бѣльшь въ свѣтѣ не маю.

(При ковци последнего купьета входить дякъ).

VI.

Дякъ и Параска.

Дякъ (входить, дивуе ся слухаючи пъсню, а потомъ каже): Ей, ся,
ангельскій гласъ!

Пар. (зобачивши его) Охъ мѣнѣ лихо!

Дякъ. Радуюсь сердечно... тое то душевно, что слышу
гласъ веселія вашего сердца и нижайшій отдаю вамъ, Пара-
скева Пантемемоновна, добрыдень.

Пар. А се вы, Хома Григоровичъ? Цуръ же вамъ, якъ
вы мене злякали!

— 140 —

Дякъ. Азъ есмь, тое то... да гдѣ же вашь возлюбленный сожитель?

Пар. Пôшовъ по зайцѣ.

Дякъ. (до себе). Сія оказія для меня сладка, яко медъ дивій. (до Параски). Такъ вамъ удалась выдумка Онисіи? Онъ,... тое то, якъ іого... направилъ стоны своя на дôбраву: тамъ бо есть прибѣжище заяцомъ. Съ оружіемъ или... тое то... съ дрекольми?

Пар. II, нѣ! съ кованымъ кабанцемъ.

Дякъ. (смѣе ся). Хе, хе, хе! Не мечите бисера предъ свиніями. Сіе есть чудо неизглаголанное.. Но вы, здаетъ ся мнѣ, якобы творите надо мною глумленіе.

Пар. Нѣ, далѣбѣ, що правда. Потягі у поле скôлько видно.

Дякъ. И такъ вы посвятили своего Романа въ патентовые мысливцѣ?

Пар. Нехай лишь трохи провѣтрить ся, а то вже такъ розлежавъ ся, що не хоче нîзавōщо й принять ся.

Дякъ. Ей, ей, премудро! Дакъ теперь безъ всякаго преткновенія можно мнѣ насладити ся всевозлюбленнѣйшею бесѣдою съ вами?

Пар. Що таке?

Дякъ. Моя сладчайшая! вы не внемлете глаголу моему.

Пар. Одже вы, Хома Григоровичъ, такъ говорите по письменному, що я и не второпаю.

Дякъ. Я... ей, ей, не изберу глагола къ уразумленію васъ въ страстехъ моихъ, которыми любовь моя, со дня возрѣнія на васъ на поклонахъ, воспламенила мое сердце.

Пар. Далибѣ, я не знаю, що вы кажете.

Дякъ. О, боже мой! какъ не уразумѣть глагола моего и не догадать ся, что я, то есть, яко олень къ источнику, къ вамъ прибѣгаю.

Пар. Що? Олена?

Дякъ. Якая тутъ Олена! Боже мой! я возлюбихъ васъ всѣмъ сердцемъ и душею.

Пар Не знати, що вы выгадуете! Я просила васъ, Хома Григоровичъ, прійти протвердить ту пѣсню, що вы мене на христинахъ у дядины учили, а вы мнѣнѣ провадите не знати що.

Дякъ. Очень добре; изрядно. (Въ сторону). Гласомъ моимъ воззову къ ней и въ пѣснй возвеличу ея. (До Параски). Приклоните ухо ваше и внемлите гласу моему.

Пар. А нуте, нуте!

(Дякъ спьвае):

Я люблю тебя и стражду

Но отрады не сыщу;

Зрѣть тебя всегда я жажду,

— 141 —

И очей не насыщу;
Быть хощу всегда съ тобою
И съ тобой всегда вѣщать,
Наслаждатись красотою
И словамъ твоимъ внимать.
Жизнь, съ тобою провождати —
Нѣтъ утѣхи мнѣ иной,
И тебѣ немилымъ стати —
Нѣтъ мнѣ горести другой.
Ты едина составляешь
Радость и печаль мою,
Ты едина заставляешь
Рѣчь сказать меня сюю.

*Пар.* (спивая за якомъ ту саму пивню: Я люблю тебя и стражду и пр.).

*Дякъ.* Ей, ей, прекрасно! вы совершенно изучились сему сладкому иѣнію.

*Пар.* Спасибō вамъ, Хома Григоровичъ! Да якъ вы хо-роше спѣваете басомъ!

*Дякъ.* Такъ, такъ, моя возлюбленная. А какое же вы сол-творите мнѣ воздаяніе?

*Пар.* Я для васъ варенои наварила и курочку спекла.

*Дякъ.* Всякое даяніе благо и всякъ даръ совершенъ; но... тое то... щедроты ваши не суть совершенны.

*Пар.* Що таке?

*Дякъ.* То есть — бремя тяжкое отяготѣ на мнѣ; нѣсть мира въ костехъ моихъ; слякохъ ся до конца, по вся дни сѣтуя хождахъ.

*Пар.* Одже я бачу, що вы, Хома Григоровичъ, въ хмару заходите.

*Дякъ.* (вздыхаючи), Охъ !!..

*Пар.* Чого вы такъ важко здыхаете?

*Дякъ.* (до себе). Ей, ей, не знаю, какими глаголами вскрыть мнѣ страсти сердця моего: языкъ мой прильпе гортани.

*Пар.* Що вамъ, Хома Григоровичъ, сталось? (До себе). Чи ѣнъ не сказивъ ся?

*Дякъ.* (прихилая ся до ствны, кладе руку на сердце и вздыхае). О, духъ немощи овладѣяла мною.

*Пар.* Вамъ мабуть нудно, Хома Григоровичъ? може у васъ соняшниця або завѣнця? выпійте лишь чарочку запѣканки. (Ставитъ на столъ горѣлку. Въ томъ чути гавканье псōвъ). Охъ мнѣ лихо! хтось иде! Покотъ не даромъ бреще! (Дивячись въ ǒкно). Отъ бѣда! Соцькій да ще зъ москалемъ, якъ разъ сюды прямуетъ ся.

*Дякъ.* Проклятіи люди! тое то... яко скимны рыкающій! Теперь мнѣ остаетъ ся сотворити благо и направити стопы моя во свояси. (Хоче дōдойти).

— 142 —

Пар. Стрѣвайте лишь, Хома Григоровичь, послухайте мене. Теперь Соцькому багацько дѣла: москалѣ вōйшли въ село сьогоднй, дакь юму треба кватирѣ одводить; то вони не довго тутъ будуть.. Сховайтесь пōдъ привалокъ.

Якъ. Ей, ей, премудро!

Пар. Швыдчежь ховайтесь, бо вже воня въ сѣняхъ. (Ховае его пōдъ привалокъ и закрывае рядномъ).

Якъ. (пōдъ привалкомъ). Ахъ Боже мой, якъ преизрядно, еслибы и вы, Параскева Пантедемоновна, здѣсь со мною обитали.

## VII.

### Параска, Соцкій. Солдатъ.

Соцкій. Номайбō вамъ!

Пар. Здоровенькй були, пане куме!

Соц. А кумъ де? чи вже на пѣчь забравъ ся, або може сьогоднй съ печи й не злазивъ?

Пар. Да нема дома.

Соц. А дежь онъ?

Пар. Пōшовъ у поле.

Соц. Отсе мабуть уже насильне юго вытурлила.

Солд. А что же, здѣсь мнѣ квартира?

Соц. (до солд). Здѣсь, тутпича. (До Параски). Кумо, отсе вамъ постоялець.. да глинѣть, щобъ у васъ все гараздъ було.

Пар. Охъ, мнѣ лихо!

Солд. (скидаючи амуницію). Не бойсь, хозяюшка: я добрый человекъ, наше дѣло солдатское. Намъ много не надо: курица къ обѣду а другая къ ужину; а если и лаврениками накор-мишь, то сердить ся не стану; отъ меня ты худа не услышишь.

Пар. Якбы було! До Соцкого). Що отсе ты куме робишь? тѣль объщавъ ся не ставить у насъ постою!

Соц. Ностой кумо, пе варуй. На сей разъ ослобонить тебе онъ постою, далебо не можна: всѣ хаты заняли. а въ иншой по два и по три. Народъ и такъ на мене враждүе що деколи васъ обминаю; да яжь тобѣ и москаля привѣвъ предоброго. Онъ стоявъ у свата мого въ Ракосѣчи, и сватъ мой нимъ не нахвалитъ ся.

Пар. Бѣдна моя головко! а я хотѣла хату мазать!

Соц. Або поженихать ся съ кимъ безъ Романа.

Пар. Не знать що ты куме выгадуешь! Я не знаю якъ у тебе языкъ не заболить, отаке мелючи. (До солд.). Можебъ вы служивый, ѣтпочили?

Солд. Ладно хозяюшка; однакожь дай мнѣ прежде чего покушать.

Пар. Щожь вамъ дать? мы вже пообѣдали.

— 143 —

Солд. Ну, чево нибудь на первой случай, а тамъ ужь прiйемемъ ся дѣлать лавреники. Вѣть я ужь бpлѣ года стою въ Малоросiи вашей и самъ ихъ дѣлать научилъ ся.

Соц. Отъ бачить кумо, якiй москаль моторный! онъ тобѣ й варепиковъ народить. (Увидѣши горѣвку для дяка). А се що въ пляшцѣ?

Пар. (до себе). Охъ мѣнѣ лихо! и забула сховати! (До Соцкого). Да се для Романа отискала, щобъ почастовать, якъ вернетъ ся съ поля.

Соц. (грозить палькемъ). Эй, кумо! ты лихомъ бачу граешь..

Пар. Ище чого чи не буде? Уже ты мѣнѣ допѣкъ своими выгадками.

Соц. Ну, годѣжь, годѣ, кумо! (Выймае зъ кишенъ грошъ). На тобѣ грошѣ да купи для свого Романа, а мы сю выпьемъ съ служивымъ. (Свдае, наливае въ чарку горѣвки и дае солд). Прошу выпить, пане служивый.

Солд. (бере ча|ку). Ай да прiятель! Здраствуй, любезный! (Пье). Сватъ твой... (Утирае уса). Какъ бышь ево?

Соц. Оверко. (Наливае горѣвки въ чарку).

Солд. Да, да, да, Веверко, Веверко!... Правду сказать, такихъ людей мало нынѣ на свѣтѣ.

Соц. (взявшись въ руки чарку). Най же iому легенько икнетъ ся. (Пье).

Пар. (до себе). Щобъ васъ чортъ забравъ за всѣмъ вашимъ родомъ!

Солд. А хозяюшка?

Соц. Приська.

Солд. Да Приська!. Дай богъ ей здоровье — какъ мать родная. Право, такихъ хозяевъ не сыщешь во всемъ бѣломъ царствѣ.

Соц. (наливае въ чарку горѣвки). Кумо, выпiй лишь и ты чарку за здоровье сватовъ моихъ.

Пар. Да спасибб, куме! не турбуйте ся мною.

Соц. Чого ты такъ зажурилась? Що Романъ пōшовъ у поле? Онъ швыдко буде. На лишь выпiй, прошу.

Пар. Не хочу, далибō не хочу.

Соц. О якажь бо ты затинчва! Почастуй же насъ (подае вй чарку), коли сама не хочешь.

Пар. (бере въ руки чарку и фляшку и подае Соцкому) Изволяйте пане куме.

Соц. Въ рукахъ маете.

Пар. Нехай же здоровй будуть Оверко и Приська. (Кланяе ся и надпивае троха, скривившись; доливае чарку и подае Соцкому).

Соц. (показуе вй, щобы подала солдатови). Прошу выпить пане служивый.

— 144 —

Солд. (взявили въ руки чарку). Да здраствуетъ Веверко и Прицька!

Соц. (смѣе ся). Утявъ Панька по штаняхъ!... якъ, якъ москалю?

Солд. Какъ? Да здраствуетъ Веверко и Прицка!

Соц. (смѣе ся, а потомъ зновь наливае чарку). Гарно ты, москалю, навчивъ ся говорить по нашому. (Ье, встае и выходитъ на середину сцены). Гарно москалю, гарно!... Де ты такъ навчивъ ся?

Солд. Да все же у твоего свата, не только говорить но и пѣть научилъ ся вашихъ хохлацкихъ пѣсень.

Соц. Чи бачишь! (Протираючи уса). А ну, будь ласкавъ, москалю, заспѣвай, якои тамъ сватъ мой навчивъ тебе. Я всѣ юго пѣсень знаю и самъ колись було спѣваю.

Солд. Изволь. (Спѣвае).

Ахъ въ полѣ могила

Съ вѣтромъ разговоривала:

Не дуй вѣтеръ ты на меня,

Чтобъ я не почернѣла.

Соц. (смѣе ся до роспуку). Гарно москалю, гарно! Ну, вже втявъ до гапликовъ! Се вже краще ôд тіеи що, „въ городъ бузина, а въ Кіевѣ дядько, за те тебе полюбила, що на руцѣ перстень“.

Солд. (продовжае).

Чтобы въ рѣкѣ не плодилась рыба

За то, что я за Дунай захálъ.

Соц. (смѣе ся). Ха, ха, ха! ой, ой лишенько! Годѣ, годѣ, москалю будь ласкавъ, годѣ, а то далибô кишки порву ôтъ смѣху!

Солд. Чево ты смѣешь ся?

Соц. Да якъ же не смѣять ся? ты не знать по якому спѣваешь,

Солд. А какъ же?

Соц. Слухай, я тобѣ заспѣваю. (Спѣвае).

У полй могила

Зъ вѣтромъ говорила:

Не вѣй, вѣтре, ты на мене,

Щобъ я не чорнѣла.

Нй вѣтеръ не вѣе,

Нй сонце не грѣе,

Тольки въ степу при долинѣ

Трава зеленѣе.

(Музика. Потомъ):

Соц. А що, москалю, чи такъ сватъ мой спѣвавъ тобѣ?

Солд. Да, да точно такъ.

Соц. То то мосьпане! а ты не втнешь, даромъ що въ гудзикахъ.

— 145 —

Солд. А знаешь ли ты другую?

Соц. Яку?

Солд. Ахъ былъ, да нѣтутѣ, да поѣхалъ на мельницу.

Соц. Ха, ха, ха! Бодай тебе москалю! А сіеижь де ты навчивъ ся?

Солд. Эту часто поётъ бывало Прицка.

Соц. Та може не такъ?

Пар. Може:

Ой бувъ, та нема

Та поѣхавъ до млына?

Солд. Да да!

Ой былъ да нѣма

Да поѣхавъ до млѣна.

Соц. А ты знаешь кумо сіеі?

Пар. Знаю.

Соц. Заспѣвай же намъ серце.

(Пар. спьвае; Соц. акомпаніюе. Солд. танцюе. Якъ Параска кônчитъ другій куплетъ):

Солд. Ай да хозяюшка! Спасиба тебе (хоче еи обияти).

Пар. Геть москалю! не жартуй! (Ôпныхае его). Отсього то вже я не люблю и, суча дочка, коли не трѣсну такъ, що й очи вылѣзуть! Отъ якъ хорошо! (Поправляе очѣпокъ).

Соц. Ось якъ воно спѣваетъ ся! Бачишь москалю? не такъ якъ ты, мовь коза въ шквирю.

Солд. Да чортъ ево знаетъ; я долго училъ ся, да мудрено языкомъ, та не сладшь.

Соц. То вже такъ; московській языкъ дуже гострый, та ба!

Солд. Однакожь я этакъ цѣлой день пробаю; — хозяюшка! да ка чево нибудь закусить; ноги та крѣпко болять отъ походу, нада отдохнуть.

Соц. Кумо, пошукай лишь тамъ у печи: чи нема борщу або каши, або кваши, або лемѣшки, або путрѣ, або затѣрки, або соломахи, або пампушокъ, або галушокъ, або шуликовъ, або товчениковъ. Ужежь таки треба москаля чимсь погодовати.

Пар. Далибō, кумочку, и въ печи не топила.

Соц. Дакъ кинь ся да звари чого небудь.

Солд. Ну, нѣчево дѣлать, солдатское брюхо привыкло постничать. (Кладе ся). Послѣ хозяюшка меня накормитъ.

Соц. Глядижь, будь ласкава кумо, щобъ ты, якъ москаль спочине, нагодовала служивого; ябъ іого узявъ до себе, дакъ у мене копитанъ кватируе. Прощай. (Ôтходитъ).

Пар. Иди здоровъ.

Соц. (дивитъ ся на солд). Уже москаль и захропъ. Знембгъ ся, сердяга, ôтъ походу. (Ôтходитъ).

10

— 146 —

VIII.

Параска в Якъ.

Пар. Насилу убравъ ся! Отъ чортъ гостей принѣсъ не въ пору. (Дивитъ ся въ очи спячому сол. л.) Спасибō москалю, и голодный заснувъ. (Пōднимāе рядно). Хома Григоровичъ, чи вы ще тута живой?

Якъ (выходить на цвочкахъ съ страхомъ и робить знакъ Парасцц). А что служивый?

Пар. Спить ажъ харчить, мовь чорты юго давлять.

Якъ. Ей, ей, хорошее я дѣло здѣлалъ... тое то.. що укрывъ ся. Блаженъ мужъ, иже не иде на совѣтъ нечистивыхъ. А чтобы и паки не послѣдовало какое... якъ юго... преткновеніе, то треба направить стопы своя во свояси.

Пар. Пострѣвайте бо, Хома Григоровичъ! треба таки намъ хочь вареной покоптовати, бо вже вона и такъ прохолола.

Якъ. А развѣ вы оной не сокрушили со служивымъ?

Пар. Якъ изъ служивымъ? Отсе нехап бѣгъ милуе! Я тѣльки для ваєї, Хома Григоровичъ, наварила й напекла. Сѣдайте линь. (Ставить горлку и ъдженье).

Якъ. Благодатная Нараскевія! нѣтъ конца добротѣ вашей.

Пар. (частусе дяка). Извольте, годуйтесь; а то не вдасть ся намъ нй понить, нй поѣ處ти: москаль такій голодный лѣгъ, якъ собака, и якъ прокинетъ ся, то самъ усе потрѣска. Печенюкъ хоть возмѣть съ собою. Чи влѣзе курка въ кишеню? (Дивитъ ся на кишеню). Охъ, якій же онъ засмальцованый... Да туть бачу и сала кусокъ.

Якъ. Охъ, боже мой! и забувъ вынять. Се Онписія Гавриловна пожаловала на школу.

Пар. (пōдходитъ до окна и кричить). Охъ мѣнѣ лихо! Романъ иде! да ще й сердитый! Оттеперь бѣда. Що онъ скаже, якъ тебе застане? Уже и такъ выбивае тобою мѣнѣ оче, що ты мене на улиці инодѣ зачѣпаешь, а теперь надсадитъ мѣнѣ бебеховъ, да и вамъ, пане Хомо, не безъ бѣды буде.

Якъ. (пōдбѣгае до окна). Тое то... тое то... яко... ко... ко... левъ рыкающій. Куды мѣнѣ... тое то... укрыти ся отъ поруганія?... Ей, ей, онъ сокрушить и кости моя!... куды мѣнѣ укрыти ся?

Пар. (забирае зъ стола горлку и ъдженье). Лѣзте швыдче опять пōдъ привалокъ.

Якъ. Добре, добре... тое то... да какъ же избавлю ся отъ поруганія?

Пар. Не бойтесь, Хома Григоровичъ, я уже выгадала, якъ дурного Романа обманти. Я заразъ выпроважу юго до дядька, а васъ тодѣ и выпущу.

— 147 —

Дякъ. Трудъ велій объяша мя.

Пар. Мовчѣть, бога ради: Романъ въ сѣняхъ. (Вносить хи-
тро заяція, кладе на столъ, а сама сѣдае прясти)

IX.

Романъ, Параска и Солдатъ.

Романъ. (за кулисами). Отчини.

Пар. (дѣторяе двери). Чого ты репетуешь? Мовчи, бога ради.

Ром. Ось я тебе замовчу! Нащо ты мене одурила, дѣдь-
кобъ утись ся твоему батьковî? (Хоче вдарити).

Пар. (ухиляе ся). Що ты робишь, павѣженый?

Солд. (лежачи). Хозяйка!

Ром. Що се?

Пар. Побачишь! Я тобѣ казала, що мовчи! Москаля по-
ставивь Соцькій на квартиру: да тутъ такій презлый! трохи
не бивъ мене: насилу іого ублагала.

Солд. Хозяйка!

Пар. Отъ и бѣла!... Заразъ.

Солд. Не слыхать ли барабана?

Пар. Нѣ, не чуть.

Солд. (засыпая).

Ром. (глядитъ осторожно и спостерегае заяці). Гля! заець! де онъ
узвлѣ ся?

Пар. Що ты дивись ся, лупаешь?

Ром. Де ты взяла?

Пар. А сежь той, що кованый принѣсъ.

Ром. Чи справѣ?

Пар. Буцѣмь то ты й не знаешь?

Ром. Далибѣ и не знаю и не бачивъ!

Пар. Одже онъ притиривъ іого ажь до порога.

Ром. Ну, гараздъ же! а то я заливъ бы тобѣ за шкуру
сала.

Пар. За вōшь?

Ром. Я думавъ, що ты мене одурила; бо якъ выйшовъ
у поле и тѣльки що похиливъ до Стецьковои балки, ажь мы-
слѣнвѣ пруть зайця якъ разъ на мене. Я швыдче зъ мѣшка
кованого и давай тютюкать во все горло. Заець же потягъ
туды, къ Чмировой дубинѣ, а кованый прямо шляхомъ до села.

Пар. То онъ навпереймы пōшовъ.

Ром. Да мабуть такъ: по той же троиѣ и хортъ одинъ
увязавъ ся; а якъ уже ловивъ іого кованый, далѣбѣ не знаю,
бо поки я выбравъ ся зъ балки, то вже нî хортōвъ, нî поро-
сяти не видно було; яжь такъ ухоркавъ ся, поки выбравъ ся
изъ ерипудинои балки, що ажь сорочка мокра.

*

— 148 —

Пар. Да тутъ хлопцѣ казали, що кованый пōймавъ іого
бōля Свридового вѣтряка.

Ром. Бачь ажь де дōйшовъ іого мōй голубчикъ! теперь
буде печеня.

Пар. Буде, тōлько пōди мōй Романе, покличь дядька и
тѣтку; бо вони зъ роду заячины не бѣли.

Ром. Да иносе.

Солд. (встае, выходитъ на сцену и протирае очи). Что это за мужикъ?

Ром. Да мы тутешнй.

Солд. Не хозяинъ ли?

Ром. Даджежь не хто, хазяинъ.

Солд. (до себе). Неужели это ея мужъ? Ну такъ она не
совсѣмъ виновата. (До Пар.) Что же хозяюшка, давай теперь
чево покушать.

Пар. Щожь тобѣ дати? онъ шматокъ гречаника: бѣжь,
коли вкусишь.

Солд. Нѣтъ ли чего повкуснѣе? небось, старика накор-
мила.

Ром. Нѣ, москалю! сучій сынъ, коли й рѣска була въ
ротѣ, а бѣсти хочетъ ся такъ, що ажь кишки корчить, да дас-
бōгъ чого. Отсе вона, спасибō бѣй, дала шматокъ гречаника,
дакъ не вкушу: не тобѣ кажучи, зубōвъ уже лиха мати мае.

Солд. (до себе). Бѣдный мужичокъ! (До Параски). Такъ у васъ
и хлѣба нѣтутѣ?

Пар. А дежь іого взяти? теперь у насъ неврожай. Заро-
била була трохи, да й той старый попродавъ.

Солд. Какъ можно продать послѣдный хлѣбъ? это худо.

Ром. А щожь маешь робити? дежь бы я грошей узявъ
на подушне? Заробить не здужаю; нивки и лѣска уже давно
роспродавъ; скотъ нйпочому; тōльки що послѣдній хлѣбъ
продати, щобъ проклятій сѣпаки не обливали на морозѣ хо-
лодною водою. Добре було кольсь, що продавъ бузѣвка, тай
росплативъ ся; а теперь и корову съ телямъ продаси, то тōлько
хиба за половину заплатишь, бо теперь та корова, що треба
було рублѣвъ сорокъ заплатити, бѣльшь не дадуть ялышники,
якъ рублѣвъ десять. Отаке теперь на свѣтѣ настало! дежь
намъ грошѣ брати?

Солд. Да какъ же ты живешь?

Ром. Отакъ мосьпане: що якъ запряде стара шматокъ
хлѣба, то й бѣмь; а теперь накинувъ голова засѣдательскій
мѣтки прясти, то бѣльше того, що нахлышусь борщу, да го-
лодный и спать ляжу.

Солд. Да, худо старикъ. Однакожь хозяюшка насъ на-
кормить.

— 149 —

Пар. Чимъ? хиба трясцейо?

Солл. (до себе). Постой же, плутовка, я тебя накажу.
(До Ром). Ну, такъ я тебя хозяинъ накормлю; хочешь ли?

Ром. Да спасибō москалю; у мене далибō ажь серце бо-
лить, що нічимъ васъ нагодовати. (Выймае зъ кишенъ грошь). Па-
расю! пōди лішь купи хочь чвертку; може служивый выпье
зъ дороги, да чи не добудемъ хочь у дяка паляницѣ: онъ
у насъ бачця чоловѣкъ добрый.

Солл. Не трудись старикъ, не нада ничего. Я знаю, что ты доброй человѣкъ, (да безмозглой); у насъ будетъ что пить и ѣсть безъ денегъ; только чтобы вы обое меня слушали и все то дѣлали, что я скажу.

Ром. Добре москалю. Я чоловѣкъ нерепывый.

Солл. Послушай же: Я буду ворожить, такъ вамъ на-
добно стать вотъ здѣсь и зажмурить глаза. Становитесь! (Ста-
витъ ихъ на серединѣ сdcны).

Пар. Що се буде? не знати що москалъ выгадуе.

Ром. Чи воножь, будте ласкавй служивый, не грѣшно
буде?

Солл. Нѣтъ, ужь я за это отвѣчаю. Становитесь!

Ром. Да иносе. Становись Парасю, тѣлько будте ласкавй,
колибъ воно не тее...

Солл. Не бойсь. Ну зажмурь глаза.

Ром. (зажмуривши очи).

Солл. (описуе ихъ до около палицею). Беръ... баръ... даръ...

Ром. Добродѣю служивый!

Солл. Не бойсь. (Креслить палицею и говорить незрозумѣлі слова).

Ром. Постопъте судирь, будте ласкавй, постопъте.

Солл. А что?

Ром. Я ненарокомъ и самъ не знаю, якъ росплющивъ очи.

Солл. Экой ты! эдакъ и самъ пропадешь, и мнѣ бѣды
надѣлаешь.

Ром. Уже буду держать рукою.

Солл. Ну, держи покрѣпче.

Ром. А добре. Парасю! гляднѣе не росплющь очиць.

Солл. (межи тымъ выносить и ставить на стōлъ ўдженье и горѣлку). Ну Романъ, теперь конецъ. Смотри сюда.

Ром. (дивить ся и дивуесь). Гля!

Пар. (на сторону). Не еретичій и москаль, якій же хитрый!

Солл. Ну, хозяинъ, милости просимъ покушать. (Зачинае всти).

Ром. (розглядаесь на всѣ боки). Де воно взялось?

Солл. Ну, садись, да кушай. Ты никогда не ћдалъ такъ вкуснаго.

Ром. Чи воножь не грѣшно буде?

Солл. Да вѣть я тебя сказалъ, что я отвѣчаю!

— 150 —

Ром. (приступаючи съ страхомъ до стола). Москалю, служивый! чи мѣнѣ можна перехрестить ся?

Солд. Пожалуй, крестись себѣ сколько хочешь.

Ром. (креститъ ся и шепче молитву'. А страву можна перехрестить?

Солд. Нѣтъ, не можно.

Ром. (отступае назадъ). Одже далибō мѣнѣ моторошно.

Солд. Не бойсь. (Даe ему въ руки кусникъ). Вотъ на кушай.

Ром. (бере дрожачою рукою) Господи благослови (крестить ся). Да вжежь що бабѣ, то те й громадѣ. (ѣсть; до Пар.) Парасю! а тыжь чому не ѣси?

Пар. Пехай бōгъ милуе, щобъ я ѣла у пеклѣ варене.

Солд. (грозитъ Пар. пальцемъ).

Ром. (пускае зъ руки кусникъ). Чи воножь, служивый, у пеклѣ варилось?

Солд. Да гдѣ бы не было, намъ до того дѣла нѣтъ, лишь бы вкусно. (Наливае горѣлки и дае Ром). Нутка, выпей. (Потомъ встае и иде до Пар.).

Ром. (надпивае самъ и дае жвѣнцъ) Ось покоштуй Парасю яке добре.

Пар. Да вжежь, коли такъ, то й я буду ѣсти; тѣльки будь ласковъ служивый, змилуй ся надъ нами, не погуби мене.

Ром. (не прислухуючись). Даджежь сказавъ, що онъ за все одвѣчае!

Солд. (трѣпае Пар. по плечу). Не бойсь, все будетъ ладно, только впередъ съ солдатами обходись лучше (До Ром.). Ну Романъ, кушай.

Ром. (заздаючи печене). Оттеперь наѣвъ ся, ажь неначе на животѣ полегшало.

Пар. (проситъ солд. выпустити дяка и онъ на то годить ся).

Солд. Хорошо, изволь.

Ром. Сиасибō тобѣ служивый, що ты направивъ трохи кендюхъ; тѣльки теперь, мабуть, треба буде хату посвятити.

Солд. Не надо; я тобѣ самъ всѣхъ чертей выгоню; только ни съ мѣста!

Ром. Ухъ, ажь шкура пōднимаетъ ся, такъ страшно. Да вжежь, коли такъ, то и не тину.

Солд. Ну, станьте здѣсь. (Ставитъ ихъ на серединѣ сцены). Вотъ такъ. (Завязуе имъ очи и звязуе руки).

Ром. Ухъ, страшно!

Солд. (завязуючи очи). Ну Романъ, тобѣ вадобно выучить сіи волшебныя слова: джунъ... беръ... дачь.. дуръ... ніеръ.. гапта... де...

Ром. Не зумѣю, мосьпане, вычитать.

Солд. Какъ не зумѣешь? Говори за мною: джунъ.

— 151 —

Ром. Жукъ.

Солд. Веръ... дачъ.

Ром. Пепе... перь бачь.

Солд. Дуръ... ніеръ.

Ром. Дурный я.

Солд. Гапта... де. Гапта де. Гапта де.

Ром. Гапкаде... Гапка де.

Солд. Ну смотри же Романъ, какъ крикну я: ура!, то ты тотчасъ долженъ говорить сіи слова самымъ громкимъ голосомъ.

Ром. Эй, далибō, москалю не вычитаю: важке дуже на языкъ.

Солд. Ничево. Смотри только не забудь. (Ôтходитъ и роздягае дяка).

Ром. Да колибъ не забуть. Парасю, чи ты переняла?

Пар. (смутно). Переняла.

Ром. Нагадаешь же мѣнѣ якъ помилюсь. (Говорить пōвголосомъ). Жукъ.. бе.. бе.. бе.. беръ... бердь.. бачь.. дурный я.. Гапка де... Гапка де. (Бере ся за живōтъ).

Пар. О щобъ тебе побила лиха година!

Ром. Охъ, охъ, служивый! Мосьпане служивый!

Солд. (не перестае свое робити). Что ты тамъ.

Ром. Будте ласкавй, чи ще воно довго буде?

Солд. (оздягае дальше дяка). А что тамъ?

Ром. Коли довго, тобъ я на часъ на двōръ пōшовъ.

Солд. Зачѣмъ?

Ром. Прошу простить, мѣнѣ неначе тее...

Солд. (убравшись въ кафтанъ и намазавши дяка саджею). Ура Романъ!

Ром. Джу... джу.. джу.. Парасю, якъ?

Солд. (пōдходитъ до Ром.).

Ром. Жукъ... бердь... бачь.. дурный я... Гапка де. (тупае ногами и плюе).

Солд. Теперь совсѣмъ. (Розвязуе очи).

Ром. (протирае очи). Ухъ, ухъ!

Солд. Ну смотри Романъ, какъ чортъ выбѣжитъ. (Дивить ся на дяка, стукае палицею и говорить). Гапта де... Гапта де... Гапта де!

Дякъ. (обмазанный утвкае черезъ сцену).

Ром. (дрожить и крестить ся). А якій же страшный!

Солд. Ну Романъ! теперь чорта выгналъ, а гнѣздо себѣ возьму. (Убирае ся въ дакову одѣсь).

Ром. О, спасибō тобѣ, добродѣю служивый! тōлько прошу не въ гнѣвъ: скажѣть, будте ласкавй, — я чувъ що нечистый духъ зъ рогами, а у сього рōжкōвъ нема.

— 152 —

Солд. Ну, нечего дѣлать. Рога онъ тебя оставилъ.

Ром. Охъ мѣнѣ лихо! (Хватае себе за голову).

Солд. Ничего, Романъ! (біючи Ром. по плечу); и получше тебя бываютъ съ рогами...

Ром. Парасю! щожь мѣнѣ робити?

Пар. Якъ бы ты не лежавъ зъ ранку до вечора та робивъ такъ, якъ люде роблять, тобѣ не було сього нічого; а то поти лежавъ, поки вылупивъ чорта. Я тобѣ сколько казала: „Эй Романе, не лѣнуй ся. Лѣность до доброго ніколи не приводить.“

Заслона.

## ПЕТРЪ ПЕТРОВИЧЪ АРТЕМОВСКІЙ-ГУЛАКЪ.

Не только драматичнй піесы Котляревского найшли въ своѣмъ часѣ послѣдователей; бѣльше еще було такихъ, що брали собѣ за приѣръ Ененду и писали много того рода стиховъ, которй однакожь не були печатаннй, тѣлько ходили въ манускриптахъ зъ рукъ до рукъ, доки зовсѣмъ не загинули.

Найважнѣшимъ писателемъ, ней такъ скажу, изъ школы Котляревского бувъ П. П. Артемовскій-Гулакъ. Ὁнъ родивъ ся около 1785 року въ Каневщинѣ, кіевскои губерніи, и бувъ познѣйше професоромъ польскои литератури и всемирнои исторіі на университете въ Харковѣ.

Артемовскій, якъ показуе ся зъ его творовъ, прилагъ бувъ цѣлымъ серцемъ до украиньского народа, и прійшовъ такожь до того переконаня, що кто хоче письмами прислужити ся народови, муситъ для него писати такимъ языкомъ и такъ, якъ онъ розумѣе. Для того взявъ ся около 1820 р. за писанье поезій на украиньскомъ языцѣ и напечатавъ яко першій свой утвѣръ сатиричну поему: „Панъ та собака.“ Ὁнъ выбравъ собѣ до той поемы одну зъ важнѣйшихъ темъ тогдашнаго общественного житя на Украинѣ и обробивъ ю по майстерскі. Но все таки не выступивъ еще цѣлкомъ самостойно: у него и розмѣръ ямбичный, такъ якъ у Котляревского, и гдекотрй стихи такъ уложеній, що мимовольно пригадуютъ Ененду. Помимо того Артемовскій давъ тою поемою познати, що онъ такъ що до языка, якъ и що до народного творчества стоитъ о много высше онѣ Котляревского, и заповѣдае великій оборотъ въ молодой украиньской литературѣ!

Однакожь такій утворы були для тогдашноги украиньскои (читающио) публики за серіозніи: тогда подобалось тѣлько то, що давало повѣдѣ до бесконечного смѣху. Той загальный общественный смакъ не зôставъ безъ вплыву на молодого писателя: онъ, абы не остатись онѣ

— 153 —

всьхъ письменныхъ опущенымъ, зойшовъ зъ повзятон разъ дороги и ставъ писати стихи, якихъ публика жадала, но всѣ они що до вартости стоять о много низше, нежели „Панъ та собака“; онъ роземѣшшвъ публику на хвилю, но та хвиля проминула, а съ нею загинула и хвилева вартость его поезій, въ котрыхъ зъ першои поемы лишилась тѣлько чистота языка и то, що авторъ не переставъ въ нихъ выступати противъ украиньского аристократизма, и противъ того ошибочного мнѣнія, що для письменныхъ Украинцвѣ повинно писати ся тѣлько великорусскимъ языкомъ.

Поминувши той нещастливый оборотъ въ письмахъ Артемовского, онъ все таки занимае въ нашой литературѣ важное мѣстце, яко такій, що продовжавъ зачатое Котляревскимъ дѣло. Що бѣльше, мы видимъ у него всюда языкъ о много чистѣйшій, складнѣйшій и ядреннѣйшій, нежели у Котляревского, черезъ що набираютъ навѣть маловажніи що до внутреннои вартости его письма много цѣны. Наконецъ замѣтити треба, що Артимовскій бувъ въ прозѣ о много слабшій нежели въ поезіи. Ту подаемъ всѣ его друкомъ оголошеній творы, пósля того, якъ онѣчатавъ ихъ Кулішъ въ Основѣ 1861 за мѣсяцъ марецці; кромѣ тыхъ писавъ Артемовскій еще много иншихъ, для малон вартости до теперь нигде ненапечатаныхъ.

ПАНЪ ТА СОБАКА.

На землю злѣзла ночь... нійде анй шиширхне,
Хиба то декуды грозв сонь що небудь пырхне.
Хочь въ око стрель тобѣ — такъ темно на дворѣ
Уклавѣ ся мѣсяць спать, не ма анй зорѣ,
И ледвй крадькома яка маленька зорка
Зъ за хмары выгляне, неначе мышь зъ засѣка.
И небо, и земля — усе отпочива;
Все ночь подъ чорною запаскою хова.
Одинъ Рябко. одинъ якъ палецъ, не дрѣмае:
Худобу панську, мовь братъ рѣдный, доглядае.
Бо дармо ѣсти хлѣбъ Рябко нашь не любивѣ:
ѣвъ за пятьохъ, але те ѣвѣ, що заробивѣ
Рябко на панському дворѣ не спить всю ночку.
Колибъ тобѣ на смѣхъ було де видно свѣчку,
Або въ селѣ де на опѣчку
Маячивъ каганець.
Всѣ сплять, хропуть,
А деякй сопуть.
Уже и панъ-отець,
Прилѣзши изъ христинѣ, до утренѣ попхавѣ ся ...
А нашъ Рябко, кажу, все спатки не вкладавъ ся.
Знай неборакъ ганя то въ той то въ сей кутокъ:
То зазырне въ курникъ, то — дейко до свинокъ!

— 154 —

Спыта: чи всѣ таки живенькî поросятка,
Индики та качки, курчатка й гусенятка?

То звônтиль навпростець
Махае до овець,

До клубнѣ, до сгôжкôвь, до станѣ, до оборы;
То зновъ назад чимъ дужь, — щобъ часомъ москалнѣ
(А ихъ тогда було до хрнна на селѣ),

Щобъ москалнѣ, мовлять, не вбрались до коморы.

Не спить Рябко, та все такъ гавка, скаучить,
Що сучй сынъ, коли ажь въ ухахъ не лящить!

Все дума: якъ бы то пôддобрить ся пôдъ пана ?
Не знажь, що не мине Рябка обрадованна !

Якъ гавъ, такъ гавъ, поки свѣнуло на дворѣ;

Тогда Рябко простятсь; захрônпъ въ своїй норѣ.

Чомузь Рябку не спать? чи знатъ онъ, що зъ нимъ буде?

Заснувъ онъ смачно такъ, якъ сплять всѣ добрй людѣ,

Що щиро стережуть добра своихъ пановъ...

Якъ ось — трусъ, галась, крикъ!.. ввесь дворъ загомонѣвъ:
„Цуцу, Рябко! на, на! сюды Рябки кликнѣте !“

— „Ось ось я, батечки!.. чого вы тамъ? скажѣте !“

Стрыба Рябко, вертить хвостомъ,
Неначе помеломъ,
И знай дурненькій скалить зубы
Та лиже губы.

„Ужежь бачь,“ дума онъ. „не дурно це въ дворѣ
Одъ самои тобѣ зорѣ

Всѣ панькають ся коло мене:
Мабуть, самъ Панъ звелѣвъ ђддать Рябку печене
И що зостало ся варене

За те, що, бачь, Рябко всю божу ночь не спавъ,
Та гавкавъ на ввесь ротъ, злодѣвъ одганявъ.

— „Цуцу, Рябко! ще разъ сказавъ одинъ песяха...
Тай хапъ Рябка за уха!

„Кладѣть Рябка!“ гукнувъ. Ажъ ось и Панъ прибѣгъ.

„Лупѣть Рябка!“ сказавъ: „чухрайте!.. ось батогъ!“

— „За що?“ спытавъ Рябко; а Панъ кричить: „чухрайте!“

— „Ой, юй, юй!“ а Панъ имъ каже: „Не вважайте!“

— „Не буду, батечку!.. За щожь це честь така?“

— „Не слухай!“ панъ кричить; „лупѣть, дерѣть Рябка!“
Деруть Рябка, мовъ пѣря.

На галась збѣглась дворня:
„Що? якъ? за що? про що?“ — Не знае нй одинъ.
„Пустѣть!“ кричить Рябко: „не будь я пеській сынъ,
„Коли вже вдержу бѣльшъ!...“ Рябко нашъ хочь не бреше,
Такъ щожь? Явтухъ Рябка все знай по жижкахъ чеше.

„Пустѣть, швыдчѣй пустѣть!“ Панъ на ввесь ротъ гукнувъ,
Тай съ хаты самъ умкнувъ.

„Пустѣть!“ гукнули всѣ: „Рябко вже вдоволивъ ся!“

— „Чимъ, люде добрй, такъ отєе я провинивъ ся?

„За щожь глузуете?“ сказавъ нашъ неборакъ;

„За що знущаетесь вы надо мною такъ?
За що, за що?“ сказавъ, тай попустивъ патьки,

Патьоки горкихъ слѣзъ, узявши ся за боки.

— „За те,“ сказавъ одинъ Рябковî зъ наймитônъ,
Щобъ не колошкавъ ты въ ночи своихъ Пановъ;

За те .. але що тутъ?... ходѣмъ, Рябко, лишь съ хаты:

— 155 —

Не дуже, бачу, ротъ тутъ можна роззявляти.

Ходѣмъ, Рябко, на дворъ." — Пōшлп. — „Се не пусте,“

Сказавъ Явтухъ Рябку: „отсе тебе за те

По жижкахъ, бра Рябко, такъ гарно пошмагали,

Що Панъ ись Панею сю цѣлу ночь не спали.“

— „Чи виненъ я сьому? Чи ты, Явтухъ, здурѣвъ?“

-- „Гай, тай!“ сказавъ Явтухъ „Рябко! ты знавѣсѣвъ;

Ты виненъ, бра Рябко, що ночю розбрехавъ ся:

Тыжь знавъ, що вчора нашь у карты Панъ програвъ ся !

Тыжь знавъ,

Що хто програвъ,

Той чорта (не теперь на споминки) здрѣмае, —

Той батька рōдного, розсердившись, програе!

Тыжь знавъ, кажу, Рябко, що Панъ не буде спать.

До чогожь гавкавъ ты? на щожь було гарчать?

Нехай бы гавкавъ самъ, а тыбъ уклавсь тихенько,
Забравшись въ ожередъ, тай спавбы тамъ гарненько.

Теперь ты бачишь самъ, що мокрымъ онъ рядномъ

Напавъ ся на тебе, и знай верзе притьмомъ:

Що грошей вчора онъ проциндривъ щось не трохи ;

Що Паню черезъ те всю ночь кусали блохи;

Що буцѣмъ вчора онъ грать въ картыб' не сѣдавъ,

Колибъ сьогоднѣшню бувъ ночь хочъ закунявъ;

Що буцѣмъ ты, Рябко, такъ гавкавъ, якъ собака;

Що буцѣмъ по тобѣ походить ще й ломака;

Що бачця ты юму остывъ, надосоливъ,

И бачця онъ тебе за те й прохворостивъ.

А бачь, Рябко, а бачь! не гавкай, не ганяйсь;

Ляжь. чирный, тай мовчи, и съ Паномъ не рōвняйсь

Чого брехать? Нехай нашъ Панъ здоровый буде,

Онъ самъ и безъ собакъ сю панщину одбуде.“ —

Послухавъ нашъ Рябко порады Явтуха.

„Нехай тяжка юму година та лиха,“

Сказавъ, „щобъ за мое, якъ кажуть, жито

Та ще мене и бито!

Коли мое не въ ладъ,

То я съ своимъ назадъ.

Чи баба зъ воза, — щожь? велика дуже вада!

Кообыл' легшій вōзъ, сьому кобыла й рада.“

Оттакъ сердега нашъ Рябко помѣрковавсь,

Тай спать на цѣлый день и цѣлу ночь попхавсь.

Заснувъ Рябко, хахропъ, ажь ожередъ трясетъ ся;

Рябку й не снить ся й не верзетъ ся,

Що вже москалики въ коморѣ й на дворѣ

Скрōзь нишпорять, мовь тутъ вони й господарѣ;

Що вовкѣ ягнятъ, а тхоръ курчатокъ убѣрае....

Ажь тутъ и на дворѣ тужь тужь уже свѣтае.

„Цуцу. Рябко!“ тутъ вѣ, повыбѣгавши съ хатъ,

„Цуцу, Рябко, на на!“ гукнули якъ на гвѣлѣтъ

А нашъ Рябко тобѣ и усомъ не моргае;

Хочь ч)е, та мовь спить и мовь недочувае.

„Теперь то,“ дума онъ, „мōй Панъ всю нōчку спавъ

Бо не будивъ юго Рябко и не брехавъ;

Теперь то онъ менѣ свою покаже дяку;

Теперь уже не втре менѣ якъ вчора, маку!

Нехай цуцукають. мене симъ не зведуть,

— 156 —

Поки самы сюды обѣдъ не принесуть.

Та ще й тогда, не бойсь, поскачуть коло мене,
Поки возьму я въ ротъ хочь страву, хочь печене ! -

— „Цуцу!“ сказавъ ище Рябковй тутъ Явтухъ;
„Цуцу!“ задыхавшись, мовь зъ юго перло духъ.

„Ходѣмъ, Рябко!“ — „Еге, ходѣмъ! Не дуже квапъ ся,
Самъ принеси сюды.“ — „Пдижь хутчѣй, не бавъ ся!“

— „Ба не пойду, Явтухъ!“ — „Иди, бо кличе Панъ!“
Сказавъ, тай зашморгнувъ на шінѣ ойнѣ арканъ.

„Чешѣть Рябка! гукнувъ... ажъ тутъ ихъ щось зъ десятокъ
Влѣпили съ сотеньку кіѣвъ Рябку въ завдатокъ.

„Лупѣть Рябка!“ кричить тутъ Панъ, якъ навѣсный;
Рябкожь нашъ только вже що теплый та живый.

Разовъ изъ шѣсть Рябка водою одливали,
И столькожь разъ юго, одливши, зновъ шмагали,

А потомъ перестали.

Рябко спытать хотѣвъ, але Рябковъ языкъ
Бувъ въ ротѣ спутаный, неначе путомъ зъ лыкъ,
И геротавъ щось, якъ на сѣдалѣ индикъ.

„Постой!“ сказавъ Явтухъ Рябковй, „не турбуй ся,“

Я правду всю скажу: „Ото, Рябко, шануй ся,
Добра своихъ Пановъ, якъ ока, стережи,
Зараня спать не квапсь, въ солому не обѣжи.

Злодѣѣвъ обганяй та гавкай на звѣрюку.

Не гавкавъ ты, Рябко, за тежь мы, бачь, въ науку,
Нѣ ласки, зъ милости Пановъ,
Влѣпили сотеньою исъ пять тобѣ кіѣвъ.“

— „Чортыбъ убивъ того, Явтухъ, съ Панами батька
И дядину и дядька

За ласку ихъ!“ сказавъ Рябко тутъ на одрѣзъ.

„Нечай имъ служить большъ рябый въ болотѣ обѣсъ!“

Той дурень, хто дурнымъ иде Панамъ служити,

А большій дурень — хто имъ дума угодити!

Годивъ Рябко имъ, мовь бояццѣ й чиряку,
А щожь за те Рябку?

Сяку мать та такуу!
А до того ище спороли батогами,

Чи гавкае Рябко, чи мовчки ночю спить,
Все выпада таки Рябка приньмомъ пойть.

Уже менѣ, бачу, чи то туды — высоко,
Ви то сюды — глыбоко;

Повернесь ся сюды — и тута горяче;

Повернесь ся туды — и тамъ то бояче.

Хочы б я тѣсто внѣсъ псиюсѣ иззѣ дѣжею,
Тобѣ ойнѣ ростовкъ и ту надъ спиною моюе.

Зъ ледачимъ все обѣда: хочь върть круть, хочь круть верть,
Ойнѣ найде все тобѣ хочь въ черепочку смерть“

— 159 —

Що якъ уродить богъ, то дѣсть на долю всѣхъ?
Чи сежь не глумъ тобѣ не соромъ и не смѣхъ, —
Врагъ матѣрь зна чого безглуддому жахать ся?
Таджежь, якъ кажуть то, коли вовкѣвъ боять ся,
То нічого ходить сѣ сокирою и въ лѣсъ.
Ндижь, кажу, та сѣй; не мимри тамъ подъ носъ!
Абы лишь, господи, на нивѣ намъ вродило,
То буде намъ и всѣмъ: чи чуешь ты, мурмило?
Не будь уѣдливый и впартый, мовь оса,
Мовь наровистый кônь: бо вылаю, якъ пса."
— „Ей, Хивре, Солопѣй сказавъ й, „не свари ся;
Бо, далибѣ, горохъ нашъ згине! схамени ся!
Ну сѣлькось... я поду, посѣю, та не тамъ,
А де небудь въ кутку, що й вратъ не найде самъ“.
— „Не перебедій бо такъ довго, Солопѣю!
Бо я горохъ сама де схочу, тамъ посѣю;
Сама я й выкошу, якъ треба на покѣсъ,
И ось тобѣ тогда я дую дамъ подъ носъ!
Але, мой голубе, прошу тебе по ласцѣ:
Послухай часомъ тыхъ, що ходять и въ запасцѣ;
Плюнь, серце, на того, хто такъ тобѣ сказавъ,
Що буцѣмъ богъ жѣнкамъ волося довге давъ
За те, що раззумѣ имъ укоротивъ чимало:
То погань такъ верзла, школярство такъ брехало!
А яжь то й мужиковъ, крути ты не верти,
Не разъ вже бачила такихъ дурныхъ, якъ ты!
Оттакъ! — пытай людей; бо той, хто ихъ пытает,
Мовь старець безъ цѣнка по стежкахъ не блукае.
Не разъ вже за двома зайцями ты ганявъ,
За тежь ні одного гонившись не ноймавъ;
Не разъ ты жаловавъ ухваликовъ старенькихъ,
За тежь ты сколько вже згубивъ подкѣвъ новенькихъ!
Оттакъ ты и теперь горохъ запропастиншь,
Колибъ ты самъ пропавъ! " „Чого ты тамъ гарчишь?"
Сказавъ нашъ Солопей; тай сѣ серця дейко сѣ хаты:
Запрѣгши гуляхъ онъ, пу передбѣ орати.
Зоравъ, посѣявъ онъ горохъ, заволочивъ;
Ажъ тутъ и дройный дощь рѣлю іого змочивъ.
Зойшовъ горохъ, подройсъ, зацѣвѣвъ увесь рясенько.
Хто йшовъ, той приглядавсь гороховй пильненько.
Тымъ часомъ вже почавъ бѣнвать ся й въ лопатки;
Ажъ тутъ прійшла черга и на самй стручки.
Хто йде, горохъ срубне: гребецъ срубне у жменю;
Иде косарь и жнець — нагарбають въ кишеню;
Прискочить дѣтвора, и въ пелену смыкне. —
Зобравъ нашъ Солопей горохъ, та знай клине,
И на чѣмъ свѣтѣ стонить по соромѣцкій лае;
Усѣхъ батькѣвъ сѣ того онъ свѣта вывертае:
„Стонадцять бы копиць зъ росами вамъ чортовъ!
А! бѣсовъ народе! колибъ ты околѣвъ!
Колибъ щобъ трѣсенувъ бувь одъ іого животъ,
Нѣжь мавь отсе мене ты посадить на лѣдъ!
Щоб горошиночка въ твоихъ кишкахъ бѣсовськихъ
Такъ набубнявѣла якъ барабанъ московській!‘
Багацько дечого спѣвавъ тутъ Солопей,
Моливъ ся за ввесь родъ хрещеный и за свой.

— 162 —

жика клезнуть не вмѣе, — оттаке лихо!... Такій у насъ, бря,
и пôдъ Харковомъ недалечко: ось хочь бы й... не хочу! ей
богу не скажу! грѣхъ! Я у іого хлѣбъ-сôль ѳвъ; а ты хо-
чешь, щобъ я выявивъ, що онъ нî въ карты грать не тямить,
нî мужиковъ лупить не вмѣе. Тай зъ насъ, ювграпе, не яка
робота. Ищежь то, мовлявъ, тобѣ и сякъ и такъ; бо тобѣ
дещо инодѣ и черезъ дзвônку перелѣзе; а я такій пришелепо-
ватый, що й сіеі дурницѣ не втну. Та я то трохи и въ кар-
тахъ шуплю, бо таки съ первого погляду, якъ тѣлько побачу,
що зъ однымъ окомъ, то таки заразъ и вгадаю, що то ма-
буть найстаршій. Я такъ, ювграпе, часомъ и людей пôзнаю:
якъ тѣлько заздрю кого, що хочь свои родимî притаманнî ще
й не повылазили, та вже, бачь, дивитъ ся въ одно чуже кож-
ному пôдъ нôсъ, мовь іого не добачае, то я таки заразъ, су-
чій сынъ, коли не вгадаю, що то мабуть найстаршій дурень.
Ой, щось я дуже брязнувъ! колибъ лишь ножницѣ на столѣ
не оббѣзвались! Та вжежь, матерѣ ихъ ковѣнька! Чи будуть
бить, то нехай бьють; уже мене не такî били, тай тî не ба-
гацько добра выбили. Уже, яжь кажу, менѣ горше не буде;
я вже й такъ пю добру повну: отъ лежу та стогну, та вожусь
изъ знахурами, неначе кôtъ изъ оселедцемъ. Ище разъ тобѣ
кажу — що лежачи не яка робота; ось Пана та Собаку
и сидячи написавъ, та ще й то декоторымъ панамъ, може,
такъ догодивъ, якъ Рябко своему. Щожь чинить, ювграпе!
Дурнямъ, якъ то кажуть, самъ богъ не вводить. Та вже то
воно грѣхъ казать, бо мого Рябка у самому Петенбурсѣ,
у Москвѣ и скрбъзь таки гладили не противъ шерсти и прîй-
мали, неначе кого й доброго; такъ отже, бачь, все таки у де-
якихъ пôдпанкбовъ шапки на головѣ загорѣлись! Бодай вони
такъ на свѣтѣ були, якъ менѣ кортѣло зъ ними грызтись:
цуръ имъ, пекъ имъ, осина имъ, марина! То доброго, мов-
лявъ, полай и покартай, — а онъ тобѣ ще й поклонитъ ся,
а ледачому що? ты іому образы, а онъ тобѣ лубя! Нехай
вони тямлять ся! Ледачого, мовлявъ нашъ Онопрѣй, не зай-
май — и самъ себе не каляй; уже горбатого, ювграпе, хиба
могила справить. Оттакъ то, голубе! Лихо й съ правдою, лихо
й зъ брехнею: за правду бьють, за брехню вѣры не дають.
Оттака ловися! що сучій сынъ, коли знаешь, куды на свѣтѣ
й повернуть ся. Щожь робить? Мовчать? Таджежь мовчу, ко-
либъ уже имъ зацѣпило! Яжь то вже й кажу, ювграпе: що
нема іого й на свѣтѣ, якъ исъ своею рôднею — зъ мужикомъ:
чи поскубтись, чи побить ся, чи й помирить ся, то все воно,
таки сказано, свой братъ. Яжь то отъ того отсе и на Солопѣя
напавъ ся: аджежь пановъ не ма Солопѣвъ? Якъ ты дума-
ешь, ювграпе? Ты письменнѣйшій ôдъ мене, ты багато дечого

— 164 —

тамъ тобѣ говорить-каже, того далибō, й съ попомъ не розбе-
решь! Ищебъ то щось сказавъ, бо языкъ дуже свербить; та
цуръ имъ: у насъ, бачь, уся старшина московська, чи то да-
леко до лиха? Яжь кажу — цуръ имъ: вōзьмешь якъ то ка-
жуть, лычкомъ, а оддаси ремѣнцемъ... Я то тѣльки, знаешь,
хотѣвъ сказать отъ про того Гараська, бо онъ уже подавно
сказавъ: що коли вже Луцифѣръ пōдцькуе кого маглювать
вѣрши, то нехай наялозить тай попит premet in аппит. Онъ
то отсе сказавъ, бачь, по литвинській, — бо онъ бувъ, собѣ
на лихо, Литвинъ; а по нашому, то воно значитъ ся ще:
що коли вже написавъ що, то нехай куды зачервотить такъ,
щобъ тѣльки мыши та пацюки про те знали.

Одже я юго часомъ, такъ якъ и Чванько, не дуже то
слухаю — байдуже! Инше дѣло у Литвѣ, а инша рѣчь у Мо-
сквѣ: може, воно тамъ колись и добре було. А у насъ той
поганй вѣршомазбвъ стѣльки наплодилось, що якбы кожный
ховавъ те на десять рōкъ, що за годину набазгра, тобъ нѣгде
було чоловѣковй й хаты нанять за паперами!...

Вы, дурнѣ, яжь кажу, на се лишь не вважайте;
Людой пытайте я, та й свой вы розумъ майте.
Не вамъ Гарасько сей указъ скомпоновавъ:
Ôнъ самъ розумный бувъ, розумнымъ и писавъ;
Пишѣть, и крамаровъ, паперниковъ годуйте!
У насъ холодный край, а льсъ ставъ дорогий;
Дурнй нй почому: що ступишь, то й дурный.
Пишѣть, будь ласкавй, — подякую вамъ людѣ:
За дурнями тай всѣмъ розумнымъ тепло буде...

ТВЕРДОВСКИЙ.

Малоросейская бляда.

„Ну те, хлопцъ! швыдко, шпарко!
Музики, заграйте!
Гей, шикарю! гей, шинкарко!
Горѣлки давайте!“

Ръжуть скрипки и бандуры!
Двѣчата гопцюють;

Хлопцъ, пōтъ ажъ льетъ ся съ шкуры,
Коло ихъ гарцюють.

Бряжать чарки, люльки шкварчать,
Шумуе горѣлка;

Стукъ гармидеръ, — свистять, кричать,
Голосить сопѣлка.

Панъ Твердовській въ кōнці стола
Съ поставця черкае:
„Гуляй душа! тра ла ла ла!“
На ввесь шинкъ гукае!

Въ батька й матвѣр отамана
И громалу лае;
Скрутивъ жида, якъ Гамана
Ще й усомъ моргае!

Сыгнувсь уланъ, — онъ вздовжь юго
Шаблюкою трѣснувъ.

Уланъ — тю тю! га га! го го!
Зайцемъ въ кутку прыснувъ!

— 165 —

Взявъ на бакиръ писаръ шапку:
Панъ грōшми забрязкавъ;

Аж гулькъ! — писаръ верть въ собаку,
И на всѣхъ загавкавъ

А шевцевей панъ Твердовській
Въ такій знаки давъ ся.

Що, мабуть, исъ часъ московській
Барыломъ качавъ ся.

Въ носъ втеребивъ двѣ бурульки;
Зъ бурульокъ, мовь съ кухвы,

Бють подъ стелю черезъ рульки
Джерела сивухи.

Бють джерела... панъ гульвѣса
Кухоль подставляе;

Аж зиркъ въ кухоль — що у бѣса?
Вюнъ на днѣ играе!

„Духъ святый, миряне, зъ нами!
Вылупъть лишь баньки!“

Вюнъ утвѣкъ, а цапъ зъ рогами
Вылазить исъ шкляпки.

Мекнувъ, мовь іого родимецъ
Почавъ мордовати,

Тай стрыбъ въ комьи; аж гулькъ —
Стоить середъ хаты! [Нѣмецъ]

Носъ — карючка, ротъ свинячій,
Гиря вся въ щѣтинъ;

Ножки курачій, собакій
Хвѣстъ, рōжки цапиній!

Дрыгъ ного! круть рōжками!
Въ поясъ поклонивъ ся:

..Ну, Твердовській, часъ, изъ нами
Щобъ ты росплативъ ся!

Гудявъ еси, верховодивъ,
Усѣмъ въ знаки давъ ся;

Двѣчатъ любивъ. жвнокъ зводивъ,
Надъ всѣми злушавъ ся.

Чого душа забажала,
Мавъ всього ты стѣлъки!..

Курей, ковбасъ, мяса й сала,
Бочками горѣлки.

Нагрѣвъ и намъ ты чуприну,
Якъ самъ здоровъ знаешь:

Окульбачишь, мовь скотину,
Та всюды й гасаешь!

Годъ глузовать съ чортами!

Слова — не полова:

Чи забубъ, яка мѣхъ нами
Съ тобою умова?

Лыса гора... бритва... палець...
Паперу повѣ карты...

Гайда въ пекло! кровь не смалець,
Съ чортами не жарты.

Въ пісьмъ стоить (читай смѣло):
На кагалъ бѣсовській

Зъ начинкою душу й тѣло
Отписавъ Твердовській.

Служить іому чорты мають,
(Гакъ прійшлось въ умову),

Поки въ Римъ не поймають.
Аминь сьому слову!

Що теперь, Твердовській, буде,
Про те въ пеклѣ знають:

Сю корчму хрещеній люде
Римомъ называю “

— „Бачь, чортяка, бачь, падлюка,
Якъ умудровавъ ся!

Се вже, бачь, нѣмецька штука, “
Твердовській озвавъ ся.

„Та вжежь, чи йти въ пекло справѣдъ,
То й пōдемъ, байдуже!

Але й ты роби по правѣдъ
И не чвань ся дуже.

Заглянь въ контрактъ твой зо мною,
Яка тамъ умова?

Ще три штуки за тобою;
Вытнешь — нй повѣ слова!

Отъ бачь, висить надъ дверима,
Завбóльшки исъ цапа,

Передъ твоими очима
Мальована шкапа!

Нехай шкапа подо мнюю
Огнѣмъ гарцюе;

Нехай крутить головою,
Стрыба и басуе.

Ты, тымъ часомъ, пьску въ жменю:
Гарапникъ тройатый

Сплети съ пōску, якъ зъ ременю,
Коня поганяти.

Щежь попасать коня треба,
Стать на отпочинокъ:

То вже, гляди, щобъ якъ зъ неба
Вродивъ ся будынокъ, —

Будынокъ зъ лушпинъ горѣха,
Оттамъ за байракомъ;

Изъ борōдъ жидовськихъ стръха,
Цвяхована макомъ.

— 166 —

Отъ и гвоздокъ на починокъ,
Чверть локтя завздовьки:
По три пъ кожну бъй зъ мачинокъ,
А менше нй трошки“

Бъсъ перъстый свиснувъ, кляснувъ, —
Ажъ кой вже басуе;

Батоѣъ съ пъску въ руцъ ласнувъ, —
Твердовській сумуе

Скѣкъ въ стремена, давай драха.
Ажъ — що за одмѣнокъ? —

Стрѣха въ хмарахъ заблищала,
И стоить будьнокъ!

„Выгравъ справу! бачь сиюха,
Здychвась, мовь скаженный!

Ну теперь скупайсь по уха
Въ водицъ свяченой.“

— „Змилуйсь, святе, я въ свй зъ роду
Лазнй не купавъ ся.“

Скорчивсь, зморщивсь, — шубовсть въ
Тай назадъ порвавъ ся. [воду!

Захлынувъ ся, чхнувъ и прыснувъ;
Тръйчи закрутивъ ся,

Тръйчи шупнувъ, тръйчи свиснувъ,
Ажъ шинкъ затрусивъ ся.

Хмара якъ ночь налетѣла,
И сонце схвалалось;

Галокъ, крюковъ, воронъ сила
На стрѣсь зобралось!

Крюкають, кавчять, мекечуть
Всѣми голосами:

То завьють, то шепечуть,
Бряжчять ланцюгами!

„Ну, Твердовській, другу справу
Выграли чортяки.“

— „Не квапесь лишь, ще на славу
Втру я вамъ кабаки.“

Куць програвъ, куць выгравъ справу, —
Може въ пеклѣ инше дѣло;

Выграй третю. Глянь на лаву;
Що тобѣ здаєтъ ся?

„Цмокнись зъ жвикою моею,
Вона твол буде;

Якъ я живъ на святъ зъ нею —
Про те знають людě.

Будь ты бъ за чоловѣка
(Остатня умова).

Присягайсь любить до вѣка,
Та тодѣ й нй слова!

Нехай попъ вамъ руки звяже.
Теперь, по свй мовѣ,

Люде добрй, що чорть скаже —
Бувайте здоровей!“

А чортовй не до соли;
Хвостикой кивае,

Носъ скопиливъ, мовь гринджолѣ,
И дверей шукае.

Стрыбъ по хатѣ, хапъ за клямку;
Твердовській по пилѣ,

Трвѣсь по горѣ! — розбивъ шклянку
И горщикъ съ полицѣ.

„Ей, не бійсь, кажу, Твердовській!
Гвалѣ. ратуйте, людě!

Бо вылаю по бвсовській,
Тяжко слухать буде.“

А тымъ часомъ скѣкъ къ одвѣрку —
Ну цапомъ стрыбати!

Съ протоніча зуздѣвѣ дѣрку,
Тай шморгнувъ изъ хаты...

„Ой держѣть, ловѣть пѣсюху!“
Усъ загукали;

А пѣсюхи нема й духу:
Поминай якъ звали!

„Жѣнко люба, годѣ плакать“
Твердовській озвавъ сі:

, Хотѣть съ чортомъ васъ посватать,
Тай чортъ излякавъ ся.

Мабуть, всѣ чорты — бурлаки
Та ще й розумѣ мають,

Знають, де зймують раки —
Одъ жвнокъ вѣткають

Може въ пеклѣ инше дѣло;
Въ насъ сього немае:

Жѣнка грізе душу й твяо,
Мужикъ попивае.

Нутежь, хлопць, швыдко, шпарко!
Музики, еаграйте!

Гей, шинкаро! гей, шинкарко!
Горѣлки давайте!“

— 167 —

РЫБАЛКА.

Малоросейская баляда.

Вода шумить!.. вода гуля!...
На березѣ Рыбалка молоденькій
На поплавець глядить и примовля:
Ловѣтъ ся, рыбоньки, великî и маленькî!

Що рыбка смыкъ, то серце тьохъ!...
Серденько щось Рыбалочѣ вѣщуе:
Чи то тугу, чи то переполохъ,
Чи то коханячко?... не зна онъ, а сумуе

Сумуе онъ, — ажь ось реве!
Ажь ось гуде! — и хвиля утѣкае!...
Ажь — гулькъ!... зь воды дѣвчинонька плыве,
И косу счѣсуе, и брōвками моргае..

Вона й морга, вона й спѣва:
„Гей! гей! не надь, Рыбалко молоденькій,
На зрадный гакъ нй щуки, нй лина!...
На що ты нивечишь мой рōдъ и плōдъ любенькій.

Колибъ ты знавъ, якъ Рыбалкамъ
У морй жить изъ рыбками гарненько,
Тыбъ самъ порнувъ на дно къ линамъ
И парубоцькее оддавъ бы намъ серденько!

Тыжь бачивъ самъ, — не скажешь: нѣ, —
Якъ сонечко и мѣсяць червоненькій
Хлюпощутъ ся у насъ въ водѣ на днѣ
И изъ воды на свѣть выходять веселенькî!

Тыжь бачивъ самъ, якъ въ темну нōчь
Блищать у насъ зōроньки подъ водою:
Ходижь до насъ, покинь ты удку прōчь:
Зо мною будешь жить, якъ братъ живе съ сестрою!

Зирни сюды!... чи сежь вода?
Се дзеркало: глянь на свою уроду!..
Ой, я не съ тымь прiйшла сюда,
Щобъ намовлять зъ воды на парубка незгоду!“

Вода шумить!... вода гуде..
И нōженьки по кōсточки займае!..
Рыбалка вставъ, Рыбалка йде,
То спинитъ ся, то впять все глыбшенько порнае!

Вонажь морга, вона й спѣва..
Гулькъ!.. прыснули на синѣмъ морй скалки!..
Рыбалка хлюпъ!... За нимъ шубовсть вона!..
И бōльше вже нйгде не бачили Рыбалки!...

— 171 —

бююдолизъ — пасожитъ, schmarotzer.
бовкунъ — вѣлъ въ запрягу одинъ.

бодни — двѣжка съ вѣкомъ [зуму.

божевѣлый — маючій помъшанье ровоклагъ — судина съ широкимъ дномъ.

боля — коло.

борошко — мукӑ.

бра — брате.

брага — родъ нива.

бракъ — шаюбъ.

брань — война.

бриль — округлый канелюхъ.

бровко — песь.

бруся — бальки.

брѣденька — жартъ, вымыслъ.

брѣдня — дурница, дурачество.

брюхо — животъ.

бря — брате.

бублейница — продаюча бублики перебублики — булки, обарѣнки. [купка.

бузьвокъ — перозимоване теля.

буй — дурный, глупый.

булатный — сталевый.

булатъ — сталь.

бумажный — паперовый.

бундючный — гордый

бунчукъ — өтзнака гетманьска, патыкъ съ золотѣчъ яблокомъ на верхнөмъ көнци, съ котрого спадала въ около бѣда волосѣнъ.

бурлака — бездомный; заробникъ.

бурулька — вел. рус. сосулька, еис-

бухинка — булочка.

[zapfen.

былинка — рослинка, зѣдчко.

бѣсники пускать — згөршати.

вағанъ — дєревяна судина, зъ якои ђли козаки.

вакапцьовый — непотрѣбный.

валяный — зъ валу, зъ валовины, зъ грубон прияжъ.

вбагнуть — понятии.

ввильнуть — утечи, выкрутити ся.

вдоволь — досить.

вдругъ — сейчасъ, нараззъ.

вегера — родъ танцю.

ведмѣдь — мѣсѣдѣдь

велими — дуже.

перемію пустить — заманевровати.

верзти — плаести, говорити, балакати.

верзунъ — ходакъ.

ветушка — (въ стрыйск. окр.) самотѣчка; патыки, на котрі закладаютъ ся при звиваню мѣтки

встхій — давній, старый

взмостить — положити на; взяти.

винокуръ — той що горѣлку варить;

услугуючій въ винници, где горѣлку варятъ або лютруютъ. [отлѣтаютъ.

виръй — тепліи стороны, куда птахи високъ, виски — die schlaefe, skronie. вихрить — добре побити.

внятно — понятно.

вовся — зовсѣмъ.

вовтузитись — сваволити.

возженіе — запалъ

волоски — шнурки або ремнѣць, котрими привязуютъ ся постолы.

волосъ — загнитиця на пальци.

вомпить — wątpić.

воротя — поворотъ.

ворохъ — вязанка.

ворса — волосъ на сукнѣ.

воспретить — заказати

вспрежки, на — на правду.

выбойка — перкаликъ.

вызлоктить — съ пожадивостію выпити.

вылазку зробить — каже ся о замкнувшомъ ся войску, если выбѣгне и нападе на неприятеля.

выстребеньки — выгадки.

выстрибовать — высаковати.

высъкака — звинный, перебѣгливый.

вытришки — дуже отвореній очи, балухи.

вытурлить — выпонити.

выходецъ — чужинецъ emigrant.

вюнь — der schlimmeisser.

вязы — поперекъ, хребетъ.

гайдука садить — танцьовати въ при- [сюдм.

галанцъ — узкій споднъ.

галить — наганяти; — ся — спѣшити.

гаманецъ — калитка.

гамкать — робити губою, якъ колибъ хотѣвъ кого зъѣсти

ганчёрка — стирка, шлата до стираня.

гардовать — гуляти.

гариль — маленька частка.

гаспидській — гадучій.

гиря — лыса голова.

гичь, ні гичь — ничого.

глаза — очи.

глевтякъ — незвыченный хлѣбъ; мя-

гуздовно — насмѣшливо. [кушка.

глузовать — насмѣхати ся.

глузъ — насмѣшка.

гумно — szyderczo.

головешка — головня.

гольтѣна — зволочь

гоны — өтдаленье на 120 сажень.

горювать — смутити ся

господа — домъ, помешканье.

граматка — букварь.

— 172 —

грезетовый — зъ матеріі тканой золотомъ або серебромъ завередовать — закрутити.

гречи; не гречи — неучтиво. завештатись — заворушити ся.

гривняка — 10 копьковый грошь. завъйница — грязь, бойль въ животъ.

гримать — кричати, сварити. заводъ — запалъ, злость, гневъ, грязота.

гринджолата — маленькии простій ся.

грънку убить — выграти. [ночки закамешитись — заворушити ся.

гужь — ремянецъ або хотузокъ коло закаптитись — закоптити ся.

гукнуть — крикнуть [хомута]. заквилить — смутно заспѣвати.

гульй — безрогій волъ. закоить — наробити.

гульвса — до ничого, ледащо вел рус. законы — права.

гуртъ; въ — разомъ. [повъса. залюбки — охотно.

дазьбога — дасть богъ, не ма заморочить — задурити.

дебельй — добрый, крѣпкій. занимкнуть — замовкнуть.

дейже — чимъ скршсе. западня — полапка.

дейко — дейже. [въ колько. запорощать — закричати.

дзерегель — косы на головъ уложенъ зарѣза — убійца, розбойникъ.

дзига — польске: cyga, kragliica. war-зарюмать — заплакати.

дзигликъ — завочка. [така эсіда — засѣдка.]

дзиндзиверъ зухъ — хвацкій, смѣный засурмить — затрубити.

дивій — дикій. [чоловѣкъ затровить — нацьковати, hetzen.

диковинка — рѣдкость, raritaet. затьру дать — выбить.

довѣть — выстарчити. заушищія — болячка за ухомъ.

довольство — подостатокъ захирѣть — захоровати.

дозволя — вольный часъ, якъ не ма що захлять — ослахнуты.

дойда — ловчій песс. [робити. зашарить ся — зачервонѣти ся, [sie.

должностный — старший, урядникъ. зашатать ся — закивати ся, zachwiać

досинъхъ — цылѣн збори воина. зашморгомъ дивить ся — зъ пòдлобя защита — оборона. [дивити ся.

дотепа — спосоѣднoсть. защищать — боронити.

драгоманъ — переводчикъ тлумачь. заюрить — пòткнути ся, зашпотати ся.

Арагунскій, по — якъ драгонъ. збытень — напой роблесный зъ горячои воды, меду и розмаитого корвня.

драза дать — утвчій зашевечки — дрoбно сплетене волoсье.

Дробушки — дрoбно заплетений косы. збожеволѣть — ошалѣти, стратити розумъ, здурѣти.

дрога — полудрабокъ. зваковать — змарновати.

друженько — разомъ. звомпить — стратити надью, zwątpić.

дрянь — дранѣе, свѣье. земтво — земскій судъ.

дряпчка — деруля. знавснѣть — ошалѣти.

дубленый — холодный, зимный. значковый — офицеръ козацкій

дульеты — давна женьска одъжь на значковый — омичевя, зъ нечевя — несподъвано звонить ся — збѣтковати ся.

Украинъ. зовица — сестра мужа.

дунлукъ — уперший и строгій чоловѣкъ зовѣсть — пахнучій.

дущий — подяка. зовъ — зазывъ.

дужка — подяка. звонъ — зазывъ.

ежечасно — все зракъ — видъ, образъ. зубоскалка — така що скалить (показуе) зубы, що все слѣе ся.

ей. ей — справедливо. зъувѣчить — скалѣчити, ушкодити.

еле — ледво. зъло — луже.

жадный — голодный. зъувѣчить — скалѣчити, ушкодити.

жвяхтеть — хляпати. зъюло — дуже.

животы — маетокъ. звонѣе — засѣдати.

жизнь — огонь. изволъ — позволенье.

жики — жилы подъ колѣнами. издержать ся — вытратити ся, выдати иноси — добре, красно. [грошь.

жирно — масло. исконебе — здавна.

жиръ — тлустость. искусно — штучно.

жужко — кадка безъ дна, выдовѣаный исполнѣ — великанъ.

жевна — скрофулы. [пень, исполи йскій — великаньскій.

— 173 —

исправлять — словняти.

исправникъ — староста повѣтовый.

истерика — маточный боль.

истецъ — оскаржитель.

юръ — рыба оконь, kaulbarsch.

юрзать — кидати ся.

кабака — табака.

кабакъ — корчма, шинкъ.

кабанъ — вепръ; дика свиня.

кабатирка — табакирка.

каверзы — свары, незгода.

казанъ — горшокъ, котелъ.

казенный — правительственный.

казна — каса.

казначей — касієръ.

какъ — якъ.

кававуръ — сторожь, wac1 mann: сто-
каламайка — родъ матеріи. [рожа.

калантиръ — вел. рус. караптинъ, qua-

калосъ — хорошій

[rantaine. краса — окраса, озіоба.

камезить ся — каприсовати.

кадалды — оковы, кайданы.

капама — тѣасточка.

капище — божиція поганьска.

карабкать ся — драпати ся въ гору.

карабликъ — чипокъ.

карвъ:сръ — мѣстне суду.

карунка — борта, шнуръ.

кары — тачки; возвокъ до воженя воды.

каюкъ — човникъ, лодка

ке — давай

кебабъ — печень.

келепъ — молотокъ.

керея — родъ опачкъ.

кибалка — желѣское покрыть на го-
лову, подобное до низкого капелюха
безъ крисъ

кибета — склонность

киндъ — тепліи кальоши, оберлячъ.

кирпа — носъ.

клезнуть — ударити по лици

клесюнка — восковане полотно, цирата.

клесачка — снарядъ шевскій.

клечаня — май, дерево съ листьемъ
клунокъ — пакунокъ.

[зрубане.

клуня — столодя.

клювать — зобати.

кобенить — ганьбити, ляяти, зневажати.

кочникъ — ястробъ.

кобенъ — ястробъ.

коверза — розмышление, надуманье ся.

коверзнуть — замыслити.

коверзовать — говорити съ кимъ, нара-
ковтки — кульчики. [джовати ся.

лясъ — льсъ.

КОВТОКЪ — лыкъ

ковънка — куля для кулявыхъ.

когть — пазуръ.

козарлюга — добрый козакъ.

козубенька — кошикъ.

колдунъ — чаровникъ

коюродить — непристойно заховати-
ся, чуда доказовати.

колошкать — непоконти.

компаніецъ — легко узбренный воякъ

копа — 50 копьюкъ серебромъ

копитанъ — капиталъ.

копошить ся — забавляти ся

копырснуть — стръмголовъ упасті

коръжь — паляння

кормъ — stér, steuerrunder

коробить ся душа — тисне за серце.

короводъ — танецъ [мѣстце.

кочеванье — тяганье ся зъ мѣстца нэ

кошельокъ — кошь, зъ лыка плетенный

кошка — котка. [кошикъ.

краса — окраса, озіоба.

красовуля — шклянка, великій келишокъ.

крепачка — поддана, що робить пань-

кринъ — лилья. [щину.

криця — чистая сталь.

кружать — пити по колви

крышка — дахъ.

крукъ — гакъ.

кукла; грать въ к. — бавити ся лялькою.

кульшъ — бедра.

кундель — кудлатый песъ

кунять — дръмати.

кургикать — спѣвати подъ носомъ.

курънь — шалашь, шатеръ, будка.

кучма — шапка; насмѣшка.

кушанье — вдао.

лагеръ — обозь.

ладунка — патронташе, торба.

ланецъ — urwisz.

ланцюжокъ — ланцюшокъ

лепортъ — рапортъ

лещата — дощинки уживаний при прасъ

лимонъ — цитрина.

литва — литовцъ.

личина — маска.

лѣжникъ — килимокъ, вовняне покры-
вало на лѣжко.

локшить — добре бити

лоскутъ — кавалокъ. [въвесь.

лунь тебе ихопитъ — околоѣшь, окуля-
луснуть — трѣсунти, лушути.

лъпнообразный — хорошій

лънота — красота.

ляпасъ дать — по лицу ударити.

лясъ — льсъ.

лясы поздпускать — подхлѣбяти ся.

ляща дать — ударити.

— 174 —

давка — русалка, сирена.

магловать — писати (глупо).

мазка — кровь.

малахай — батогъ, нагайка.

мандрикъ — вдю зь свра, ясць, смешаны, цукру и шафрану; магдка.

мандровать — вандровати.

мандрьоха — волоцюга.

манишка — кафтанникъ.

мантія — плащь (князскій, епископскій).

мартоплясъ — фигляръ.

маслакъ — кость.

мастакъ — майстеръ, (оригиналъ).

матия — хустка.

маточный припадки — пестеричный бодь.

машталъръ — кучеръ, фърманъ.

метелиця — назва пьсви.

мирный — спокойный.

мировая — утода дотшчно спокою.

митю — въ мгновению.

моторошно — непріятно, прикро.

мотъ — марнотравный.

мугиръ — простый хлопъ.

мудръй — мудръйше.

жучирь — ступка, muzdzierż.

мурутій — бурый, темнорыжий.

мусовать — розмышляти.

музыкъ — монсъ.

мталка — посланицца.

мышка — волосье выстаюче у женщинъ зь подъ покрыты головы

мъжовщикъ — той що землю мъртъ, инкиньеръ.

мъшкати — оттагати ся.

навиженный — глупый, безрозумный.

навспражки — на правду.

навстяль — одъмкнуть — зовсъмъ őтворити.

навѣсна — варятка.

надълять кого — давати кому.

нажива — зыскъ.

наказать — укарати.

накарпась дать — дати ся въ знаки.

накладно — съ стратою

намисто — монисто, коралъ.

намѣтка — просте убранье на голову.

нарицать — называть.

нарокомъ — улысно.

нарошно — умысно.

настояще — правдиво.

насутись — нахмурити ся.

насѣчка — выложение золотомъ або серебромъ.

наушница — ohrenblaeserin, шептуха,

кевинничать — удавати невинну.

невклюжий — необоротный.

нежахливый — неустранимый.

некрутъ — рекрутъ.

не надо — не треба.

несудобный — невыгдный, затруднитель- нечепурный — нехороший. [ный.

йсенитинцца — небылия.

ничтожный — безъ вартости

пищечкомъ — тихимъ.

новобранцъ — рекрутъ.

норовить ся — хогъти, старати ся.

носатка — рољъ збака.

ночвы — опалка.

нудъга — скука, нудота.

нырять — подъ водою нурковати.

нѣязя — не можна.

обветшалый — пристарѣлый.

обезлана — малла [нитого.

обеняки, безъ об — не закрываючи

обида — знесвага, оскорблене, ураза.

обидно — оскорбительно

облизня ноймать — каже ся, если кому що не удасться

облобизать — попѣловати

обрадованна — пропична радость, т. е.

обрътать ся — находити ся. [бѣда.

общій — вспѣльный

одвиливать ся — выкручовати ся.

одсрочить — өтвөлоча.

одчелить — өтбити

окошить ся — окончити ся

ошагръ — вепръ.

оправить ся — прийти на ново до силъ.

опредѣленіе — ръзшенье, резолюція.

опрочный — выборный.

опудало — страхопудь

опрягтись — умерти.

опять — зновъ.

оробѣть — стратити өтвагу.

оръжа — зброя

оселедець — оселедецъ, колтунъ волоса надъ чоломъ, на голеной головѣ

оселя — мѣстце перебування, домъ.

ослѣнъ — лавка.

основаніе законное — правна подстава.

осоруженный — прикрый, незносный, омер-

осрамить — завѣствати. [звѣлый.

острогъ — вязница.

остыльный — омерзый, прикрый.

остынуть — сприкрити ся.

осуружитись — обрядику, сприкрити ся.

отара — череды (овецъ).

отвѣтный — өтповѣдный.

отвѣтчикъ — оскарженный.

отвѣтъ — өтповѣдь

открой — өткрый.

отстрочка — өтвөльканье.

охвота — родъ юбки

Важнѣйшіи поправки.

СТО - СТОВ - СТИХЪ
рона пенъ зъ горы

<table><tr><td>1</td><td>2</td><td>25</td></tr><tr><td>3</td><td>1</td><td>47</td></tr><tr><td>3</td><td>2</td><td>42</td></tr><tr><td>4</td><td>1</td><td>42</td></tr><tr><td>5</td><td>2</td><td>47</td></tr><tr><td>6</td><td>2</td><td>27</td></tr><tr><td>7</td><td>1</td><td>38</td></tr><tr><td>9</td><td>1</td><td>6</td></tr><tr><td>9</td><td>2</td><td>37</td></tr><tr><td>10</td><td>2</td><td>3</td></tr><tr><td>10</td><td>2</td><td>29</td></tr><tr><td>12</td><td>1</td><td>15</td></tr><tr><td>12</td><td>1</td><td>16</td></tr><tr><td>12</td><td>2</td><td>26</td></tr><tr><td>12</td><td>2</td><td>79</td></tr><tr><td>12</td><td>2</td><td>44</td></tr><tr><td>13</td><td>1</td><td>32</td></tr><tr><td>13</td><td>1</td><td>35</td></tr><tr><td>14</td><td>1</td><td>15</td></tr><tr><td>15</td><td>1</td><td>24</td></tr><tr><td>16</td><td>2</td><td>13</td></tr><tr><td>16</td><td>2</td><td>42</td></tr><tr><td>18</td><td>1</td><td>22</td></tr><tr><td>19</td><td>1</td><td>38</td></tr><tr><td>19</td><td>2</td><td>26</td></tr><tr><td>19</td><td>2</td><td>33</td></tr><tr><td>29</td><td>1</td><td>26</td></tr><tr><td>29</td><td>2</td><td>37</td></tr><tr><td>21</td><td>2</td><td>43</td></tr><tr><td>22</td><td>2</td><td>7</td></tr><tr><td>22</td><td>2</td><td>7</td></tr><tr><td>23</td><td>2</td><td>4</td></tr><tr><td>23</td><td>2</td><td>14</td></tr><tr><td>23</td><td>2</td><td>31</td></tr><tr><td>25</td><td>2</td><td>9</td></tr><tr><td>25</td><td>2</td><td>29</td></tr><tr><td>25</td><td>2</td><td>41</td></tr><tr><td>25</td><td>2</td><td>47</td></tr><tr><td>26</td><td>2</td><td>39</td></tr><tr><td>26</td><td>2</td><td>34</td></tr><tr><td>27</td><td>1</td><td>28</td></tr><tr><td>27</td><td>2</td><td>7</td></tr><tr><td>28</td><td>2</td><td>29</td></tr><tr><td>29</td><td>2</td><td>21</td></tr></table>

СТО СТОВ. СТИХЪ
рона пенъ зъ горы

<table><tr><td>29</td><td>2</td><td>23</td></tr><tr><td>29</td><td>2</td><td>30</td></tr><tr><td>30</td><td>2</td><td>32</td></tr><tr><td>31</td><td>1</td><td>45</td></tr><tr><td>31</td><td>1</td><td>50</td></tr><tr><td>31</td><td>2</td><td>24</td></tr><tr><td>31</td><td>2</td><td>43</td></tr><tr><td>31</td><td>2</td><td>50</td></tr><tr><td>32</td><td>1</td><td>2</td></tr><tr><td>32</td><td>1</td><td>14</td></tr><tr><td>32</td><td>2</td><td>8</td></tr><tr><td>32</td><td>2</td><td>47</td></tr><tr><td>33</td><td>2</td><td>11</td></tr><tr><td>34</td><td>1</td><td>23</td></tr><tr><td>34</td><td>2</td><td>13</td></tr><tr><td>34</td><td>2</td><td>26</td></tr><tr><td>34</td><td>2</td><td>40</td></tr><tr><td>35</td><td>1</td><td>41</td></tr><tr><td>37</td><td>1</td><td>21</td></tr><tr><td>39</td><td>1</td><td>19</td></tr><tr><td>49</td><td>1</td><td>33</td></tr><tr><td>40</td><td>1</td><td>45</td></tr><tr><td>41</td><td>1</td><td>9</td></tr><tr><td>41</td><td>2</td><td>24</td></tr><tr><td>41</td><td>2</td><td>50</td></tr><tr><td>42</td><td>1</td><td>5</td></tr><tr><td>43</td><td>2</td><td>23</td></tr><tr><td>43</td><td>2</td><td>43</td></tr><tr><td>44</td><td>1</td><td>2</td></tr><tr><td>44</td><td>2</td><td>28</td></tr><tr><td>45</td><td>2</td><td>8</td></tr><tr><td>48</td><td>1</td><td>6</td></tr><tr><td>48</td><td>1</td><td>9</td></tr><tr><td>48</td><td>1</td><td>31</td></tr><tr><td>48</td><td>2</td><td>25</td></tr><tr><td>49</td><td>2</td><td>22</td></tr><tr><td>49</td><td>2</td><td>27</td></tr><tr><td>49</td><td>2</td><td>32</td></tr><tr><td>50</td><td>1</td><td>11</td></tr><tr><td>50</td><td>1</td><td>25</td></tr><tr><td>50</td><td>2</td><td>33</td></tr><tr><td>51</td><td>2</td><td>4</td></tr><tr><td>51</td><td>2</td><td>23</td></tr><tr><td>52</td><td>1</td><td>20</td></tr><tr><td>52</td><td>1</td><td>29</td></tr></table>

ГРИГОРІЙ ФЕДОРОВИЧЬ КВѣТКА

уродивъ ся, по загальному мнѣнію, 18. листонада 1778*) року,
въ селѣ Основѣ коло Харкова, и ôтъ того села принявъ 1833 р.
(першій разъ) псевдонимъ Основяненко. Предки его похо-
дили зъ старои Украины, зъ надъ Днѣпра, ôтки утѣкало за
Хмельницкого много козаковъ и посполитыхъ, що не мо-
гли стерпѣти непорядковъ, розмножившихъ ся тогда за поль-
ского панованя. Они утѣкали пôдъ панованье Росіи н осѣдали
на еи малолюдномъ пограничію, которое названо „Слободскою
Украиною,“ а пôзнѣйше переименовано въ „Харковскую губер-
нію“ съ головнымъ мѣстомъ Харковомъ. Прадѣдъ писателя, Гри-
горій Семеновичъ Квѣтка, и дѣдъ, Иванъ Григоріевичъ Квѣтка,
були въ первої половинѣ 18. вѣка полковниками слободскихъ
полковъ, и боролі ся крѣпко противъ татаръ, набѣгавшихъ
въ той часъ на слободскую Украину. Рôдъ Квѣтокъ добувъ ся
въ слободской Украинѣ до великого значеня и до такого ма-
етку, що братъ писателя, Андрей, бувъ однымъ изъ першихъ
магнатовъ, и приймавъ разъ у себе самого императора Алексан-
дра, при чѣмъ заимоновавъ великому гостю такъ, що той,
якъ повѣдаютъ, здивовавъ ся и съ усмѣшкою на устахъ спы-
тавъ: „чи я не въ дворци?“ — Кромѣ брата було у нашего
Григорія еще три сестры: Марія, Елисавета и Параскевія.

Походячи зъ такои богатои родины живъ Григорій вже
ôтъ першихъ лѣтъ въ найбольшихъ достаткахъ; недоставало
ему тѣлько одного — здоровья. Еще на рукахъ у няньки зро-
бивъ ся ему ячмѣнь на оцѣ; нещасье хотѣло, що нянька здер-

*) И. И. Срезневскій думае, що Квѣтка родивъ ся 1779. р., но то му мнѣнію противорѣчитъ межи иншими сама надпись на нагробномъ памятнику.

IV

ла прышикъ, по чѣмъ кинулась въ очи золотуха (шкрофулы),
и дитина ослѣпла зовѣмъ. Ни лѣкарѣ, ни знахарѣ, — которй
въ той часъ на Украниѣ дуже велику өтравали ролю, — не
помогли ничого: дитя остало ся слѣпымъ.

Вже въ першихъ лѣтахъ мавъ Григорій якійсь особлившій
потягъ до церквы на богослуженье; нянька носила его туда,
и өнъ не казвъ николи выносити ся, доки служба божа не скөн-
чилась. Тая привычка була причиною, що, коли разъ мати
ѣхала въ сусѣдній Озерняйскій монастырь молитвсь, взяла сь
собою и пятилетнаго слѣного хлопчину. (Скоро внесли его до
церквы, а өнъ пытае ся: „що то за образъ, мамо?“ Мати зди-
вовала ся и сь радостію каже до него: „а ты видишь?“ —
„Менѣ ся видно,“ өтновѣвъ Григорій, и тымъ способомъ по-
збувъ ся слѣпоты. Однакожь така прикра, көлька лѣтъ тревав-
шая слабость оставила на нѣмъ глубокій слѣды, и өнъ, хотяй
поздоровѣвъ, не бувъ вже такій веселый и охотій, якъ буваютъ
дѣти въ тыхъ лѣтахъ. Өтти походила такожь его неохота до
науки, о чѣмъ өнъ самъ говорить въ листѣ до Н. А. Плетнева
зъ 15. марця 1839. р.: „Я и родилъ ся въ то время, когда
образованіе не шло далеко, да и мѣсто не доставляло къ тому
удобствѣ; притомъ же, болѣзни съ дѣтства, желаніе не быть
въ свѣтѣ, а, быть-можетъ, и безпечность и лѣность, свойствен-
ныя тогдашнему возрасту — все это было причиною, что я не-
радѣлъ о будущемъ и уклонился даже отъ того, что было подъ-
рукою и чему могъ бы научиться. Выучась ставить каракульки,
я положилъ, что, умѣя и такъ писать, для меня довольно;
въ дальнѣйшія премудрости не пускался, и о именительныхъ,
родительныхъ и прочихъ, какъ-то: о глаголахъ, междомѣтіяхъ,
не могъ слышать терпѣливо! Съ таковыми познаніями писатели
„не бываютъ.“ Молодость, страсти, обстоятельства, служба за-
ставляли писать; но какъ? Я въ это не входилъ. Еже ии-
сахъ, иисахъ!...“ Зъ наведенныхъ слѣвъ показуе ся, що өнъ
навѣть того не выучивъ ся, чого тогда вже можна було нау-
чити ся. Та бо и сама школа, въ котрой өнъ учивъ ся, мала,
здае ся, послѣдною цѣлю строго религійне житье, а не науку.
Впередъ учивъ его монахъ Куряжского монастыря въ Основѣ;
потомъ өтдано его до школы того же монастыря, въ которомъ
его дѣдько, Наркизъ Квѣтка, бувъ настояotreмъ. Всѣ дѣти тои

V

школы мус̧ли пôсля науки ити до церквы на богослуженье,
а на Григорія звертавъ въ тôtмъ взглядѣ дядько еще болжше
увагу, бо хотѣвъ, абы онъ посвятивъ ся чернечому житю.

Маючи живый прикладъ на своймъ дядькови, перенявъ ся
молодый Григорій такими науками цѣлкомъ и еще дитиною
провадивъ житье болжше чернече, нежели свѣтске. Крômъ того
саме понятіе о науцѣ въ тамтыхъ часахъ могло его въ тôtмъ
только утвердити. Простый нарѣдъ погруженый бувъ въ глу-
бокомъ невѣжествѣ; паны и купцѣ були вправдѣ письменніи,
але цѣла ихъ мудрость состояла въ читаню церковныхъ книгъ.
Образованымъ называвъ ся той, кто умѣвъ оповѣсти кōлька
уступовъ зъ библіи; а кто въ товариствѣ знавъ заспѣвати кōлька
церковныхъ гласовъ, та сказати гдещо про царя Кира, про
Александра Македоньского, и т. п., на того дивили ся, якъ на
высокоученого. Зъ тои причины найболже поважали ся тогда
розумніи священники та монахи, котрй своими оповѣданями
потрафили забавити хотя бы найвысше и найчисленнѣйше то-
вариство. Така вже була тогда мода! Щожъ дивного, що Гри-
горій, пересьшій зъ малку такими поглядами, захотѣвъ вже
въ 12. р. житя конечно вступити въ монастырь?.... Але родичѣ
не хотѣли ніякъ мати зъ него монаха; то прозьбами, то намо-
вами удало ся имъ затримати его въ дома. Помимо того онъ
все думавъ тôtко о монастыри, а будучи слабого здоровья,
тревоживъ батька й матѣр немало, такъ що они мусѣли удати
ся до лѣкарѣвъ о пораду. Лѣкарѣ узнали за добре, өздати его
до войска, бо думали, що онъ, маючи болжше розрывки, выйде
зъ задумчивости, а въ слѣдствіе того поправить ся такожь его
здоровье. То було причиною, що онъ вступивъ 11. грудня,
1793. р. въ кōнный полкъ лейбъ-гвардіи вахмистромъ, а хотяй
навѣть не бувъ въ Петербурзѣ и не бачивъ ще жаднои службы,
зôставъ именованый указомъ имнератицѣ Екатерины II. зъ 3.
мая 1794. р. капитаномъ. Однакоь служба войскова не при-
вела до пожаданои цѣли: здоровье Григорія не поправляло ся
и онъ зовѣмъ не повеселѣвъ. Зъ тои причины выступивъ вже
того самого 1794. р. зъ войска и нерейшовъ въ горожаньку
службу, где зôстававъ не у дѣла при денартаментѣ героль-
діи до 13. октобра 1796. р. Потомъ вступивъ назадъ до войска
и призначеный бувъ указомъ Екатерины II. зъ 18. октобра

VI

1796. р. капитаномъ до сѣверского карабинерного полка, а указомъ императора Павла I. зъ 5. сѣчня, 1797. р. перенесенный въ Харкіовскій кирасирскій полкъ ротмистромъ. Но ни жиťье войскове, ни скорый аванзъ, не потрашили розоѣгнати его думокъ о монастыри; вилывы зъ молодныхъ лѣтъ були сильнѣйшіи и допровадили до того, що онъ выступивъ другій разъ зъ войска, а якъ его братъ оженивъ ся, вступивъ на 22. р. свого житя (1799) въ Куряжскій монастырь, оѣтдаленный мало що бѣльше, якъ мілю, оѣтъ Харкова, послушникомъ и перебувъ тамъ чотыри лѣта. Ему здавало ся, що осагнувъ вже свою цѣль, и що непремѣнно зостане монахомъ. Въ монастыри хотѣвъ постѣдовати образцамъ чернечого житя и бравъ на себе саміи труднѣйшіи роботы. Такъ на пр., абы себе перемочи, ходивъ онъ за монастырскими кônьми, діятого що коней боявъ ся черрезъ цѣле свое житье. Однакожь то дѣяло ся только кослись не кослись, а житье его монастырске зовѣмъ не було строге. Въ его келіи стоявъ фортеціянъ, а на стѣнѣ висѣвъ фельетъ, и онъ, нелюбивши и безъ того товариства та шумныхъ забавъ, мѣгъ жити безъ скуки, граючи на улюбленныхъ инструментахъ и укладаючи нѣснѣ. Крômъ того онъ часто опускавъ монастырь и приходивъ на Основу, где живъ такъ довго, доки му не накучило ся; потôtъ вертавъ ся зновъ въ монастырь. Але здоровае его що разъ то бѣльше занепадало, и нознати було, що онъ въ монастыри довго не вытримае. Мимо того, якъ минувъ часъ монастырскои пробы, послушникъ хотѣвъ конечно постричи ся въ монахи, хотій родичѣ не переставали его просити и уговорювати, абы покинувъ такую гадку. Довго опиравъ ся Григорій тымъ намовамъ, но наконецъ, копи этецъ его такъ ослабъ, що видно було, що незадовго розлучитъ ся съ тымъ свѣтомъ, вернувъ на Основу, и не думавъ вже бѣльше ити въ монастырь.

Быйшовши зъ монастыря, Григорій зъ початку не мѣгъ ніякъ освоити ся съ товарищескимъ житьемъ; дуже часто ходивъ до церквы, любивъ носити ся съ церковными ключами, дзвонити на богослуженье, а въ дома, где черезъ цѣле его жиťье горѣла на столику передъ образами лямпа, моливъ ся бѣльшу часть дня. Потôtъ мало по мало ставъ привыкати до свѣта, а здоровье его поправило ся цѣлкомъ. Межи тымъ дознавъ онъ

VII

нового нещастя. Разъ приготовляючи собѣ штучный огонь (фейер-
веркъ) бувъ неосторожнымъ: порохъ запаливъ ся и обемаливъ
ему тварь и очи. Слѣдствіемъ того выпадку було, що онъ стра-
тивъ лѣве око и носивъ до смерти синявй знаки на чолѣ. По-
мимо того онъ набиравъ що разъ то бѣльше силы, ставъ бу-
вати въ товариствахъ, а ночами любивъ пересиджовати пôдъ
деревами въ садѣ и грати на фльетѣ. Музика була тогда въ
загалѣ его щоденнымъ занятіемъ; онъ ставъ ся веселымъ, на-
бравъ гумору и выступавъ ажъ до 1806. р. въ веселыхъ и най-
труднѣйшихъ роляхъ на сценѣ домашнего театру въ Основѣ.
1806. р., пôдчасъ народного ополченія онъ ще разъ всту-
пивъ до войска, и то въ милицію харковскои губерніи, але вже
1807. р. выступивъ назадъ и бѣльше не вертавъ ся до войско-
вои службы.

1805. р. заложено въ Харковѣ университетъ, который на-
давъ бѣльше житя не тôлько мѣсту, але и цѣлой околици. Яви-
лись ученіи професоры, явились веселіи студенты, треба було
и розрывокъ. Въ той цѣли завязавъ ся „дворянскій клуб,“ въ
которомъ универсетская молодѣнь грала найбѣльшу ролю.
Ту показавъ ся такожь Основяненко и ставъ небавомъ дире-
кторомъ „танцовальнаго клуба,“ а якъ 1812. р. заведено въ
Харковѣ правильный мѣсцкій театръ, онъ бувъ — директоромъ
театру. Нова посада припала ему дуже до сердця: онъ занявъ
ся щиро порученымъ ему дѣломъ и поставивъ его на ноги, а
при томъ мало що не оженивъ ся съ одною акторкою; тôлько
мати ему перешкодила. Тогда завязало ся въ Харковѣ такожь
„благотворительное общество“ и Основяненко вступивъ заразъ
въ его члены. Онъ першій пôднѣсъ гадку, абы тое товариство
заложило институтъ для бѣдныхъ дворяньскихъ дѣвчатъ и за-
нявъ ся такъ щиро збираньемъ складокъ, що институтъ отво-
рено уже 10. септембра 1812. р., а нашъ писатель, положившій
на него майже весь свой достатокъ, бувъ ажъ до року 1818.
его головнымъ управителемъ. Того року выбрано для управления
институтомъ „совѣтъ,“ а дотыхчасовый головный управитель
ставъ теперь членомъ совѣта а бувъ нимъ ажъ до мая 1821. р.

До института приехала около 1818. р. на блясну даму
выхованиця петербургского Екатериньского закладу, Анна Гри-
горьевна Вульфъ, и заинтересовала Основяненка такъ, що онъ

VIII

маючи уже тогда до сорока лѣтъ, влюбивъ ся въ ю, а потомъ
около 1821. р. съ нею оженивъ ся. Дѣтей у нихъ не було, але
Григорій до смерти дяковавъ богу, що ему пôславъ таку добру
жѣнку, и уважавъ ю нагородою за всѣ тіи труды, що положивъ
кою институту, причинившого ему не мало горя. Отъ теперь
живъ онъ цѣлкомъ спокойно, ôтступивъ братови припадавшую
на него часть батьковскаго маетку, а вымовивъ собѣ за то
тѣлько домокъ на Основѣ та -- взглядно — незначну суму
грошей въ 40.000 рублѣвъ асс.

Съ заложеньемъ университету починае ся въ Харковѣ та-
кожь рухъ литературный, который съ часомъ — особливо що
до литературы южнорускої — принявъ досыть широкіи роз-
мѣры и ставъ ся, такъ сказати, центромъ цѣлои южнои Руси.
Початкомъ до того руху були такъ званіи литературніи
вечеры, ôтбувавшіи ся впередъ въ домѣ жѣнки губернского
прокурора. Любовниковой, а потомъ у адъюнкта великорускої
словесности, Гонорского. На тыхъ вечерахъ збиравъ ся тогда
цѣлый ученый свѣтъ малого, бо ледво 12.000 мешканцѣвъ чи-
слячого мѣста, а межи ними бувавъ тамъ и Основяненко, рос-
правлявъ о тогдашнѣй великор. литературѣ, оповѣдавъ южно-
рускіи анегдоты и гравъ на фльетѣ та на фортепіанѣ. Вже тымъ
самымъ причинявъ ся онъ много до оживленя молодыхъ това-
риствъ, бо новостей литературныхъ, якъ въ загалѣ книжокъ,
було въ Харковѣ дуже мало. длятого що еще не було навѣть
книгариѣ. Но все таки литературніи вечеры не зôстали
безплодными. Вже 1816. року ставъ выходити въ Харковѣ жур-
налъ „Украинскій Вѣстникъ,“ а Основяненко бувъ съ двома
другими его издателемъ. До того журнала дописовавъ онъ от-
четы о благотворительномъ обществѣ и о инсти-
тутѣ (першій разъ 1816. р.) и статьи гумористичніи, на ко-
торыхъ пôдписовавъ ся: Өалалей Повинухинъ. Зôставши
1817. р. выбранымъ на предводителя дворянства (т. е. повѣ-
тового маршалка), Основяненко переставъ бути издателемъ Укра-
инского Вѣстника. Межи тымъ 1816. р. ставъ выходити въ Хар-
ковѣ другій журналъ, гумористичный, „Харьковскій Демокритъ,“
а Основяненко дяковавъ въ нѣмъ свои стихи, межи которыми
цѣкавій подвônіи акростихи, якъ н. пр.

IX

НА Д. Я.

На толь тебя узналъ, чтобы отдаться въ п.г.Нъ?

Ахъ! страстію горю часа ужъ дві;

Другихъ оставилъ я, исполнить чтобъ обрядъ!

Я долженъ же спросить: любимъ ли Я?

Где квій его стихи не були друкованій и остали ся въ ру-
кописяхъ, хотій писаній були еще около 1816. р., але все то
було писано по великоруски. По малоруски написавъ онъ для
домашнихъ снѣваковъ свого брата елѣдуючу пѣсню, въ кото-
рой самъ зъ себе смѣе ся:

Прійпювъ Грицц, захуривесь,
Та и въ ченицѣ пострігсь.
Гриццю, Гриццю, до Марусъ! —
Заразъ, заразъ приберу ся. —
Гриццю, Гриццю, до роботы! —
Въ Грицця порваны чоботы. —
Гриццю, Гриццю, роби хлѣбъ! —
Аххи, аххи — шось охропъ.

„Харьковскій Демокритъ“ переставъ выходити еще того
самого 1816. р., а „Украинскій Вѣстникъ“ 1820. За то выхо-
дила ôтъ 1817—1823. газета: „Харьковскія извѣстія,“ въ ко-
торой находятъ ся такожь статьи о институтѣ; а понеже то-
гды о тѣмъ предметѣ не писавъ бѣльше никто, то здае ся, що
они походить зъ пôдъ пера Основяненка. Отъ 1820—1824. до-
писовавъ онъ до „Вѣстника Европы.“ где находятъ ся его ста-
тьи гумористичній съ розмаитыми псевдонимами. Такъ припи-
суютъ ся ему: „Письма къ Лужницкому Старцу“ съ пôдписомъ:
„Аверьянъ Любопытный, состоящій не у дѣлъ колежскій про-
токолистъ, имѣющій хожденіе по тяжѣннымъ дѣламъ и по де-
нежнымъ взнѣсканіямъ.“ Той псевдонимъ напоминае его горо-
жаньску службу при департаментѣ герольдіи. Ему приписуютъ
такожь статьи съ псевдонимами: 1—19 и А.** Шестериковъ,
городъ Т.; Юноша Бѣлаго Города, а наконецъ (1822): Өалалей
Повинухинъ. Въ тѣмъ же „Вѣстнику Европы“ за 1822, ноябрь,
появили ся: „Малороссійскіе анекдоты“ (всѣхъ 7), ôтзначаючіи
ся мѣпаниною великорусского и малорусского языка, безъ пôд-

B

X

ниси автора, которі однакожь належать такожь. Основяненкови,
якъ свѣдчитъ письмо Снегирева зъ 10. октобра. 1831. р. Ань
коло 1827. р. взявъ ся онъ за поважнѣйший працѣ, впередь
только въ великорускѣмъ, а потѣмъ въ мало- и великорускѣмъ
языцѣ, и написавъ много повѣстей, комедій, оповѣдань и пр.
Попри тыхъ литературныхъ занятіяхъ не покидавъ онъ службѣ
горожаньскои, котора була для него великою розрывкою. Онъ
тѣшивъ ся тымъ, що на выборахъ дворянство поминало зна-
чнѣйшихъ кандидатовъ, а давало голосы ему. Такъ зôставши
1817. р. выбранымъ на предводителя дворянства на три лѣта,
бувъ онъ выбираный постоянно ань до року 1829., а якъ усту-
павъ, дворянство ему подяковало и вручило подхлѣбный адресъ.
Въ 1832. р. выбрано его совѣстнымъ судіем Харкова и
въ тѣмъ урядѣ зôставъ ань до р. 1840. Тогда живъ онъ по
бѣльшой части въ Основѣ, а до Харкова только доѣздивъ въ
урядовыхъ справахъ. Попри тѣмъ написавъ безъ перестанку, и
въ той периодъ появили ся его найкрасній повѣсти. 1840. р.
 выбрано его на предсѣдателя харковскои налаты уголовного
(криминального) суду, и то бувъ его послѣдній урядъ, который
онъ выповнявъ ань до самои смерти, 1843. р., хотія тогда
мавѣ вже надъ 60 лѣтъ и часто занепадавъ. Онъ живъ тогда
еще въ Основѣ, бувъ веселый, говорливый и жартовливый; съ
радостію пріймавъ всѣхъ, що до него приѣздили, оповѣдавъ
много зъ прошлыхъ летъ, для того и любили его въ всѣхъ то-
вариствахъ. Хотія не було у него своихъ дѣтей, онъ дуже лю-
бивъ дѣти, мѣшавъ ся въ ихъ игры, говоривъ имъ казки и бувъ
взаимно ними любленный. Его повага, начитаность и практика
горнули около него знаемыхъ, которій радо слухали его цѣка-
выхъ оповѣдань, отзначаючихъ ся свѣжостію и южнорускимъ
гуморомъ, и подивляли его надзвычайную память. Пріятелей
було у него дуже много, а межи ними находили ся всѣ тогда-
шніи украиньскіи писателей. Якъ: Гребѣнка, Гулакъ-Артемов-
скій, И. И. Срезневскій, Метлинскій, Чужбинскій и пр.; крônъ
того вся патріотична молодѣжь, котра познѣйше щиро трудила
ся надъ украиньскою литературою. Позамѣстцевіи знакомили
ся съ нимъ такожь, тожъ переѣзжаючи коло Харкова неразъ
заходили на Основу, а старией-писатель пріймавъ ихъ щиро и
по онѣздѣ переписовавъ ся съ ними.

XI

Въ 1840. р. хотѣвъ Основяненко поѣхати до Петербурга,
до чого его давно вже намовляла жѣнка, але не ъхавъ, бо не
мавъ грошей. Тымъ часомъ объявивъ петербургскій друкарь
Фишеръ, що приступае до выданя всѣхъ его сочиненій. Утѣ-
шивъ ся тымъ Григорій, бо думавъ, що зъ того выданя буде
мати грошеву користь, и купитъ потрѣбное для себе и для
жѣнки. Однакожь выданье скônчило ся ничимъ, а Основяненко
видѣвъ ся въ своихъ надѣяхъ обманутымъ. Пôдъ кôнецъ житя
приносили ему литературніи працѣ много грызоты и непріем-
ностей. Вправдѣ публика рвала ся до всего, що выходило зъ
пôдъ его пера; читателѣвъ мавъ дуже много, но за то газеты
не переставали его нападати, а гдѣй формально его переслѣ-
довали. Имъ неподобало ся, що въ его повѣстяхъ за много
дoгтю та сала, тожъ и нещадили комплементовъ для ав-
тора и ганили его, якъ тoлько могли. Тагій засудъ мoгъ бы
згрызти каждогоъ писателя, а Основяненко дотыкавъ еще бoльше.
Ôнъ дуже много покладавъ на свои литературніи працѣ, а отри-
мавши на нихъ одобренье изъ стороны своеи жѣнки, ônъ не
мoгъ допустити, абы на нихъ можна було еще що зганити.
Длятого тiи суды огорчили его до крайности, а кoлько ônъ
oтъ нихъ терпѣвъ, видимо изъ его словъ, писаныхъ 1. марця,
1841. р. до Плетнева: """Однимъ словомъ, въ то время, еслибъ
имѣлъ возможность, я бѣжалъ бы на край свѣта, чтобъ даже
не слышать о людяхъ! Самое напоминаніе объ Основяненкѣ
потрясало меня!"" Онъ зарѣкавъ ся бoльше писати, и ледво
удавало ся прiятелямъ его потѣшити и спонукати до большои
працѣ. Не рано зачавъ Квѣтка думати о тoмъ, чимъ заслуживъ
собъ на поважное мѣстце въ нашой литературѣ. Перишіи его
литературніи плоды, справозданя и гумористичніи статьи, не
мали значѣня; надъ его гуморомъ посмѣяли ся въ своємъ часѣ
Харковцѣ, и на тoмъ скoнчило ся. Ажъ около 1827. р. ставъ
ônъ користовати ся засобами, призбираными черезъ цѣле свое,
тогды вже мало що не 50-лѣтне житье. Ôнъ родивъ ся й вырoсъ
середъ звычаѣвъ и обычаѣвъ украиньского народа, бо хотятъ
его родина була дуже богата и зачисляла ся до вельможныхъ,
все таки не було ще тогда такого розличія межи способомъ
житя украинскои аристокраціи и демокраціи. Всѣхъ ихъ лучила
та сама мова, ти самi переказы и ти самi обряды, обходженiй

XII

только у одныхъ съ бѣльшимъ, а у другихъ съ меншимъ до-
статкомъ. Наслѣдованье чужои аристокрациі було ще въ роз-
витку и достарчало по бѣлышой части поживы для гумористики.
Провѣвши молодость середъ такого товариства. Квѣтка не мѣгъ
инакше думати, понимати и говорити, якъ думали, понимали
и говорили его ровесники-украинцъ. До высокихъ школъ его
не посылано, але за то перейшовъ онъ велику школу пра-
вичну, бо вже зъ молодыхъ лѣтъ занимавъ непрерывно такое
становиско, которое приводило его въ стычность съ найрозма-
итшими людьми. То було причиною, що онъ не только не ставъ
ся чужоземцемъ и не занапастивъ своего украиньского „я,“ але
при своихъ великихъ талантахъ мѣгъ еще легко поповнити то,
що прибавъ собѣ бувъ дитиною. Отъ и выйшовъ зъ него чо-
ловѣкъ, знавшій украинцъвъ лѣнше, нѣжь знали они себе сами.
Поводомъ до литературныхъ праць були у него передъ всѣмъ
намовы изъ стороны жѣнки, котора, здае ся, перша збудила
въ нѣмъ охоту, стати ся писателямъ. (Слѣдячи пильно за вели-
корускою литературою, онъ видѣвъ, що легко може заняти
мѣстце попри тогдышнихъ писателяхъ, однакоь спершу не
хотѣвъ брати ся до писаня, бо мавъ иншіи занятія и грызоты:
улюбленый институтъ народивъ ему много клопоту и вороговъ.
Межи тымъ не перестававъ онъ що разъ то бѣльше приглядати
ся тогдышной литературѣ и находивъ ю зовсѣмъ неотповѣд-
ною: литераты, по его мнѣнію, носили ся поподъ небесами, а
не увзглядняли того, що було около нихъ; онъ же хотѣвъ ви-
дѣти въ литературѣ щоденне житье, а не выдумки столичныхъ
писаковъ. Зъ того видно, що Квѣтка зъ самого початку обравъ
собѣ тое поле, на которомъ обертаютъ ся всѣ его творы и на
которомъ добувъ ся славы, только зразу не попавъ на дорогу,
котора провадила его до цѣли. — 1827. р. написавъ онъ пер-
шу комедію: „Прізжій изъ столицы, или суматоха въ уздномъ
городѣ,“ але якъ написавъ онъ, ней такъ скажу, въ докоръ вели-
корускомъ литератамъ, то й самъ уживавъ великорусской мовы.
Сюжетъ до комедіи „Прізжій“ не взятый еще вправѣ зъ на-
рода, але все таки близкій народу, бо представляе житье выс-
шои клясы въ провинціональныхъ мѣстахъ. Бѣльше зближивъ
ся онъ до народа комедіями: „Дворянскіе выборы (въ двохъ
частяхъ), а въ „Шельменко денщикъ“ и въ „Шельменко волост-

XIII

ный писарь" давъ вже (въ роли Шельменка) мѣстце украинь-
скому языку, и трафно описавъ житье украинцѣвъ-панônвъ, ко-
торй попри всей своей ограниченности зачинали що разъ то
бѣльше збивати ся на великорускій, нѣбы паньскій ладъ.

Публика приняла тіи першіи творы, роскрывающіи житье
на Украинъ, дуже добре, а авторъ заохоченный тымъ писавъ
дальше по великоруски. Але онъ не посѣдавъ клясичного обра-
зованя, а до того не знавъ добре великорусской бесѣды; зъ тои
причины незадовга кинули ся на него великорускі критики,
стали его по газетахъ высмѣвати, стали вычисляти, колько ра-
зônвъ уживъ онъ слонъ; ибо, по елику, дабы и пр. и онѣа-
зовали ему всѣхъ способностей литературы. Вже то само мо-
гло знеохотити автора, который зъ одной стороны хотѣвъ сво-
ими письмами прислужити ся литературѣ, а зъ другой, видячи
якъ радо читаюча публика принимае его творы, живъ въ тѣмъ
переконаню, що онъ нише дуже добре; — очевидно, онъ у-
взгляднявъ рѣчь, а зовѣмъ не уважавъ на форму, въ якой она
була представлена. Но горше еще допѣкали ему тіи безсовѣстніи
люди, которі въ его творахъ видѣли докладно зняті зъ себе
портреты. Его сюжеты взяті були зъ щоденного житя, его ха-
рактеры жили по большей части разомъ съ нимъ въ самомъ
Харковѣ або въ околици Харкова, тожъ недивно, що неоденъ
урядникъ прочитавши таку комедію або повѣсть, здивовавъ ся,
онѣ люди знаютъ, якъ онъ урядуе, и сердивъ ся на автора,
що онъ его зліи стороны не только выкрывае, але и по цѣлой
Росіи розширяе. Тая то домашняя, „гадость,“ якъ выражавъ ся
Квѣтка, опѣбуны, шляхта, судьи, предводителѣ, совѣтники, ка-
сіеры и т. п., не давали ему супокою и нападали на него при
каждой способности. Кто знае чи не бувы онъ зовѣмъ пере-
ставъ писати по великоруски, если бы не заохота изъ стороны
В. А. Жуковского и Плетнева, которі напирали на него, абы
писавъ якъ найбѣльше зъ житя украиньского. Тоже помимо гор-
кихъ овочей не перестававъ онъ писати и написавъ дуже мног-
го, беручи предметъ все або зъ тогдашнаго або зъ минувшаго
житя украиньского, черезъ що и всѣ его великорускі письма
маютъ для насъ немалу вартость.

Колижь творы, писанй великорусскою мовою, на которй
Квѣтка уживъ бѣльше часу и труду, не обеспечили ему по-

XIV

стоянного мѣстца межи великор. литератами, то украинскій по-
вѣсти, за писанье которых онъ взявъ ся несподѣвано, поста-
вили его на найпочетнѣйшее мѣстце въ малор. литературѣ и
увѣковѣчнили его память межи земляками.

Около 30-тихъ роковъ нашего вѣку, коли вже всѣ словянь-
скіи племена отроднили ся, бо и поменшіи зъ нихъ объявляли
словомъ и дѣломъ свое житье, на Украинѣ було еще много та-
кихъ головъ, которі думали, що одні бесѣды призначені суть
только до письма, а другі до устного розговору, забувши, що
кажда письменна бесѣда була впередъ устною, и що письменна
бесѣда, котора не може бути розговорною, мало або и зовѣсмъ
ничого не причиняе ся до просвѣты народа: нею могутъ гово-
рити и писати тисячи ученныхъ, но миліонамъ народа остане
ся она чужою. Не бесѣда есть слугою письма, але письмо слу-
гою бесѣды. Котляревскій, Гулакъ-Артемовскій, и многіи иншіи,
которыхъ письма — по бѣльшой части сатиричні, списаній на
ладъ Енеиды — ходили зъ рукъ до рукъ въ рукописяхъ, до-
казали дѣломъ, що малорускою мовою можна писати, но укра-
иньскіи грамотѣи, которымъ не ставало творчои силы, думали,
що тѣлько того рода письма дадутъ ся й писати по украинь-
ски, т. зн. украиньска мова здѣбна тѣлько на смѣхотворство.
Они забули, що для малоруского народа выстарчитъ зовѣсмъ
писати по малорускій: кажда бесѣда есть для народа, который
нею говорить, совершенна, бо өтповѣдае цѣлкомъ его поня-
тіямъ и его культурѣ. Колижь народъ поступае въ просвѣтѣ,
коли кругъ его вѣдомостей розширяе ся и онъ приходитъ до
новыхъ, совершеннѣйшихъ понятій, тогда слѣдомъ за тымъ вы-
робляе ся, поповняе ся и усовершае ся его бесѣда, такъ що
народъ и его бесѣда идутъ безъ перестанку паральельно на-
передъ, и ни одно зъ нихъ не остае ся навѣть на хвильку по
заду. Нема силы на свѣтѣ, которая змоглабы тую гармонію
перервати!

Съ такимъ силу рōдного слова запōзнаючимъ украиньскимъ
грамотѣемъ зōйшовъ ся бувъ около 1830. р. нашь Квѣтка и
просивъ его, абы написавъ що серіозного, трогательного по
украиньски. Грамотѣй өтповѣвъ ему, якъ и по нынѣ еще өт-
повѣдаютъ рускіи недорѣки, що мова малоруска до серіоз-
ныхъ рѣчей неспособна. Тіи слова выродного сына дōткнули

XV

глубоко Квѣтку, но онъ не занускавъ ся съ противникомъ въ пустіи споры, але постановивъ дѣломъ показати несправедливость такого засуду и написавъ свою — Марусю. Якъ всѣ творы Основяненка такъ и Маруся ходила напередъ въ рукописи зъ рукъ до рукъ: многію читали, але не всѣ порозумѣли.

Украинцѣ-ренегаты хотѣ и не могли отказати вартости той повѣсти, але якъ у нихъ каждый, кто говоривъ по украиньски, бувъ хлопомъ, тожъ и все шю писано було по украиньски служило, по ихъ мнѣнію, только для хлопа. Но нашлись и такіи, которі оттадали мысль автора, познали тую высокую поезію, до якои поздѣсь онъ житье простого народа, и вже тогда замѣтили, що на нагробномъ намятнику его выстарчитъ написати: „Авторъ Марусѣ.“ Изъ всѣхъ сторонъ стали налягати на него, абы давъ отдруковати тую повѣсть, але онъ оттятавъ ся, бо предвиджавътъ, якъ пріймутъ ю великорускіи журналисты-крикуны, не знаючі ни языка ни житя украиньского народа. Отъ онъ и написавъ имъ впередъ смѣшную казку о малярѣ, що намальовавъ портретъ ховнѣра („Салдацкій патретъ“), та повѣзь на ярмарокъ, абы почути, якъ люди ето роботу оцѣнятъ. Тымъ часомъ приходитъ швенцъ и критикуе то, чого нерозумѣе, такъ само, якъ потомъ критиковали журналисты украиньскій творы Квѣтки. Хотій ихъ не порозумѣли. Имъ то и отновѣвъ Квѣтка устами маляра: „Швецъ знай свое шевство, а въ кравецство не мѣшай ся.“ Ажъ коли прочитали „Салдацкій патретъ“, тогда выдавъ Квѣтка „Марусю.“

Вже „Маруся“, на которую авторъ самъ клавъ найбѣльшу вагу, зробила имя его голоснымъ въ украиньскій литературѣ, а що важнѣйше, Квѣтка написавши „Марусю“ почувъ свои силы и познавъ, що ему треба було вже давно ступити на тую дорогу, а не силовати ся пнсати по великоруски, абы першій-лѣшій журналистъ закидавъ ему, що въ его письмахъ попри нескладнѣй мовѣ есть еще „дрянной, выдыхлый туберскій ядъ, котораго небоятся даже и мухи.“ Зробивши добрый початокъ, онъ не перестававъ писати по малорускій и тогда то выйшовъ зъ поздѣ его пера цѣлый рядъ повѣстей, комедія „„Сватаньня на Ганчаровѣцѣ.“ Драма „Щира Любовь“, „Листы до любезныхъ земляковъ“ и пр. Малорусскіи повѣсти, наробивши

XVI

только шуму на Украинѣ, переводили ся такожь на языкъ великорускій, почасти самымъ авторомъ, почасти же инпими людьми. Однако жь въ тыхъ переводахъ нема вже тои чаруючои силы, якою означаютъ ся первотворы. для того переводчики повѣсти скорочали, переробляли и неразъ допровадили до того, що выйшло ни се ни те. Отъ якъ говорить о переводахъ самъ Основяненко въ листѣ до Шлетнева зъ 15. марта 1839: „Извѣстность моихъ сказокъ разохотила здѣшнихъ переложить ихъ порусскіи, и совершенно порусскіи, точно какъ вы желаете. Слушаемъ въ чтеніи: и что же? Малороссы, не узнаемъ своихъ земляковъ, а русскіе... зѣваютъ и находятъ маскерадомъ; выраженія, несвойственныя обычаямъ, изъясненія — національности, дѣйствія — характерамъ, мыслящимъ по своему, и брошено, хотя правду сказать, переводъ былъ сдѣланъ и выбищенъ отлично.“

Предметъ до малорусскихъ творовъ бравъ Квѣтка, такъ само якъ до великорусскихъ, все зъ помежи народа и дуже не любивъ щось такого выдумовати, що не приходило въ дѣйствительности: онъ оповѣдавъ тѣлько то, що або стало ся, або въ народѣ зъ рода въ рѣдѣ переказовало ся. Абъ писати, досыть, по его мнѣнію, обернути ся на право, на лѣво, и брати то, що попаде въ очи. Но все таки онъ не писавъ безъ выбору; въ томъ взглядѣ важній его власні слова въ листѣ зъ 26. прѣтня 1839. р. „„„.Добродѣтельныхъ людей, честныхъ чиновниковъ и вообще исполняющихъ свое дѣло, къ чему описывать? Въ порядке идущія времена года, постепенное ихъ измѣненіе, польза, ими приносимая, какъ бы не было все это описано, не займетъ насъ, потому, что мы сами все видимъ. Но ураганы, вырывки изъ порядка и всѣ необыкновенности: это должно описывать.“ Онъ самъ признае ся, що въ его повѣстяхъ характеры не идеальній, але такій, якій дѣйствительно жили и которыхъ многіи знали. Заслуга поетичного таланту Основяненко лежитъ по бѣльшой части въ томъ, що онъ поздлядавъ належито всѣ стороны житя и представлявъ ихъ такими, якими они дѣйстно були.

Способъ, якимъ писаній его творы, высказаный нимъ самымъ: „При первой встрѣтившей ся идеи, я тотчасъ пишу и тогда у меня все въ сторону, пока не окончу. Не черню ни-

XVII

когда ничего, а прежде всего въ мысляхъ сложу планъ, хара-
ктеры лицъ. ходъ действій одного за другимъ; разговоры же
и прочее приходять во время писанія. Написавши повѣсть,
онъ вечеромъ читавъ ю свой й жънцѣ, а она слухаючи робила
свои замѣтки: звертала его увагу на слабшіи мѣстца, на то,
що представлено було за высоко або за низко, невѣрно и пр.,
а онъ потомъ поправлявъ, що по мнѣнію жѣнки поправити
выпадало. Той жѣночій литературный смакъ бувъ здае ся най-
бѣльше причиною, що въ Квѣтчиныхъ творахъ подыбуемъ въ
самой рѣчи сентиментальніи мѣстца.

Въ важнѣйшихъ своихъ повѣстяхъ подававъ Квѣтка напе-
редъ коротеньку росправу въ родѣ науки для народа, якъ въ
томъ або въ иншомъ разѣ поступати выпадае; н. пр. въ „Ма-
руся“ говоритъ напередъ, що земному щастю нетреба ниволи
довѣряти; въ „Оксана“ росправляе о безграничной материнь-
ской любови; въ „Перекотполе“ застановляе ся надъ тымъ,
що никому суда божого не минути, бо богъ справедливый самъ
выкрые всяке лихе дѣло, и т. д. По той короткой росправѣ
слѣдуе сама повѣсть, мовы въ доказъ высшем сказаного. Межи
росправою яко вступомъ а самою повѣстію находимъ въ всѣхъ
частяхъ якъ найтѣнѣйшу звязь, такъ що тяжко опустити яку-
юсь мысль изъ вступу, а не нарушити гармоніи межи нимъ
а повѣстію. Кулишь, не знати зъ якои причины, опустивъ
н. пр. въ своемъ выданю, стор. 3. ст. 17. зъ горы (въ томъ
выданю стор. 3. стихъ 3. зъ горы) слова: „а письменный не
стерпѣвъ;...“ но каждый обзнакомленый съ повѣстями Квѣтки
позвнае на першій поглядъ, що черезъ тую ошибку остае ся
жить Васіля по смерти Марусѣ безъ звязи съ вступомъ,
и основно взявшіи не належить до тои повѣсти.

Мова, якою писаній Квѣтчиній повѣсти, не подобала ся
новшимъ украиньскōмъ писателямъ, выйповшимъ изъ школы
Кулишовой, бо они выбрали собѣ до письма одно зъ украинь-
скихъ нарѣчій и хотятъ, абы нимъ всѣ писали; пōсля того
нарѣчія судятъ они навѣть своихъ попередникōвъ, которй тру-
дили ся на поли укр. литературы тогда, якъ еще не можна
було oтгадати, якимъ нарѣчіемъ схоче писати Кулишь. Для того
то, выдаючи письма попередникōвъ, они перемѣняютъ ихъ звы-
чайно на тōлько, абы выйшла ихъ литературна мова. Квѣтка

B

XVII

не писавъ такъ. якъ выдавъ его творы Кулишь, однакъ въ язы-
ковомъ взглядѣ не только не можна ему ничь закинути, але
каждый муситъ признати, що его письма о много больше на-
родни, нежели въ письма самого Кулиша. Его бесѣда
гладка, чиста, а черезъ то така принадна. що его повѣсти
можна читати цѣлый день, а все еще хоче ся ихъ читати. У
него кажде слово поставлене такъ, що не дасть ся носунути
ни назадъ ни нанередъ, а мысли высказані тымъ способомъ,
що инакше, здае ся, и не можнабы ихъ выразити. Причиною
тои красоты було, що онъ знавъ добре украинскій языкъ, а
ще бѣльше, що писавъ такъ, якъ мысливъ и якъ привыкъ бувъ
свои мысли высказовати, а не оглядавъ ся за якими-сь нарѣ-
чіями, которі зъ горы призначено до письма. Зъ того выйшло,
що въ его бесѣдѣ заховали ся признаки харковскаго нарѣчія,
такъ якъ онъ и самъ бувъ харковцемъ; по черезъ то его по-
вѣсти зовѣмъ не стратили на вартости, противно, они зы-
скали, бо въ нихъ нема для того ничь вымушеного. чужого,
нема этихъ дивно утворенныхъ новыхъ словъ. съ якими и нынѣ
еще можна часто подыбати ся въ малорусской литературѣ.

До характеристикныхъ признаковъ въ письмахъ Квѣтки
належитъ такожь перебивающая ся всюды религійность, попе-
реплѣтана наивнымъ и веселымъ комизмомъ. Тое свойство основуе ся на особистомъ характерѣ автора. Чудесное вылѣчение
слѣпоты, житье середъ побожнои родины не менее якъ и жи-
тье монастырске зоставили на нѣмъ глубокі слѣды, которі не
могли не выразити ся въ его творахъ. Нопри томъ умѣвъ онъ
всюда уловити смѣшную сторону, а посѣдаючи вродженый
всѣмъ украинцамъ гуморъ, заправивъ нимъ свои письма такъ,
що неразъ середъ слѣзъ выкликуе у читаючого веселый усмѣхъ.
Но тому гуморови завдячуемъ не только веселую сторону въ
повѣстяхъ: зробивъ онъ, по моему мнѣнію, далеко бѣльшу при-
слугу. Квѣтка обсуджае неразъ остро поведенье російскихъ
урядниковъ на Украинѣ отъ найнизшого до найвысшого; за-
тронувъ онъ такожь на кѣлькохъ мѣстяхъ соціальніи отноше-
ния, якъ н. пр. въ описаню пекла и его порядковъ въ повѣсти
„Отъ тобъ и скарбъ,“ або въ казцѣ „Салдацкій патретъ,“ где,
по словамъ Кулиша. „выставивъ, якъ иноземщина заливае наших
(украинскій) народні низины, якъ нивѣчемѣе народъ нашъ,

XIX

божа пинениця, отъ того куклю, що всѣяно мѣхъ іого. Смѣетъ
ся онъ зъ души, смѣетъ ся и читатель зъ нимъ, а серце ные,
вбачаючи, якъ убога смиренна правда одкуповуетъ ся одъ
смѣлои нахабы квартою горѣлки, щобъ выбачила нахаба, що
правда пробовкнула за себе слово..." Такую правду нелетко
высказати въ Россіі коли небудь, а за часовъ Квѣтки було ще
тажше, особливо въ 1838-1846 р., коли писателѣ могли ду-
мати, якъ хотѣли, але нисати тѣлько такъ, якъ имъ позволялō
ся. Въ такихъ разахъ помагавъ собѣ Квѣтка гуморомъ, черезъ
що неможливе ставало ся можливымъ. Тымъ способомъ, здае ся
менѣ, дадутъ ся найлѣшше пояснити его слова въ листѣ до
Илетнева зъ 26. цвѣтня 1839. р. „„хотя знаю, что немногіе
видятъ, что и длячего я нишу, но для понимающихъ нишу."

Великорускіи критики, судившіи Квѣтку по бѣльшой ча-
сти пōсля его великорусскихъ творōвъ, видѣли въ нѣмъ простого
писака, которому захотѣло ся уходити за литерата, але бра-
ковало до того силъ. Инакше и бути не могло. Не его була
мова, которою онъ до нихъ промовлявъ, тожъ не дивно, що
они его не порозумѣли, „бо до чужого," якъ справедливо за-
мѣчае Кулишь, „не заговоришь такъ, якъ до рōдного, и чужимъ
языкомъ не досатпешь до чужого серця." Тіи критики находили
его бессѣду ростяглою и маньерною, его жѣночй народнй ха-
рактеры дуже идеализоваными, его (великорускій) гуморъ недо-
теннымъ, въ загалѣ Квѣтчинй повѣсти були для нихъ сенти-
ментальными идилями, пригадуючими того рода романы, впро-
вадженй при кōнци 18. І. въ великоруску литературу Карам-
зиномъ, написавшимъ 1792 р. повѣсть: Бѣдная Лиза. Ина-
кшімъ видимо мы Квѣтку въ его укр. творахъ, а именно въ его
повѣстяхъ. Що въ великорускимъ було ростяглымъ и маньер-
нымъ, то въ малорускōмъ становить чаруючу силу украинь-
скаго языка. Тамъ его жѣночй характеры занадто идеализованй,
въ укр. повѣстяхъ онъ ставъ ся майстромъ въ представленню
женщины. Правда, не можна сказати, абы его повѣсти були
цѣлкомъ свободнй oттъ такъ званого сентиментализму, но мимо
того онъ мае у насъ значенье историчне, бо онъ першій oт-
нѣсъ ся съ почутнемъ до народныхъ элементовъ и показавъ
новую дорогу нашимъ писателямъ: Квѣтка становить новую
епоху въ нашой литературѣ. (Праведливо говоритъ про то

XX

Кулишь: „Квѣтка выявивъ намъ нашихъ селянъ но братерски. Придивившись его поглядомъ до людей простыхъ близше, постерегли нашî писателѣ велику глубину его жерела неизчерпаного, и берутъ зъ него высокî, величнî, або роскошнî — якъ садова квѣтка — типы народнî. Квѣтчина намять буде свята во вѣки межь нами: онъ самостайно зрозумѣвъ серцемъ, що то за диво праведне — нашî селяне; онъ зробивъ тежь саме для прозы, що Шевченко для стиха украиньского, онъ такъ само постерѣтъ и перенявъ поезію щоденno сельскои мовы, якъ Шевченко поезію народнои пѣсни. У двохъ они за-правили нашу словеснѣсть вѣковѣчною славою и нaзнaмeнo-вали й правый и далекий путь.“

Въ драматичныхъ творахъ не станувъ Квѣтка такъ высоко, якъ въ повѣстяхъ, которыми придбавъ собѣ великое имя и въ которыхъ его біографъ повиненъ шукати не тѣлько литературного характера писателя, але такожь образа пережитои нимъ епохи, подобно якъ въ стихахъ Шевченка, робившого таку саму прислугу, тѣлько въ иншон формѣ. Еслибы мы тыхъ писателейъ назвали народными, мы не оценилибы ихъ належитo, такъ якъ народъ, хотят радо читае ихъ творы, вычитуе зъ нихъ цѣлкомъ що иншого, нѣжъ хотѣвъ поетъ. Нѣмцѣ называютъ часъ, въ которомъ появили ся у нихъ такіи писателѣ, епохою просвѣты (aufklaerung), однакожь не можна думати, що тіи писателѣ причинять ся безпосередно до образованя народа и роблять таку прислугу, якъ н. пр. у насъ „общество Качковскаго“ „товариство прозвѣта,“ которіи стараютъ ся зъ однои стороны заохотити нарoдъ до читаня, а зъ другои подати ему матеріяль, которымъ може розширити кругъ своихъ вѣдомостей. Писателѣ такои епохи зачинаютъ, ней такъ скажу, зъ другого кoнца, берутъ ся до тыхъ, въ которыхъ рукахъ спочивае доля бѣдного народа, стараютъ ся збудити ихъ совѣсть и поставити имъ передъ очи нужду мась. Таку заслугу положили такожь Основяненко и Шевченко. Они не ширили вѣдомостей помежи народомъ, а если й брали ся до того, то тѣлько мимоходомъ и безъ великои користі; они не открывали ничь нового, тѣлько звертали увагу на всѣмъ открытое, вносили свѣтъ въ мрачную и ослабленную совѣсть и будили моральну природу, що спала твердо цѣлыми вѣками. Они то

XXI

приготовляли рѣлю, въ котору мало кинути ся новое сѣмя!
Не вымыслами, не идеальными характерами они великій, але
тымъ, що умѣли живо и вѣрно ôтмальовати то, що каждый зъ
насъ, безъ всякого поетичного таланту, може видѣти що день
передъ очима.

Основяненко писавъ дуже много: всѣхъ его повѣстей, ро-
мановъ, драматовъ, росправъ и пр. есть до сто, але бѣльша
часть ихъ писана по великоруски; кромъ того майже всѣ его
малорускій повѣсти були переведений на великорускій языкъ.
Повного выданя его творовъ до теперь еще нема; нема и та-
кого, въ которомъ мѣстилибы ся по крайней мѣрѣ всѣ мало-
рускіи его письма. Тѣлько шѣсть повѣстей выдано було разомъ
еще за житя автора въ двохъ частяхъ: въ Москвѣ I. часть 1834.
а II. ч. 1836., и другій разъ: въ Харковѣ 1841. съ надписію:
„Малороссійскія повѣсти разсказываемыя Грицькомъ Основья-
ненкомъ.“ Прочіи его творы пороскиданій по найрозмаитшихъ
газетахъ, журналахъ и альманахахъ выходившихъ въ Росіи ôтъ
1816—1863. р., або друкованій, звычайно тѣлько разъ, въ осôб-
ныхъ книжкахъ, тѣмъ що нынѣ навѣть трудно ихъ дôстати.

Всѣ малорускій творы дадутъ ся подѣлити на три части:
I. повѣсти, оповѣданя, анекдоты; II. драматичній творы и III.
творы поучаючій для народа.

I. 1. Салдацькій патретъ. Побрехенька. — Першій разъ напечатана въ альманаху: „Утренняя Звѣзда“ 1833. р., где Квѣтка въ перше назвавъ ся Основяненкомъ; другій и третій разъ въ высше наведеномъ выданю въ I. ч.

2. Маруся.

3. Мертвецкій великдень.

въ выданю зъ 1834—1836

4. Добре роби, добре буде.

5. Конотопська вѣдьма.

и зъ 1841.

6. Отъ тобѣ и карбъ.

7. Сердешна Оксана, въ альманаху „Ластовка“ за 1841.
(переведена на языкъ францускій, 1854. р.).

8. Козырь-дѣвка. Повѣсть. Санктпетербургъ. 1838.

ХХІІ

9. Перекотино, — въ „Маякъ“ за 1840, и въ альманаху „Молодикъ“ 1843. 2. ч.

10. Пархймове снѣданьня. — въ альманаху Гребѣнки „Ластовка“ за 1841.

11. Купованый розумъ. Санкт-петербургъ. 1862.

12. Повдrehачъ. Анкдотт. — въ „Молодикъ“ за 1843. ч. 2.

13. На пущаньня якъ завязано. — въ альманаху „Ластовка“ за 1841.

14. Ганнусе. Разсказъ Грицька Основьяненка. Харьковъ. 1839.

15. Божія дѣти. Повѣсть. — въ альманаху „Утренняя Заря“ за 1840.

16. Быль. Разсказъ. — въ „Маякъ“ 1842. т. III. кн. 5.

17. Сюда почитити бы можна такожь писаній мѣшаниною мало-и великоруского языка: Малороссійскіе анекдоты — всѣхъ сѣмь, въ „Вѣстникъ Европы“ зъ 1822 ноябрь, стор. 61—68, и стор. 157—162.

ІІ. 18. Щира любовь, або милый дороги счастя. Драма по малороссійски, — въ альманаху Метлиньского: Южно-русскій сборникъ за 1848. р. Тая драма перероблена зъ повѣсти писаной Основяненкомъ по великоруски: „Вотъ любовь!“

19. Сватанье на Гончаровкъ. Малороссійская опера въ 3. дѣйствіяхъ, на малороссійскомъ языкъ. Харьковъ, 1836. и другій разъ: Харьковъ 1840.

20. Шельменко, воюстный писарь. Комедія въ 3. дѣйствіяхъ; Москва, 1831.

21. Шельменко-деньникъ. Комедія въ 5. дѣйствіяхъ. Харьковъ, 1840. — Тая комедія перероблена зъ великорускои повѣсти: „Украиньскіе дипломаты“ и становить, такъ сказати, другу часть до попередної комедії.

ІІІ. 22. Листы до любезныхъ земляквътъ. (Вступъ и 4. листы). Харьковъ 1839.

Крômъ наведенныхъ ту творômъ писавъ Квѣтка, здае ся,
много бѣльше по малоруски, що або до теперь остало ся въ
рукониси, або пропало на вѣки, діятого що авторъ мавъ звы-
чай, не лишивши собѣ ôtпису, посылати свои рукониси розма-
итымъ людямъ, по чѣмъ они або друковали ся по части па-

XXIII

ВЪТЬ БЕЗЪ ВЪДОМОСТИ АВТОРА, АБО ПРОНАДАЛИ НА ВСЕ. ТАКЪ НАПИСАВЪ ОТЪ 1842. Р. КОРОТКУ СВ. ИСТОРИЮ ДЛЯ НАРОДА И ПЕРЕДАВЪ ПРЕОЕВ. ИНИКОНТЕНТІЮ, НО ДО ТЕПЕРЬ ОНА ЕШЕ НЕ НАДРУКОВАНА; СПОМИНАЕСЯ ТАКОЖЬ О ЕГО: КРАТКАЯ МАЛОРОССІЙСКАЯ ИСТОРИЯ, НА МАЛОРОССІЙСКОМУ ЯЗЫКУ, ДЛЯ ПРОСТОПОДИНОВЪ, О КОМЕДІИ: БОЙ-ЖЬІНКА, О ПОВЪСТЯХЪ: КЛИМКА-ЗЛОДЗЬ, УКРАЙЕНЫЙ ЗУБЪ, И ВЪДЬМА, ЗЪ КОТОРЫХЪ ПОСЛЕДНЮ ПЕРЕРОБИВЪ И ВЫДАВЪ НО Великоруски 1846. Р. ДАЛЬ-.ИУГАНСКІЙ. ВЪ ПОСМЕРТНЫХЪ РУКОПИСЯХЪ НАЙДОНО НАКОНЦЪ ПЛАНЪ КОМЕДІИ, ПИСАНЫЙ ПО МАЛОРУСКИ.

ГДЕЛЯЙ ТВОРЫ КВЕТКИ ВЫДАВАЛИ СЯ И У НАСЪ, Н. ПР. МАРУСЯ ГОЛОВАЦКИМЪ 1849; СЕРДЕННА ОКЕНА — С. ШЕХОВИЧЕМЪ ВЪ СЕМЕЙНОЙ БИБЛІОТЕЦѣ 1855; ПОВШИМИ ЧАСАМИ ВЫЙШИ: ШЕЛЬМЕНКО-ДЕНЦИКЪ, (ВЪ ПЕРЕВОДѣ). МАРУСЯ И САЛДАЦЬКІЙ ПАТРЕТЪ; ВЗГЛЯДИО НАЙВЪРШИЙШЕ СЕТЬ ВЫДАНЬЕ ГОЛОВАЦКОГО. КУЛИШЬ ВЫДАВЪ 10 ПЕРШИХЪ ПОВЪСТЕЙ ВЪ ДВОХЪ ТОМАХЪ ВЪ ПЕТЕРБУРГЪ, 1858. Р.: „ПОВІСТІ ТРИГОРИЯ КВІТКИ (ОСНОВЪЯНЕНКА)," ДОДАВШИ ЯКО ВСТУПЪ МѣСТЯМИ ДУЖЕ ПОНАТЯГАНУ, НО ПОМІЗМО ТОГО МНОГОВАЖНУ СВОЮ РОСПРАВУ: „ГРИГОРИЙ КВІТКА И ЁТÓ ПÓВІСТІ." ОНЪ ВЫДАВЪ ТАКОЖЬ КОЛЬКА ИНИХУПЪ ПОВЪСТЕЙ ВЪ ОСЁБНЫХЪ БРОШУРКАХЪ И: „КРАМАТИЧЕСКІЯ СОЧИНЕНИЯ ГРИГОРИЯ КВИТКИ (ОСНОВЪЯНЕНКА). ТОМЪ ПЕРВЫЙ: ШЕЛЬМЕНКО, ВОЛОСТНЫЙ ПИСАРЬ. ШЕЛЬМЕНКО ДЕНЦИКЪ. СВАТАННЯ НА ГАНЧАРІВЦІ. ШИРА ЛЮБОВЪ. ПЕТЕРБУРГЪ, 1862."

ВЪ ТЕНЕРБІННОМЪ ВЫДАНЮ ОТДРУКОВАНО „МАРУСЯ" ДО СТОРОНЫ 64. ЗЪ ВЫДАНЯ ГОЛОВАЦКОГО, А ВАЖНИЙШИЙ МѣСТЦА, ВЪ КОТОРЫХЪ ГОЛОВ. ОТСТУПИВЪ ОТЪ І. ВЫДАНЯ, ПОДАЙ ВЪ ПОПРАВКАХЪ; ОТЪ СТОР. 65—69. ПОТОМЪ ПОВЪСТЕИ: САЛДАЦЬКІЙ ПАТРЕТЪ И МЕРТВЕЦЬКІЙ ВЕЛИКДЕНЬ ЗЪ І. ЧАСТИ ВЫДАНЯ 1841.; ДОБРЕ РОБИ, КОНОТОПЬСКА ВЪДЬМА, ОТЪ ТОБЪ И СКАРБЪ ЗЪ Н. ЧАСТИ ВЫД. 1836., А ПРОЧІИ ПОВЪСТЕИ И ДРАМАТЫ, ДЛЯ НЕДОСТАТКУ ИНИГО ЖЕРЕЛА, ЗЪ ВЫДАНЯ КУЛИШНОГО, ВЪ КОТОРЁМЪ ОДАТКОЖЬ КВЕТЧИНЙ ТВОРЫ НЕВЪРНО ОТДАНЫЙ. ЗЪ ТОИ ПРИЧИНЫ Я ПОЗВОЛИВЪ СОБЪ ВЪ ПОВЪСТЕХЪ ЗАМѣНИТИ ГДЕЛЯЙ СЛОВА НА ТУЮ ФОРМУ. ВЪ ЯКОЙ ОНИ У КВЕТКИ ПОСТОЯННО УЖИВАЮТЪ СЯ, Н. ПР. ТОЛЬКО НА ТОЛКИ, СНЯДАННЕ НА СНЯДАНЬЯ И НР. — ЛИСТЪ ОСНОВЯНЕНКА ДО ШЕВЧЕНКА ОТДРУКОВАНЫЙ ЗЪ ОСНОВЫ 1861. Р. VII.

XXIV

Новѣстей: Ганнуся, Божии дѣти и Быль, и: Листы до люб. зем. дотеперь я нигде не мотъ получити: они о订рукуютъ ся въ Р. Б. познѣйше.

Литература: Украиньская старина. Матеріалы для исто-
ріи украиньской литературы и народнаго образованія, Дани-
левскаго. Харьковъ. 1866. — Вступъ до выданя повѣстей Ку-
лиша. — Русская читанка для высшей гимназіи, Тороньскаго. —
Руска читанка для высшей гимн. Барвиньскаго. — Обзоръ исто-
ріи слав. литературъ Пыпина.

МАРУСЯ.

(Посвящаетъ ся Аннѣ Григоріевиѣ Квѣтцѣ.)

Часто менѣ приходить на думку: чогобъ чоловѣковî такъ
дуже пристращатись на сѣмъ свѣтѣ до чого небудь, не то щобъ
до якои вещи, а то хочбы и до наймилѣйшихъ людей: жѣнки,
дѣточокъ, щирыхъ пріятелей и другихъ? Перше усього поду-
маймо: чи мыжь на сѣмъ свѣтѣ вѣчнî? И що е у насъ, хочь
хлѣбець на току, худобинка у скринцѣ, такъ сьому такъ усе
безъ порчи й бути?... Нѣ, нема тутъ нîчого вѣчнього! Тай мы
самы що? Сьогодня живъ, завтра що богъ дасть: — Аджежь
живучи промежь людей, тôtлки и чуешь: тамъ дзвонють по
душî, тамъ голосють по покôйнику, тамъ справляють старцямъ
обѣдъ. Що въ бога день тобѣ говорють: ось той недужь, той
вмира, а той вмеръ. Ты и не оглядишь ся и не счуешь ся, якъ
зоставсь самъ собѣ на свѣтѣ; хочь и зъ людьми и промежь
людей, та ба! усе тобѣ, або не такî пріятелѣ, якихъ поховавъ,
або и зовсѣмъ незвѣстнî, та воно тобѣ усе ровно, що блукаешь
у дрѣмучому лѣсѣ! Ось стань про пріятелѣвъ згадовати, то уся
твоя пѣсня на одинъ ладъ: отъ съ тымъ мы хлопцями були
и вже онъ вмеръ; а съ тымъ до школы у купѣ ходили — и той
вмеръ; съ тымъ парубковали — и той вмеръ; и сей и той, и
той и сей, усѣ повмирали. Колижь се такъ е, такъ и памятуй
собѣ добре, що незабудуть и тебе на сѣмъ свѣтѣ; возьмуть
и не будуть пытатись: чи хочешь до гурту, чи щебъ може по-
гулявъ?.... А пôселя такои думки, чогожбы намъ, невѣчнымъ,
та пристращати ся до уременного? Чомубъ такъ не робити:
наградивъ тебе богъ щастьемъ, що батько й мати твои живуть
при тобѣ и дякують добрымъ словомъ, що ты ихъ при старости
и кохаешь, и поважаешь; або жѣнкою до тебе доброю, послух-
ною, хазяйкою невсыпущою; або дѣточками покôрными, та слух-
няными — хвали за се бога и лягаючи и устаючи, а ихъ ша-
нуй и кохай, и для нихъ не жалѣй не тôtлки ніякихъ трудôвъ,
худобы, та коли нужда звелить, душу свою за нихъ положи,
роспинай ся, умри за нихъ, та усе таки памятуй, що й вони
на сѣмъ свѣтѣ такîжь гостѣ якъ ты и усякій чоловѣкъ, чи
царь, чи панъ, чи архіерей, чи салдатъ, чи личманъ. Коли
отець нашь милосердный кого зъ насъ покличе, провожай зъ

1

— 2 —

жальомъ, та безъ укору и попрековъ; перехрестись тай скажи,
якъ що дня у Отченашй читаешь: Господи, буди воля твоя
зъ нами грѣшными! и не удавай ся у тугу, щобъ вона тобѣ
вѣку не укоротила, бо грѣхъ смертелный накликати на себе не
тѣлки смерть, и саму болѣсть, хочбы яку небудь, бо не побе-
рѣгши тѣла, загубишь и душу на вѣки вѣчныя! Бônлшь усього
памятуй, що ты ховаешь сьогодня, а тебе заховають завтра;
и усѣ будемо у купѣ у Господа милосердного на вѣчной радо-
сти; и вже тамъ не буде ніякои розлуки, и ніяке горе, и ніяке
лихо насѣ не постигне.

Ищежь и се мы думаемо, що якъ постигне кого небудь
бѣда и нещастье, що похова кого изъ своей сѣмы або и ро-
дичѣвъ, то буцѣмъ то сее чоловѣковî приходить за юго грѣхи
и неправды прежніи. Нѣ, не такъ се е! Ось слухайте лишень,
якъ намъ панъ-отець у церквѣ чита, що Господь небесный намъ
якъ отець дѣтямъ. А пôсля сього не грѣхъ намъ буде и таке
примѣнита: отъ збсрутъ ся дѣти на вулицю грати, та будуть
промежь ними шалôсливî, та усебы то имъ замѣсть играшки
битись та лаятиов; а межь ними буде дитина плохенька, смирна,
покôрна и що усакъ еи може зобидѣти. Адже правда, що батько
тônъ дитины, щобъ вона не переняла худаônъ своевôльникôвъ
жалкуючи объ нѣй, кликне зъ вулицѣ до себе, и щобъ воно за
товариствомъ не скучало, посадить бôля себе тай приголубить
и понѣжить, и чого воно забажа, усього йдасть. Пожалуй,
хлопцѣ, що на вулицй зостались, не знаючи яке добро той
дитинѣ у батька, будуть жалковати, що узятъ ôдъ нихъ това-
ришь. Дарма, нехай жалкують, а юму у отця дуже, дуже до-
бре! Отъ такъ и небесный отецъ нашь зъ нами робить; бере-
жеть насъ ôдъ усякои бѣды и береть насъ прямѣснько до
себе, де е таке добро, таке добро, що нî росказати нî здумати
не можно.

Та ще й такъ подумаймо. Чувствуешь ты, чоловѣче, що
се богъ за грѣхи твои пославъ бѣду? — такъ же розсуди:
якій батько покине вовсѣ дѣтокъ, щобъ безъ науки ледащѣли?
Усякій, усякій отець стараетъ ся навчити дѣтей усьому доброму
а неслухняныхъ по батькôвски повчить, та по батькôвски и по-
жалуе. Не дурно сказано: ледача та дитина, которои батько
не вчивъ! Сежь люде такъ съ своими дѣтьми роблять, а отець
небесный, що милосердію его и мѣры не ма! Той коли пошле
за грѣхи яку бѣду, то ôнъ же и помилуе, тônки покоряй ся
ему. А пôсля сього не будемо журитись, що намъ богъ мило-
сердный ни пошлеть терпѣти, и перехрестившись скажемо: „Го-
споди навчи мене грѣшного, якъ сполняти волю твою святую!“
то й побачишь що опôсля усе гараздъ буде.

— 3 —

Такъ робивъ Наумъ Дротъ... Отъ іого то постигла лихая
бѣда! Щожь онъ? — нічого. Хваливъ бога и съ тымъ про-
живъ вѣкъ, що не вдавъ ся въ тугу, а письменный не стер-
пѣвъ... Отъ якъ се було.

Наумъ Дротъ бувъ парень на усе село де живъ. Батькові
и матері слухняный, старшимъ себе покôрный, межь товари-
ствомъ друзьяка, нî пôвъ слова нîколи не збрехавъ, горѣлки не
впивавсь и пяниць не терпѣвъ, зъ ледачими не водивсь, а до
церкви — такъ хочы и маленькій празникъ, тôлки пôпъ
у дзвônъ, онъ вже и тамъ; свѣчечку обмѣнить, старцамъ гро-
шенять роздасть и приньметъ ся за дѣло; коли прочуе яку
бѣднôсть, надѣлить по своїй силѣ и совѣтъ добрый дасть. За
іого правду не оставивъ іого и богъ милосердный! Щобъ то нî
задумавъ, усе іому Господь и посылавъ. Наградивъ іого жвѣ-
кою доброю, роботящою; хазяйкою, слухняною; и що було На-
умъ нî забажа, що нî задума, Настя (такъ їй звали) ночî не
поспить, усюды стараетъ ся, бьетъ ся, достае и вже зробить и
достане, чого мужиковî хотѣлось. Поважавъ же и онъ еи скôлки
мôгъ и любивъ еи, якъ свою душу. Не було межь ними не
тôлки бôйки тай ніякои лайки. Що день хвалили бога за іого
милости. У однômъ тôлки була въ нихъ журба: не дававъ
имъ богъ дѣточокъ. Такъ щожь? Настя якъ здума про се, то
заразъ у сльозы та въ голосъ; а Наумъ перехреститъ ся, про-
чита Отче нашъ, то іому и стане на сердцî веселѣшь и пô-
шовъ за своимъ дѣломъ, чи въ поле, чи на токъ, чи у заго-
роду, або до батракôвъ, бо бувъ собѣ заможненькій: було й во-
ликôвъ паръ съ пять, була й шкапа, були й батраки; було
чимъ и панщину ôдбувати, и у дорогу ходити; булажь и нивка,
одна и друга ще дѣдôська, а третю онъ вже купивъ; такъ
було юму чимъ орудовати.

Отъ тымъ то Настя дивлячись на худобу, тай журилась:
що кому то воно, каже, пôсля насъ достанетъ ся? Не буде
намъ нî славы нî памяти; хто насъ поховае, хто насъ помяне?
ростратють, що мы зôбрали, а намъ и спасибô не скажуть.
А Наумъ їй було и скаже: чоловѣковî треба трудити ся до
самои смерти; дасть богъ дѣточокъ, дѣткамъ зостанетъ ся,
а не дасть, его воля святая! Онъ зна, длячого що робитъ ся.
Нîщо не наше, усе боже. Достанетъ ся наше добрее доброму,
ônъ за насъ и на часточку подасть, и мисочку поставить и
старцамъ роздасть. А коли буде наслѣдовати недобрый, юму
грѣхъ буде, а насъ усе таки богъ милосердный помяне, коли
мы те заслужимо. Не жури ся, Насте, объ худобъ: вона наша,
а не мы еи. Стережись, щобъ вона тобѣ не перепенила дороги
до царства небесного. Сатана зна, чимъ пôдштрикнути; моли

*

— 4 —

ся богу, читай: избави насъ одъ лукавого, то усе га-
раздъ буде.

Ажъ ось, за отцевськî и материнськî молитвы, давъ имъ
богъ и дочечку. Тай радîжь були обое, и Наумъ и Настя;
таки зъ рукъ еи не спускали. Колижь було куды дитина по-
бѣжить, чи до сосѣдовъ, чи на вулицю, то вже котрый небудь,
або батько, або мати, такъ сѣдкомъ за нею и ходють. Тай що
то за дитина була! Ще маленьке було, а знала и Отче нашъ,
и Богородицю, и святый боже, и половину Вѣрую.
А тѣлки було зачуе дзвонъ, то вже нî заграетъ ся, нî заси-
дитъ ся дома и каже: мамо, пôду до церкви, бачь дзвонить;
грѣшка не йти! тату, дай шажокъ на свѣчечку, а другій стар-
цю божому подати. ІІ въ церквѣ вже нî запустуе и нî до кого
не заговорить, та все молитъ ся, та поклоны бье.

Отъ и выросла имъ на вѣту. Та щожь то за дѣвка була !
Высока, прямесенька якъ стрѣлочка, чорнявенька, очицѣ якъ
терновî ягôдки, бровоньки якъ на шнурочку, личикомъ червона,
якъ паньска рожа, що у саду цвѣте, носочокъ такъ собѣ пря-
менькій зъ горбочкомъ, а губоньки якъ цвѣточки розцвѣтають
и межь ними зубоньки, нîначе жарнôвки, якъ одна, ни ниточцѣ
нанизанî. Коли було заговорить, то усе такъ звычайно, ро-
зумно. такъ нîначе сопѣлочка заграе стиха, що тôleньъ еи
и слухавъ; а якъ усѣмъхнетъ ся, та очицями поведе, а сама
зачервонѣтъ ся. такъ отъ нîначе шовковою хусточкою обôtреть
смажны юста. Косы у нея якъ смоль чорный, та довгî, довгî
ажь за колѣно; у празникъ або хочь и въ недѣленьку такъ гарно
ихъ повбîра, дрôбушка за дрôбушку. та все сама собѣ заплѣта;
та якъ покладе ихъ на голову, поверхъ скиндячокъ вѣнкомъ,
та заквѣча квѣтками, кônцѣ у лентѣ ажь геть пороспуска; усѣ
груди такъ обнизанî добрымъ намистомъ сѣ червонцями, такъ
що разкôвъ двадцять буде, коли не бôльшъ, а на ши... тай шіяжь
бѣлесенька, бѣлесенька, отъ якбы съ крейды чепурненько вы-
стругана; поверхъ такои то ши, на чорнôй бархатцѣ, широкôй
такъ що пальця мабути у два, золотый еднусъ и у кольцî зверху
камѣнець червоненькій... такъ, такъ и свяе! Та якъ вырядитъ
ся у басву червону юцку. застебнетъ ся пôдъ саму душу, щобъ
нîчогѣсѣнько не видно було, що не звычайно; вежь пакъ не
такъ, якъ городянськî дѣвки, що у паньѣвъ повыучовались:
порозхристуютъ ся, порозетѣбаютъ ся, що нî въ чѣмъ нема
запрету, не тôleнь дивись и заглядай у пазуху, якъ собѣ хо-
чешь, та хочь и руку... Цуръ имъ! согрѣшишь тôleнь дивля-
чись на такихъ!

Не такъ було у нашои Марусѣ, Наумовои та Настинои
дочки, ось що я росказую; а еи, знаете, звали Марусею. Що було,
то й було. такъ богъ давъ; такъ вонажь ихъ не вытрѣщала,

— 5 —

а ховала и куталась зъ ними якъ мога; хочь и бачишь що е,
та ба! хочь воно для красы дано, та якъ прикрыто, та закрыто,
то и для дѣвчины чепурнѣшь, и хто на неи дивить ся, и хто
зъ нею говорить, то все таки звычайнѣшь. Сорочка на нѣй обѣ-
ленька, тоненька, сама прѣла и пышныи рукава сама выши-
вала червоными нитками. Плахта на нѣй картацька, черчата,
ще материньска придана; — теперь вже такихъ не роблять: —
а якихъ то цвѣтônъ тамъ не було? батечку мōй, тай годѣ!
Запаска шовкова, морева; каламайковый поясъ; та якъ пōдпе-
режетъ ся, такъ, такъ рукою обхватишь; щежь то не дуже
и стягнетъ ся. Хусточка у пояса мережована и зъ вышитыми
орлами, и пōдтечка съ пōдъ плахты тожь вымережована и съ
китичками; панчōшки синй, суконнй, и червонй черевичкй. Отъ
така якъ выйде, такъ що й твоя панночка! Іде якъ павичка,
не дуже по усѣмъ усюдамъ розгляда, а тōлки дивить ся пōдъ
ноги. Коли съ старшимъ себе пострѣчалась, заразъ низенько
поклонилась, тай каже: здраствуйте дядюшка! ябо: здоровй тѣ-
тусю! И таки хочь то мала дитина була, то вже не прōйде
просто, усякому поклонить ся и ласково заговорить. А щобъ
якій парубокъ та посѣвбы еи заняти! Ну, ну; не знаю. Вона
й не лаяти-метъ ся и нй слова й не скаже, а тōлки подивить
ся на нього такъ пилно, та буцѣмъ и жалōбно и сердитенько,
хто еи зна, якъ то вона тамъ згляне, такъ хочь якій бувъ,
то заразъ шапку зъ головы схопе, поклонивсь звычайненько
и нй пары зъ устъ не мовить и ōдōйде далшь. — О тамже
и на все село була и красива и розумна и богата, звычайнą,
та щежь къ тому тиха и смирна и усякому покōрна.

На вулицю и не кажи, щобъ коли съ подругами пōшла.
Було мати стане й казати: пōшлабъ, доцю, на вулицю, бачь
теперь весна, вона разъ красна. Погралабъ съ подруженьками
у хрещика, пвсеньокъ бы поспѣвала. — Такъ дежь! лучче я,
каже, на те мѣще упоравшись, та ляжу спати и за те ранше
устану. Замѣню твою старōсть: объдати наварю и батьковй
у поле понёсу. А на вулицй що я забула? играшки та пустота,
та гляди станетъ ся, хочь и не зо мною, хочь и абы съ кимъ
яка причина, та опōсля и страшно ōдвѣчати за те одно, що
й я тамъ була. Нехай имъ выяснить ся, не пōду. — А про
вечерницъ такъ и не споминай. Було и другихъ дѣвчатъ ōдво-
дить, та ажь плаче, та просить: Будьте ласкавй сестрички,
голубочки, не ходъте на тее прокляте зборище! Та тамъ не
ма ніякогвѣснького добра; тамъ усе зле, та лихее! Збираютъ
ся буцѣмъ то прясти, то замѣсть того пустують, жартують, та
вчатъ ся горѣлочку пити, ōдъ матерѣвъ курей крадуть, та
туды носью; та ще и таке тамъ дѣетъ ся, що соромъ и ка-
зати. Чи маложь то взоєи славы загубили ходячи на тую по-

— 6 —

гань, отъ хочбы и Явдоха, и Кулина и Прйська? Аджежь и
пônъ панъ-отець не велить и каже, що грѣхъ смертелный
туды ходити. Та дивѣте сяжь и на мене: отъ я дома бѣлшь
усѣхъ васъ напряду, чимъ вы ходячи. — Отъ такъ було го-
ворить, говорить, то гляди, одна перестане ходити, далѣ друга,
третя, а далѣ и зовсѣмъ мода перестане щобъ ходити. То й дя-
кують добрй люде, а найбѣлшь матерѣ. А тамъ опѣсля нечи-
стый таки выпять силу возме; пōдцюкне и потягне низку добру
до погибели.

Толки було наша Маруся у ряди годы зберетъ ся до
подруженьки на весѣльля у дружечки. Тай то не буде вона
въ суботу бѣгати зъ ними по вулицй, та горло драти, мовь
скажена, якъ усѣ роблую: а прийде вже у недѣленьку, поси-
дить. пообѣда, а якъ выведуть молодыхъ на дворъ танцьовати,
вена тутъ чи не побула, мерштй до дому; розōбралась, роздя-
глась, давай цѣть топити и вечерять наставляти, и вже мати
за нею було нйколи не постыдить ся.

Отъ такъ разъ на клечалнōй недѣлй була Маруся у своєв
подруги у дружкахъ на весѣльљи и сидѣла за столомъ. Про-
тивъ дружечокъ звычайно сидѣли бояре. Старшимъ бояриномъ
бувъ зъ города парубокъ, свитникъ, Василь. Хлопець гарный,
русявый, чисто пōдголеный, чубъ чепурный, вусы козацький, очи
веселенькй якъ зōрочки, на виду румяный, моторный, звычай-
ный; жупанъ на ньому синй и китаева юпка, поясомъ зъ
аглицькои каламайки пōдперезаный, у тяжиновыхъ штанахъ,
чоботы добрй, шкановй съ пōдковами. Якъ пришивали боярамъ
до шапокъ квѣтки, то усѣ клали по шагу, хто, хто два, тай
лаккей съ паньского двора, и той пять шагōвъ положивъ, що
усѣ здивовались: а Василь усе выжидавъ, та усе у кишенй
довбавсь: а далѣ вытягъ капшучокъ, — а тамъ таки дещо
брѣжчало — засунувъ пальцѣ, доставъ, тай положивъ на вы-
купъ шапки, за квѣтку, цѣлѣсенький гривенникъ! Якъ брязнувъ,
такъ усѣ хто бувъ на весѣльљи такъ и вžахнулись, а дружки
ажь спѣвати перестали. А онъ собѣ и дарма: потрясъ патлами,
та за ложку и ставъ локшину доѣдати, буцѣмъ тōлки кошй-
ку давъ.

Отъ сиючи за столомъ, якъ вже поприньмали страву,
давай тогдъ Василь дѣвчатъ розглядати, що були у дружкахъ.
Зиркъ! и вздрѣвъ Марусю; а вона ажь у третихъ сидѣла, бо
старшою дружкою, скōлки було еи де нй просють, не хоче:
нехай, каже, друти сѣдають, а минѣ и тутъ добре.

Ставъ нашъ Василь и самъ не свой, и скъ тамъ кажуть,
якъ опаренный. То бувъ шутливый, жартовливый, на выгадки,
на прикладки попередъ усѣхъ, тōлки iого и чути, өдъ нього
весь реготъ иде; теперь же тобѣ хочбы пōвъ слова промовивъ;

— 7 —

голову посупивъ, руки поклавъ пôдъ стôлъ и нй до кого нй
чичиркъ; усе тôлки погляне на Марусю, тяжко здыхне и пу-
стить очи пôдъ лобъ.

Познймали страву и поставили горѣхи на стѣлѣ. Дружечки
заразъ кинулись зъ боярами цятати ся; щебечуть, регочутъ ся,
выгадують дещо промѣжь весѣлныхъ пѣсеньокъ, а нащь Василь
сидить мовь у лѣсу самъ собѣ одинъ; нй до кого нй заговорить
и нйкуды не гляне, тѣлки на Марусю, тѣлки вона юму и ба-
читъ ся, тѣлки объ нѣй и дума; нйначе увесь свѣтъ пропавъ,
а тѣлки онъ зъ Марусею и зоставъ ся: нй до чого и нй до
кого нема юму ніякого дѣла.

Щожь Маруся? И вона, сердешна, щось измѣнилась: то
була якъ и завсегда невесела, а тутъ вже притьмомъ хочь до
дому ити. Чогось то й стало млосно и нудно, а якъ подивитъ
ся на Василя, такъ, такъ й юго жаль стане, а чого — и сама
не зна, хиба тымъ, що й онъ сидить такій невеселый. А ще
найпуще, якъ одинъ на одного разомъ зглянуть, такъ Марусю
мовь лихорадка такъ изъ за плечей и озьме и всей вона пла-
кала; а Василь мовь у самой душной хатѣ, нйначе юго хто
трьома кожухами вкрывъ и гарячимъ збытнемъ напова. Отъ
мерщій и ондвернутъ ся одинъ онд другого; и бачитъ ся и не
дивлють ся, то и гляди, Василь тѣлки рукою поведе, або го-
ловою мотне, то вже Маруся и почервонѣла и впять и ззир-
нутъ ся межь собою.

Думае сердешна Маруся, що мабути се зъ очей й стало,
тай каже, собѣ: пôду лишень до дому; такъ думка така на-
паде: онъ той бояринъ, що у синѣмъ жупанѣ, чи онъ недужь,
чи що; то якъ пôду, то щобъ онъ ще горшь не занедужавъ
и нйхто юму не поможеть; бачь, якъ жалобно дивитъ ся на
мене и буцѣмъ то й просить: будь ласкова Марусю, не втѣкай
ôдсѣля! Добре, добре, зостанусь. — А Василь собѣ нудить свѣ-
томъ и не зна, на яку ступити. Розчумавъ трохи, що бояре ця-
таютъ ся, тай дума: ке лишень поцятаюсь я онъ съ тою дѣв-
чиною, що сѣдить смутна, невесела. Тôлки, сердека, протягнувъ
руку, такъ нйначе юму хто й шепнувъ: не заньмай еи, ще
розсердитъ ся; бачь яка вона одятна та пышна, се мабуть мѣ-
щанка, вона съ тобою и говорити не захоче. Поблѣднѣе нашъ
Василь, та впять и похмуритъ ся. Далѣ збйравсь, збйравсь, та
якъ дружечки дужче почали спѣвати, а весѣлный батько зъ
матѣрю частѣшь стели горѣлочкою поштовати и пôднявсь гомônъ
по хатѣ, онъ таки хвативъ у жменю горѣхôtъ, та до Марусъ:
„чи цѣтъ, чи лишка?" Та якъ се промовивъ, такъ ажь трохи
не впавъ изъ ослона на спину; голова юму закрутилась, въ
очахъ потемнѣло и не стямивсь вовѣ.

— 8 —

Тай Марусейж добре було! Якъ заговорив до неи Василь, такъ вона такъ злякалась, якъ тогда, якъ мати на неи розсердилась; а се толки однимъ одинъ разъ и було на ен вѣку, якъ принѣси вона одъ рѣчки платья, загубила материну хустку, що ще одрѣ ен покойнои матери; такъ за те то на неи мати сердилась було, и хоче не доброе, та вона крый боже якъ була злякалась. Одже и теперь такъ й було прийшло: якбы можно, скрозв землю провалилась, або забѣгла куды. щобъ не дивитись на сього бочрина, тай що іому казати? Якъ скажу нецѣтъ, то онъ подума, що я чванна и не хочу боршь зъ нимъ цятатись, а онъ и такъ, чи смутный. Чи сердитый, а толки жалко на нього дивитись. Скажу цѣтъ. Щожь? якъ стала силоватись, щобъ промовити слово, такъ нij жодною мѣрою не може сказать; губы злились. языкъ мовь деревянный, а духъ такъ и захватило. Дивитъ ся, що й Василь зъ неи очей не спустить и горѣхи у жменй держить и жде, що вона юму скаже. Отъ й ўго жалко стало; на велику силу та тихесенько, такъ що нijхто й не чувъ, промовила: цѣтъ! та ззирнулась зъ нимъ и сама вже не стяилась, якъ узяла зъ Василевои жменѣ горѣхи, та якъ схаменулась, якъ засоромилась!... крый мати божа! Ажъ ось на щастя ихъ крикнувъ дружко: „Старосты, паны подетаросты, благословѣйте молодыхъ вывести изъ хаты на дворъ погулять!“ Тутъ и усѣ рушили изъ за стола, та хто куды попавъ, мершій на дворъ, дивити ся, якъ будуть танцовати. Отъ и Марусей и Василеві ніначе свѣтъ піднявесь, полехшало на душі, выйшла й вона съ хаты.

Троиста музика гра, що е духу: рыплять скришки, браз-
чать цимбалы, а замѣсть баса самъ скрипникъ скрозв зубы
гуде та прицмокуе. Отъ и росколыххались наші дѣвчата: вый-
шла пара, а тамъ друга, пōшли у дрōбушки. Нōжками тупо-
тять, пудкōвками бряжчать, побравши ся за рученьки выворот-
чуютъ ся, то внять розойдутесь, та якъ утѣньки плавно плы-
вуть, тōлки головками повожують, то внять у дрōбушки... вже й
потомились, вже и хусточками утираютъ ся, вжѣбъ имъ и годъ,
вже и другимъ хочетъ ся потанцовати — такъ щожь бо?
Музика гра тай гра! Вже одна изъ дѣвчатъ, Одарка Макотру-
сōвна ледве ноги волочить, пōтъ зъ неи такъ и тече, притьмомъ
просить музику: „та годъ бо дядьку! та перестаньте, бо ось
вже не здужаю!...“ Такъ щожь? музика гра тай гра!... Даль
скрипникъ закōнчавъ и „пити“ скрипочкою попросивъ... отъ
дѣвчатамъ годъ, поклонились музицѣ и пōшли до гурту.

„Ану горлицѣ!“ гукнувъ съ кучѣ Денисъ Деканенко.
ростовкавъ людей кулаччамъ, потятъ до себе съ кучѣ Назьку
Левусōвну и ставъ зъ нею, и дожидаетъ ся поки почастують
музику. Розставивъ ноги, у боки узявесь, шапка высока сѣрыхъ

— 9 —

смушкôвъ съ червонымъ сукнянымъ верхомъ на бôкъ юму по-
хилилась, вусами поморгуе, на всѣхъ погляда и приговорюе :
„одже узявъ ся танцьовати, та може и не вмѣю! повчитись
було у кривого Хомы, що на деревянцѣ ходить.“ Якъ се по-
чули люде, такъ и зареготались. Кузьма таки старый Коровай,
той и каже: „отъ такъ! отъ той навчить добре, самъ ходячи
на одной нозѣ.“ А Юхимъ Перепилиця смѣявсь, смѣявсь, ажь
юму сльозы потекли, такъ каже: „отсей не выгада! ну вже
такъ!“ А Денисъ стоить нйначе и не онъ, и не всемѣхнетъ ся.
Напившись горѣлки, музика и вчистила горлицѣ. Якъ же рос-
ходивсь нашъ Денисъ, такъ що батечки! Тамъ юго морока
зна, якъ то мудро тогда танцьовавъ! якъ же вдравъ на впри-
сядку, такъ ногами до землѣ не доторкуетъ ся, то поповзе на
вколѣшки, то черезъ голову перекинетъ ся, скакне, у долошки
плесне, евисне, що ажь у вухахъ залящить, та впять въ боки,
та тропака, тропака, що ажь земля гуде; а тамъ стане выки-
довати ногами, нйначе вони юму повыломлюванй; а далѣ пôд-
ескочить, та впять на вирсядку, та около Пазьки такъ кругомъ
и вьетъ ся та приговорюе:

Ой дѣвчина горлиця,
До козака горнетъ ся,
А козакъ якъ орелъ,
Якъ побачивъ, та и вмеръ!

Добре було Денисовй такъ брышкати безъ Василя; а той-
бы юго заткнувъ за поясъ чи у танцяхъ, чи такъ у речахъ,
або въ молодецствѣ, бо онъ собѣ бувъ на те уродливый; коли
було возьметъ ся за танцѣ, такъ и не кажи, що годѣ: пере-
танцюе яку хочь музику; колижь пôдвернетъ ся до дѣвчатъ,
то вже нй на кого бôлшь и не дивлють ся, тôлки на нього
и юго одного слухають, а на опрочихъ плюють. Колижь пôд-
сяде до старѣйшихъ, та стане загинати имъ свои балянтрасы,
такъ усѣ, старй и молодй, сидять, та пороззѣвлявши роты слу-
хають, хочь до пôзнои ночи.

Такий то бувъ нашь Василь до сього часу. Теперь же
ônъ мовь остуженый. Выйшовши съ хаты, дебъ то юти до гурту,
та взявши дѣвчину, тудыбъ и собѣ танцьовати; нѣ, пôшовъ
собѣ, сердека, стороною ûдъ людей, схиливсь на плôtъ тай
дума: „що се менѣ сталось? Таки нйчого не чую, нйчого й не
бачу, тôлки одну сю чорняву дѣвчину! Вона въ мене и передъ
очима и на думцѣ!... Чомъ же не займую еи? Але, бачитъ ся
и не смѣю, або й боюсь, щобъ и не розсердилась.... А якъ зду-
маю, що вона на мене мусить розсердитись и коли пôдойду до
неи, то вона ûдвернетъ ся ûдъ мене и прожене, то ûдъ сеи
думки и свѣтъ менѣ не милый и самъ не знаю, що съ собою
робити!... Пôшовбы й до дому, такъ и оттутъ нйначе прикова-

— 10 —

ный. Нудно менѣ на сее весѣльля и дивитись; а очей не ҫдведу
ônъ той хаты. що онъ на приспѣ сидить моя дѣвчина, та щось съ
подругою розговорюе; та чи менѣ такъ вже здаетъ ся, чи таки
справды, що на мене поглядають, може про мене....

„Чого такъ зажуривсь, Семеновичъ?“ сказавъ юму Левко
Цьомкалъ, пôдестаршій бояринъ, тай вдаривъ юго по плечахъ.
„На дѣвчатъ заглядивсь, чи що? На лишь, потягни люльки, та
повеселѣшаешь, тай ходѣмъ танцювати. Бачь, які бойкі дѣв-
чата зъ города понаходили!“ — „Не хочу люльки, каже Ва-
силь: трохи не вона менѣ и завадила, такъ щось не здорово,
або отсе до дому утѣкати, або що; кônчай тутъ за мене поряд-
докъ.“ — Цуръ юму, каже Левко, ще погуляймо; мабути чи
не ма тобѣ чого зъ очей? то проходись по вулицй, воно и ми-
нестъ ся; або йди лучше усего, та подивьись якъ дѣвчата тан-
цюють. Ну, що вже Кубраковна вдрала, такъ вже за всѣхъ.
Що за танцюра! Тай дѣвка, братъ, важна! Колибъ до осени
не втекла, то не мине моихъ рукъ.“ — Мовь лихоманка стре-
пенула Василя: поблѣдъ якъ полотно, та ажь руками схонивь
за коляку, щобъ не впасти ҫдъ журбы. Онъ бо думавъ, що се
юго дѣвчину Левко выхвали; бо звѣено, кола хто котру лю-
бить, то й дума, що вона и усѣмъ така хороша и любязна
здаетъ ся, якъ и юму. Послухавъ трохи чмелѣвъ, далѣ сха-
менувьсь и на хитрощѣ пôднявьсь, давай юго выпытовати: „Ке
Кубраковна, каже, чи не та чорнява, що повна шія намиста
съ хрестами? (себъ то Маруся.) — „Нѣ, каже Левко, намъ до
тойи далеко; моя, онъ бачь, русява, що трошки кирпатенька,
у свитѣ, та рушникомъ пôдперезана.“

Полехшало нашому Василевî; ажь здохнувъ и очицѣ якъ
ясочки заграли, якъ почувъ, що не їго дѣвчину Левко любить.
Теперь юму дарма и Кубраковна, чи тутъ вона, чи де, а да-
вай мерщій допытоватись про свою, тай каже Левковî: „А то
про яку ты кажешь, що до неї тобѣ далеко? Хиба тутъ е по-
повна, або приказчиковна?“ — „Нѣ, каже Левко, тутъ усе
нашî ровнî, а я кажу про наму Марусю.“ — А щожь то
за Маруся?“ спытавьсь Василь, тай очй понуривъ у землю, бу-
цѣмъ юму и дарма, а у самого не толки що уха, та що то,
усяка жилочка нîначе слуха; а онъ сердешный и духъ при-
таивъ, и боитъ ся, щобъ нî жодного словечка не ирослухати,
що юму буде Левко росказовати.

Отъ и почавъ юму Левко про Марусю казати усе, що
знавъ: и чія вона дочка, и якій еи батько богатый, и якъ онъ
евою дочку кохас; а далѣ и про Марусину натуру: якъ вона
усѣхъ жахаетъ ся, що нîхто еи не бачивъ не толки щобъ на
вечерницяхъ або у колядцѣ, тай на вулицю, и на купала, и нî
на якî игры не ходить; чи така вже собѣ пышна, або може

— 11 —

не смѣлива; а що роботяща, и на батька и на матѣрь и на себе чарде, шіе, мые и сама усе одна, безъ наньмички и. варить и пече, а мати сидить ручки склавши.

Не пōшлажь и Маруся до танцѣвъ, а сѣла собѣ сумуючи на приспѣ бōля хаты, та тī горѣшки, що узяла у Василя, усе у жменй перемина, та назирцемъ за Василемъ погляда. Щожь у неи на думцѣ, того й сама не розбере. То часомъ стане Ђй весело, такъ що заразъ бѣглабъ до матери, тай приголубиласьбы до неи, то впять засумуе и слѣзоньки хусточною обōтре и бажа батенька, щобѣ розвѣвъ еи тугу; то всемѣхнетъ ся, то засоромитъ ся; и дума, щобъ то й до дому йти, (такъ було попереду усе робила: чи посидить, чи не посидить на весѣльли сѣ дружками, та мершѣй и до дому), та якъ розглядить, що треба побōля Василя йти, тай передума. А сього вона й сама не знала, що въ неи на думцѣ було: колибъ отъ той парубокъ прийшовъ, та поговоривбы зо мною, то нйначебъ менѣ на душй легше стало. Якъ же тōлки подумала объ сѣмъ, та якъ засоромитъ ся! Почервонѣла якъ калина, закрылась рученьками и голову похилила.

Отъ то й прийшла до неи Олена Кубраковна перетанцьовавши, тай сѣла бōля неи ônдыхати. „Чого ты, Марусю, такъ сидишь? чи плачешь, чи що? — „Нѣ, не плачу,“ каже Маруся; в говоритибъ то и замѣшалась, що й не знае, що и казати; „отсе ѣмь, каже, моченй кислицѣ, та було подавилась. А ты чого такъ засапалась?“ — „Та перетанцьовалась собѣ на лихо, каже Олена; якъ попавъ мене онъ той бояринъ, такъ усе крутивъ, крутивъ, поворочовавъ мене, поворочовавъ, а тутъ ще на лихо музика не перестае; такъ не тōлки що ноги, тай руки бōлять и голова крутитъ ся. Та вжежь и танцюра! у насъ такого и на усѣй слободѣ нема. Я казала своимъ хлопцямъ, щобъ приводили юго до насъ на вулицю...“ Отъ Маруся трошки зрадовалась, що може Олена зна того парубка, що Ђй такъ у душу запавъ, бо й вона на свой пайн думала, що вже краще еи парубка и на свѣтѣ не ма, и що се юго вона такъ выхваля, отъ и давай про нього выпытовати. „А якій же бояринъ, чи не старшій?“ — „П вже старшій, забормотала Олена, сидить собѣ якъ понура, нй на кого и не дивитъ ся, и дѣвчатъ нй котрон не заньме. Нехай лишень, сядуть за стōлъ, вже не я буду. щобъ не приспѣвала юму:

Старшій болринъ якъ болванъ,
Вытрѣщивъ очи якъ баранъ,
Обручами голова збита,
Мочулою свитка ешита,
Лычкомъ подперазавъ ся,
У бояре прибравъ ся.

— 12 —

Отъ якъ ѳому приспѣваю. Нехай зна и нашихъ дѣвчатъ.
Онъ може дума, що селяне не вмѣють танцѣвати? Ну, ну! ще
іого батька навчать.“ — „А може онъ и не вмѣе?“ спытала
Маруся, а сама закрылась рукою, щобъ не бачила Олена, якъ
вона ѣдъ сього соромитъ ся. — „Хто? Василь не вмѣе? — ажь
скрикнула Олена. — „Та я й не знаю, чи онъ Василь, чи онъ
хто; и чи онъ вмѣе танцѣвати, чи не вмѣе; я не знаю, тай
іого зовсѣпъ не знаю.“ Сказавши се Маруся и схаменулась,
щобъ не замовчала Олена про нього росказовати; бо й крѣпко
хотѣлось знати, хто онъ и ѣткиля; и толки що хотѣла выпы-
товати, ажь тутъ Олену розносило сѣ своимъ бояриномъ: давай
впять жалѣти ся. якъ онъ й руки повыкручовавъ, якъ й вмо-
ривъ, и се и те, и довго усе про нього говорила. Довго слухала
Маруся и не знала якъ Олену и спинити, бо та радесенька
була, хочь до вечера товкти про свого боярина. Далѣ, буцѣмъ
то не второпала, про кого вона росказуе, тай каже: „приспѣ-
вай же ѳому вже добре, та добре.“ — „Та се не ѳому, хиба ты
не чуешь?“ крикнула на неи Олена; „се я Василевй хочу, при-
спѣвати.“ — „Та що тамъ за Василь тобѣ давъ ся,“ каже Ма-
руся, (а се вже у дѣвчатъ така натура, що котра якого па-
рубка полюбить, то знарошне стане корити, щобъ другій іого
похваляли). „Отъ невидала твого Василя, каже, и ѣдкиль онъ
тутъ узявъ ся? и зъ якои слободы забрѣвъ сюды?“ — „Але,
мабуть чи не сѣ слободы! Онъ зъ города, онъ свитникъ,
коли чула. Та що вже за взятый! Вже де появитъ ся, то усѣ
дѣвчата около нього. И танцѣвати, и жартовати не узявъ ѳого
бѣсъ. Тай красивый же! Бачь, якъ выхиляетъ ся! Спина такъ
и гнетъ ся, нѣначе молодый ясенокъ, а зъ виду якъ намальо-
ваный; очи ѳому якъ зѣрочки, а патлы такъ и мотаютъ ся;
бачь, по купеческому...“ — „Мабути ты ѳого любишь, такъ
тымъ и хвалишь,“ ледве промовила Маруся, ховаючи очи у ру-
кавъ, а сама якъ на вогнй горѣла, ѣдъ Олениныхъ росказовъ.
— „Потурай що люблю! Пожалуйбы любила, такъ онъ на та-
кихъ и не подивить ся. Кажуть, що ѳого хазяинъ, та хоче ѳого
у пріймы узяти, а дочка красива тай красива и дуже багата.
Онъ и самъ ма копѣйчину: адже ты бачила, що й за шапку,
та выкинувъ ажь гривенника; отъ такъ и усюды онъ робить.
Вже якбы не було...“ Тутъ подбѣгъ Денисъ, тай потягъ Олену
до танцю за рукавъ. Вже вона ѳого и лаяла, и кулаччямъ у
спину товкмачила, такъ нѣчого и не зробила: потягъ тай по-
тягъ. А й пилно хотѣлось зъ Марусею посидѣти, та про па-
рубкахъ наговорити ся.

Зостала ся Маруся сама. Узяли еи думки та гадки; а якъ
згадала, що Олена казала, що ѳого хазяинъ, та бере ѳого у
прійми, и що ѣддае дочку и красиву и багату, тай зажурилась!

— 13 —

Схилила головоньку на бѣлую ручку, а слѣзоньки зъ очиць такъ и капотять. Отъ обтерла ихъ хусточкою, закрыла ся рученькою, тай дума: Охъ лихо менѣ тяжке! луччебъ я іого не бачила!... Якъ то менѣ іого забувати?... Тымъ то городянській дѣвчата: у нихъ и парубки свои, не такій якъ у насъ, що ні на що и дивитись... Пôду швыдче до дому, (а сама ні зъ мѣстця), стану поратись, робити, то може й забуду... такъ то й забуду! Охъ доленько моя лихая!... Теперь сихъ горѣшкôвъ нîгде не подѣваю, такъ при собѣ й носити-му, бôльшь нî на що, тôлки на память. Хочбы на смѣхъ вони менѣ сказали — (та сее думавши, потрясла у жменî горѣшки, та голосно и промовила): „чи онъ мене любить? цѣтъ чи лишка?“

„Цѣтъ! и любить тебе ônъ щирого сердця!“ оббѣзавьсь Василь, що вже давно стоявъ бôля неи и дививсь на еи смуту, та не знавъ якъ заняти. — „Охъ менѣ лишенько!“ скрикнула Маруся и стрепенулась якъ тая рыбонька ускочивши у вятѣрь. „Хто такій? про кого вы говорите?“ пыта и сама не зна для-чого и объ чѣмъ. — „Той тебе любить... про кого... ты думала...“ казавъ Василь задыхаючись ônъ несмѣлости и зъ ляку, якъ почувъ, що вона ма когось на думцѣ. — „Та я... нî про кого... не думала... я такъ...“ сказала бѣдна дѣвка, та й злякалась грѣха, що зъ роду у перше збрехала; а опôсля й каже: „хтобъ то мене й полюбивъ...“ — „Марусю, Марусю,“ каже Василь, тяжко ônъ сердця здохнувши; та й внять на силу духъ пере-вѣвъ, и каже: „я знаю такого...“

„Марусю, Марусю, а ходи ке сюды!“ такъ кликнула еи тажь Олена. Маруся нî жива нî мертва! Злякалась того, що Василь ставъ зъ нею говорити, та ще такъ голосно; а тутъ ще й то, що Олена бачить, що вона съ чужимъ парубкомъ розговорюе, а опôсля и смѣяти-метъ ся ѣй; а що найбôльшь те ѣй було страшно и жалко, и нîбы досадно, що Василь каже про когось другого, що еи любить, а ѣй бы хотѣлось, щобъ онъ ѣй сказавъ, що онъ самъ еи любить. Отъ якъ злякалась, скочила зъ мѣстця, та й не може ступити; а Олена знай еи кличе: „та йди сюды, оъ озьде я.“ А Василь тежь ставъ якъ укопа-ный и не зна бôльшь, що й казати. На думцѣбъ то й богато дечого е, такъ языкъ не слуха, не пошевелнишь іого; а тутъ ще на бѣду пôдслухавъ, що Маруся объ кому вже дума, и що юму нîчого тутъ убивати ся; а тутъ ще Олена збила іого съ товку. Отъ и стоять вони обое, сердешнî, и не знають на яку ступити, и чи йти имъ куды, чи що робити.

Вже сама Олена прийшла до Марусъ и пытаетъ ся: чи вона тутечки довго буде. „Нѣ, каже Маруся, уже менѣ пора й до дому. Нîчого бôльшь тутъ дожидатись,“ та сее кажучи, такъ важко здохнула, що крый мати божа! — „Ні я отсе йду

— 14 —

до дому, каже Ђї Олена; мати прислала за мною. Чи знаеш
що? ходѣмъ завтра у купѣ на мѣсто; мати казала дещо ку-
повати, такъ ходѣмъ зо мною; ты таки усе лучче знаешь. " —
„Добре, ходѣмъ. Моя матуся щось не здужа, такъ що намъ
треба, я й куплю; заходь тѣлки за мною! " — сказала Ђї Ма-
руся. — „Зайду, зайду. Жди мене до схôдъ сонця. Ходѣмъ же
теперь у купѣ до дому, та въ перекупки купимъ кисличокъ. " —
Отъ подруженьки побравшись за руки и пôшли собѣ.

Зоставсь Василь и стоить самъ не свônй. По iого думцѣ
ônъ, бачить ся, закинувъ Маруси на догадъ, що се ôнъ еи лю-
беть, и дума, колибъ вона не мала кого на приметѣ, та щобъ
iого хочь трохи любила, то бôльшь бы iому нйчого и не треба;
не хотѣвбы нй грошей, нй панства; такъ бо почервонѣла, якъ
я Ђї ставъ закидати, що еи полюбивъ, и очицѣ опустила у зс-
млю, а рученятами усе хусточку крутила, вже върно зъ сердця;
а якъ пôшла за Оленою, то не тôleки iому и словця не сказала,
тай не глянула на нього.

Сумовавши пōшовъ ôнъ назирцемъ за Марусею и бачивъ,
що вона ажъ поки вōйшла у другу вулицю, то ажъ тричй огля-
дала ся, а чого? — хто еи зна! Дѣвчачу натуру трудно роз-
гадати, бо вони, часто буцѣмъ то и не люблять, хто ихъ зай-
мае и буцѣмъ то й сердютъ ся, а тамъ собѣ нишкомъ такъ
iого люблять, що й сказати не можно. Та таки и тōи правды
нйгде дѣти, що инша дѣвочка, ще молоденька, що зъ роду
вперше побачить такого парубка, що Ђї прiйде по сердцю, то
й сама себе не розгада, що зъ нею дѣетъ ся. На думцѣ такъ
бы на нього усе и дивиласьбы, и говорилабъ усе зъ нимъ зъ
однымъ, и сѣлабъ бōля нього, такъ чогось то усе стыдно; хочь
нй душѣ не ма блисько, а Ђї здаетъ ся, буцѣмъ то усѣ люде
такъ на неи и дивлятъ ся, або хочь и не дивлятъ ся, такъ по
очахъ пōзнають, що вона съ парубкомъ говорила. Отъ тымъ то
така и жахаетъ ся, и втѣкае нй слова не сказавши парубковй,
що залицяетъ ся до неи; якже ódбѣжить ódъ нього, то й сама
жалкуе, та ба! вже не можно дѣла поправити. Добрежь коли
парубокъ не розсердить ся, та ще и у друге стане лысы пôд-
пускати, такъ ще не зовсѣмъ бѣда, а якъ же подума: лихо
ѣй матерй, яка пышна! Цуръ Ђї! — тай ódвернетъ ся до дру-
гои, такъ тогда вже зовсѣмъ лихо. И сумуе сердешна, и ниш-
комъ поплаче, та притьмомъ нйчого робити, и вжежь самой
iого не заньмати, щобъ не сказавъ: сама, каже, на шiю вѣ-
шаетъ ся.

Смутна прiйшла до дому наша Маруся, та тôleки не объ
тoмъ. Вона думала, що Василь еи не любить, а колибъ любивъ,
то заразъ прямо и сказавбы, а то про когось другого казавъ,
а объ собѣ нй пōвъ слова. Тай Оленажь казала, що хазяинъ

— 15 —

бере ѩого у прйймы, такъ се вже певне, що онъ любить хазяй-
ську дочку, та якъ еи и не любити, вона собѣ городянка, мѣ-
щанка, та кажуть, хороша, тай хороша! А думаю, якъ уберетъ
ся, такъ намиета ще бѣдшь чимъ у мене; а скриня зъ добромъ
мала? та ще думаю, и не одна: тамъ може такй великй та
розмальованй, та на колесахъ; а подушокъ, подушокъ, такъ
може пôдъ еаму стелю... Такъ куды вже ъому до мене! онъ
на такихъ и не подивитъ ся. — Ось такъ думала Маруся прйй-
шовши до дому и сѣвши у хатѣ на лавѣ. Дивила ся стара На-
стя, мати еи, лежучи на полу, та стогнучи ўдъ недуги, що
дочка еи сидить ему тна и невесела, и нічого про весѣлья и
не росказуе, и за дѣло не приньмаетъ ся; дивила ся довго, а
далѣ стала пытати; „Чого ты доню така невесела, мовь у воду
опущена. Чи не занедужала, нехай богъ боронить? Гляди лишь,
якъ ще й ты звалишь ся, що батько зъ нами буде робити? Кажи
бо, що въ тебе болить?“ — „Нічого, мамо,“ каже Маруся. —
„Чи не порвала намиста, жартуючи на всѣльляи?“ пыта На-
стя. — „Нѣ, мамо!“ — „Чи не зобидивъ тебе хто? то батьковй
скажи, онъ заразъ уступитъ ся. — „Нѣ, мамо!“ — „Такъ ко-
лижь не ма нічого, такъ чого такъ сидѣти? Йшлабъ по веду;
пора наставляти вечеряти.“ — „Заразъ мамо!“ сказала Маруся,
а сама ні зъ мѣстця.

Дожидала мати, дожидала, далѣ впять за неи; и угово-
рювала еи, а далѣ и сварилась на неи; такъ вже на силу та
на превелику силу росколыхала еи, що вона роздяглась и не
поховавши гараздъ нй скиндячокъ, нй намиста и нй якои одежѣ,
узяла кошикъ, щобъ то у вогородѣ зѣлья нарвати, та замѣсть
огорода, пôшла до криницѣ по воду нйначе зъ вѣдрами; иде и
байдуже; та вже якъ прйшла до криницѣ и якъ стали надъ
нею люде тамъ смѣятись, такъ вона тогда схаменулась и мер-
шѣй до дому. Щожь? и до дому вернувшись не лучча була:
затопила у печи и приставля горшки порожнй, замѣсть пшона,
щобъ замняти борщъ, вона сôль тре у макотретѣ, та пôдлива
борщу... И що нй озьме, до чого нй кинетъ ся, усе не такъ,
усе не до шмиги, такъ що и старый Наумъ, вернувшись до
дому и дивячись на таке еи пораньня, ажь самъ дивовавсь.

Сякъ такъ ўддавши вечерю Маруся пôшла до коровъ, а
Настя стала журити ся и каже Наумовй: „Охъ менѣ лишенько
тяжке! Щожь отсе зъ Марусею дѣетъ ся? каже совсѣмъ здо-
рова, а за що нй приньметъ ся, що нй почне робити, усе не
до ладу, усе не такъ якъ треба. Та чогось собѣ чи журитъ ся,
чи що? Нехай богъ боронить, чи не зъ очей ён сталось?“ —
„У васъ, у жѣнокъ, усе зъ очей, заворчавъ Наумъ; чи дитина
эмерзла на холодѣ, чи дитинѣ душно въ хатѣ, вы кажете —
зъ очей; голодна ёсти просить — зъ очей; наѣвшись не хоче,

— 16 —

и то зъ очей; чи засмъялась, чи зажурилась, чи съла, чи вестала,
усе зъ очей; усе про все у васъ очи. А що очи можуть зро-
бити? — нйчого; дивлять ся собѣ на свѣтъ божій, тай годъ.
Рукою чоловѣковй бѣду зробишь, а языкомъ ще й г樛шу, а очи
нйчому не провиннй. " — „А чомужь бабы, котрй знають, тай
злизують и шепчуть? якбы воно нйчого, то нйчогобъ и не ро-
били; а то... " — „На те шепчуть и злизують, щобъ такихъ
дурниковъ дурити, якъ ты и прочіи. Потурай тōлки нмъ; вони,
пожалуй, радй щобъ тобѣ за все, про все шептати, абыбъ гро-
шики лупити. А хто що може чоловѣковй зробити, опрōчь бога
милосердного? Онъ нашле бѣду, онъ и помилуе; тōлки молись
и его одного знай; а съ тою бѣсовщиною, зъ ворожками та зо-
знахурами не водись. Помолись, Насте, хочь лежачи богу, коли
не здужаешь пōдвестись; и я таки помолюсь то й гляди, що
Маруся наша завтра совсѣмъ здорова буде. Мовчижь, онъ
вона йде."

Маруся зовсѣмъ упоравшись и поприбйравши роспытовала
матѣрь, чого треба на мѣстѣ купити и узяла у батька скōлки
треба грошей, послала си на лавѣ, помолилась богу, и зверхъ
усего вдарила три поклоны, щобъ вже бōлшь не думати про
Василя. Еи такъ батько вчивъ; коли, каже, тобѣ чого треба,
або журба тебе озьме, заразъ до бога. Вдарь три поклоны и
проси объ чому тобѣ нужда и жди певне одъ нього милости;
ônъ нашъ отець, ôнъ зна, що кому и у якое уремя послати.

Отъ съ такою думкою лягла Маруся. Такъ щожь? и сонъ
еи не бере. Те й дѣло що дума... та не объ Василевî, де то
вже! Вона юго и знати не хоче... тай на що ъй онъ?... Онъ
досе вже посватаный; адже и хусточка у нього, що съ кишенѣ
выньмавъ, то не хлопяча, а притьмомъ дѣвоча и вже вѣрно
вона юму подаровала;... та онъ же не веселый на весѣльли
бувъ... отъ то, мабути, скучавъ за своею голубкою... та ще
щобъ я объ ньому думала? — Якбы не такъ! Онъ собѣ и си-
дѣвъ нйначе одинъ у лѣсѣ, нй на кого и не дививсь... (далѣ
здохнула и дума) и мене занявъ тыми горѣхами, абыбъ то вже
такъ... Нѣ, Василю, не нашимъ дѣвчатамъ объ тобѣ думати, у
тебе е своя... Отъ уже любить еи, думаю?... Бачить ся, усе
объ ньй такъ и думавъ, бо у очахъ, такъ и видко були слѣ-
зоньки... теперь вже вони досе у купочцѣ... и вона вже, вѣрно,
цѣлуе юго у тіи оченьки, що якъ блыскавка, якъ згляне, такъ
и сѣе... отъ вже не цѣлуе вона ихъ!... Тогожь то онъ по ньй
мавъ плакати... Чогожь я отсе плачу?... Охъ горечко менѣ
тяжке! Колибъ було знала, не ходилабъ на те весѣлья!... На
що було роспытовати Олену про нього!... Та дарма; я вже со-
всѣмъ про нього и не думаю... тай онъ же про мене тожь.
Може онъ думавъ, що... тее то... або то... що каже: я знаю

— 17 —

такого, що тебе любить, а іому въ то же не можно що онъ
посватаный... Богъ съ тобою! Нехай тобѣ богъ помага! и ожек-
ни ся и люби ся... Та чогожь я усе плачу?... Отъ того и туга
така, що зачимъ я на те весѣльл! ходила... Теперь засну вже...
Завтра чимъ свѣтѣ устану, пôду на торгъ, тай розбю свою
тугу. Колижь зъ нимъ зострѣчусь на мѣстѣ, то буцѣмъ іого и
не знаю, и не буду на нього и дивитись... А вже онъ, вѣрно,
зъ нею ходити-ме по базарю, та дещо куповати-муть... бо,
мабуть, и весѣлья швыдко буде... Тото вже онъ буде радъ,
якъ оженитъ ся! А вона?... Чогожь я заливаюсь слѣзоньками?
Охъ бѣдонька моя! Охъ горечко мое! Чого такі я на те ве-
сѣлья ходила!... Отъ такъ то бѣдна Маруся, не хотѣвши спо-
минати про Василя, тôtлки объ нѣмъ однôtмъ и думала и хочы
тобъ на часиночку очицями звела; плакала, та журилась цѣлѣ-
сеньку нôчь. А й довга нôчь у насъ на клечальнôй недѣлі!
Вечѣрня зоря ще не погасне, а свѣтова вже й заньмаетъ ся;
блысне вōзъ та вже докотившись до сходъ сонця.

Отъ и теперь: тôtлки що звôрочки засьяли у бога милосердного на небесахъ, тôtлки що розсвѣтились, та й то не зовѣмъ ясно, а нîначе скрôзь серпанокъ — соловейко стихъ бôля своеи самочки, щобъ выспалась хорошенько, не жахаючись, вѣтерець заснувъ и гилочки по садкахъ дрѣмаючи ледве, ледве колышутъ ся, тôtлки й чути, що черезъ греблю, на лотокахъ водиця цѣдитъ ся и мовь хто нищечкомъ казку каже, що такъ и дрѣмаетъ ся — а то усюды тихесенько... Ажь ось недовго. — Звôрочка покотилась... далѣ друга,... третя, и поховались у синьому небѣ, мовь у море канули, а прощаючись зъ землею трошки сплакнули... отъ ônъ ихъ слѣзоньокъ пала роса на землю. Канула еи краялька, зашелестѣла у аерѣ и прокинувъ ся вѣтерець, тай поколыхавъ гилочки по садкахъ, та й по лѣскахъ... Отъ и попрокидались итічи самочки, лупнули очицями, зацмокали носиками... тутъ заразъ ихъ самчики, що бôля нихъ дрѣмали, попробурковались изъ радощѣвъ, що настае впять божій день и вони будуть съ своими самичками лѣтати, гратись, любитись, и що може яка яечко знесе; съ такихъ то радощѣвъ заспѣвали своихъ пѣсеньокъ, що рано й вечѣръ хвалять Господа, небесного отця, милосердного якъ чоловѣковî, такъ усякому звѣрю, птицî, та й самой манюсѣнцѣй комашичцѣ, що й окомъ не вздришь. А не хто вже выспѣвовать, якъ соловейко! Защебетавъ, залящавъ, зачиркавъ, засвиставъ, затрѣщавъ... то стихне, нîбы пошепче своїй самочцѣ, якъ еи любить, а вона іому, мабуть скаже, що й вона іого любить и похваля іого пѣсеньки, то зъ радощѣвъ и гукне на увесь садокъ!... А якъ промежь того ще й носичками поцѣлуютъ ся, тутъ онъ вже и не стямитъ ся.... зажмуритъ ся, за-

2

— 18 —

щебече, затерчить, що ажь нîначе охрыпне, та знову ще дужче лясне. Задрбобоче, що ажь дух' іому запирається... та усежь то такъ гарно, такъ гарно, що росказати не можно, а на душі весело!

Отъ на березахъ и листя зашупотѣло промежь себе, що й вони по ласцѣ божай будуть красоватись на ясному сонечку. Схаменулась травонька, якъ скропила еи небесная рôсочка; пôднялись стебелинки, роспукались цвѣточки и пороззѣвавши рôточки свои, надыхали на усю долину такимъ запахомъ, що почувши іого забудешь про усе и тôлки здыхнувши подумаешь: „боже милосердный! отецъ нашъ небесный! И се усе, що тôлки е на землй, у водѣ, пôдъ небесами, се усе ты тôлки по единому милосердію своему для чоловѣка сотворивъ еси? А онъ, сее мизернее созданіе, ся былина, ся пыль и порошина, чи онъ же тобѣ благодарить? — и якъ?... О боже праведный! буди и всегда милостивъ намъ грѣшнымъ!“ Бôльшъ сього не вмѣемо и що сказати...

Отъ и рѣдесенькій туманець павъ на рѣченьку, мовь папрубокъ приголубивсь до дѣвчиноньки, и укупѣ з'tе нею побѣгли ховатись межь крутыми берегами. Далѣ и хмарочки стали росходиться; порѣдчали и стали звертатись купками, мовь клубочки; розступатись, щобъ дати дорогу для якогось пышного, важного гостя, нйбы царя якого, дѣющего добро усьому миру, и покотились геть, геть за крутыи горы, щобъ тôлки âtтиля дивити ся на те, що тутъ буде!... Ось и зачервонѣло на той дорозѣ. де їому треба йти и розôслалось мовь сукно, якъ кармазинъ красне; далѣ, нîначе срѣбнй цвѣтки по ньому хто посыпавъ, а тутъ и увесь путь ставъ мовь золотымъ пѣскомъ по червоному полю посыпаный; зазолотились и верхôвя дерева по лѣсахъ, и ось золотый по нихъ пѣсокъ сыплетъ ся по дереву нижче, усе нижче... нижче... усе стихло... чогось жде!... Стало выныряти зъ за землѣ... що? и свѣтъ, и огонь, и краса и вже и на краіокъ їого не можно зирнути окомъ, щожь буде якъ у'е явить ся миру?... и золотй промѣннй âtъ нього обсыпали усю землю и самыи небеса стали нйбы ще крашче.... Усе мовчить, жада, щобъ швыдче явила ся у полнотѣ краса миру!... Идеть... выкотилось совсѣмъ... озирнуло землю и... нîначе повелѣвало: „Хвалѣте Господа, що создавъ и мене и васъ и кождый день посыла мене давати усьому миру свѣтъ и усякому дыханію жизнь...“ Тутъ знова пташечки, нîначе по чіему наученію, защебетали, усе мовь знова ожило, чоловѣкъ зновъ прявсь за дѣло свое... и що то: увесь миръ израдовавъ ся!.....

Ось выйшовъ Василь изъ садка. Онъ добре чувъ, що Маруся зъ Оленою змовились у купѣ ити на мѣсто, такъ онъ и не пôшовъ до дому у городъ, а у тômже селѣ, âtъ города вер-

— 19 —

ствовъ съ чотури, скитавъ ся усю нôчь и якъ стало свитати,
тоônъ вже и берѣгъ ихъ. Вызиравши изъ садочка, побачивъ
що двѣ дѣвчины геть, геть ôтстали ôтъ прочого народу, тихенько
йдуть собѣ и розговорюють,ônъ заразъ ôдгадавъ, що хто то
йде, бо сердце у нього тьохнуло и подало звѣстку, отъ тоônъ и
пôшовъ буцѣмъ то у городъ тихою ступою похиливши голову,
мовь задумавъ ся; а у самого ажь жижки трусятъ ся и духъ
іому захватуе ôдъ радощѣвъ, що ще побачить Марусю и пого-
ворить зъ нею.

Отъ идуть дѣвчата; Олена якъ та сорока скрегоче, що
на умъ збреде, а Маруся буцѣмъ то и слуха, та усе про свое
гада... ажь зиркъ! — и пôзнала свого Василя! Руки й ноги
затрусили ся, у животъ похолонуло и духъ занявсь и сама нî
зъ мѣстця. — „Та йди бо швыдче, крикнула на нея Олена;
чого ты зопинаешь ся? и такъ онѣзнились.“ — „Та хто юго
зна, чи спôткнулась, чи що“ каже Маруся, самажь нî зъ мѣстця;
хочь такобы и летѣла до Василя, якъ та голубка до голуба,
бо вже и забула, що мабуть,ônъ не еи любить, щоônъ вже
посватаный на хазайскôй дочцѣ... усе забула, а тôлки того
й бажа, щобъ бути у купцѣ съ своимъ Василечкомъ.

Отъ такъ почувъ Василь, ще дѣвчата вже за нимъ гомо-
нять, озирувесь до нихъ, знавъ шапочку, поклонивесь и каже:
„Добры день, дѣвчата! боже вамъ помагай!“ — „Спасибôtъ!
нехай и вамъ богъ помага!“ казали юму у водинъ голює дѣв-
чата. Отъ имъ и каже Василь: „чи не бѣгла противъ васъ
скажена собака?“ — „Цуръ йй, пекъ ôдъ насъ, каже Олена;
мы еи не бачили; хиба де бѣга? — „Ось тутечки тôлки передъ
вами кидалась на людей, казавъ Василь; то проженуть еи,
а вона ôттиля забѣжить, тай не знаешь ôткиля еи стерегтись.
Та така сердита, на всѣхъ такъ и кидаетъ ся. Такъ я отсе
выломивъ собѣ коляку, та йду и озираює“ — „Охъ лишечко;
я еи боюсь! — вернѣмось Марусю, каже Олена.“ — „Не бой-
тесь, дѣвчатка, адже вы у городъ и я у городъ, то язъ вами
буду йти, а коли набѣжить, то васъ обороню.“ — „Отъ за се
спасибôtъ. Теперь намъ, Марусю, не страшно,“ сказала Олена,
а сама радѣсьнька була, що съ парубкомъ буде йти усю до-
рогу. Отъ такъ и пôшли собѣ у купцѣ. Зовѣмъ же то нашь
Василь збрехавъ, що будьто тамъ бѣгала скажена собака. Се
ônъ знарошне ихъ налякавъ, щобъ вони припросили юго про-
водити ихъ и щобъ не церемонили ся зъ нимъ ити. Ось якъ
идуть и Василь ихъ попережае — звѣстно вже молодецька
походка противъ дѣвчачои — тай пôджида ихъ; отъ Маруся
збйрала ся якбы то зъ нимъ заговорити, а далѣй каже: „ба-
чите, якъ мы тихенько йдемо и вы насъ пôджидаете. Може мы
вамъ боронимо?“ — „А чимъ?“ каже Василь. А Маруся каже:

*

— 20 —

„Тымъ, що може вамъ... пилно треба у городѣ бути? — Може васъ хазя... хазяинъ жде?“ Себъ то на догадъ бурякōвъ, щобъ выпытати іого, чи не скаже чого про хозяйську дочку. — „И вже менѣ теперь городъ! Забувъ про іого и думати.“ сказавъ Василь, а далѣ тяжко здохнувши й каже: „одно въ мене на думцѣ; колибъ то богъ помōгъ! Тōлки за тымъ и пōду до хазяина, щобъ...“ „А чому вы учора на весѣльльи не танцовали ?“ перебила юму Олена, тай почала зъ нимъ пащиковати. Онъ ёй слово не хотя чи скаже, чи не скаже, а вона юму десять; та такъ и стриже, такъ и стриже, та выгадуе, та докладае, та придираетъ ся, що вже Василь ніякимъ побытомъ не ôтчепитъ ся ôдъ неи. А сердешнажь то Маруся, зачепила було Василя, теперь и сама не рада. Вжежь теперь онъ не таючись сказавъ, що у нього щось е на думцѣ, и що за тымъ тōлки и йде до хазяина. Се вже певно, щобъ домовити ся объ сватаньны на іого дочцѣ.

Отъ у такихъ думкахъ та гадкахъ йде и не йде и ноги не служать; и сердитъ ся на себе, чого вона на торгъ пōшла; сердитъ ся на Василя, чого онъ имъ на зустрѣчь попавъ ся и вже мовь засватаный, а съ чужими дѣвчатами ходити ме по базарю; сердитъ ся и на Олену, чого вона така весела, чого такъ зъ засватанымъ парубкомъ пашикуе; сердитъ ся на усѣхъ и за все, а сама не зна на кого и за що.

Отъ прійшли у городъ, походили по базарю; Олена заразъ покупила усе, що треба ёй було, а Маруся тōлки ходить за нею, та свѣтомъ нудить и усе нападаетъ ся на Олену, що притьмомъ пора до дому. А Василь усе зъ ними ходить, та — якъ той мѣхоноша у колядцѣ — носить Марусинъ кошикъ, тай склада, що Олена купус. Далѣ осмѣливсь якось то спытати Марусю (бо бачивши, що вона усю дорогу мовчала, думавъ певно, що вона на нього сердить ся) тай пыта: „А ты, Марусю, чомъ нічого не купуешь?“ — „Та менѣ не багацько. де чого й куповати...“ каже Маруся, тай ôдвернулась ôдъ нього, щобъ и не дивитись на чужого жениха: „тōлки й треба купити мастерѣ... кресало на люльку..., а батьковй... нитокъ красныхъ... на мережки до хустокъ..., та яловичины... на петрōвку...“

Отъ такъ навернякала наша Маруся, що трохи й самъ Василь ёй у ôчи не насмѣявсь; ще то добре, що не чула сього Олена, торгуючи у перекупки шпильки. Василь тōлки собѣ типхесенько усмѣхнусь, бо догадавсь, що щось не такъ воно е, тай узявсь що треба було Марусй купити. Покупивши и поскадавши у кошикъ усе до купы, каже: „Вжежь якъ хочете, дѣвчкатка, а я васъ опровожу ажъ до дому, щобъ оборонити васъ ôдъ собаки; тай менѣ таки у вашōмъ селѣ е до чоловѣка дѣло.“

— 21 —

Опять таки Василь збрехавъ; не було юму ніякого дѣла нî до якого чоловѣка, а хотѣлось юму... Та побачимо, що буде далшь.

Отъ и нôшли вони собѣ впять у купцѣ зъ города. Тôлки що выйшли зъ улиць на стенокъ, отъ Олена якъ крикне: „Охъ я дурна, та божевôльна! Забула зайти до шевця по батьковî чоботы. Що тутъ менѣ на свѣтѣ робити?“ Потолковавшись, по-радились, щобъ Олена сама вернулась у городъ за чоботами, за тымъ що не далеко и у вулицяхъ не страшно; а Василь щобъ зоставъ ся бôля Марусѣ и щобъ тутже дожидали Олены, а вона мусѣла шывденько вернутись.

Отъ якъ зôстали ся у двохъ, Василь зъ Марусею, тай по-сѣдали собѣ на горбику. Заразъ Василь йй каже: „Марусю, хочь ты розсердишь ся на мене, хочь проженешь ўдъ себе, хочь не звелишь нîколи на очî попадатись, а я таки тобѣ те-перь договорю, що учора хотѣвъ сказати...“

„Що тамъ таке?“ спытала Маруса, а сама злякалась такъ. що не можно й росказати, а сама не зна чого. — „Марусю! Чи яжь одинъ бувбы такій на свѣтѣ, щобъ побачивши тебе, не полюбивъ щиро? Люблю тебе, Марусенько, усѣмъ сердцемъ моимъ, люблю тебе бôльшь усего на свѣтѣ!... Не сердь ся на мене, не ўдворочуй ся, не затулый очиць твоихъ бѣлою ручень-кою, дай еи менѣ сюды, нехай пригорну еи до свого серденька, та тогда хочь и вмру, коли тобѣ невгодна щира моя любовь?... Щожь ты мовчишь? Чомъ не глянешь на мене?... Промовь до мене хочь пôвъ словечка: скажи, що ты не сердишь ся за мою любовь. Роззнавай мене, роспытуй про мене, може таки про мене що небудь и добре почуешь.“

Тôлки що ставъ такъ Василь говорити, то Маруса и не стлилась: серденько въ неи такъ и бьетъ ся, а сама якъ у лихоманцѣ, такъ и труситъ ся; боитъ ся, и сама не зна чого; колибъ земля розступила ся, такъ бы вона и кинула ся туды, тай... Василі потягнулабъ за собою; колибъ йй крила, полетѣ-лабъ на край свѣта.. та не сама, а усебъ таки зъ Василемъ. Щожь йй робити? Земля не розступаетъ ся, крилъ у неи нема, ноги не иначе не еи, одну руку хвативъ Василь, тай держить бôля свого сердца, а воно также колотитъ ся якъ и въ неи; очицями зовѣмъ свѣта не бачить, а ще таки другою рукою закрыла ихъ, тай пытаетъ ся Василя такъ тихесенько, що й сама гараздъ не чула: „Аджежь ты просватаный?...“ — „Нѣ Марусю, нî на кому я не сватаный и нî объ одной дѣвчинѣ до сіеи поры и не думавъ. Побачивши тебе учера, свѣтѣ менѣ повернувъ ся, безъ тебе не хочу жити, та бачу й самъ, що не можно менѣ безъ тебе й дыхати. Та де и я найду краще тебе?“— „А хозяйська дочка? Адже ўнѣ тебе бере у пріймы,“ сказала

— 22 —

Маруся, вже трошки смѣлѣшь, бо на сердці й не такъ вже
важко стало. — „Не тѣлки хазяйська дочка, та хочы коро-
лѣвна, хочъ княгиня, та хочы и сама охвицерѣвна, не поди-
влюсь нî на кого. усѣхъ презрю для тебе. Одна моя втѣха,
одно мое щастя, коли ты мене будешь хочь трошечки любити!...
Роспитай про мене: цѣлый годъ ждати-му, тѣлки..." — „Е!
годъ!... такъ довго бо..." — „Скѣлки хочь, що хочь роби зо
мною, тѣлки не проганая мене ўдъ себе, не сердь ся..." — „Та
я не сержуся..." — „Чогожь ты закрываешь ся, чого ўдверта-
ешь ся ўдъ мене? Може любишь кого другого? Кажи, не со-
ромь ся; нехай я се самъ почую ўдъ тебе, тай нôду свѣтъ за
очи!" — „Нѣ бо... я другого не люблю..." — „Такъ зглянь же
на мене, не закрывай ся!" — „Але! щебъ и не закрыватись...
Менѣ бо стыдно..." — „Чогожь тобѣ стыдно? скажи; тутъ не
ма нîчого, що я кажу..." — „А тожъ не стыдно сказати... що
я тебе... люблю? Нî за що у свѣтѣ не скажу..." та сее ска-
завши, якъ заплаче горко, и стала юго прохати: „Василечку,
голубчику, соколику мой! Не выпытуй же въ мене, чи люблю
я тебе; я сього тобѣ зъ роду не скажу, щобъ ты не посмѣявъ
ся надо мною. Я й сама не знаю, що зо мною стало ся: я ще
нîкого не любила, нîкого не хотѣла любити, цурала ся паруб-
ковъ; а якъ побачила тебе, свѣтѣ менѣ змѣнивъ ся, усѣмъ я
нудила, усюды я скучала; а якъ сказали, що ты просватаный,
такъ я й сама не знала, що и робити." — „Марусенько моя,
лебѣдочко, збороцко моя, рыбочко, перепѣлочко," приговорювавъ
Василь, обнймаючи свою Марусю: „Якъ земѣ пôдъ собою не
чую... я мовь у раю! Чи не сплю лишень я?... Такъ се правда,
що ты любишь мене, Марусенько? Скажи менѣ, правда?" —
„Не скажу, Василечку; ей богу не скажу!" — „Чомъ же не
хочешь завѣрити объ моѣмъ щастьи?" — „Стыдно бо!" — „Ма-
русю! одже поцѣлую, коли не скажешь." — „Та хочь десять
разъ цѣлуй, абы не я тебе; а усе таки не скажу..." — „Отъ
также... отъ такъ... отъ также!... приговорювавъ Василь цѣлу-
ючи еи разъ по пять не ўдыхаючи, та внять знову за тежь...
та ажь вже не змôгъ и слова промовити... а Маруся лежить
у нього на рукахъ и сама себе не тямить. чи вона у раю, чи
вона де? Такъ й хороше було! Хоче щось сказати, и слова
не промовить; хоче ўдъ него вырвати ся, такъ нîначе прико-
вана до Василевои шиі; хоче зажмуритись, такъ очи противъ
еи волѣ, такъ и зазирають у Василей очи, що якъ угбѣля
на вогнй палають; хоче ўдъ нього ўдвернутись, а и сама не
зна, якъ горнетъ ся до нього... А онтъ?... онъ тѣлки розгляда
еи, нîначе ўсть еи очима; забувъ увесь свѣтъ, хочы юму тутъ
съ пушокъ палили, хочы хто юго нî кликавъ, нîчимбы не

— 23 —

вваживъ, тônки що розгляда свою Марусеньку, держачи еи на своихъ рукахъ.

Далѣ схаменулась вона; здохнула тяжко и скрônзь сльозы сказала: „Василечку! що се зо мною сталось? Нîчого не тямлю, не знаю сама себе; тônки у мене й на думцѣ, що ты мене любишь, що ты мôtй... та бônшь менѣ нîчого и не треба!... Боюсь тônки, чи не ма менѣ за те грѣха?“ — „За що, моя Марусенько?“ сказавъ Василь, пригорнувши еи до свого серденька и поцѣловавъ щиро. — „Охъ, не цѣлуй мене, мôtй сизый голубоньку! Менѣ усе здаетъ ся, що грѣхъ намъ за се. Боюсь прогнѣвити бога!“ — „Такъ яжь тобѣ, моя Марусенько, тымже богомъ божу ся, що нема у сьому ніякого грѣха. Онѣ повелѣвъ бути мужу и жонѣ; заповѣдавъ, щобъ вони любили, одинъ одного, и щобъ до смерти не розлучали ся. Теперь мы любимо ся; дасть богъ, сполнимъ святый законъ, тогда не розлучимо ся по вѣкѣ нашъ; а до того часу, якъ зôйдемо ся, намъ можно безъ грѣха и любити ся, и голубити ся...“ — „А не дай боже, якъ...“ сказала Марусея, тай притулила ся до Василевого плеча; и не доказала, и боитъ ся зглянути на нього. — „Не доведи до того боже!“ ажъ скрикнувъ Василь и ажь злякавсь, подумавши, про що Марусея юму тônки нагадовати стала. „Буду каже, тебе, моя зазуленько, якъ ока берегти. Ніяка скверная бѣсовська думка и на сердцî не буде. Не бôtься мене; я знаю бога небесного! Онъ покара за зле дѣло, усе ровно, що за душегубство. Не бôtъ ся, кажу, мене; и колибъ вже й такъ прійшлось, щобъ ты стала забувати и бога, и стыдъ людській, то я тебе обережу якъ братîкъ сестрицю...“

„Братîку мôtй милесенькій!“ скрикнула Марусея и обняла юго рученятами. Довго дивила ся юму у ôчи, якъ тая ясочка, а далъи каже: „Теперь я сама тебе поцѣлую ажь тричî, бо знаю, що й въ тебе на думцѣ нема ніякого худа.“ Тай припала юму на плече, зазираючи юму у вочи, та такъ пилно, нîбы той баранчикъ, що юго хотять рѣзати, а онъ жалôбно дивитъ ся, такъ и вона зирнула на Василя, а сльозонька, нîначе тая росочка на цвѣточку, такъ у нен въ очищахъ засьяла; та такъ жалôбно, якъ тая сопѣлочка заграла, такъ вона юго спытала: „якже ты мене пôсля сього покинешь?“—„Не говори менѣ сього, Маню! и не думай объ сѣмъ, моя кришечко! Грѣхъ божитись, а я отъ смертенною клятвою побожу ся, коли менѣ невѣришь...“ — „Вѣрю, вѣрю, мôtй соколику, мôtй лебедику! и щобъ ты менѣ нî сказавъ, усьому вѣрити буду!“

Багато росказовати, що тамъ Василь зъ Марусею розмавляли; забули про увесь свѣтъ и де вони е, и що кругомъ нихъ; и якъ бы не гукнула ще здалека на нихъ Олена, тобъ пôдкравшись тихенько, бачилабъ усе, якъ вони поговорюють,

— 24 —

поговорюють, тай знова цѣлуютъ ся. Якъ же почули Олену,
такъ заразъ розрѣзнили ся нйначе и не вони: Василь ставъ,
буцѣмъ мала дитина, пѣсочкомъ пересыпатись, а Маруся тутже
знайшла черепочки, та давай у креймахи грати, а самы и не
ззирнутъ ся межь собою.

Отъ пошли усѣ у купѣ до дому. Олена подумала: Що се
стало ся зъ нашою Марусею? Нйколи не була вона така ве-
села и говорлива, та ще съ парубкомъ, що було ихъ жахаетъ
ся якъ не знать чого, а теперь сама заговорюе, жартуе, выга-
дуе и знай смѣетъ ся зъ Василемъ, а мене буцѣмъ и нема
зѣ нею. У ранцѣ якъ йшли, такъ пары зъ устъ не пустила,
а теперь не замовчить нй на часинку; у ранцѣ на силу йшла
и на мене нападалась, чого я спѣшу, а тутъ попередъ усѣхъ
бѣжить, землѣ пѣдъ собою не чуе, та знай кидае на Василя то
пѣсочкомъ, то скипочками, а онъ еи ловить, а поймавши ажь
руки крутить. Се щось не даромъ! Тривай лишень ты смирна,
що насъ було за играшки съ парубками коришь, я тобѣ ддячу!

Стали доходити до села, отъ Василь и каже: „Теперь
же прощайте, дѣвчатка. Менѣ такъ весело було зъ вами; спа-
сибѣгъ вамъ и дуже спасибѣгъ за все, за все, за все. Не знаю,
коли то зъ вами побачусь? (А у Марусѣ ажь елѣзоьнки по-
котились, обтерла швыдче хусеточкою, щобъ Олена не бачила,
тай стала буцѣмъ то пѣсеньку мыгикати и нйначе подтанцюе
пѣдъ неи, а сама пилно дивитъ ся въ бчи Василю. Натежь усе,
каже Василь, ваше добро; выбрайте съ кошика, може чи не
загубивъ я чого? А я вже поду своею дорогою."

Отъ дѣвчата стали выбранти. Олена усе забрала и по-
клала за пазуху, а Маруся переглядѣвши, поскладала у коникъ,
и пошли собѣ. Толки що бдойшовъ бдѣ нихъ Василь чимало,
ажь Маруся буцѣмъ то схаменулась и згадала: „Отъ также!
усе позабирала, а синій камѣнець, що батько звелѣвъ купити,
я й не взяла у Василя. Побѣжу, дожену юго.“ Доганя, а сама
знай кричить, щобъ онъ подождавъ. Взежь щобъ то Василь
та не почувы Марусиного голосу! Не знаю! Стоить якъ на
шпичакахъ и дожида, щобъ Маруся пѣдѣгла до нього и що
то вона юму скаже?

Ось що вона догнавши юго казала: „Я знарошне буцѣмъ
то забула у тебе синій камѣнець, щобъ тобѣ нишкомъ сказати:
приходь сьогодня на озеру, що у нашому бору, я тамъ буду;
то ще поговоримо. Пустижь, не заньмай мене, щобъ Олена не
догадалась. Ке сюды камѣнець и прощай мой соколику милый!
приходь же!“ сказавши, та сколки е духу, до Олены. Оленажь
усе поглядала, тай дума собѣ: „Добрежь до якого часу. Не
буде мене теперь зупиняти.

— 25 —

Пришла Маруся до дому, батечку! весела, моторна, и говорить и росказуе и пораетъ ся за трьохъ, такъ що мати дивлячись на неи ажъ повеселѣшала и йй полегшало Хотѣла було сваритись на дочку, за чимъ довго проходила, такъ тажъ якъ узяла около неи леститись, и приговорювати, и розважати еи, а сама пѣть топити, зѣльля крышити, горшки наставляти, такъ що горить у неи дѣло! Не вспѣла мати оглянутись, вже у Марусъ и готовъ объдъ, сѣла, ручки зложила, и знай матерѣ росказуе, якъ то йй добре було йти на базарѣ холодкомъ, що бачила на мѣстѣ, якъ торговалась, якъ куповала и кого бачила, и съ кимъ говорила, и яка проява лучилась, усе усе до послѣднього разъ по пять росказовала, тѣлки про Василя нй чичиркъ! Вонабъ то й хотѣла матерѣ росказати, та не знала, зъ якого кônця узтись, тай подумала: нехай же спытаюсь у Василя: ônъ мене навчить, якъ про се росказати. Прійшовъ и старый Наумъ; объда й дума: зъ роду Маруся такого мудрого борщу не варила, якъ сьогодня; и мнѣсо добре спечене, и усе таки гараздъ, а лучче усього, що сама така веселенька, и усе выгадуе и жартуе. Далѣ и каже Насти: „Бачь, яжь казавъ, що не треба нй злизовати, нй шептати; само минетъ ся.“ Пôслѣ объдъ, чи прибрала Маруся, чи не прибрала, мершѣнъ вхочила глечичокъ тай каже: „Пôджь я, мамо, назбйраю вамъ суниць; тамъ такихъ багацько на базарѣ було; и нашй дѣвчата горщечками такъ и носють. И вамъ назбйраю, и може дещо продамь.“ Ще мати йй нйчого на се и не сказала, а вона вже и за воротами, и прямо поспѣша у боръ на озера. Хочь и бачить по дорозѣ суницѣ, та не збйра, а дума: Василь мене вже мабути жде; пôду швыдче до нього; а якъ посижу зъ нимъ, та вертати-мусь до дому, тогда и ягôдокъ назбйраю.

Не довго шукала вона свого Васиса, тутъ заразъ и е. Якже зôшлись, такъ дарма що тôлки може часбвъ три не бачились, а такъ нйначе десять годъ розно були. Обнймаютъ ся, цѣлусе одинъ одного, розговорюють, росказують; то побравши ся за рученьки ходють, то впять посѣдають, то впять за тежь; и не счулись, якъ вже стало вечерѣти. И тежь бо правда, що коли будешь у купцѣ съ тымъ, кого любишь, то день такъ швыдко пробѣжить, якъ часиночка Отъ Маруся перша крикнула: „Охъ менѣ лишенько! чи бачь, де вже сонце?“ — „Такъ щожь?“ пытае Василь. — „А те, каже Маруся: якъ я до дому пôду?“ — „Не бойсь нйчого, я тебе опровожу.“ — „Не те, щобъ я боялась, а те що ягôдокъ не збйрала; а я за ними и просилась у матери. Щъ менѣ тутъ на свѣтѣ робити? Роскажу матерѣ, що заговорилась съ тобою, тай забула.“ — „Нѣ, Марусенько, потрѣвай ще матерѣ объ менѣ говорити.“ — „А чомужь?“ — „Ще, мое серденько, не уремя. Треба пôдождати.“

— 26 —

„А якъ се можно? Матерѣ и батькові треба усе заразъ росказовати, и ніколи передъ ними не брехати. Щожь я теперь скажу, що не набрала сунничокъ?“ — „Що хочь, Маню, те й скажи, а тѣлки не говори про мене; я самъ, якъ прійде пора, я самъ скажу.“ — „Такъ грѣхъ же брехати и передъ кимъ небудь, а не тѣлки....“ — „Се не буде брехня, и имъ треба усе розказати; тѣлки якъ скажешь теперь, а вони мене не знавши, подумають, що я якій небудь ледащо; що тѣлки тебе звожу зѣ ума; тебе будуть лати, мене стануть цуратись, и будуть насѣ розлучати. Потерпѣ, моя рыбочко, хочь черезъ Петровку; я такъ наведу, що вони про мене будуть знати и чути що небудь не погане, тогда пришлю людей, тогда имъ усе и росказешь. То брехні и грѣхъ, якъ зовѣмъ потаити, а то мы тѣлки прежде якого часу имъ нічого не скажемо. Чи такъ моя панночко?“ Спытавъ, тай поцѣловавъ еи щиро, тогда сердца. „Може воно и такъ,“ довго подумавши Марусем сказала. Я вже нічого не знаю, а усе робити-му, що менѣ скажешь. Тѣлки вже Василечку, мой козаченьку! якъ собѣ хочь, а я вже бѣлшь до тебе не выйду ні сюды, ні на вулицю, ні на базарь, ні куды.“ — „А сежь то чому?“ спытавсь Василь злякавшись. — „Якъ собѣ хочь, а тѣлки, по моей думѣ, се вже, грѣхъ, коли чого не можно матерѣ сказати та тее и робити нишкомъ тогда неи. Хочь розсердись зовѣмъ, не тѣлки такъ насупъ ся, якъ теперь, тѣлки вже я не прійду и не дожидай мене, и не шукай мене. Инше дѣло, якбы я посватана була. тогда бѣдъ и нічого; а то хто небудь побачить, та про мене ще и слава поде. Нехай богъ боронить! Менѣ теперь и Олены страшно; вона щось дивилась пилненько, якъ вернула ся зѣ города, и усе щось собѣ подѣ носъ бормотала. Заразъ же прійшовши, поду до неи и усе бѣ роскажу и попрошу, щобъ до часу нікому не говорила. Прощай же мой соколику, мой Василечку! Не сердь сякъ бо на мене; адже ты кажешь, що скоро пришлешь старостовъ? отъ мы не надовго розлучаемо ся.

Скѣлки ні просивъ, якъ то ні моливъ еи Василь, щобъ таки выходила сюды хоть черезъ день, або черезъ два, такъ ні за що на свѣтѣ не захотѣла, и съ тымъ пōшла до дому, не звелѣвши ђому ити за собою. Онъ пōшовъ, понуривши голову, горою до дому, а вона боромъ, тай здумала, щобъ не такъ то передъ матѣрю у брехухахъ зостатись: пōшла противъ череды, знавши що й Олена кажного вечера тожь выходить. Отъ и хо-тѣла й усе про Василя росказати и просити, щобъ мовчала. Олена не выйшла противъ череды и дѣвчата сказали, що сьогодне ранкомъ поки вона була на мѣстѣ, приѣхали старосты и женихъ, ажъ съ хуторовъ; та не подивились ні на законъ и ні на що, бо чоловѣкъ крѣпко хорошій, и рушники ранкомъ

— 27 —

подавали, далѣ звѣнчали и узявши еи зъ батькомъ и матѣрю
поѣхали и тамъ на хуторахъ, ажъ верствовъ за двадцать, и ве-
сѣлья будуть справляти. — Агу! нашōй Маруси трошки легше
стало, що не буде свидѣтеля, якъ вона подружила зъ Василемъ.

Прийшовши до дому, тяжко й було ódбреховатись передъ
матѣрю, що не принесла ягôдокъ; бо зъ роду не брехавши нй
въ чѣмъ, не знала якъ и выкрутитись и що сказати? Сякъ-
такъ, то чередою, то Оленою затерла, замняла дѣло — и кônцѣ
у воду. Поки поралась та прибйрала и була зъ матѣрю, такъ
й и весело було, а тымъ болшь що матерѣ стало легше и вже
пôднялась зъ постелй; батько тожь веселый и ласкавый бувъ
до неи, отъ вона не тôлки не журилась, та ще сама собѣ дя-
ковала, що такъ зъ Василемъ зробила; и ходячи и пораючись
усе думала: колибъ швыдче можно було имъ росказати про
Василя, то якбы грѣхъ зъ душѣ. Якъ же лягла на постѣль,
такъ и не подумала щобъ спати. Заразъ прийшовъ й на думку
Василь, якъ то ônъ мабуть журитъ ся, що несколько зъ нею по-
бачитъ ся; та якъ и й бути! якъ не бачившись зъ Василемъ
недѣлю, або може, нехай богъ боронитъ! и двѣ, якъ жити на
свѣтѣ! Ище таки учора, дума собѣ, ще я не такъ юго любила,
якъ сьогодня пôселя того часу, якъ ônъ сказавъ що мене лю-
бить, та ще... якъ поцѣловавъ! Та здумавши се, якъ засоро-
милась! и поночи чуе, що видъ у неи якъ жаръ горить! Щожь
отсе я наробила? дума собѣ: чи сежь я, що и слухати не хо-
тѣла объ хлопцахъ? Скрôзь землюбъ пôшла ôtъ стыда и со-
рому! А що, якъ ще Василь надо мною смѣетъ ся?... Тутъ й
ще душнѣшь стало; а далѣ якъ роздумала, що Василь зовсѣмъ
не такій, щобъ юму смѣатись, и що ônъ боживъ ся, що еи
крѣико любить, то й утихомирилась, и тôлки того соромилась,
що цѣловала ся зъ нимъ и у бору довго зъ нимъ сидѣла. Та
се вже, такъ дума, и въ перше и въ останнье. Се на мене
любовь напала, а матусь казала, що любовь якъ сонъ: нй
заѣси, нй заспишь, и що робишь не знаешь, мовь вô снѣ. Бо-
рони мати божа, щобъ я горшого чого не зробила! Та якъ не
буду съ нимъ бачитись, то й жартовати нй съ кимъ буде. До-
брежь я зробила и сама собѣ дякую, що не звелѣла юму до
себе ходити.

Такъ собѣ порадившись, устала, (бо вже и розсвѣло) и за-
разъ принялась порати ся. Щожь? Тутъ корову доить, а сама
озираетъ ся, чи не иде Василь. По воду пôшла, оглядаетъ
ся Василя; у хатѣ сало товче, а на дверѣ повгляда, чи не Ва-
силь ихъ ôtчиня. За стôлъ сѣла объѣдати, а сама у ôtконце усе
зиркъ, чи не йде Василь. И жде юго и не жде, и хоче, щобъ
прийшовъ и боитъ ся, щобъ не прийшовъ. Пôселя объѣдъ у хатѣ
сидячи дума: „Колибъ не войшовъ, пôду на вдвôря.“ На двôръ

— 28 —

выйде: „колибъ не йшовъ вулицею, та щобъ мене не побачивъ,
пôду лучче у хату.“ И такъ знай свѣтомъ нудить у день, а нô-
чью мало чого й спить, усе ёй те на думцѣ, що коли то вона
побачить Василь, и коли то не буде зъ нимъ розлучатись

И Василь не луччиін бувъ ен. Не толки роботу, покинувъ
хазина и городъ; знай бука кругъ села, де жила Маруел.
Ходить, ходить, у боръ поде, надъ озерами, де зъ нею сидѣвъ,
сяде, нема Маруєї, не йде Маруєї. По селу вулицами ходить
та не зна, де ен хата: не зна, якъ и батька еи зовуть и про-
зывають; Марусяя тай Маруел, бѣльш юму нічого не треба
було знати и онъ ен не пытавъ, за тымъ що часу ніколи було:
усе ёй росказовавъ, якъ еи любить, або слухавъ, якъ вона ро-
сказовала, що якъ вона юго любить.

Отъ вже и пущаньна пройшло; тыждень Нетровки минаєть
ся; ходить нашъ Василь и не зна, що вже юму и робити. Ажь
ось иде своею дорогою, бачить, чоловѣкъ вѣзъ мѣшки ўдъ вѣ-
тряка, та бсь юму уломилась. Чоловѣкъ той хоче, щобъ пód-
взяти якъ небудь, такъ шкапа не стоить; и той чоловѣкъ му-
читъ ся зъ нею; а друге й те, що й воза не поднйме, бо вже
собѣ старенькій бувъ. Отъ Василь, парень друзья, побачивши
сее, подойшовъ до нього, поздоровкавъ ся и каже: „Ке лишень,
дядьку, я тобѣ помолку, а то не съ твою силою справитись
зъ мѣшками и съ шкапою.“ Чоловѣкъ той подяковавъ и по-
просивъ помогти. Василь, якъ принявъ ся, разомъ справили
возвъ и слѣк-такъ на трьохъ колесахъ можно було доѣхати.
Чоловѣкъ ще бѣльш дяковавъ Василевй и просивъ, коли по до-
розѣ, проводити юго до двора, щобъ часомъ не порозвязовало
ся, тогдѣ онъ вяять не здужа справити, а вже й вечерѣло.
Василь пōшовъ за нимъ помалу и нічого не роспытовавъ, бо
юму до всього було байдуже, толки знай объ Марусей й думавъ.
Отъ, йде та иде за возомъ, бачить, чоловѣкъ у томъ селѣ, де
Марусяе живе, та повернувъ у вулицю; Василь зрадовавъ ся.
Отъ дума, тутъ пробуду, то може що небудь прочую про Ма-
русю, якъ то вона, моя галочка, поживае.

Ажъ отъ зѣзжае чоловѣкъ на дворъ. Василь зиркъ! бѣ-
жить юго Марусяя на зустрѣчь до чоловѣка и кричить: „Де се
вы, тату, були? Мы вже васъ...“ тай замовкла, якъ уздрѣла
евого лебедика, тай зъ радощѣвъ уже и не знае, що й робити,
вернулась у хату, та ажъ труситъ ся и не зна, що й сказати.
Наумъ, се то онъ и бувъ, позносивши мѣшки у комору, ро-
спрягши кобылу и упоравши усе зъ Василемъ, вōйшли у хату,
посѣдали, поговорили. Василь вже не мовчавъ, то про се, то
про те роспытовавъ; про себе росказовавъ, якъ живе, де слу-
жить; звычайный бувъ противъ Настѣ, а на Марусю, що тутъ
мыкалась то въ кōмнату, то въ хату, то съ хаты у сѣни, то

— 29 —

съ сѣней впять у хату, и не дививесь зовѣмъ, буцѣмъ то й не
ônъ. И вона собѣ дарма, нîначе іого зъ роду вперше бачить

Посидѣви Василь и наговорившись, ставъ збîрати ся до
дому. Наумъ и каже: „Приходь, Василю, коли хочь, до насъ
завтра объѣдати. Недѣленька свята, ище наговоримось.“ Василь
сказавъ, що прийде; поклонивесь и пôшовъ съ хаты, а Наумъ
и кликнувъ: „А де ты, Марусю? Проведи Василя ôтъ собаки
за ворота.“ Маруси на руку ковинька: мерщѣй съ хаты, и ще
Василь не выйшовъ изъ сѣней, вона вже и бôля нього и сче-
пились рученьками. Вона юму й каже: „Василечку, якъ бы
ще тебе не побачила хочь день, тобъ и вмерла.“ — „Завтра,
Масю, и я тобѣ роскажу, якъ я страждавъ безъ тебе. Те-
перь здѣлай милость прислухай ся, що старî про мене казати-
муть: чи будуть хвалити, чи корити? щобъ я знавъ, якъ наше
дѣло начинати.“ — „А ось що я зроблю, Василечку: коли мои
старî будуть тебе хвалити, то я повяжу на голову червону
скиндячку и косы покладу; колижь, не дай боже, що нѣ, то
повяжу чорну стрôчку безъ кôсъ. Ты тôлки прийдешь, такъ
на мене и дивись, то й знати-мешь. Прощай же, мой лебедику,
до завтѣрого.“

Увесь вечѣръ Маруся. хочь ложки, миски перемывала,
мисники змывала, пѣть мазала, мыла ся, та все такъ тихенько
робила, що еи не чути було вовѣ ; боялась бо вона. щобъ че-
резъ свônъ шелестъ не пропустити якого слова, що батько и
мати казати-муть про Василя; а тî знай юго хвалютъ. На-
стя те и дѣло росказуе, якій ôнъ звычайный, якій собою кра-
сеный; а Наумъ хвалить, якій то ôнъ розумный, нîначе пись-
менный. „Я, каже, знаю юго весь рôдъ; рôдъ чесеный, дядьки
заможненькî, хочь ôнъ собѣ сирота, та ба! отцевекій сынъ не
буде такій бравый козакъ; нîчого казати.“ Марусь не пропу-
стила нî одного словечка и ще зъ вечера наготовила червону
скиндячку, щобъ завтра на голову положити и зъ зеселостью
и зъ радостью лягла спати; тôлки того вже не можно вêрно
сказати, чи спала вона ту нôчь хоть часинку.

У ранцѣ вырядилась що накрасче: поплела косы у самî
маленькî дрôбушки и вêнкомъ на голову поклала, повчала
якî були, луччî скиндячки, а зверхъ усѣхъ положила червону
и квѣточками заквѣчалась. Чи шатнулась тамъ чи якъ, а вже
и объѣдати у неи поспѣло: борщикъ зъ живою рыбкою, (бѣгала
сама зъ вечера до сусѣда, рыбалки, тай выпрохала), каша пшо-
няна до олѣи, солона тараня зъ пшеничными галушечками, та
вареники съ сѣмяною макухою. Упоравшись, ще зъ батькомъ
до церкви сходила. Тôлки що вернулись съ церкви, Марусь
зиркъ у ôкно, ажь Василь уже и йде, заразъ выбѣгла, буцѣмъ
боронити юго ôтъ собаки, а бôлшь за тымъ, щобъ подививсь

— 30 —

що на нѣй червона скиндячка. Отъ выбѣгла, та мерщѣй и кри-
чить: не бойсь, не бойсь! а рукою поводить по лобовй, нйначе
каже: не бойсь, ось бачь, що червона скиндячка!

Ну, якъ тамъ було, пообѣдали гарненько и наговорились.
Пôсля объдъ Наумъ лѣгъ до Настѣ ськатись тай за нувъ; а
далѣ и Настя схилилась, тай собѣ заснула. А молодй, знай
собѣ голублять ся, та милуютъ ся. Далѣ якъ старй проснули
ся, тай сидѣли то въ хатѣ, то пôдъ коморою у холодку, ажь
поки зовсѣмъ у вечерй Василь пôшовъ до дому.

Унадивъ сяжь нашъ Василь до старого Наума що божій день: то дѣло було до коваля, то до бондаря, то такъ до чоло- вѣка приходивъ за дѣломъ, та усякій разъ и зайде до Наума; коли застане, то зъ нимъ, а коли не застане, то зъ Настею по сидить, поговорить, и такъ вони вже до нього привыкли, що коли якій день хочь трохи забаритъ ся, то вже вони скучають и той и та кажуть: нема жь нашого Василя; не йде объдати. Бо усякій разъ вони іого зоставляли у себе объдати. А Маруся? Маруся себе не тамила ўдѣ радощѣвъ. Василь прійде, то вона вже найде мѣсцечко, де зъ нимъ обо всѣмъ тихенько перего- ворить и намилуетъ ся; а коли и безъ нього, то толки й чуе, що старй іого выхваляють.

Отъ дождались и Петра, розговѣлись. На самого полу-
Петра, такъ вже передъ вечеромъ, вбѣгла Настя въ хату, ажь
задыхалась. тай кричить: „Науме, Науме! либонь етаросты
йдуть?“ — „До кого?“ — „Та до насъ. до насъ; отъ вже
у дворѣ. (Сѣдай швыдче на лаву, а ты, Марусю, бѣжи хутко
у кônнату, та вбйрай ся.“ Маруся якъ толки почула про ста-
ростовъ, то що було въ рукахъ, усе попускала. и не стямитъ
ся, що й робити, толки дивитъ ся на матьрь, а очицѣ якъ
жаръ, такъ и говорять, а сама була румяна, а то почервонѣла
якъ калина. Отъ мати мерщѣй пхнула еи у кônнату, и стала
еи убйрати у нову плахту и усе що треба по дѣвчачи.

За тымъ ось стукнуло пôдъ дверью палицею тричй. На-
умъ хутко дôставъ нову свиту, новый поясъ, одагаетъ ся, пôд-
перъзуетъ ся, а самъ труситъ ся нйначе съ переляку и каже
собѣ нищечкомъ: Господи милосердный! дай мої дочечцѣ до-
брого чоловѣка: не за мои грѣхи. а за еи добрость пошли їй
щастя.“ — Отъ вже стукнули и въ друге, тежь тричй пали-
цею. Наумъ одагшись зовсѣмъ. измѣвъ изъ скатертй, що на
столѣ, и посунувши хлѣбъ що завсегда лежить на столѣ, къ
покутю (а за тымъ Настя засвѣтила свѣчечку передъ богами)
сѣвъ на лавку кônцй стола и дожидаетъ ся. Ажь ось стукнули
пôдъ дверми и въ третье, тежь тричй. Тогды Наумъ перехре-
стивъ ся и каже до нихъ: „Коли добрй люде, та зъ добрымъ
словомъ, то просимо до господы. — Насте иди-жь, сѣдай и

— 31 —

ты.“ — Отъ Настя за тымъ упоравши Марусю, выйшла и пе-
рехреспившись тричй, сѣла боля Наума. За Наумовымъ сло-
вомъ войшли въ хату двое старостовъ, люде хорошй, мѣщане
у синихъ жупанахъ, аглицкои каламайки поясами поподпере-
зованй, съ паличками, и у старшого старосты хлѣбъ святый
у рукахъ. За ними войшовъ Василь... крый матерь божа! нй
живый, нй мертвый; бѣлый якъ стѣна.

Пришедши у хату, старосты помолились богу святому, и
поклонились хазяину и хазяйцѣ. Заразъ Наумъ (хочь и знавъ
ихъ дуже добре, а тѣлки для закону) пыта: „Що вы за люди
и откиля и за чимъ васъ богъ принѣсъ?“ — Старший староста и
каже: „Прежде усего подозвольте вамъ поклонитись и добрымъ
словомъ прислужитесь. Не погнущайтесь выслухати насъ: и коли
буде тее, то мы онее; колижь наше слово буде не владъ, то
мы пódемо назадъ. А що мы люде чесны и безъ худои науки,
то отъ вамъ хлѣбъ святый у руки.“ — Наумъ узывши хлѣбъ,
поцѣловавъ и положивши на этолъ, край свого хлѣба, каже:
„Хлѣбъ святый приймаемо; а васъ послухаемо. Съданъте, люде
добрй! до чого ще дойдетъ ся, а вы своихъ ногъ не турбуйте:
може й такъ зъ далека ишли. А зъ якого царства, зъ якого
государства?“

Старший староста и каже: „Мы е люде нѣмецкіи, а йдемо
зъ землѣ турецкои. Мы собѣ ловцѣ, удалы молодцѣ. Разъ
дома, у нашой землй, выпала пороша. Я кажу товаришу: „Чого
намъ дивитись на таку шквирю, ходѣмъ ськати услѣкого звѣ-
рю“ — и пōшли. Ёздили, слѣдив и нѣчого не получили. На
зустрѣчь намъ якъ разъ, ѣде на вороному коню отсей князь.
(А Василь уставъ, тай кланяетъ ся; бо се про нього говорили).
Отъ пōсля зустречй, онъ каже, говорить намъ такіи речи: „Ей
вы ловцѣ, добрй молодцѣ! услѣжьте менѣ службу. покажѣте
дружбу. Ось якъ разъ попалась менѣ лисиця, або куниця, а
троха чи не красна дѣвиця. Бести, пити не жалаю, достати еи
жалаю. Поможѣте, поймайте; чого душа захоче, усъего ódъ
мене бажайте. Десять городовъ вамъ дамь и стирту хлѣба.“
Отъ ловцямъ, молодцямъ того и треба. Пōшли мы по слѣдамъ,
по усѣмъ городамъ. Першь слѣдъ пōшовъ у Нѣмеччину, а далѣ
у Туреччину; ходимо, шукаемо, а еи не поймаемо. Усѣ цар-
ства, государства прōшли, а еи не знайшли; отъ и кажемо
князю: Не тѣлки звѣря въ полй, що куниця, пошукаемо деинде,
найдетъ ся и красная дѣвиця. Такъ нашь князь затявсь, при
своїй думцѣ зоставсь. Скѣлки, каже, говорить. по свѣту нй
ѣзжавъ, у якихъ царствахъ, государствахъ не бувавъ, а такои
куницѣ, нйбы краснои дѣвицѣ не видавъ. Отъ мы усе по слѣду
йшли, та и въ се село — якъ зоветъ ся, не знаемо — прий-
шли. Тутъ впять пала пороша. Мы ловцѣ, молодцѣ давай хо-

— 32 —

дити, давай слѣдити; сьогодня рано устали и заразъ на слѣдъ напали. Пôшовъ нашь звѣрь та до васъ у двёръ, и зъ двора до хаты; теперь жалаемо іого поймати. Невно вже наша ку ниця, у васъ у хатѣ красна дѣвицъ. Нашому слову кônець, а вы зробьте нашому дѣлу вѣнець. Оддайте нашому князю куницю, вашу красную дѣвицю. Чи бддаете, чи нехай пôдросте?"

Поки староста се законне слово казавъ, Маруся у кônматѣ усе поклоны била, щобъ батько оддавъ еи за Василя, а онъ сидячи на лавцѣ, скрозвѣ дверй дивитъ ся на неи, та тожь то здыхне, то зъ нею переглянетъ ся. Якже усе староста росказавъ и прийшло ся батьковî одвѣтне слово казати, вона такъ и припала до дверей и слуха.

Отъ Наумъ усе насупившись слухавъ; помовчавъ, а далѣ и каже: „Не вмѣю я до прикладу у сѣмъ дѣлѣ сказати. Спасибōгъ вамъ за вашу працю. Идете вы зъ дальнюю дороги, то можебъ выпили по чарцѣ?" Маруся якъ се почула, та въ голосьъ; Настя ажь объ полы руками вдарила, тай крикнула: „Охъ менѣ лихо! А чомужь се такъ?" А Василь такъ объ землю и кинувъ ся, та ажь припѣвзъ на вколѣшкахъ до Наумовыхъ нōгъ, та цѣлуе ихъ, та горкō плачеть и просить: „Будьте менѣ батенькомъ рōдненъкимъ! не гнущайтесь бѣднымъ сиротою! За що въ мене душу однймаете? Не можу безъ вашои Марусѣ жити!... Буду вамъ за батрака вѣчно служити; буду усякую вашу волю сполняти... Що хотѣть те и робѣть зо мною! дайте сиротиночцѣ ше на свѣтѣ прожити!"

Тутъ и Маруся, забувши, що й гоже и що нѣ, выбѣгла тожь собѣ и впала до нōгъ отцевськихъ и просить, и плаче, то кинетъ ся до матери, и руки ихъ цѣлуе и приговорюе: „Таточку, голубчику, соколику, лебедику! Матѣнко моя рōдненська! утѣнко моя, перепѣлочко, голубочко! не погубляйте свого дитяте; дайте менѣ бѣдненъкой ще на свѣтѣ пожити! не розлучайте мене зъ моимъ Василечкомъ! Не держѣть мене якъ дочку, нехай я буду вамъ замѣсть наньмички: усяку роботу, що скажете, буду робити и не охну. Не давайте менѣ ніякои худобоньки: буду сама на себе заробляти, буду васъ доглядати и шановати ажь поки жива. Хочь одинъ годочокъ дайте менѣ зъ Василечкомъ прожити, щобъ и я знала, що то за радость на свѣтѣ!"

Отъ такъ и Маруся и Василь одинъ передъ однымъ усе просили своихъ старыхъ, та такъ жалобно, що старосты обыдва повставали и знай полами сльозы утирають. Далѣ старшій староста не вытерпѣвъ и каже: „Охъ панове сватове! не слѣдъ менѣ бувши у сьому важному чину, лишнье слово говорити. Мое дѣло таке: сказавъ що законъ велить, тай жди одвѣту; що почуешь, съ тымъ назадъ иди. Сказано дати намъ по чарцѣ,

— 33 —

такъ вже тутъ нîчого доброго ждати. Одначе видючи ихъ слъозы
и убивство, якось то моторочно и намъ не сказати чого небудь.
А що пакъ, Семеновичу? нîгде дѣтись: благослови дѣтокъ;
нехай Маруся насъ повяже.“ — Наумъ тôtлки покрутивъ голод-
вою, обтеръ слѣзки рукавомъ, тай впять понуривъ голову и
мовчить.

Староста каже: „Може стара мати сее усе вередуе?“

„О батечки мои! заразъ каже стара Настя: чи яжь бы
не хотѣла щастя своему дитяти! Адже вона моя утроба. Та
дежь намъ лутчого Василя ськати? Ôнъ дитина розумна, по-
кôрна, усякбы намъ позавидовавъ. Такъ хибажь я не жона
своему мужу, щобъ не мала іого слухати? У насъ иде по бо-
жому, та по старосвѣцьки: ôнъ менѣ законъ, а не я юму.
А чому онъ не ônдае, я не знаю; онъ Василя завсегда любивъ.
Кажи бо, Науме, що се ты робишь?“ Тутъ знова приступили
и дѣти плачучи, и стара Настя голосючи, и старосты кланя-
ючись, та знай просять Наума.

Мовчавъ онъ, мовчавъ, тôлки знай слъозы ковта, далъ
уставъ, здохнувъ жалôбно, перехрестивсь передъ Господомъ
милосерднымъ, тай каже: „Одна въ мене на свѣтѣ радôсть,
моя Марусенька; що божій день молюсь, щобъ вона була ща-
слива: такъ якже молившись объ однôмъ буду самъ робити
друге, молившись о еи щастьи самъ буду еи топити? Прощайте
панове сватове! коли хочете, то справды выпійте по чарцѣ,
колижь нѣ, то не здивуйте; дайте и менѣ покой, бо... Охъ не
хотѣлось було сього казати, та вы мене розжалобили!... бо
менѣ дуже жалко, що рѣшаю ся Василя, та нîгде дѣтись. Про-
щайте, люде добрî; идѣть собѣ, не здивуйте.“

Тутъ впять усъ приступили до нього, що коли, кажуть,
любишь Василя, такъ чомъ не ônдаешь за нього Маруєть? Ма-
русяже такъ и повисла юму на шію и обмыва іого слѣзонь-
ками, а Василь тожь припавъ на вколѣшки, та гôрко плаче та
знай просить.

„Але, чому не ônдаю? сказавъ Наумъ здохнувши: бо
жаль свого рожденія. Не той часъ; при такому важному дѣлѣ,
якъ е сватаньня, не можно усього говорити. Прійди, Василю,
завтра, та самъ, безъ людей; отъ тутъ я тобѣ усе роскажу.
Болшь нîчого и говорити, прощайте! отъ вамъ вашъ и хлѣбъ
святый.“

Чи хотѣли, чи не хотѣли старосты, узявши хлѣбъ назадъ,
пôшли съ хаты зъ Василемъ, або такъ сказати, що повели іого,
бо онъ самъ не здужавъ и йти. Зоставъ ся Наумъ изъ своею
сѣмьею, сѣвъ собѣ и сумуе. Маруся ажъ звалила ся на пôлъ
ônдъ слѣзъ, и Настя плачучи сидѣла надъ нею и дивовала ся:
що се старому стало ся, що разомъ загудивъ Василя! Объ ве-

3

— 34 —

черй нйхто и не думавъ: нйкому було поратись и нйхто не хотѣвъ нйчого ъсти. Отъ сидѣвъ Наумъ, сидѣвъ, думавъ, та думавъ, а далѣ и оббозвавъ ся: „Годѣ плакати, Марусю! устань, та слухай, чого я пытати-му.“

Не той бувъ Наумъ батько, щобъ юго мусѣла Маруся не послухати. Чи здужала, чи не здужала, „а коли батько каже безъ жартônъ, та троха чи й не сердитый, то треба устати. Устала и втерла слѣзоньки и жде, що онъ їй скаже.

„Ты бачу Василя знала ще першь, чимъ я юго привѣвъ?“
„Знала, панъ-отченьку!“ и затрусила ся якъ осиковый листо-
чокъ и опустила свои довгіи вѣи на очи, щобъ не бачивъ батько,
якъ їй було стыдно. — „Якъ же се було?“ спытавъ онъ
грônно. — Тутъ Маруся, хочь и запинаючись, а росказала юму
усе: якъ побачила юго у перше на весѣльльи, якъ їй стало
юго жалко, якъ онъ цятавъ ся горѣшками, якъ вона юго со-
ромилась, и усе, усе росказала: якъ и на базарь идучи зойшли
ся, якъ зъ базарю вертались, що говорили и — нийде було
правды дѣти! — якъ и цѣловали ся..... „Ну, ну! що далшь;
а починъ хорошій,“ каже Наумъ, а самъ и видно, що якъ на
ножахъ сидить.

Отъ Маруся сплакнувши, веселѣше стала було росказо-
вати, якъ змовила ся зъ нимъ зойти ся у боръ на озера и якъ
зойшли ся, и якъ.... „Годѣ, годѣ! закричавъ не своимъ голосомъ
исъ сердця Наумъ, то вже росказуй матерѣ що не вмѣла тебе
берегти и отъ худа одводити,“ а самъ схонивъ шапку, хотѣвъ
було втѣкати на дворъ, такъ Маруся такъ и вчепила ся юму
за шю и каже: „Нѣ, таточку, нѣ, мой сизый голубчику! не
погубила себе твоя дочка и не погубить. Матѣночко моя ро-
несенька! лучче менѣ усяку муку приняти, на смерть поду,
а не принесу тобѣ ніякого безчестя нй для якого пана, нй для
якого однорала; я памятую ваші молитвы, я знаю, що я ваша
дочка; такъ чи можно, щобъ я на свою погибель ишла, а ось
якъ у насъ було.“ Тутъ вона й росказала, що собѣ зъ Васи-
лемъ говорили, и якъ у нихъ тамъ було, и якъ вона запретила
ходити до себе и длячого. Росказала й те, якъ скучала и жу-
рилась безъ нього; усе росказала до послѣднього часу, якъ
що було.

Наумъ ще таки спытавъ ся: „Гляди лишень, чи все сьому
правда и чи не потаила ты чого?“ — „Усю правду вамъ ска-
зала и що нйчого не потаила, такъ коли велишь, тату, щобъ
побожилась, то якъ хочь, такъ и побожусь.“ — „Грѣхъ вели-
кій, каже Наумъ, божитись, а ще пуще якъ напрасно; яжь
тобъ и безъ бѣжы вѣрю. Теперь слухай мене Марусю: не
разъ тобѣ казавъ, що дѣвкою тобѣ зоставатись не можно, треба
за мужь ити. Приказовавъ тобѣ, що тѣлки кого полюбишь, за-

— 35 —

разъ менѣ скажи прямо, а я побачивши, що воно таке е, такъбы
дѣло и кônчавъ: коли менѣ не годивсь, то ябъ тобѣ сказавъ:
не треба, не знай іого; а колижбы годивъ ся, тобъ юму попе-
редъ усього сказавы, щобъ и ты не знала: присылай козаче
за рушниками; за тымъ щобъ поки до сватаньня, такъ щобъ
не було у васъ ніякого жениханьня, бо воно до добра не дово-
дить. Щастя и твое и наше зъ Настею, що Василь такій че-
сный и богоболзный; а другій и не счуласябъ, якбы навязавъ
тобѣ камѣнь на шію, що й повѣкъ бы іого не зняла, хибабъ
зъ мосту та у воду. Якбы я знавъ зъ самого першу объ Ва-
силеві, то ябъ тобѣ сказавъ, за чимъ не ѣддамь за нього;
и тоебъ такъ не пристала до нього и тобѣ легше булобъ юго
забувати. А тепєрь якъ хочь, такъ и терпи, бо не ѣддамь."

Тутъ Маруся, якъ росеказала передъ своими усю правду,
то й стало тѣй на душѣ веселѣше и на сердці полегшало, по-
чала знова просити батька, щобъ таки ѣддавъ за Василя, а що
вона хочь вѣкъ у дѣвкахъ сидѣти-ме, а нî за кого не пôде,
опрôчь юго.

„Говори! каже Наумъ; А знаешь ты, голово, що батько
лучче бачить твое щастя, чимъ ты? Ты молода, дурна! Ятай
же, дѣвко, спати; завтра будешь старѣша, чимъ сьогодня, а ѣдъ
того и умнѣша." Перехрестивъ еи тай пôшовъ собѣ ѣдъ неи.

Нî свѣтл, нî зара, а вже Василь и въ Наума. То сякъ
то такъ пробули до объѣдъ. И варивши объѣдъ, и подававши на
столъ, Маруся заливала слѣзоньками өдгадовавши певно, що
въ останьнье бачить свого Василечка. Та правду сказати, такъ
и всѣ невеселі сидѣли, а за объѣдомъ до стравы нîхто й не
приймавсь.

Отъ якъ позбîрали съ стола, Наумъ и каже жѣнцѣ и
дочцѣ: „Идѣть собѣ або у кōмнату, або пôдъ комору, на про-
сторѣ шити, а намъ тутъ зъ Василемъ не мѣшайте."

Отъ якъ повыходили вони, Наумъ и каже: „Василю! сядь
лишень бōля мене, та слухай неперебиваючи, що я тобѣ скажу.
Не по моїй правдѣ, бо у мене опрōчь грѣховъ нема нîчого,
а за отцевськî и материнськî молитвы наградивъ мене богъ
милосердный жѣнкою доброю, роботящою, покōрною и несвар-
ливою. Батькōвщины мы зъ нею не ростратили, а по троху,
богъ благословляе, усе добавляемо. Велика милость божа! рано
й всѣвръ дякую за наше неоставленіе, а що найбōлша милость
божая до насъ грѣшныхъ у тōмъ, що наградивъ насъ дочкою;
та ще якою? Се не чоловѣкѣ, се янголъ святый...."

„Охъ, правда, дядечку!" перебивъ юму Василь, а онъ юго
заразъ зопинивъ и каже:

„Цить бо, Василю, мовчи та слухай и не перебивай мене.
Се ты бачивши еи очи, або щоки, и що вона во всѣмъ собою

*

— 36 —

красивенька, тай хвалишь еи; а я не про еи тѣло, я кажу про
еи душу. Яка то вона тихая, слухняная; бога небесного зна
и любить, и боить ся прогнѣвити ѳого; насъ шануе и бережетъ
ся якъ мөгą, щобъ нй въ чѣмъ насъ не прогнѣвити. Жалост-
лива не то що до чоловѣка, та ажъ до манѣсѣнькои комашечки.
Худа ніякого и по духу не зна, и боить ся самой думки объ
нѣмь. Якъ сама добра и не злобна, такъ и про усѣхъ дума,
уському повѣрить и — богъ еи сохранивъ, що вона тебе, а не
кого ледачого полюбила; зѣ другимъ бы пропала на вѣки вѣш-
ны. Тай ты еи, сердешну, збивъ було съ пантелику; знаю
усе, — охъ! грѣхъ такъ робити!"

„Дядьку!" обозвавсь було Василь.

„Мовчи, племѣннику; ты роскажешь опѣел. Такую то
дитину намъ богъ милосердный давъ; хочь я и батько ѣн, а не
можу противъ правды казати. Щожь мы называемо ея за ро-
дителѣ, щобъ не думати объ щастьи свого дитяте? Якъ кажу:
колибъ вже и сяка и така, ну такъ бы й быть. А за еи до-
брость, за еи смирноту, покорносьть, треба ѣн такого мужика,
щобъ ѣн бувъ якъ отецъ; щобъ онъ еи кохавъ, жаловавъ,
щобъ — недай богъ коли и трапилось якее худо, чи дѣломъ,
чи думкою, такъ онъ бы еи ўдводивъ, вчивбы еи на усе добре,
не дававбы еи коли зря зобиждати; а покорну, та смирну, якъ
вона, хто захоче той и зобидить. Чимъ насъ богъ благословивъ
у сѣмь свѣтѣ, чи худобинкою чи скотинкою, усе тутъ бы зо-
зостало ся зятеві, за тымъ що я хочу зятя, коли богъ благо-
словить, узяти до себе въ пріймы. Такъ се вже не чіе, якъ
мое дѣло, глядѣти дуже пилно, щобъ онъ бувъ хозяинъ добрый,
щобъ хотьбы вже не ростративъ и не ростерчавъ, що ўдъ насъ
прійме, и щобъ еи недовѣвъ нй до якой нужды; а коли богъ
благословить дѣточками, такъ щобъ ихъ до пута черезъ науку
довести, и дещо и имъ зоставити. Теперь, скажи менѣ, Василю,
не правду я кажу?"

„Правду, панъ-отче, святу правду вы говорите. Колибъ
ваша милость, щобъ мене наградили Марусею, ябъ усе те спол-
нивъ, що вы теперь росказуете."

„Не можно, Василю; не будешь ты ѣн такимъ мужомъ
и хозяиномъ, якъ хочешь, бо се не ъть тебе. Колижъ я знаю,
що сьому не можно бути, и бачу свою Марусю, що зовсѣмь
розумъ погубила полюбивши тебе... вона теперь рада за тобою,
хочь на край свѣта, ище то Господь еи не зовсѣмь покинувъ,
а то думаю... крый мати божа! (ажъ скрикнувъ Наумъ и пе-
рехрестивъ ел.) Отъ по сьому то, прошу тебе ласкою, тай при-
казую якъ отецъ мого дитяте: покинь еи, забудь, не ходи до
насъ и не знай еи, хочбы вона тобѣ де и повстрѣчалась. Не
погубляй еи и душѣ еи, тай насъ не пхай живыхъ у яму,

— 37 —

прошу тебе объ съмъ... (сказавъ и гёрко заплакавъ); дай намъ спокойно вѣку дожити и не доведи насъ ђдвѣчати за неи на томъ свѣтѣ!"

„Та чомъ же вы, Наумъ Семеновичъ, думаете, що я не буду добрымъ й мужомъ и хорошимъ хозяиномъ?"

„Тыжь менѣ росказовавъ про себе. Ты сирота; у дядь-ковъ твоихъ по два. по три сыны и ты зъ ними у одной сказцѣ. Сказка ваша девятидушна, дядьковй хлопцѣ малй, а якъ прійде наборъ, то певно тобѣ лобъ забріють, бо ты сирота, за тебе нейкому заступитись; и дядьки скажуть: мы тебе поили, и зодѣгали, и до розуму довели, служи за нашу чергу. А що тогда буде зъ Марусею? Нй жѣнка нй удова, звѣсно якъ салдатокъ шанують, якъ саму послѣдню паплюгу, и нйхто и не вѣрить, щобъ була салдатка тай чесна. Тай троха чи й не такъ! Де й за полками таскатись? А молоде, дурне, попадетъ ся ледачимъ людямъ, наведуть на усе злее. Худобу ростаскають, поднеймають, хто еи защитить? Дѣточки безъ доглядѣньня, у бѣдности, у нищетѣ, безъ науки, безъ усього помруть, або не дай боже! бездѣлниками стануть. А вона за тымъ изстарѣетъ ся, немощи одолѣють, бѣдность, калѣчество... толки що въ шпиталь, до старцѣвъ! — (сказавъ се, тай заплакавъ якъ мала дитина). Не приведи Господи и ворогу нашому такой судьбы! Такъ отъ, Василю, якбы я тебе нй любивъ, — а скажу по правдѣ: такъ я тебе полюбивъ, такъ менѣ тебе жалко, якъ рѣдного сына! — а не хочу загубити своеи дочки, и такой якъ наша Маруся. Теперь самъ здоровъ бачишь, по чому не можу тебе зятемъ приняти.“

Довго Василь думавъ, похиливши голову, а далѣ ажъ повеселѣвъ, тай каже: „А якъ я найму за себе наіомщика?“

„Наіомщика? подумавъ Наумъ, а далѣ й каже: „А съ чогожь ты наймешь, коли толки получаешь ђдъ хозяина ёсѣм-десять рублѣвъ у годъ, а батьковои копѣйчины нема.“

„Дядьки поможуть.“

„Не потурай на те, Василю; поможуть та не тобѣ, а собѣ. До чого дойдетъ ся, тобѣ за тебе лобъ забріють, а наіомщикъ опбсля побѣ за дядьковыхъ хлопцѣвъ. Радбы и я тобѣ помогти, такъ усе не те. Якъ знати-муть, що въ тебе жѣнка багата, то такъ тягнути-муть, що толки держись, и усе до кіонца не доведуть, усе зоставляти-муть, щобъ було за що вчепитись. Копѣйъ ты самъ, своею копѣйкою здужавъ наняти, такъ бы такъ! Василю! отъ тобѣ образъ Царя небесного, и іого матери пречистоі, и Миколая святого, принеси бумагу, що наіомщикъ принятъ за самого тебе и за твоі грошѣ, отъ тобѣ заразъ обома руками ђддамъ Марусю.“

— 38 —

Якъ ударить Василь, выслухавши усе, руками объ груди, якъ припаде на стôлъ, якъ заплаче, а далѣ сказавши: „усьому конецъ!“ — кинувъ ся на шію, обнявъ Наума крѣпко и каже: „Прощай мої.....! Колижь тобѣ хочь трохи жаль бѣдного Васия, будь ласкавъ, будь жалосливъ: покличь сюды Марусю, нехай я при тобѣ попрощаюсь зъ нею.“ — „Добре Василю, каже Наумъ, та глядилья попрощай ся! Чи розумѣешь?“ — „Усе знаю и усе зроблю, якъ менѣ кажете.“ Отъ войшла Маруся, а за нею и Настя. Василь узявши Марусю за руку и каже: „Марусенько! Правду, велику правду сказавъ менѣ твой батько. Треба намъ розлучитись!“ — „И на вѣки?“ черезъ велику силу спытала Маруся. — „Побачимось.... и будешь ты моею, коли не на свѣмъ свѣтѣ, такъ на томъ. Прощай, моя Мая....!“ и не договоривъ, якъ вона зомлѣла, и покотилась юму на руки. Онъ еи пригорнувъ до сердці крѣпко, поцѣловавъ, ôдавъ еи нечувственну батьковî на руки, поцѣловавъ руку юму и Настй... и пôшовъ швыдко, не оглядаючи ь...

Не будемо росказовати, якъ крѣпко и якъ довго Маруся за нимъ журилась. Ледве, ледве, сердешна, зъ журбы не вмерла. Скôлки вже батько зъ матѣрю еи нî розважали, усе нîчого; а тымъ ище пуще, що не знала, за чимъ и куды Василь еи дѣвавъ ет; чи на довго онъ скрывъ ся, чи вернетъ ет, и коли ще то буде? Пытала ся не разъ и батька — щожь? не знаю, тай не знаю. Бо й справды онъ не знавъ, зъ якою думкою и куда онъ скрывъ ся.

Що божій день, перебере горѣшки, що ще на весѣльльи, якъ побачились у перше, та онъ ѣй давъ; перебере, перецѣлуе, та впять до сердці и положить. Або коли гулящимъ днемъ пôде у бôръ на озера, де зъ нимъ разъ гуляла; тамъ посидить, поплаче, и съ тымъ и до дому вернетъ ся. Мати не дуже еи заставляла поратись и робити, такъ сама бралась за все: менѣ, каже, не такъ на серденьку тяжко, якъ я що небудь роблю. Съ подругами нîколи не грала и вже вовсѣ до нихъ и не выходила.

Одробили ся у полî, стали ондъ Семена зъ вечера сидѣти, Маруся приняла ся прасти; а съ Покровы у досвѣта встае, пряде, шіе, пораетъ ся и все журитъ ся, и частенько, якъ заберетъ ся куда небудь сама собѣ, то плаче, плаче, такъ що й Господи! бо объ Василевî нî чутки, нî вѣсточки; якъ у воду впавъ.

Отъ и Пилипôвка, отъ и Ганнино зачатіе; зачали парубки засылати старостôвъ до дѣвчатъ. Знай люде швандяють по вулицяхъ съ паличками у рукахъ. То гляди: идуть двое поперевязованî рушниками, бодрятъ ет, выхваляютъ ет; отъ тамъ и тамъ таку-то за такого просватали. А иншî свинячою стеж-

— 39 —

кою, по пôдъ плотами, мовчки собѣ идуть и пôдъ плечемъ, за-
мѣсть хлѣба святого, несуть..... гарбузъ! Еге! нîгде дѣтись;
якъ заробили, такъ и ôдвѣчати.

Не однî старосты заходили до старого Наума, сватати
Марусю; такъ щожь? „Таточку мой рôднесенькій! я имъ, каже,
пôднесу по чарцѣ!“ Старый було гримне на неи: „Чи ты дурна,
та божевольна! Чомъ ты не йдешь! люди хорошî, чесного роду,
парень бойкій; чи тобѣ поповича, чи купця треба?“—„Василя!
а коли не Василя, то й нîкого!....“ каже Маруся. Мати еи
у сльозы, а батько було ажь розсердитъ ся, та й крикне: „Та
де того Василя озьмемо? Теперь ты людей цураешь ся, а тамъ
стануть и тебе людѣ цуратись и досидишь ся до сивои косы.“—
„Дарма таточку! Безъ Василя не страшна менѣ и домовина,
не то сива коса.“

Здвигне тôлки плечами Наумъ, подума: нехай ще до того
году, тай замовчить. И юму жалко було, що про Василя не
було ніякои чутки; бо онъ юго дуже любивъ и усе надъявъ
ся, що онъ съ собою що небудь до путя зробить.

Отъ и мясницѣ пройшли и усюды пôшла слава, що Дро-
тôвна Маруся и горда и пышна; за тутешнихъ парубкôвъ не
хоче, а жде собѣ панича изъ за моря. Вона про сюю славу
знала, смѣялась и каже було: Дарма! ще пôдожду. Парубкамъ
же хочь и крѣпко досадно було, що така красива и богата
дѣвка у ладъ не даетъ ся, та нîчого було робити: силою не
озьмешь.

Пройшовъ и пôстъ, ôдговѣлись й — слава тобѣ Господи! —
дождались Воскресенія. Маруся у великодну суботу сама учи-
нила паску, положила туды яечокъ, имберю, бôбкôвъ, шапрану,
и спекла ся паска, и высока и жовта, и ще у печи зарумяни-
лась. Полагодила усе що треба, а на самый великдень у ранцѣ
зъ батраками понесла до церкви на посвященіе паску, баранця
печеного, порося, ковбасу, крашанокъ зъ десятокъ, сало и грудку
соли, и розôславши на цвинтарî у рâду зъ другими хустку,
розложила усе гарненько, якъ еи мати навчила, бо Настя пôсля
недуги не пôшла зъ двора. Наумъ же ставъ у церквѣ божой
и молитъ ся.

Коли Наумъ приходивъ до церкви молитись, то вже справ-
ды моливъ ся, а не ловивъ вѣтровъ, не розглядавъ и сюды и
туды; а стоявъ, якъ и треба, нîначе передъ самымъ Господомъ,
Царемъ небеснымъ, и тôлки слухавъ, що читають и спѣвають.
А сьогодня, у такій великій празникъ онъ ще бôльшь моливъ
ся, и на сердцî, такъ юму було весело, якъ и усякому богобо-
язному, кого приведе богъ дождатись великодня. Отъ якъ онъ
стоить и молитъ ся, служба божая спѣваетъ ся, выйшовъ на
середъ церкви читати Апо:тола..... и хтожь? Василь!.... Наумъ

— 40 —

дивитъ ся, и самъ собѣ не вѣрить, чи се ôнъ, чи не ôнъ? Роз-
глядѣвъ хорошенько, ажь зовсѣмъ ôнъ! Та ôнъ же вовсѣ не
письменный! Якъ же ôнъ буде читати? Може навманьня, безъ
книжки, може вытвердивъ на память? побачимъ! — Отъ Ва-
силь вже и Павла чтеніе сказавъ, тай почавъ... та що за го-
лосъ важный! Чистый, голосный, пôдбасокъ, та понятный... Отъ
Наумъ и дума: бачивъ я слѣпорожденного, що читавъ псал-
тырь, также безъ книжки, а Василь такъ у книжку дивитъ ся,
хиба чи не хваста? Може на память ôдъ дяка перенявъ, та
буцѣмъ то й письменный? Такъ одже за титлу зачепивъ ся,
тай розобравъ по троху... отъ и дочитавъ безъ помылки; отъ
и Алтилую по закладках знайшовъ.... Нѣ! якбы не письмен-
ный, то не зумѣвбы Апостола, та ще й на самый великдень,
прочитати!

Прислухуетъ ся Наумъ, Василь спѣва. Якъ же почавъ
Херувимську, такъ таку, що й самъ дякъ не вмѣвъ у ладъ
узяти, а Василь безъ запинки такъ усѣ голосы и покрыва, и
переводы выводить, самъ и кônча, самъ впять и почина. Тогда
вже Наумъ зовсѣмъ положивсь, що Василь ставъ письменнымъ:
та колижь ôнъ справивсь и де пробувавъ? Нехай, дума собѣ,
опōсля знати-му. Якъ выйшовъ панъ-отець зо хресты паску
свяченую почитовати народъ рушивъ съ церкви, Наумъ зопе-
нивъ Василя, та заразъ и каже: „Христосъ воскресе!" Отъ
похристосовавшись зъ нимъ, якъ довгъ велить, и каже юму
Наумъ: „Чи ще ты насъ, Василю, не забувъ?"—„Нехай мене
богъ забуде, коли..." — „Добрежь, добре сыну! теперь не до
того. Приходь до насъ розговѣтись; а хочь и пообѣдаешь, коли
не пōдешь до дому?"—„Вы менѣ и домъ, вы й родителѣ..." —
„Добрежь, добре. Приходь же, не забудь, я ждати-му."

Сказавши сее, Наумъ поспѣшавъ до дому и дорогою собѣ
дума: не дужежь я добре зробивъ, що не роспытавши Василя,
що ôнъ и що зъ нимъ, тай покликавъ iого до себе. Може ôнъ
вже объ Марусей и не дума, а може вже и жонатъ, а я тōлки
потурбую Марусю и знова розважу еи тоску. Та хочы й не
те; такъ може не ôдкупивъ ся ôдъ некрутщины, такъ що то-
гдѣ робити! Та вжежь побачу. Дасть богъ розговѣтись, а тамъ
буду поправляти, що напортивъ зъ радопѣвѣ, що побачивъ,
нежданно Василя, та ще и письменного! Откиля юму богъ
таку благодать пославъ? Правда, дитина розумна! iюмубъ тōлки
дякомъ бути.

Съ такою думкою прийшовъ до дому и не каже жънцѣ
нічого, що кого ôнъ бачивъ. Прийшла и Маруся и принесла
усе свячене, и байдуже! бо вона якъ не стояла у церквѣ, а при
паскахъ, то й не бачила Василя. Розстановила усе на столѣ,
якъ треба, и налагодила тай дивуетъ ся зъ матѣрю, що батько

— 41 —

не сѣда розговѣвлятись, а ходить собѣ по хатѣ, та дума. Ажь
ось дверй — рыпъ! и Василь у хату. Маруся такъ и не стя-
милась и крикнула не своимъ голосомъ: „Охъ мой Василечку!“
тай стала якъ укопана. Стара Настя тожь зрадовалась, нйначе
богъ зна чому, и кинулась до Василя, и похристосовалась. Отъ
Наумъ бачить, що Василь зъ Марусею стоять и тônлки погля-
дають, онъ на неи, а вона на нього, нйначе зъ роду въ перше
бачатъ ся, отъ и каже имъ: „Чомъ же вы не христосуетесь?“
А Василь и каже: „Не смѣю, панъ-отче!“—„Чомъ не смѣти?“
каже Наумъ; „Законъ повелѣва христосовать ся зъ всякимъ, и
хочбы съ смертельнымъ урагомъ. Похристосуйтесь же по закону
тричй, та нехай васъ богъ боронить ônдъ усякои поганои думки!
Тяжкій грѣхъ у такому святому дѣлѣ думати лукаве!“ Отъ
и похристосовались гарненько. Маруся кинулась до нього зъ
розпросами: „Де се ты, Василечку, бувъ?“—„Знай бо уремя,
перебивъ ъй Наумъ; одно що небудь: або розговѣвлятись або
говорити. Богъ давъ празникъ и паску свячену; дякуючи бога
милосердного, треба розрѣшати безъ усякихъ хлопônѣ и зъ
веселою душею, а говорити будемо опônеля. Сѣдайте лишень;
Господи благослови!“ Стара Настя сѣла за столомъ на лавѣ,
а Маруся бôля неи съ краю, щобъ ближче поратись, Василь
сѣвъ на ослонѣ, старый Наумъ на покуты, а батраки кон-
цй стола. Отъ перехрестившись Наумъ и прочитавши тричй:
Христосъ воскресъ зъ мертвыхъ! заразъ ôдрѣзавъ
паски свяченои и положивъ передъ усякимъ по куску. Покош-
товавши еи берѣжно, щобъ крихотъ не розсыпати пôдъ стôль,
усякъ перехрестивсь и сказавъ: спасибôгъ богу милосердному!
Дай боже и на той годъ дôждати!“ Тутъ вже приняли ся за
печене, поѣли баранця, поросятины; а кôсточокъ пôдъ стôль
не кидали а клали на стôлъ, щобъ опônеля покидати у пѣчь. Далѣ
ѣли ковбасу, сала кусочками нарѣзали и крашанокъ облупили и
порѣзали на тарѣлочцѣ. Отъ сее скônчавши, Маруся усе прибрала
и съ стола тожь берѣжно змела и усѣ крихты, и кôсточки, и
лушпиньязъ зъ яець повкидала у пѣчь, та тогдѣ вже стала по-
давати страву.

Старый Наумъ выпивъ чарку горѣлки передъ обѣдомъ,
а Василь не ставъ, бо каже, ще не починавъ еи пити. Отъ и
подали борщь, а далѣ яловичину покрышили на деревяной та-
рѣлочцѣ, посолили тайѣли — вже звѣсно що не по паньски,
бо виделокъ не водитъ ся — пальцями. Опônеля подали юшку
съ хляками, печене було баранина, а тамъ молошна каша, тай
годѣ, бѣлшь и нічого. Маруся чи ъла що, чи не ъла; ъй лучче
усякихъ розговѣнъ — опрônѣе празника святого — те, що Ва-
силь вернувсь и живъ здоровъ. Захилившись за матѣрь, щобъ
батько не бачивъ, якъ ясочка дивила ся на свого Василечка

— 42 —

а сама будто ложкою достае зъ миски, абыбъ то нӣначе и вона ёсть. Куды ёй вже ёсти! У неи одно на думҷӣ, якъ и у Василя! Такъ той вже черезъ силу ёвъ, бо бōля Наума сидёвъ и не можно було юму злукавновати, щобы хорошенько подививсь на свою Марусю. Пообѣдавши и подяковавши богу, и батьковӣ зъ матърю, якъ поприбйрала усе Марусе, отъ Наумъ и каже: „А въ насъ новый дякъ съогодня Апостола читавъ.“ Настя заразъ и пытаетъ ся: „А хто такӣй и ősкиля ?“—„Озьде ônъ, панъ Василь,“ сказавъ Наумъ тай всмѣхнувъ ся. „Хибажь Василь письменный, щобъ юму Апостола читати ?“ спытала ся Настя; а Марусе такъ уха и насторощила, щобъ чути усе, що будуть говорити. „Бувъ не письменный, а теперь богъ юму розумъ пōславъ; а якъ и що? я й самъ не знаю. Роскажи менъ, здѣлай милость, Василю, якъ се тобѣ свѣтъ ősкрывъ ся? Се менъ на вдивовижу: ще й году нема, якъ ты пōшовъ ősдъ насъ, а навчивъ ся письма, и спѣвати вмѣшь, якъ и самъ дякъ. Де ты побувавъ?“

„Я, дядьку, не бувъ дуже далеко“ ставъ росказовати Василь. „Отъ якъ вы менѣ ősкрыли свѣтъ и ростовковали менѣ, що й я буду пропащій и чужій вѣкъ заѣмь, коли не знайду за себе наюмщика, то я думавъ-думавъ, и трохи зъ ума не зōйшовъ. Правду вы казали: що за грошѣ осѣмдесятъ рублѣвъ, що я ősъ хозяина бравъ? тōлки що на одежу. Щожь тутъ менѣ було робити? Якъ то богъ пославъ на думку: пōди до купцѣвъ, у нихъ хорошій заробōтокъ. Прійшовъ я до залѣзняка; ônъ мене троха знавъ; росказавъ юму усе свое лихо. Ôнъ подумавши, принявъ мене за сто пятьдесятъ рублѣвъ на годъ сѣ тымъ, що коли буду у своѣмъ дѣлѣ справный, то ônъ менѣ и бōлшь прибавить и усе буде прибавляти, бачивши мое стараніе. Я зрадовавъ ся, почувствіи що бōлшь нӣчого не треба, щобъ грошѣ заробити, якъ тōлки бути чеснымъ и свое дѣло нелѣнуючись справляти. Съ товаришами хочь усе й Москалѣ були, заразъ поладнавъ. Тōлки бачу що вони усѣ письменнӣ и хто бōлшь чого зна, бōлшь получа жалованьня. Отъ якъ сѣвъ, и правду вамъ дядюшка скажу що нōчь и день вчивсь и богъ менѣ дарованіе пославъ; и те таки правду сказати: що нашого брачика куды не пōткни, хочь у науку, хочь у яке ревместо, то зъ нього путь буде: не пропащӣ за нього грошѣ. Отъ то я, ősъ Спасōвки то до Рōздва, вывивьсѣ читати и церковне и гражданське, писати по троху вмѣю, цихвру знаю и на щетахъ хочь тысячь десять пудōвъ у роздробъ на хвунты не помыляючись положу; хурщикōвъ росчитаю и хозяйского добра гляжу якъ ока, щобъ и копōйка нӣгде даремне не дѣвалась. Товаришѣ, знаете, охотники на криласѣ спѣвати замѣсть пѣвчеськои, отъ и мене, якъ побачили, що голосъ е, то

— 43 —

й привчили трохи. Поки себе не поставивъ на путь, не йшовъ до васъ дядюшка; и якъ нî тяжко менѣ було не бачивши Марусѣ, та памятуючи вашее слово самъ себе моривъ и не ходивъ сюды. И тожь таки, що хозяинъ знавши мою чеснôсть посылавъ мене не за великими дѣлами по маленькихъ ярмаркахъ; а пôсля Хрещенія, посылавъ уже и далше, и я тôлки що передъ празникомъ отсе привѣзъ їому не малу суму грошей. Якъ же ôнъ мене потѣшивъ добрымъ словомъ и розвѣвъ мою тугу, то я вже певно й прійшовъ до васъ на празникъ, а щобъ вы увѣрили ся, що я не зледащѣвъ, отъ и ставъ я на криласѣ спѣвати и Апостола прочитавъ."

Наумъ выслухавши їого, не стерпѣвъ, та ажь поцѣловавъ їого у голову, и дума: „Що за премила дитина! Не даромъ їого люблю! Такій не пропаде.“ Далѣ и пыта: „Скôлки ты жалованья получаешь теперь?“

Жалованья не щотъ, каже Василь абыбъ стало на одежу! а те важнѣйшь усего, що хозяинъ знавши мою нужду, чого я бою ся и черезъ що вы не ôддаете за мене Марусѣ, самъ хлопоче объ менѣ: теперь посыла мене съ хурою у Водесу, а ôттиля пôду у Москву, и на заводы, и тôлки вернусь сюды икъ Пречистой, а ôнъ менѣ зыськае наіомщика каже, хочь пятьсотъ рубѣвъ потерю! у восени, якъ скажуть наборъ, самъ и ôддасть, а грошѣ, каже, будешь отслужовати.“—„Нехай тобѣ богъ помага!“ сказавъ Наумъ; а далѣ подумавши й каже, „Чогожь бôльше думати? Присылай вôвторокъ, пôсля завтра, людей, бери рушники; и тобѣ веселѣше буде у дорозѣ и Маруся тутъ свѣтомъ не нудити-ме. Теперь нîчого боятись. Се вже певно, що ты наіомщика поставишь. Дасть богъ вернешь ся, у восени и весѣлья.“

Не можно и росказати, якъ зрадощѣли и Василь и Маруся! Заразъ кинули ся ажь до нôгъ батьковыхъ и цѣлующе ихъ, и руки їому цѣлующе, и самы обнîмутъ ся, и зновъ до нього кинутъ ся и дякують їому, то до матери, то впять до нього, и не тямлять себе, и що робити не знають.... Довго дививъ ся на нихъ Наумъ, та все нишкомъ смѣетъ ся та дума: то то дѣти! Далѣ й каже: Годѣжь, годѣ! Пустѣтежь мене; мы ляжемо съ старою спати, бо я усю нôть стоявъ на Дѣчніи, ажь поки Христа дочитались; а вы, хочете, дома сидѣте, або гуляти идѣте, до колысокъ; та тôлки самы не качайтесь, бо грѣхъ для такого празника съ сею пустотою возитись.“

Якъ вже той день у Василя та въ Марусѣ було, намъ нужды мало: бо звѣсно, чи ходили, чи сидѣли, а усе объ однôмъ говорили: якъ одинъ безъ одного скучавъ; коли, що, и якъ думавъ; якъ нî думано нî гадано вони побачились, яка ще радость буде якъ уже посватаютъ ся, отъ таке усе говорили, та голубили ся, та миловали ся.

— 44 —

Одже и вôвторокъ наставъ. И къ вечеру стали дожидати
старостôвъ: прибрали хату, засвѣтили свѣчечку передъ богами;
старî нарядили ся якъ довгъ велить, а що Маруся прибрала
ся, такъ вже нîчого й казати. Отъ постукали и разъ, и у
друге, и у третье, и вôйшли старосты, и подали хлѣбъ, и гово-
рили старосты законнî рѣчи про куницю, якъ и попередъ сього
було. Заразъ Наумъ и каже, буцѣмъ то съ сердцемъ: „Та що
се за напасть така? Жѣнко! що будемо робити? Дочко! а
ходи ке сюды на пораду!“ Маруся выйшовши изъ кôмнаты,
засоромилась — Господи! почервонѣла що твôй макъ, и не
поклонившись, заразъ стала бôля печи, та колупа еи пальцемъ.
Отъ Наумъ и каже: „Бачите ловцѣ-молодцѣ, що вы наробили?
Мене зъ жѣнкою смутили, дочку пристыдили, що скоро пѣчь
зовсѣмъ повалить, мабуть дума тутъ бôльш не жити. Гай! гай!
Такъ ось що мы зробимо: хлѣбъ святый приймаемо, доброго
слова не цураемо ся, а щобъ вы насъ не порочили, що мы
передержуемъ куницѣ, та краснî дѣвицѣ, такъ мы васъ повя-
жемо и тогдѣ усе добре скажемо. Дочко! прийшла й наша
черга до прикладу казати; годѣ лишень пѣчь колупати, а чи
нема чимъ сихъ ловцѣвъ-молодцѣвъ повязати?“ Еще не часъ
було Маруси послухати; знай колупа. Отъ вже мати йй каже:
„Чи чуешь, Марусяю, що батько каже? Идижь, иди, та давай
чимъ людей повязати. Або може нîчого не придбала, та съ со-
рому пѣчь колупаешь? Не вмѣла матери слухати, не вчила ся
прысти, не заробила рушникôвъ, такъ вяжи хочь валомъ, коли
и той ще е.“

Пôшла Маруся у кôмнату и вынесла на деревянôй тарѣ-
лочцѣ два рушники довгихъ, та мудро вышитыхъ и хрестъ на
хрестъ покладеныхъ, и положила на хлѣбовî святому, а сама
стала передъ образомъ тай вдарила три поклоны, далѣ отцю
тричî поклонила ся у ноги и поцѣловала у руку, и ненцѣ
также; и узяви рушники. пôднесла на тарѣлочцѣ перше
старшому старостѣ, а тамъ и другому. Вони уставши, тожь
поклонили ся, узяли рушники и кажуть: „Спасибôгъ батьковî и
матерѣ, що свое дитя рано будили и доброму дѣлу вчили. Спа-
сибôгъ и дѣвцѣ, що рано уставала, тонко пряла и хорошенькî
рушники придбала.“ Повязавши собѣ одинъ одному рушники,
отъ староста й каже: „Робѣтъ же дѣло съ кôнцемъ, розвѣдай-
тесь съ княземъ — молодцемъ: мы приведей, не такъ виноватî;
вяжѣте приводця, щобъ не втѣкъ съ хаты.“ Отъ мати й каже:
„А ну доню! Тыжь менѣ казала, що на те по пятѣнкахъ за-
робляла, щобъ шовкову хустку придбати, та ею пеню звязати.
Теперь на тебе пеня напала, що не усѣхъ повязала.“ Вынесла
Маруся замѣсть хустки шовковый платокъ, красный та хоро-
шій якъ сама. Наумъ йй и каже: „Сьому, дочко, сама чѣпляй,

— 45 —

за поясъ затыкай, та до себе притягай, та слухай іого, та шануй; а теперь іого и поцѣлуй.“ Отъ вони й поцѣловались, а Василь и выкинувъ Маруси на тарѣлку цѣлкового.

Посля сього староста звелѣвъ посватанымъ, щобъ кланялись, першь батьковъ у ноги тричй; а якъ поклонились у третье, тай лежать, а батько имъ и каже: „Глядижь, зяту! Жѣнку свою бій и у ранцѣ и у вечерй, и вставаючи и лягаючи, и за дѣло и безъ дѣла, а сварись зъ нею по усякъ часъ! Не спрашляй й нй платьтъ, нй одежи; дома не сиди, таскай ся по шинкахъ, та по чужихъ жѣнкахъ; то зъ жѣнкою, у парцѣ, и зъ дѣточками якъ разъ пôдете у старцѣ. А ты, дочко, мужику не спускай и нй у чѣмь юму не поважай; коли дурный буде, та поѣде у поле до хлѣба, а ты йди у шинокъ, пропивай останній шматокъ; пій, гуляй, а онъ нехай голодуе; тай въ печй нйколи не клопочи; нехай паутиньнямъ застелить ся пѣчь; отъ вамъ и уся рѣчь. Вы не маленькй вже, самы розумъ маете, и що я вамъ кажу, и якъ вамъ жити, знаете.“ А староста и крикнувъ: „За таку науку, цѣлуйте дѣти батька въ руку.“

Поцѣловавши, покланялись матерѣ тежь тричй. Мати не казала имъ нйчого; й законъ велить, благословляючи дѣточокъ, толки плакати. Далѣ староста сѣвъ и каже тричй: „Христосъ воскресъ!“ А старй юму у водѣтъ тежь тричй: Воистинну воскресъ!“ Старосты кажуть: „Панове сватове!“ А сваты казуть: „А мы радй слухати!“ Старосты кажуть: Що вы бажали, то мы здѣлали, а за сіи речи, дайте намъ горѣлки гречи.“ А старй й кажуть: „Просимо милости на хлѣбъ, на сôль и на сватаньня.“ Посля сього посватаныхъ и посадили, звычайно на покутъ, на посадъ. Батько сѣвъ бôля зятя, а мати звѣсно, покралась сама и страву на стôлъ подавала, бо вже Маруси не годило ся съ посаду уставати. Старосты сѣли на ослонѣ коло стола. Поки мати страву носила, батько ставъ частовати старостовъ. Першій староста покоштовавъ, покрутивъ головою, поцмокавъ, тай каже: Што се сватушка, панушка, за напитки? Скôлки мы по свѣту нй зажали, а такихъ напитковъ и не чували, и не видали и не коштовали.“ — „Се мы таке для любезныхъ сватовъ зъ за моря придбали,“ каже Наумъ и просить: „Ось нутежь, усю покушайте. Зверху хороша, а на сподѣ самый гарный смакъ!“ Выпивъ староста, зморщивъ ся, закректавъ, тай каже: „Ôдъ сього зразу почервонѣешь якъ макъ. Глядьте лишень, сватушка, панушка, чи не напоили вы насъ такимъ, що може й на стѣну полѣземо?“ „Та що се вы на насъ съ пенею?“ казавъ Наумъ: „Тутъ таки що мудре само по собѣ, а то ще ось що: ишла баба Ôдъ. Яховъ, та несла здоровья сѣмь мѣховъ, такъ мы у неи купили, сѣмь золотыхъ заплатили, та въ напитокъ пустили.“ А старо-

— 48 —

Къ собѣ матѣнку бажала.
А матѣнка на бережечку,
Е човничокъ и веселечко :
Потопай, мое сердечко!

Та въ недѣленьку рано,
Чогось тое та море грало:
Тамъ Марьечка потопала,
Къ собѣ Василька бажала.
А Василько та на бережечку,
Е човничокъ и веселечко :
Не потопай, мое сердечко!

Далѣ дѣвчата бачучи, що просватані собѣ сидять и опрōць себе нікого не бачуть и нічого, що бōля нихъ робить ся, не чують, захотѣли ихъ зачепити и повеселити, тай заспѣвали:

Та въ саду соловейко не щебетавъ,
Тымъ Василь Марусѣ не цѣловавъ;
Якъ же соловейко защебетавъ,
Василько Марусю поцѣловавъ.

Тутъ усѣ зареготались на усю хату и Наумъ напавсь, щобъ таки дѣти поцѣловались; а имъ на руку ковинька! Далѣ дѣвчата, буцѣмъ то жартуючи и заспѣвали:

Та ты душечко наша Марьечко!
Ламлѣте роженьку,
Стѣлѣтъ дороженьку,
Щобъ мягко ступати
На двѣръ танцьовати,
Съ скрипками, съ цимбалами,
Съ хорошими боярами.

Якъ же вселухавъ ся у се Наумъ, та якъ росходивсь! притьмомъ давай музику, тай давай! Нігде дѣтись: побѣгла моторнѣша изъ усѣхъ, отъ таки Домаха Третякōвна, до скрипника тай прикликала іого. Батечки! пōдняли ся танцѣ та скоки, такъ що ну! Набѣгла повна хата людей, якъ почули, що старый Наумъ та просватавъ свою дочку. То ще мало що у хатѣ, а то и около ôконъ було багацько, такъ и зазирають; а бōля хаты дѣвчата съ парубками носять ся, дѣвчата дрōбушки выбивають, парубуцтво гопака гарцюе, батько зъ матѣрю знай людей частують... така гульнѣ була, що крый боже! Троха чи не до свѣта гуляли. Толки Василь та Маруся нікого не бачили и дивовали ся, що такъ швыдко народъ розōйшовъ ся. За голубі іньнямъ, та за милованьнямъ, не счули ся, якъ и нōць минула ся.

— 49 —

Не дай боже чоловѣковî печали, або якои напасти, то
уремя иде не йде мовь ракъ повзе. А якъ у радости, то и не
счуешь ся, якъ воно бѣжить, якъ ластôвка пропліве. Думаешь
одинъ день пройшовъ, ажь гляди, вже й тыжня нема. Такъ
було зъ Василемъ и зъ Марусею: усе въ купцѣ, та въ купцѣ,
якъ голубъ зъ голубкою. И у городъ и на мѣсто, и до колы-
сокъ, и на вгородъ, усе у купчѣ собѣ ходить. И у манастырь
на богомолья у купцѣ ходили и молебень наньмали, що Ма-
руся обѣчяла, коли буде посватана за Василя. Тѣки, притѣки,
ажь ось и Проводы! У сее уремя хозяинъ юго высыла хуру
и Василевî зъ нею треба выступати. „Охъ намъ лишечко!
скрônзь слѣзъ кажуть обое; мыжь и не наговорились, мы й не
надивились одинъ на одного... нîначе сьогодня тôtлки зôйшли
ся.“—„Не плачь. Василечку.“ каже Маруся, „ты у дорозѣ и не
счуешь ся, якъ и Спасôвка настигне, тогда вернешь ся сюды
и будемо у купцѣ. Гляди тôtлки, щобъ ты бувъ здоровый; не
скучай и не удавай ся у тугу безъ мене; а я оставши ся безъ
тебе, рано и вечцръ буду слѣзоньками вмывати ся...“—„Годѣнь,
годѣ, моя перепѣлочко! Не плачь, моя лебѣдочко!“ каже Йи
Василь, пригортаючи до свого серденька. „Нехай я на чужой
сторонъ одинъ буду горе знати, а ты тутъ зôставши ся будь
здорова и весела та дожидай мене. А щобъ намъ одраднѣшь
було, такъ прошу тебе, вечцрня зôрочка якъ зôйде, то ты спо-
минаючи мене поглядай на неи; у ту пору я стану зорьоваţи,
гляну на тую зôрочку и знати-му, що ты на неи дивишь ся,
то менѣ одраднѣшь буде, нîначе я дивлю ся на твои очицѣ,
що якъ зôрочки сьяють. Не плачь же, не плачь!....“ Отъ такъ
то вони у останнî часы розмовляли и обое плакали безпере-
станно! А якже прийшло зовѣмъ прощатись, такъ що тамъ
було! Коли вже и старый Наумъ такъ и хлыпа, якъ мала
дитина; а мати глядячи на сльозы та на тугу Марусину, ажь
злягла, такъ що про молодыхъ и казати! На прощаньньи вы-
прохала Маруся у Василя сватаный платокъ, що замѣсть хуст-
ки юму дала, за тымъ щобъ часомъ дорогою не загубивъ и що
вона на неи, мовь на нього дивити-метъ ся. Поваживъ еи Ва-
силь, ódдавъ, а вона положила у той платокъ горѣшки, ще тй,
що стъ перва на перва Василь давъ йй на весѣльги, завязала,
тай положила до серденька, тай каже: „Тутъ воно лежати-ме,
ажь поки ты вернешь ся и самъ озьмешь.“

Сякъ-такъ, Василь на силу вырвавъ ся ôтъ старыхъ, а Ма-
руся пôшла юго провожати. То було на самî Проводы, и треба
було черезъ кладвище ити, де на гробахъ у той день усъ по-
минають своихъ родичѣвъ. Отъ Маруся узяла й мисочку, щобъ
своихъ помянути. Положила курку варену, три вязки бубликôвъ,
буханець, два кныша, та зверху пятаковый медяникъ, та узяла

4

— 50. —

материну калитку зъ грōшми, щобъ старцямъ подати; а Василь
тожь зъ нею нѣсъ у хустцѣ ажъ три десятка крашанокъ. Прин-
шли на гробы, ажъ панъ-отець вже и тамъ. и збираетъ ся
правити панахиду. Маруся поставила до гурту и свою мисочку
и граматку батюсцѣ подала. щобъ помянувъ еи родичѣвъ.

Маруся смутна й невесела усе молила ся, та знай поклоны
била; якъ же засипѣвали дяки: ни печали, ни воздуханія
такъ вона и захлыпала, тай каже: „Якъ ты вернешь ся, Вас-
силечку, то моске мене на сѣмъ кладвищи будешь такъ поми-
нати.” Василь ажъ здыгнувъ посѣд такого слова и хотѣвъ ся
зопинити, щобъ выкинула таку думку зъ головы, такъ у са-
мого сльоза такъ и бье. а на сердцѣ туга така пала. що юму
духъ такъ и захватуе, и самъ не зна, өтъ чого юму се такъ
е. Ослужили панахиду. подала Маруся мисочку панъ-отцеві,
а старцѣвъ божихъ обѣлила крашанками и грōшми за цар-
ство небесне номершихъ. Посѣдали люде на гробахъ трапезо-
вати и поминати родичѣвъ, а Маруся вже не до того: Василь
ледве промовивъ, що вже пора юму ити до хозяйства. Батечки!
якъ заголосить Маруся, та такъ и повисла юму на шю! Вы-
цѣловала юго... що то? и въ өчи, и у лобъ, и у щоки. и у
шю... Даль нейначе хто ся направивъ, разомъ покинула юго,
очицѣ засыпли, то була блѣдна, а тутечка почервонѣла, та такъ
голосно. нѣбы не вона. сказала Василеві не зопиняючись: „Ва-
силю! на кладвищѣ мене покидаешь, на кладвищѣ мене и знай-
дешь!... Номинай мене. не удавай ся у туту... Прощай на
вѣки вѣчные!... Тамъ побачимось!”

Се сказавши, не озираючись пōшла до дому швыдко, сту-
паючи такъ легесенько нейначе и землѣ не доторкаетъ ся. А
Василь? нейначе грōмъ бōля юго вдаривъ! стоить якъ укопа-
ный... Даль дуже тяжко здохнувъ, пōднявъ очи до бога, пере-
хрестивсь, вдаривъ поклонъ и припавши на мѣсе, де Маруся
стояла, цѣловавъ землю, замѣсть еи боячись и самои думки
объ тōмъ, що сказала юму Маруся, а далѣ промовивъ: „Господи
милосердный! Нехай я одинъ усѣ бѣды претерплю, нехай я
вмру, тōлки помилуй мою Марулю! Дай намъ пожити на сѣмъ
свѣтѣ, а въ тōмъ, якъ твоя воля свята! тай пōшовъ тихою
ступою до господы.

Чи давно наша Маруся була веселенька якъ весѣнна зо-
рōнька говорлива якъ горобчикъ, проворна и жартовлива якъ
ластōвочка, а теперь точнѣсѣнько якъ у воду опущена. Гово-
рити, мало и говорить; сяде шити, то чи стѣбнула голкою, чи
нѣ, чи выведе нитку, чи нѣ, а заразъ и задумаетъ ся и руче-
нята послклада; пōде у вогородъ полоти, стане надъ грядкою, та
хотъ цѣлый день стояти меть, нейчого не зробивши, поки мати еи
не покличе; приставить обѣдати, то або у нетоплену пѣчь, або

— 51 —

забуде чого положити, або усе у неи перекипить, що бести не
можно; та до того довела, що нічого робити! узялась мати
впять сама порати ся. Часто гримавъ на неи батько и ласкою
уговорювавъ, щобъ не журила сі, щобъ у тугу не вдавала ся,
що туга зъєсть еи здоровья. зачахне, занедужа, и якій одвѣтъ
дасть богу, що ні найлуччу милость божу здоровья, невмѣла
зберегти и занапастила вовесѣ... Щожь? толки еи и рѣчей:
„Таточку, батечку и ты матѣнко рѣднесенька! Щожь менѣ
робити, коли не можу забути свого горлѣ! не можу не думати
объ моему Василечкові! Свѣтъ менѣ не милый и ніщо не роз-
веселяе. (Сердце мое розрываетъ ся дивлѣчись на васъ, що вы
объ менѣ убиваетесь, та що буду робити? Я й сама свої тузѣ
не рада: толки у мене й думки: де то теперь мой Василь?
Знаю, що часъ, що день, онъ ўдъ мене усе далші; отъ мене туга
й душить! Не воруште мене, не зальмайте мене, ніначе вы й
не бачите нічого; не розважайте мене; менѣ ніначе легше,
якъ я журю ся у волю и ніхто менѣ не мѣша." — Пора-
дившись межь собою старій, дали їй волю: нехай, кажуть, якъ
зна, такъ съ собою и робить. Надѣливъ ся богъ розумомъ,
вона й богобозлива и богомольна, такъ еи Отець милосердный
не оставить. Нехай поступа, якъ зна!

И ще съ того дня, якъ проводила Василя, не надѣвала
Маруся ніякои скиндѣчки, ніякои строчки: якъ повязала голову
чорнымъ, шовковымъ платкомъ, такъ и пôшло; все чорный
платокъ, тай годѣ! То охоча була по недѣляхъ, та по празни-
кахъ до церкви ходити, а то и у будень, коли почуе, що дзво-
нять, то мерцѣй и йде. Що божій день, любиме мѣце, куды
було ходить, се у боръ на озера, де зъ Василемъ у перше
ходила; саде тамъ подъ сосонкою, розгорне платокъ, що Василь
й зоставивъ, дивитъ ся на нього та свои горѣшки пересыпа у
руцѣ, тай поплаче... Толкижь що начне вечерѣти, вона вже й
сидить на приспѣ и выгляда вечѣрнои зôроньки... Блысне вона...
тутъ Маруся заразъ стане така рада, така рала, що не то що!
„Онде мой Василь!" сама собѣ розмавля... „Ôнъ дивитъ ся на
свою зôрочку и зна, що и я дивлюсь!.. Отъ такъ блыстять и
іого очицѣ, ткъ було бѣжу юму на зустрѣчь..." И вже тутъ
еи хочь кличь не кличь, хочь що хочь роби, а вже ні зъ
мѣсця не поде и очей ўдъ зврки не зведе, ажь поки вона
зовсѣмъ не зайде; тогда тяжко здохне и скаже: „Прощай же,
мой Василечку! ночуй зъ богомъ та вертайсь швыдче до твоені
бѣднои Марусѣ!" Увôшовшижь у хату, перецѣлуе усякій го-
рѣшокъ и платокъ разбѣ сто поцѣлуе, та згорнуви, при-
ложить до сердця, та такъ и заночуе; а вже й не кажи, щобъ
спала добре, якъ треба!

— 356 —

Гал. Юго не пускай... цуръ юму! я боюсь юго... Ну бо, швыдче защѣпни.

Ол. Тадже й защѣпнула.

Гал. Держи, душко, и плямку, та крѣпко, а то ônδôrve...

Ол. Тай держужь.

Голосъ (за дверима и стуканье въ дверй зъ надвору.) Дома хо-
зяинъ? Отоприте!

Ол. (держачи дверй, до Галочки, прижавшои ся у другônмъ кутку,
въ пôвголоса). А що сказати?

Гал. (въ кутку, дрожачи отъ страху) Скажи, що нема нî-
кого у хатѣ.

Голосъ (и зновъ стукъ). Эй, кто есть? Отоприте...

Ол. Нема нîкого у хатѣ, идѣте далшь...

Голосъ. Какъ нема?... А кто же говоритъ? Отопри сей-
часъ!

Ол. (все держачи дверй, до Галочки тихо). Охъ, душко! Я такъ
и трушу ся... Бою ся, троха се чи не москаль?...

Гал. (еще бôльше ховае ся). Та не бôй ся нîчого, тôлки
держи...

Голосъ. Кто держитъ?... Кто говоритъ?.. Отопри!...

Ол. (до дверей). Та я вамъ кажу, нîкому ôтперти; нîкого
нема, хата пустѣсѣнька...

Голосъ. А кто же говорить? Ты и отопри.

Ол. Тай мене нема. (до Галочки тихо). Цуръ юму, якій
страшный! Я такъ и трушу ся.

Голосъ. Хорошо же, не отпираете? Я знаю, это Галочка
говоритъ, не отпираете? Будете меня помнить!... Я пришелъ,
чтобъ переговорить... хорошо же, увидите!

Ол. (прислухуючись). Отже, троха чи не пôшовъ...

Гал. (скрадае ся до ôкна на пальцяхъ, зъ великимъ страхомъ,
хоче заглянути и впять отскакуе назадъ.) Охъ, лишечко! боюсь и
глянути... Онде... онде вже пôшовъ... онде и хвôртку за собою
зачинивъ... (стоитъ посередъ хаты) Охъ, на силу душа ôд-
дыхнула, а серце такъ и колотитъ ся!... Иди, сѣдай, не бôй ся,
вже не вернетъ ся...

Ол. (не сходячи зъ мѣсця). Не здужаю зъ мѣсця зôйти...
ноги одубѣли, а руки такъ и прикипѣли до защѣпки... отъ хиба
не страшный!...

— 357 —

**Гал.** (отводить еи отъ дверей). Та ну бо вже не бой ся, вже
ônъ далеко. Бачь, яка ты боязлива !...

**Ол.** А то й не боять ся такого? Щежь то хороше, що
ранокъ, а якбы такій прійшовъ смеркомъ, то я тутъ бы и
вмерла !

**Гал.** Зовѣмъ нічого іого боять ся. Не пусти, прожени,
тай годѣ.

**Ол.** А ты й не злякала ся? Ну, ну, якъ стѣна побѣлѣла.
Хтожь се такій страшный бувъ? Я іого овсѣ й не бачила.

**Гал.** Чогожь ты злякала ся?

**Ол.** Затымъ, що ты бояла ся.

**Гал.** Я думала, що ты зуздѣла, якій оѣнъ е страшный, та
на тебе глядючи дуже злякала ся.

**Ол.** А я, на тебе дивлячись, собѣ злякала ся и не бачучи
іого... Бачь, які мы собѣ!.. (смѣютъ ся обыдвѣ). Годѣжь реготати
ся, нічого и не наробимо; сѣдай лишень, дѣвко, та роби (сѣда-
ютъ и роблять). Роскажи менѣ, будь ласкова, хто се такій при-
ходивъ? Адже ты іого бачила?

**Гал.** Еге! тымъ то я й злякала ся, що побачила, хто йде...
Се, коли хочь знати, се мòй женихъ приходивъ...

**Ол.** Женихъ? Охъ менѣ лихо! Чи не дурнажь ты зовѣмъ?
якъ такі можна такъ жениха шанувати? Що оѣнъ теперечки
скаже?

**Гал.** Потурати юму! Се такій женихъ, що цуръ юму оѣтъ
мене!

**Ол.** Якихъ у неи до гаспида жениховъ! Кого нi почуешь,
усякъ ѣи сватавъ. Мабуть съ сотню вже е. Колибъ до мене ихъ
съ половину прислала! А то мы не стакъ багатй, тай дѣвчатъ
насъ у батька ажъ трое, такъ нi одинъ злыдень и не навѣда-
етъ ся. Тебе знають, що ты одна, а батько багатый, уся худоба
достанетъ ся, такъ тымъ и топчутъ ся. Тыжь пôдешь за нього?

**Гал.** А щобъ оѣнъ не дôждавъ съ своимъ поганымъ родомъ!
Були, були люди, а то вже выявивъ ся якійся-то приказный.
Та стыдкій, та мерзеный; и горѣлку пье добре, и кабаку крêпко
вжива, тай посватавъ ся. Якже мòй панъ-отецъ напрямки юму
ôдрзавъ, такъ оѣнъ и розлютувавъ ся, и побоживсь, що зробить
панъ-отцевй яку бѣду. Тымъ то я й злякала ся и заперла ся
ôдъ нього. Цуръ юму!

— 358 —

**Ол.** О шкодажь! Мыбъ зъ нього тутъ поглузували, посемь ялись бы, тай протурилібъ іого...

**Гал.** Нехай вѣтъ ся, куды хоче. Менѣ й дивити ся на нього гидко, не то щобъ зъ нимъ говорити! Ну іого къ сыну! и не споминай про іого. И безъ нього менѣ нудно! *(вздыхае)*

**Ол.** Вже я бачу, що тобѣ не сьогоднѣ нудно; адже пере стала до насъ и на вулицю выходити. А того не знаешь, що тѣлки задля тебе усѣ ажь зъ города зôходятъ ся, якъ купцѣ и школярѣ, тай паны. Чи знаешь, якъ ты не выйшла до насъ у короводѣ грати, то той увесь народъ, побачивши, що тебе нема, розойшовъ ся.

**Гал.** А выбъ собѣ самы грали, що вамъ до людей?

**Ол.** Оттакъ пакъ! Будемо самы задля себе и грати и спѣвати? Мы на те дѣвчата; не для себе граемо, а щобъ люди на насъ дивили ся, та завидували.

**Гал.** Такъ отъ що!

**Ол.** А въ тебе, мабуть, и не така натура? Ну, ну таки всяка!

**Гал.** Шожь за мною запримѣтила? А ну, скажи.

**Ол.** Куды! За тобою нічого нема. Ты усе граешь зъ нами, ажь геть, бôля великого садка. Якже хто выйде... знаешь.. та сяде бôля дворовъ, на колодкахъ, ташь ты и почала усе туды короводъ водити, або у хрещика, усе туди бѣжишь. А чого се такъ? га?

**Гал.** *(съ замѣшательствомъ)*. Тамъ бо панъ-отецъ мôt садовить ся и любить дивити ся, якъ я граю.

**Ол.** Панъ-отець? Охъ, ты хитра! А съ панъ-отцемъ та сидить... панъ охвицеръ.. А що? напекла раковъ? Почервонѣла? Я усе знаю...

**Гал.** *(стыдячись)*. Що?... що ты знаешь, кажи, кажи усе.

**Ол.** Знаю, Галочко, усе знаю. Якъ тѣлки ты выйдешь до насъ, а тутъ де озьметъ ся и охвицеръ, та прямо до твого панъ-отця, и посѣдають собѣ на колодкахъ. А ты тутъ якъ та дзига, усе передъ ними, та коло нихъ; а мы тѣлки пôдбѣгаемъ за тобою. Якже вони пôдуть собѣ, то у тебе и голова розболить ся, и ноги потомили ся, и втѣкаешь до дому... а зачимъ... Знаю, усе знаю. Затымъ, що твой панъ охвицеръ... я хотѣла сказати, панъ-отецъ вже дома, такъ задля нього вертаесъ ся..

— 359 —

**Гал.** (засмутившись, протяжно). И вѣстимо!...

**Ол.** Такъ тамъ бо и охвицеръ твōй. Тай що то: и сьогоднѣ у васъ, и завтра, и пōсля завтрього, и по усякъ божій день усе ôнъ у васъ. Нехай же ôнъ съ панъ-отцемъ, а ты чого туды?

**Гал.** Але! послухай лишень, що й я тобѣ скажу. Коли прійде до насъ пакъ, такъ требажь чимъ тамъ звычайно іого попоштувати; отъ затымъ я й стараю ся. А другу рѣчь тобѣ, Оленочко, скажу: тōлки начни слухати, що ôнъ и якъ говорить то й забудешь усе и не ôдойдешь ôдъ нього. Якій то ôнъ розумный! Чого то ôнъ не зна! Та якъ стане росказувати, то я й заслухаю ся, и задивлю ся на нього, такъ що й роботу покину, голку зъ рукъ вущу... и сама себе не тямлю. Отъ ей богу, що правда!

**Ол.** (съ участіемъ). Галю, Галю! Диви ся, та не задивлюй ся, слухай, та не заслухай ся. Свōй розумъ держи.

**Гал.** Охъ, сестро, що менѣ робити! Тобѣ тōлки самōй признаю ся, — будь ласкова, не росказуй нīкому, може полегша, якъ тобѣ роскажу: сама не знаю, що зо мною стало ся? Безъ нього усе менѣ нудно, тяжко, усе жду іого... іого одного бачу, и бōлшь менѣ нīкого не треба...

**Ол.** Галю, Галю! щожь съ сього?

**Гал.** Я й сама не знаю, що й робити съ собою? (съ слезами.) Мы зъ малу усе съ тобою у купѣ. Навчи, що менѣ робити! Поможи менѣ !...

**Ол.** Чимъ же я, душко, тобѣ поможу?... Лихо тобѣ... любишь іого, якъ и сама бачишь...

**Гал.** То-то мое й горечко, що люблю іого!... Я вже давно запримѣтила, що полюбила іого, тай була веселенька, сама не знаю чого. Якже ôнъ, отсе два тыжнѣ, чогось ставъ журити ся, то й я зъ нимъ, моя душко; та якъ у воду опущена!... А ось на тōмъ тыжнī и переставъ бувъ ходити. Господи! якъ я за тî днѣ не вмерла, не знаю! Далѣ и прійшовъ, та такій смутный! слова не почуешь ôдъ нього Усе дивитъ ся на мене, мовчить, а тутъ у вочицяхъ и видно сльозы... а я швыдче у кōмнату, тай заллю ся слѣзами!.. Такъ менѣ важко, душить мене, мовь душа съ тѣла хоче выйти...

— 360 —

**Ол.** Такъ и не жури ся, моя Галочко! Хочь, побожу ся тобѣ, що й охъ тебе любить.

**Гал.** (горестно) Не хотѣлабъ я сього ніколи!

**Ол.** А чомужь?

**Гал.** Нехай бы я сама страждала, охъ бы сього и по вѣкъ не знавъ и не мавъ бы ніякого горя, а я свое лихо поховалабъ у сырой землі съ своимъ дѣвованнячкомъ!... А якъ охъ мене ще полюбить, що съ того?

**Ол.** Якъ що? коли дуже полюбить, то й озьме тебе за себе. Ты станешь панею, будешь щаслива...

**Гал.** *(задумуе ся опустивши руки)*. Щастя!... Хто охъ?... хто я? О горечко!...

**Ол.** Не журись бо попередъ усього... Отже хтось иде... Може впять дверей держати?...

**Гал.** *(глянувши у охъно)* Е нѣ, сьому й оѣчинити дверй треба. *(поспѣшно утирае заплаканй очй и оѣчиняе дверй)*

### Явленіе друге.

### Тйжь и Твердохлѣбъ.

**Тверд.** Добрыдень вамъ, дѣвчатка!

**Гал.** *(и Ол.)* *(низько кланяючись)*. Будьте й вы, дядюшка, здоровы!...

**Тверд.** Галю душко! А чи дома вашъ панъ-отець?

**Гал.** Вони дома, тамъ десь, боля батраковъ; хуру мають оѣпирвляти.

**Тверд.** *(Оленѣ)*. А потрудѣте ся, стало быть, Петровна, покличте Омеляновича. Скажѣть, що я прійшовъ. Е пильне дѣло.

**Гал.** Куды ъй; вона и не знайде. Побѣжѣмъ, сестро, у двохъ! *(хватаютъ ся за руки)*.

**Тверд.** *(задержуючи Галочку)*. Та нѣ, душко, не трудѣте ся вы. Вона молодша, вона збѣга и пѣшки усюды, а вы посидьте за мною.

**Гал.** Та далечо, що вона не знайде сама. Якъ я побѣжу аз' нею, то и знайду вамъ панъ-отця.

— 361 —

## Явленіе третье.

### Тйжь и Таранець.

**Тар.** Та не треба мене шукати, ось осьде я знайшовъ ся й самъ. Дай боже день добрый вамъ, Потаповичу! Побачивъ, що вы, по ласцѣ вашой, завернули до мене, такъ я покинувъ усе, та мерщѣй до хаты. Сѣдайтежь, пожалуйте; спочивайте, здалеку ишли, втомили ся.

**Тверд.** Не вамъ кажучи, нагрѣвъ трохи чуба, поки дошвандявъ до васъ. Забрались, полагаю, верстовъ за три.

**Тар.** Тай буде таки. Галочко, достань, машечко, тамъ е варена; то пôднеси намъ по чашечцѣ.

**Тверд.** Та не турбуйте ся, Омеляновичу... я не за тымъ прийшовъ...

**Тар.** Отъ такъ пакъ! Буцѣмъ мы васъ не знаемо? Адже не у пустку войшли. Спасибѣ богу, хазяинъ е, и въ нього дещо водитъ ся; и молода хазайка пôднесе, не яка менѣ й турбація. Се вже такъ законъ. Не ônдъ насъ воно стало, не нами й покончитъ ся.

**Тверд.** Благое дѣло, пріятелю мой любезный, не кидати ся старовины. Охъ-охъ-охъ!

**Тар.** Поки будемо по старосвѣтській жити, поты въ насъ и добро буде. Щожь у васъ, у городѣ, чувати, якъ що поводитъ ся?

**Тверд.** А що? усе гараздъ. Войсько муштруетъ ся; казуть, отъ отъ пôдуть на Турка; хочуть, мабуть, Бендерôвъ добувати.

**Тар.** Нехай имъ богъ помага. А городъ хорошій. Добребъ іого до насъ загарбати.

**Тверд.** Та воно такъ, тай сила супостата не малая!

**Тар.** Не журѣте ся, Потаповичу! якъ пôде наше войсько, то Турка такъ припруть, що не своимъ голосомъ закричить: аманъ.

**Гал.** (приносить на деревяной тарѣлцѣ двѣ чашки, пôдносить Твердохлѣбу и кланяе ся). Пожалуйте, дядюшка!

**Тверд.** (одводячи еи рукою) Що се вы робите? хазяину треба попереду.

**Гал.** (кланяе ся). Пожалуйте бо, звольте ся.

— 362 —

**Тверд.** И гостю буде хороше, коли хазяинъ примѣръ покаже.

**Гал.** Пожалуйте бо, а то не ôдôйду.

**Тверд.** (взявши чашку). Не що зъ вами робити. Пôднесѣть же и панъ-отцевî.

**Тар.** (взявши чашку). Та вже объ менѣ не турбуйтесь. И дочка батька не забуде, и хазяинъ себе не зобйдить. Пожалуй-тежь, покушайте.

**Тверд.** (выливае изъ чашки въ блюдце и кланяе ся). Будте же здоровы! Нехай и нашь Харкôвъ процвѣта! А ще може зъ нього буде що путнье!

**Тар.** И пожалуй, повстаемо зъ домовинъ и не пôзнаемо. Тутъ може такъ заселютъ ся, застроютъ ся, що нîгде й ступити буде. А ке, дочко, ще по однôй пôднеси намъ.

**Гал.** (приноситъ горщикъ и зъ него надивае въ чашки и пôдноситъ).

**Тверд.** Чи не багато буде, Омеляновичу?

**Тар.** Хазяинъ то зна, а гость не указчикъ. Пôднеси доню, пôднеси.

**Тверд.** Колижь такъ, такъ ось якъ. Пôднесѣть вы обыдвѣ, дѣвчатка. А мы, старî вышьемо, та отъ що скажемо: нехай же у нашь Харкôвъ зо всѣхъ мѣстъ збйраютъ ся добрî люди, а ледачî геть вѣткають, та нехай дѣвчата красивѣшî надъ усѣ городы въ насъ не переводютъ ся. Чи такъ, прîятелю мой любезный, и вы, дѣвчатка, машечки мои?

**Гал.** И **Ол.** (пôдносячи чашки, кланяютъ ся). Такъ, дядюш-ка, такъ таки.

**Тар.** И я скажу: нехай буде такъ, и усе, усе добре щобъ не переводило ся!

**Тверд.** (вышивши и отдавши чашку). Годѣжь теперь! прîй-майте отсе куды знаете, та идѣть собѣ куды знаете, а намъ тутъ треба де объ чѣмъ поговорити.

**Тар.** Такъ нехай же стоить; мы поговоримо, поговоримо, тай почастуемо ся.

**Тверд.** Нѣ, вже доволно. Важне дѣло буду казати, такъ щобъ не забути дечого.

— 363 —

**Тар.** Якъ знаете. Приньмѣтежі дѣти посудину, та идѣть собѣ гуляти.

**Ол.** Проведи мене, Галочко, до дому. Менѣ вже пора.

**Гал.** Добре, ходѣмъ.

**Тар.** Вертай сяжь, доню, швыдче, не барись. (Дѣвчата выходятъ и относятъ чашки и все). Нуте, пріятелю Потаповичъ, кажѣть, що тамъ маете?

**Тверд.** (зъ безпокойствомъ). Не знаю, зъ якого кônця зайти... скажѣть менѣ на милость, хто недавно сватавъ вашу Галочку?

**Тар.** Та ихъ стônлки на тыжнѣ перебува, що й не згадаешь усъкого. Ôткôля вже не нађзжають! що вона имѣ такъ дала ся?

**Тверд.** Та нѣ, не те. Отсе на тômъ тыжнî хтось сватавъ; хтось зъ губерськои...

**Тар.** Еге! себѣ то той... отъ не згадаю, якъ юго... дѣвчата прозвали уцвѣрокъ.

**Тверд.** Трохи чи не таке щось. Щожь вы юму сказали?

**Тар.** Такому наскунному и гарбуза пожалкувавъ давати. Узявъ юго за руку, тай вывѣвъ съ хаты и сказавъ, щобъ нîколи и двора мого не знавъ. Такъ що хиба?

**Тверд.** Отлашеный що зробивъ? — у губерську канцѣлярію подавъ донось, що буцѣмъ вы колдусте и що знайшли ажь шѣсть скарбônвѣ такихъ, що имъ и цвны нема.

**Тар.** Щожь съ того буде?

**Тверд.** Хибажь вы не знаете, якъ у такомъ дѣлѣ поводитъ ся? И колдовати лихо, и за скарбъ, якъ не объявишь, такъ бѣда бува.

**Тар.** Та ôткôляжнѣ, се анахтемській пуцвѣрокъ выгадавъ, що я чаклую и скарбы знахожу?

**Тверд.** Вже сього не знаю. Показавъ ссылку на вашого батрака. Чи Микола у васъ е?

**Тар.** Та е.

**Тверд.** Такъ буцѣмъ той сказавъ, що вы и колдовеське слово знаете, и що скарбы знайшли.

**Тар.** Сьому не можна статись. Микола въ мене така дитина, що й не треба луччого: розумный, права рука моя по усьому торгу.

— 364 —

**Тверд.** Ось покличте іого попереду, та спытайте, о се означа?

**Тар.** (выглянувши въ ôкно.) Ондержь и ôнъ. Аговъ, Миколо! ходи ке сюды. Що се за напасть така?

**Тверд.** Не смущайте ся, государю мой любезный, поки ще до чого. А дѣло важнее, треба іого затушкувать.

## Явленіе четверте.

### Тîжь и Микола.

**Тар.** Скажи менѣ, Миколо, чи ты знаешь того... що отъ прозвали пуцьвѣркомъ?

**Мик.** Себъ то Пятаковській? якъ іого не знати: я іому и спину натовкмачивъ и патлѣ обрѣвавъ.

**Тар.** За вōщожь у васъ узяло ся? кажи усю правду, не потай нîчого.

**Мик.** Вы вже мене знаете, що нî для кого не збрешу, а таити нîчого тутъ; ось якъ усе було. Разъ поставивъ менѣ горѣлки, тай ставъ выпытувати, ôтъ чого вы дядюшка такъ розбагатѣли? чи не знаете, пыта, якого колдовського слова, або чи не знайшли коли скарбу. А я іого обдурюю и кажу: дядюшка и слово таке зна и ажь шѣсть скарбōвъ знайшовъ, що имъ и цѣны нема....

**Тар.** Колижь се було? Чи боисъ сяжь ты, Миколо, богъ?

**Мик.** Тымъ, що бога бою ся, тымъ іого такъ и обдурю-
вавъ. Колибъ же роспытавъ, якъ що воно е, то я и сказавъ
бы, що колдовське слово — те, що вы ласкаво просите, такъ
мы длятого съ шкуры лѣземо, щобъ вамъ услужити; а скарбы
— то шѣсть батракōвъ, що имъ, за ихъ роботу и щирî труды,
цѣны нема. Колижь ôнъ не пытавъ, такъ я й не росказувавъ;
такъ и розбѣшли ся. А у друге ôнъ на вулицй та ставъ щось
брехати про Галочку таки вашу, Омеляновичу. Такъ на нього
уся громада и напустила ся, щобъ не смѣвъ нî про кого ху-
дои славы пускати, бо се е грѣхъ; и таки добре іого затю-
кали. А я закликавъ іого у кутокъ, та таки гарненько по-
тасувавъ.

**Тар.** За се спасибō, а за тî речй дуже негараздъ буде. Ôнъ усе объявивъ началству, и на насъ бѣда збйраетъ ся.

— 365 —

**Мик.** Ажь нйчогъсѣнько. дядюшка. не бойте ся. Толки судящйî нехай мене спытаютъ ся при ньому, то я усе докажу. Перестане цвѣрѣнькати.

**Тар.** Гляди, чи такъ воно буде! Идижь до свого дѣла. Наробивъ менѣ багато клопотѣть.

**Мик.** Далебô, що такъ усе минетъ ся. А іого попаду, то ще притасую, та вже не такъ. Нехай не бреше! *(выходитъ)*.

**Тверд.** Воно то, пожалуй, такъ, та по дѣлу не прийдетъ ся такъ. Сьогоднѣ менѣ знакомый зъ губерськои канцѣляріи росказавъ усе. Треба, каже, гасити дѣло. Я що робить? Кинувъ ся до доносчика. И щожь? вашимъ словомъ дававъ два рублѣ, щобъ узявъ назадъ бумагу; такъ куды! На стѣну деретъ ся. Нехай, каже, Галочку ônдасть и худобу усю, тодѣ покônчаю дѣло.

**Тар.** А щобъ онъ не дождавъ, щобъ я своею дитиною ставъ ônдѣ бѣды ôtкупати ся! Самъ на смерть готовъ, абыбъ вона була щаслива! Се бѣда менѣ съ сîмъ доносомъ! До розуму не прийду, що менѣ робити?

**Тверд.** А у протчѣмъ, пріятелю любезный, имѣйте резонтъ не теряйте куражу у одвѣтахъ, когда призовуть у губерську канцѣлярію. Шутки ради скажу, хочь и не той часъ: при прежнйхъ членахъ лучче було: знеси по требованію и не бой ся нîчого; а теперь такъ и нагадати не можна. За то правда процвѣтаетъ; такъ, стало быть, и боятись нîчого... Отже... не унывайте, Омеляновичу... трохи чи не...

**Тар.** *(оторопѣвши.) А що? идуть за мною?*

**Тверд.** *(приглядае ся въônко). Нйбы розсыльнî йдуть...*

**Тар.** *(ламаючи руки)*. О Господи! Що то зо мною буде? Бога милосердного не бою ся, я чистъ у душî; людей бою ся!

**Тверд.** Воля іого надъ нами. Ôнъ сильнѣшій усѣхъ за- мыслōвъ чоловѣческихъ.

**Тар.** Що станетъ ся зъ моею Галочкою?... Вона й не зна бѣды!...

**Явленіе пяте.**

**Тйжь и Розсыльный а потômъ Пятаковскій.**

**Розсыльный.** А кто у васъ. *(вынимае бумагу и читае)*. Алексей Таранець? *(Таранець блѣдый, дрожитъ и не може слова выговориті.)*

— 366 —

**Тверд.** А на що онъ нуженъ вамъ?

**Роз.** Чтобы шолъ за нами.

**Тверд.** Куда? и по чіему требованю?

**Роз.** Въ губернскую канцелярію. Вотъ вамъ и записка.

**Тверд.** А за чимъ іого требують?

**Роз.** Не многимъ знать, мы посыльные.

**Пятаковскій** (вѣгае и кричитъ) А что? А гдѣ злодѣй, колдунъ? Вяжите его, закуйте. Гдѣ ваши кандалы?

**Роз.** Нѣ ту-тѣ ничево; не сказано, чтобы заковать.

**Пят.** Такъ я вамъ приказываю. Закуйте ему руки, ноги, ротъ, глаза... я въ семъ дѣлѣ доносчикъ, я требую.

**Тар.** (ламаючи руки.) О Господи! я въ кандалахъ! за калавуромъ!... Якъ то Галочка стерпить.

**Тверд.** (одвѣвши на сторону Пятаковского, говорить ему тихо.) Послухайте, государь, мой любезный! Когда вы въ сѣмъ дѣлѣ маете силу, то... дававъ вамъ два рублѣ... ну, звольте, отъ вамъ пять рублѣвъ. Потушѣть дѣло, ôтпустѣть салдатъ и берѣть деньги; ще й попоштуемъ славно.

**Пят.** Хмъ! я самъ отъ примирія не прочь. Конечно, можно бы дѣло и улушить; я покажу, что я это писалъ не въ трезвомъ состояніи, и сё и то... Только, какъ честный человекъ, по совѣсти скажу вамъ, что и пятидесятіи рублей не возьму. Одна Галочка, и ни копѣйки меньше.

**Тверд.** Незбыточное, государь мой, дѣло, щобъ Галочка оддать за васъ...

**Пят.** Помилуйте, какъ, отъ чего? Я служу рачительно, на дорогѣ къ благородію...

**Тверд.** Служба тутъ не спрошуешь ся. Нуженъ нравъ и поведеніе...

**Пят.** Все у меня отличное. У человѣка характеръ ясно виденъ, когда онъ подопьетъ. Я вамъ про себя скажу: когда я подопью, то меня не только обидѣть, но легко и пробить можно, что неоднократно и случалось. Даже оберутъ меня до послѣдняго, а я ни пары съ устъ, лежу себѣ недвижимъ. Ей такъ. Поведеніе мое также не зазорное. Я имѣлъ честь обидать однажды у здѣшняго commisара и велѣ себя добропорядочно: ни салфетки не уронилъ, ни скатерти не облилъ. Вотъ канковъ я! Стыдно себя хвалить, а грѣшно скрывать добродѣтели...

— 367 —

**Тверд.** Та не те. Говоръте послѣднюю цѣну, а Галочки вамъ невидати, якъ свои уха...

**Пят.** Такъ и вамъ же не видать отъ меня милости!... Эй, караульные! Куйте его...

**Роз.** Помилуйте, во что ковать? Съ нами и кандаловъ нѣту-ти, да и приказу не было ковать, а довести бережно...

**Пят.** Такъ я вамъ приказываю... закуйте его...

**Роз.** Да кто станетъ слушать тебя?... Нойдемъ, старичокъ, скорѣе; скорѣе и воротишь ся.

**Тар.** Господи! не оставъ мене... и Галочки!... Що зъ нею буде, якъ дознаетъ ся?! Пріятелю мой! Зроби самъ... якъ знаешь... нîчого не тямлю!.. часомъ що зо мною буде... благослови ёи моею рукою и моимъ словомъ... прощай и ты...

**Тверд.** Не смущайте ся... Господь насъ не оставить... я пôду зъ вами, менъ зъ руки доступъ де до кого... И Галочка нîчого не знати-ме, поки вернемо ся. Господи! будь намъ покровитель! Ходѣмо!

**Тар.** Хижа моя, де я увъ усѣмъ бувъ щасливый и хватливъ бога! Чи прîймешь хочь прахъ мой!.. Доню моя! Галочко!.. (выходитъ, заливаючи ся слезами, зъ розсыльными и Твердохлѣбомъ).

**Пят.** (одинъ). Заварилъ кашу, и довольно круеньку!.. (оглядаючи хату). Отъ такого достатка всѣмъ пожива будетъ. А Галочку съ остаткомъ возьму въ свою опеку. Гдѣ она?.. Пойду поджидать ее на улицѣ, а допросъ безъ меня снимуть (вынимае табакерку и нюхае табаку, приговорюючи :) О любовь, любовь!... Знатный, бестія, табакъ продаетъ. А!... (уходитъ.)

## ДѣЙСТВІЕ ДРУГЕ.

### Сватанье.

(Простый садъ, въ сторонѣ хата и выходъ изъ неи.)

### Явленіе перве.

**Галочка** (одна, выдодитъ изъ хаты). Вже й нерано, а онъ не йде... Мабуть и сьогодня не буде. Почавъ ôткладати, а далъ й зовсѣмъ перестане ходити... Нѣ, не забуде онъ мене, якъ и я іого. Казала Олена, що онъ затымъ и смутный и рѣдко ходить, що й онъ любить мене... Щожь съ того!... Коли справдѣ, що

— 368 —

ônъ� ўсне любить, що я дожила до такого щастя, такъ тутъ
менѣ и вмерти лучче!... бо що зь нашои любові буде? Смерте,
смерте! озьми мене... Не жалуй нî моеи молодости, нî красы,
нî дѣвованьнячка! Мати, сира земле! Прійми мене до себе,
приголубъ мене, сирôточку, и не пусти мене на свѣтъ, де нема
менѣ їн щастячка нî доленьки, нî обрадоньки!... Колибъ тôлки
ônъ провѣдавъ, де я лежати-му, та щобъ хочь разочокъ навѣ-
давъ ся до мого гробу... земля сталабъ менѣ перомъ... тѣсна
домовина за веселу свѣтлицю... запекшіи ся уста мои глянулибъ
ще, и крôзь насыпану землю вздрѣлибъ юго... застыгшая рука
моя ще простятгла сябъ до нього... (плачучи простягае руки.)

## Ивленіе друге.

Галочка и Зоринъ, тихо пôдходившій до неи, бере еи за руки.

Гал. (скрикуе) Охъ!... (руки не вырывае отъ него, дивитъ ся
въ очй, радôсть и удовольствіе на лицй у неи, и слезы котятъ ся изъ
очей; она другою рукою проворно и часто утирае ихъ.)

Зор. (ухвативши еи руку, прижавъ до серця и страстно дивитъ
ся на ню.)

Гал. (съ трудомъ почала говорити) Се вы... Семенъ Ивано-
вичъ?... (потônъ силячись освободила руку свою отъ него, и побѣгла
за лавочкою, поставила бôля него, и стараючи ся выйти изъ замѣша-
тельства, стирае еи и потônъ говоритъ:) Будте ласкавы, сѣдайте у
насъ, поки панъ-отець вернетъ ся. Пôшли кудысь съ чоловѣ-
комъ, поки я дома не була... и не знаю таки, куды й пôшли.

Зор. Жалко, что его нѣтъ! я къ нему и къ тебѣ при-
шелъ. Не могу далѣе скрывать моихъ чувствъ. Галочка, зо-
рочка моя!.. Не могу безъ тебя пробыть!.. Все разскажу, какъ
я страдаю по тебѣ. Увидѣвъ тебя въ первый разъ я узналъ,
что нашелъ счастье свое. (Галочка закрыла ся рукою.) Когда ты
взглянешь на меня, заговоришь со мною, душа у меня встрепе-
нетъ ся, серце забьетъ ся сильнѣе, и мнѣ станетъ весело, такъ
весело!.. Взгляну въ твои глазки, вотъ что напрасно ты ихъ
рукою закрыла... Закрой ихъ, да слушай только. Безъ тебя мнѣ
свѣтъ не милъ.... Не умью разсказать, какъ весело близъ тебя!
Мнѣ приходило на мысль, что Галочка меня не любить... (Га-
лочка проворно закрыла ся и другою рукою.) Слушай же и не за-
крывай ся такъ. Когда разскажу тебя все, тогда дѣлай со мною,
что хочешь. Вотъ я и началъ рѣже приходить къ тебѣ, чтобы

— 369 —

умереть скорѣе; потому что не видѣвши тебя и не слыша твоего голосочка, знаю, что не проживу долго. Все звалъ смерть къ себѣ...

Гал. (схлипуючи.) Та и я... ђижь выкликала!...

Зор. Какъ это можно? Тебѣ должно жить, ты утѣха отцу, ты краса міру! (взявши ю за руку.) Мнѣ же и жить не нужно, когда ты не любишь меня...

Гал. (въ замѣшаню) Хтожь вамъ сказавъ, що я васъ... (склонивши голову, ледвѣ може договорити) не люблю?...

Зор. (скрикуе зъ радости.) Такъ ты любишь меня, Галочка? (бере другую руку еи, которою она закрывала ся, и быстро дивитъ ся ей въ очи.) Скажи, такъ ты любишь меня?...

Гал. (не могучи вырвати у него рукъ, щобы скрыти свое замѣшанье, склоняе ся на его плече.) Я не знаю, якъ люблять... А тѣлки усе те, що вы про себе росказували... то такъ... (плаче) и менѣ було безъ васъ... И я не хотѣла безъ васъ жити; хотѣла вмер....

Зор. (обнимаете ю, притискае, зъ радости самъ себе не тяmitъ, цѣлуе ђи очи, лице.) Галочка! ты меня любишь? Ты моя? О какъ я счастливъ теперь! какое блаженство за всѣ горести мои!...

Гал. (довго въ радости, прихилившись до него, держитъ голову на его плечи.) Що зо мною дѣтъ ся?... Менѣ такъ хороше! Ще якъ стала знати васъ, то було якъ задумаюсь... то тодѣ було такъ хороше!.. Ой нѣ, теперь лучче! (обнимаете ого рукою.) Я не знаю: хто я, де я, и що я? Я мовь птичка выбилась зъ густенькихъ хмарочокъ, лѣтаю бōля ясного сонечка!... Не страшне теперь менѣ ніяке горечко, перетерплю усяку бѣду хочь черезъ увесь вѣкъ: я мала таку годиноньку зъ вами, що я по вѣкъ не забуду сѣи радости!.. Вы мене любите!... Вы мене цѣлуете!... Не покинете мене нйколи? (обнимаете его обома руками, и прижимаете до себе плѣчучи гōрко.) Не покиньте, не забудьте мене!.. Вы моя и душа и радость и.... не вмѣю росказати, що тутъ у моему серденьку...

Зор. (леститъ ся дальше.) Теперь я не сирота!.. И для мене солнце свѣтитъ!... Въ радости вѣкъ доживу... Вотъ, кажетъ ся идетъ твой панъ-отецъ.... Скажу ему, буду просить... (оставляе ю.)

Гал. (побачивши Твердохлѣба выходячого изъ хаты.) Нѣ, то не панъ-отецъ; а вони съ симъ чоловѣкомъ кудась ходили, то,

24

— 370 —

мабуть, скоро и прійдуть... Тônлки вы, Семенъ Ивановичъ, пôn-
дождѣть; ще не пора панъ отцевî нîчого говорити. Ще мы не
порадили ся нî объ чѣмъ... Я ще й теперь ума не зберу усе
те росказати, що въ мене на думцѣ. Я ще не привыкла до
свого щастя... (въ сторону) и якъ менѣ такъ скоро ҫдректи ся
ддъ iого!

Явленіе третье.

(Тѣжъ и Твердохлѣбъ, до того ходивши то въ хату то зъ нен.)

Тверд. (пônдходитъ до Зорина.) Не во гнѣвъ вашому благо-
родію будеть, прошу покорно сюда, маю пильне дѣло погово-
рити зъ вами секретно...

Зор. Что такое? (иде въ сторону съ Твердохлѣбомъ.)

Гал. (зъ безпокойствомъ.) А що у васъ тамъ е? Адже вы
дядюшка пônшли съ панъ-отцемъ; дежь онъ? Скажѣть, будте
ласковы и менѣ. (иде до нихъ.)

Тверд. (ônводячи еи.) Не смущайте ся, машечко, и не мѣ-
шайте намъ. Самъ панъ-отецъ приславъ до iого благородiя...
мы заразъ усѣ вернемо ся... (иде до Зорина.)

Зор. Что такое? Говори скорѣе. Ты весь встревоженъ.

Тверд. Стала ся такая причина. Менѣ звѣсно, що вы, по
ласцѣ своїй, жалусте и мого прiятеля, сього хазяина, Олексѣя
Таранця...

Зор. Ну, такъ что?

Тверд. А отто, ваше благородiе, що на нього адѣланъ
однымъ бездѣльникомъ доносъ у самыхъ пустякахъ; iому оправ-
дати ся можна, но якъ узяли iого у губерську канцелярiю...

Зор. Какъ? уже и взяли?

Тверд. То то й е, ваше благородiе. Я за нимъ пônшовъ
и просивъ, кого слѣдуе, та якъ опônсля одвели iого у секретну,
такъ знаете тамъ...

Зор. О боже! его пытать?.. Побѣжимъ скорѣе, не можемъ
ли ему помочь... (иде.)

Тверд. И я затымъ васъ и шукавъ; у кватерѣ нема,
такъ я сюды... (поспѣшае за Зоринымъ.)

Гал. (въ безпокойствѣ.) Кудыжь вы? Семенъ Ивановичъ,
потрѣвайте! Але й слова менѣ не сказали, такъ и побѣгли обы-
два... Нехай богъ милуе, чи нема съ панъ-отцемъ якои при-

— 371 —

чины! Вжєжь бы менѣ Семенъ Ивановичъ сказавъ. Хтось то
тамъ черезъ плôtъ перелѣзъ... бѣжить сюды... Охъ лишечко!
тожь навѣженый пуцьвѣрокъ... заховати ся нейкуды!...

Явленіе четверте.

Галочка и Пятаковскій.

Пят. Не уходи, моя красавица! я имѣю къ тебе крими-
нальное дѣло.

Гал. Нема менѣ до васъ ніякого дѣла. Чого вы сюды за-
брали ся? та ще по плотахъ лазите, неначе... хто?

Пят. Время, нетерпящее отстрочки. Тутъ когда дѣло по
самонужнѣйшей надобности, тутъ не смотрятъ ни на плоты,
ни на что!

Гал. Та що тамъ? кажьтъ швыдче, тай убирайте ся со-
бѣ хочь до... куды знаете!

Пят. Изволь, сей моментъ скажу, а ты немедленно по-
ложи резолюцію безъ волокитъ. Люблю тебя, Галочка! живо-
томъ и душею! Дай объщаніе выйти за меня — и все дѣло
прекращу.

Гал. Не десять разônъ казати вамъ, що цуръ вамъ! И
не думаю, и не подумаю объ васъ нейколи. Выкиньте се собѣ
зъ головы.

Пят. Съ кѣмъ же ты, душечка, останешь ся? Я былъ
бы тебя и подпора и защита.

Гал. Не треба менѣ ніякои другои защиты; въ мене ба-
тенько е.

Пят. Я про то и говорю, что безъ батиньки былъ бы тебя
защита. Какъ теперь тебя одной проходить званіе свое?

Гал. (зъ безпокойствомъ.) Хиба де батенько мой.

Пят. А Твердохлѣбъ развѣ не сказалъ? Онъ за тѣмъ и
пошелъ сюда.

Гал. Вони були тутъ на часинку, тай не сказали нейчого
и пошли опять до іого.

Пят. Вотъ такъ! Теперь уже далеко до него.

Гал. (въ великой тревозѣ) Якъ далеко? що вы кажете? Ска-
жѣть бо, здѣлайте милость.

*

— 372 —

**Пят.** А! теперь просим? А что тогда скажешь какъ узнаешь, что твой гордый пань-отецъ сидитъ въ тюрмѣ, а теперь пошелъ въ Сибирь!

**Гал.** (поблѣдна и дрожитъ) У Сибирь?... Пань-отца?... Брешешь, брешешь, злый пульврку! мой батенько и не подумавъ нейколи такого, за що люди у Сибирь ходють.

**Пят.** Нѣтъ не брену. Прежде за его мошенничества саломого взяли, а потомъ прислали и за вашимъ работникомъ, Николою. Теперь уже обоихъ соelaли. и Твердохлѣбъ за тѣмъ и приходилъ, чтобъ взять имъ что на дорогу.

**Гал.** (скрикуе.) Охъ, менѣ лишечко! Такъ, такъ и е! и юму казавъ... и онъ ажъ поблѣдъ... и не сказавъ менѣ нй слова, побѣгъ... Нобъжу и я... Таточку-голубичку! де ты страждешь?... Озьми мене съ собою?... (выбѣгае.)

**Пят.** (довго дивитъ ся за нею дивуючись, и потомъ трѣснувши пальцями.) И именно дура!.. Будь я бестія, если она не дура!.:.. Имѣя такое богатство, остаетъ ся полновластная и безспорная всему наслѣдница: отца сылаютъ въ Сибирь. а она плачетъ, какъ будто о какомъ несчастіи?.. Чудные бываютъ нравы у людей!... Вотъ какъ и у меня; а хитрости сколько? О. доносъ на моего злодѣя Таранца штука чудесная!... Теперь радъ бы, пріятель и десятерыхъ дочерей отдать мнѣ, такъ уже поздо.....

## Ивленіе пяте.

### Пятаковскій и Розсыльный.

**Пят.** Что? за кѣмъ это еще?

**Роз.** Не за кѣмъ же, какъ за тобою. Во всѣ концы послали отыскивать, а я догадалъ ся, что ты здѣся торчишь; да прямо и пошелъ.

**Пят.** (гордо.) Говори вѣжливѣе; знаешь ли, кто я?

**Роз.** Какъ тебя не знать! Да полно чуфарить ся. ступай въ канцелярію; велѣно привести какъ можно скорѣе.

**Пят.** Въ канцелярію? Хмъ! иди и скажи, что сейчасъ буду. (переходитъ ся поважно.)

**Роз.** Вота еще и отповѣдь посылаетъ! Иди сюда, велѣно связаннаго привести.

**Пят.** Кого?

— 373 —

**Роз.** Да не какого же чорта, какъ тебя. Секлетарь долго-|| жилъ. что вовсе не пишешь, а все гуляешь.

**Пят.** Какъ. меня? Какъ-то и кто меня посмѣетъ звязать?

**Роз.** Не кто же. какъ я, и вотъ какъ свяжу! (берутъ его и вяжутъ руки)

**Пят.** А все же не скованаго...

**Роз.** (вяже дальше.) Тебѣ и то не въ диковину. Недавно же сидѣлъ на цѣши!

**Пят.** Какъ недавно? Еще на прошлой недѣлѣ...

## Явленіе шесте.

**Таранець и Зоринъ** выходить изъ хаты.

**Тар.** И у хатѣ еи нема. Хиба ще й досе не вертала ся?...

**Зор.** Это что за молодець? И куда вы упрятываете его?

**Роз.** Бѣгаетъ, ваше благородіе, изъ канцеляріи, такъ при-|казано...

**Тар.** Сежь мон супостатъ. Се онъ же. Семенъ Ивановичъ, и мене доносъ подававъ.

**Зор.** Теперь самъ попалъ ся въ бѣду? такъ стѣдуетъ.

**Пят.** (до розсыльныхъ.) Это ничего, а вы развѣ не видите, что вашъ арестантъ ушелъ? Вы его отвели, а онъ ушелъ.... Возьмите его скupите...

**Роз.** Полно брышкать-то! Ступай за нами.

**Тар.** Отъ бачь, пуцвѣрку! Ты мене и у кандалы и ззѣсти хотѣвъ; яжь выйшовъ правъ, а ты попавъ ся....

**Пят.** Такъ чтожь? Хотя и связанный да не закованъ... Я тебя таки доѣду!.. (розсыльныи ódводятъ его на веревцѣ.)

**Тар.** Зло для себе зле... Дежь наша Галочка? И тутъ еи нема!...

**Зор.** Это мнѣ чудно. Я ее оставилъ здѣсь, и она вовсе не знала о бѣдѣ...

**Тар.** И хорошо якбы й не знала. Може скучила сама, тай пōшла до подруги... (дивитъ ся на сторону) Такъ и е, що не знала! Про усе прочула... мабуть и въ городѣ була вже... ба-|чите! летить якъ стрѣла. (иде до неи назустрѣчь).

— 374 —

## Явленіе семе.

(Тйжь и Галочка, прибѣгае и кидаeтъ ся до батька.)

Гал. Таточку!... Голубчику!.. Щежь я васъ побачила!... (обнимае его и плаче.)

Тар. (также.) Годѣжь, годѣ... Господь съ тобою!.. Бачь, я й живъ и впять тутъ...

Гал. Я вже думала, що васъ и на свѣтѣ нема!... сказали пакъ, що вы ажь у Сйбирй...

Тар. Хтожь то мене такъ запрятавъ?...

Гал. Не хтожь, якъ оттой гаспидській Пятаковській!... Тутъ усе пристававъ до мене.... и васъ, каже, у Сйбирь повели...

Тар. Такъ ты й побѣгла мене вызволяти. (смѣе ся)

Гал. Атожь такъ! И не стямилась, якъ и побѣгла... мала на край свѣта бѣгти... Бѣжу... дивлю ся, якійсь-то панъ иде назустрѣчь; я ихъ овсь не знаю нйкого, та думаю: коли панъ, то й волю мае; отъ и стала іого прохати и кланяю ся юму, а онъ усмѣхнувъ ся и каже: знаю, знаю... Не бой ся, каже, нйчого, верни ся до дому, твого отця ôтпущено... Я якъ се по-чула, та назадъ ище дужче бѣгла... тай думаю: а що, якъ той панъ не зна, та на смѣхъ сказавъ! И не вѣрю зъ радощѣвъ, а знай бѣжу... а тутъ салдаты зострѣли ся, повели на вѣрьов-цѣ, мовь собаку, Пятаковського, такъ и вони сказали. Куды то васъ, тату, водили? И що тамъ на васъ за пеня?

Тар. Пеня, доню, московська, та ба, нароблено багато клопотъ. Не побачилабъ ты мене зь руській мѣсяць, якбы не Семенъ Ивановичъ; и поручивъ ся за мене, спасибб юму, и выпрохавъ, щобъ ôтпустили.

Гал. (съ чувствомъ до него). О, Семенъ Ивановичъ!.. Вы знаете... усе знаете!..

Зор. Знаю Галочка, знаю, какъ бы ты тужила объ отцѣ, потому и хлопоталъ, чтобы его скорѣе, какъ невиннаго ни въ чемъ, отпустили домой. Тяжело мнѣ было видѣть, что такой почтенный человекъ безъ вины долженъ страдать... Но все кончило ся, не будемъ вспоминать.

Гал. Толки яка вы е добра душа, того не забудемъ по вѣкъ!..

Тар. Ей истино! вы й були. и е мой благодѣтель, и чимъ васъ ôддякувати?..

— 375 —

**Зор.** О мой почтенный Алексей! Благодарность твою можешь доказать, осчастливить меня на вѣкъ, самая смерть...

**Гал.** (весело, стараючись не дати ему говорити) А нуте вже, при такому часѣ не споминайте про смерть!.. На сѣмъ свѣтѣ такъ гарно, весело!... Менѣ сьогодня мовь небеса отчинили ся... полетѣлабъ Ôдъ радости по нôдъ хмарочками, та и впять бы до васъ вернулась... Будемъ тутъ жити у щастьи, у любовй... ажъ поки зовсѣмъ постарѣмось...

**Зор.** Правда, Галочка, правда. Самое большое счастье жить въ любви. Будемъ такъ жить въ любви, будемъ такъ жить по вѣкъ. Не отгоняйте только меня отъ себя...

**Тар.** Пожалуй, мы не Ôданяемо; такъ вы щось насъ не такъ любите, якъ мы васъ? Чи будете часто приходити?..

**Зор.** Не только часто приходить, но думаю съ вами и на- всегда оостать ся, когда только примете меня.

**Тар.** (дивуючись) Щобъ то якъ?

**Зор.** (бере его за руку.) Почтенный Алексей! выслушай!... (Галочка знаками просить его, щобы мовчавъ; опустивши руку Таран- ця и подумавши, каже.) Нѣтъ... еще не время!.. завтра... завтра приду и все скажу.... (ôtходитъ скоро)

**Тар.** (задумавшись, дивить ся въ слѣдъ за иимъ и помовчавши) Що се Ôнъ, доню, сказавъ, що якбы юму зъ нами жити? га? (дивитъ ся на ню неперестанно.)

**Гал.** (змѣшавшись) Не знаю, таточку!.. Чи не протîвъ того... що може кватерѣ имь будуть на ГанчарÔвцѣ... або що; не знаю таки....

**Тар.** (довго дивитъ ся на ню потÔмъ протягае до неи руки; она кидае ся до него и обнимае его.) Нѣ, Галочко!.. я не бою ся нî- чого!.. (кладе йѣ руку на голову.) Ты моя дитина!.. поцѣловавши въ голову, тихо йде въ хату)

**Гал.** (дивлячись въ слѣдъ за нимъ) Твоя, таточку!... и ты нî- коли не ôтцураесъ ся Ôдъ мене... Бою ся тôлки того, що дума Семенъ Ивановичъ... Нехай попереду роскажу я, якъ намъ лю- бовь нашу скônчати.... Такъ и зробимо, такъ и жити-мемо... И що-то за гарно буде!.. Ôнъ мене любити-ме, поки я вмру,... и я буду довго-довго жити.... бо у щастьи та у вѣрной любовй и душа буде радовати ся, и здоровья цвѣсти-ме, якъ весення квѣточка!....

— 376 —

ДІЙСТВІЕ ТРЕТЬЕ.

Коханьня.

На другій день. Декорація первого дійствія.

Явленіе перве.

**Тар.** (одинъ, сидитъ и читае книжку; потомъ знявши окуляры) И великіи, и святыи мужѣ, а сколки бѣдствували на сѣмъ свѣтѣ!... Чогожь намъ грѣшнымъ тужити, коли бѣда постигне? Вони черезъ свое терпѣньня царство заробили; требажь и намъ такъ робити, якъ и вони. Не дай тѣлки, боже, якои напасти, якъ менѣ було нî ÔTEЛЬ, нî ОТТÔЛЬ скЛАЛОСЬ ЛИХО. Не було горя, не мавъ объ чѣмъ тужити, такъ тутъ якъ разъ и бѣда! Достаточку, слава тобѣ Господи! и унукамъ зостанетъ ся. Чадо мое миле, що я й не знаю, якъ дякувати богу за неи... яка-то й судьба? (задумуе ся.) Ой нѣ, нѣ!... не буде сього!...

Явленіе друге.

Таранець и Твердохлѣбъ.

Тверд. Здоровы були, Омеляновичу! Поздоровляю васъ покônчивши свое дѣло.

Тар. Спасибô вамъ за усе. Сѣдайте, пожалуйте. Учора пôсдя передряги не змôгъ пôти до васъ подякувати за усе ваше стараньня, що заранѣ звѣстку дали и тамъ объ менѣ ста- рались, а що пуще, Семена Ивановича покликали: зовсѣмъ були у тюрму сказали; такъ ôнъ вже выпросивъ и поручивъ ся, (за кулисы) А ке, доню, намъ чого, любезного гостя попоштувати!

Тверд. Не турбуйте ся нî въ чѣмъ уже ради мене. Не вамъ кажучи, лихоманка трясла мене съ самои осенî, такъ обѣщавъ ся цѣлый годъ по пятницяхъ не розрѣшать. Покорно спасибô за усердіе. Радъ же, истино радъ, що не дали ворогу посмѣятись! Будежь и ôнъ знати!

Тар. А що іому? Нîчогъсѣнько. Листокъ наперу на доносъ пропавъ, тай годѣ. Якъ показавъ Микола усе про іого и про- тивъ чогоякî слова говоривъ, такъ судящî засмѣяли ся и похва- лили Миколу, а объ Пятаковському сказали, що съ-пяну такъ зробивъ. Щожь іому се? ôнъ завтра на другого нападетъ ся.

— 377 —

**Тверд.** Е, нѣ; такъ, стало быть, вы, пріятелю, и не знаете, що зъ нимъ послѣдовало?

**Тар.** Нѣ, не знаю нѣчого. Хиба що?

**Тверд.** Оддали Пятаковського пódъ судъ и велено дѣло скорѣше кônчать; такъ отсе сьогоднѣ озьмуть объ васъ повальный обыскъ, тай рѣшеніе послѣдуе.

**Тар.** (скочивши изъ ослонця) Якъ? объ менѣ повальный обыскъ? За що така напасть?

**Тверд.** Тверже дѣло буде, пріятелю любезный! Та вы не смущайтесь: объ васъ покажуть усе добре, якъ и знають.

**Тар.** (ходить сюды й туды, стревожившись.) Боже мой, боже мой!... Чи ждавъ я сього надъ собою!... Усе добре покажуть; спасибо за сю пѣню!.. Яково съ такою душею, якъ моя, що й помыслити боявъ ся объ якой неправдѣ, яково менѣ йти на людській судъ? Чи бездѣлничавъ я, чи нѣ?.. А чимъ за се удовольнить мене Пятаковській?..., А сколки годовъ моихъ по-трачено за сей одинъ часть, поки я почую, що про мене сподъ присяги скажуть?.... Онъ сподъ суда вывернетъ ся, а я вже бувъ подъ розборомъ, подъ слѣдствіемъ! Охъ боже мой!

**Тверд.** Не тужѣть такъ позанапрасно; такъ порядокъ велить судящимъ. Отъ и се ще треба зробити: дати показаніе, хто вы, де родились и коли стали жити...

**Тар.** Якъ и объ душегубці пытають!...

**Тверд.** Та нѣ, богъ изъ вами, зовѣмъ друге. Я отсе зайшовъ за вами; панъ комисарь жде васъ. Идѣть, и проходите ся, и близче буду къ кônцю дѣло.

**Тар.** (подумавши, смутно.) Не смѣю ослухати ся начальства, иду изъ вами... а вже, яково менѣ на душі, такъ одинъ богъ бачить!... (бере шапку и палицю.) Е, трѣвайте лишень, сказати треба Галочцѣ, що йду на часинку, а то якъ разъ побѣжить куды очй вызволяти мене. Галочко, душко, а выйди сюды на часинку. Тутъ нема чужого.

### Авленіе третье.

Тийжъ и Галочка зъ роботою въ рукахъ. Войшовши, кланяе ся Твердохлѣбу.

**Тар.** Посидь, Галю, сама у хатѣ, поки я звернусь.

**Гал.** Охъ, таточку: я вже й боюсь, що куды вы отсе йдете?

— 378 —

**Тар.** Та не бõйсь, божевõльна. Адже бачишь, я не съ сал-
датами иду! Е дѣло до чоловѣка тутъ недалечко, такъ я. ты
ще и рубця не дорубишь, а вже и звернусь.

**Твёрд.** Не смущайтесь, Олексєвна! Робѣть собѣ та пѣ
сеньокъ спѣвайте; то й не счуетесь, якъ мы прійдемо.

**Тар.** Богъ съ тобою доню! — Ходѣмъ, пріятелю! — Иди,
Таранець, оправдуй ся.... отъ до чого привѣвъ бездѣлникъ!...
(выходятъ обыдва.)

**Гал.** (одна; сѣдае до столика и шіе.) Отже троха чи нема
у батенька якихъ кл. пötъ усе съ тымъ навѣженымъ Пята-
ковськимъ? Щось онъ смутненькій пѣшовъ. Тай досадножь !..
А менѣ такъ весело!... Прокинулась ще на зорѣ: гарно такъ
у божому свѣтѣ !.. Сонечко засіяло... На душі менѣ такъ ве-
село... бо й мы собѣ любимось!.. Колибъ Олена прибѣгла до
мене, усебъ ѣй росказалась... та що то: на вулицю выбѣглабъ,
усьому свѣту расказалабъ. яка то я щаслива, що мене любить
Семенъ Ивановичъ !...

## Явленіе четверте.

### Галочка и Зоринъ.

**Зор.** (входячи при послѣднихъ словахъ.) Любитъ же, любить,
и крѣпко любить !..

**Гал.** (скочивши и оставивши роботу.) Охъ! се и вы прій-
шли?.. Бачите и безъ васъ думаю объ своему щастьи.

**Зор.** (взявши ю за руку.) И я же, Галочка, все объ одномъ
думаю! посѣшилъ къ тебѣ; о чемъ ты говорила, нужно по-
совѣтовать ся? Теперь же Алексъя нѣтъ....

**Гал.** Вони пѣшли за якимсь то дѣломъ и скоро вернутъ
ся....

**Зор.** Знаю, все знаю: куда онъ пошелъ и что скоро бу-
детъ назадъ. Тутъ то мнѣ и нужно съ тобою переговорить.

**Гал.** (весело) Чи сядетежь, Семенъ Ивановичъ, чи ходючи
будемо розговорювати? Якъ хочете, вже вы не въ гостяхъ у
насъ. Чи правда?

**Зор.** Правда, милая моя Галочка, правда, я вашъ семья-
нинъ, вашъ на вѣкъ. (сѣдя на лавочцѣ и Галочка коло него. Онъ
тримае ю за руку.) Не стану я тебѣ, моя Галочка, разсказывать,
какъ ты осчастливила меня своею любовью !.. Когда меня
искренно любишь, такъ душа твоя знаетъ это счастье.

— 379 —

**Гал.** Знае, мой соколику! та нема таких рѣчей, щобъ юго выказати. (схилне голову на его плечй.,

**Зор.** (ласкаючи ю.) Такъ, моя зоричка! И я не умѣю его изъяснить. Какъ знаю свое сердце, такъ понимаю и твое: какъ я буду любить тебя по весь мой вѣкъ, — и ты не оставишь и не забудешь меня никогда!..

**Гал.** Хибажь я захочу своеи смерти? знаю, що якбы я подумала толки менше вась любити, то тутъ бы зъ нудьги и пропала. Черезъ те й:киву на свѣтѣ, що люблю васъ!... Чи проживе рыбонька безъ водицѣ, чи процвѣте якій цвѣточокъ безъ росоньки небесно?.. такъ и я не проживу безъ вашои любовй. Колижь вы перестанете мене любити, то я тутъ и вмру, а и вмйраючи также буду любити, якъ и у сей чась.

**Зор.** Когда меня такъ любишь.... Галочка! сдѣлаешь ли все для моего счастья?

**Гал.** Що хочете звелѣть, на край свѣта пошлѣть, та нема на свѣтѣ такои и силы, щобъ мене вдержала ônъ любовй до васъ, а черезъ те, нема того на свѣтѣ. чогобъ я не зробила для васъ...

**Зор.** (цѣлуючи ю.) Какое блаженство въ чистомъ, невинномъ сердцѣ, и найти такое чуство!.. Галочка!.. я не могу жить безъ тебя!.. выйдешь ли за меня? Я женюсь на тебѣ!..

**Гал.** (ônдняла зъ его плеча голову,ônдняла сильно свою руку,ônдой-шаônъ него, руку прижала до грудей, дрожитъ, важко дыше, блѣдна.)

**Зор.** Куда же ты встала? скажи мнѣ, надѣять ся ли на такое счастье? скажи! (хоче взяти ю за руку.)

**Гал.** (ônдимаю чи руку, отступила еще дальше, и ледво може говорити.) Що се... вы ваше благородіе?... (пошатнулась, поспѣшила до стола, и опершись лôктями на него ледво удержалась, щобъ не упасти на сторону, зъ великою горестію:) Тяжкая година наступила! сього я боялась!..

**Зор.** (вскрикуе безъ памяти) Галочка, или мнѣ такъ услышалось... Кому ты это говоришь! Кого величаешь?

**Гал.** (стараючись укрепити ся) Васъ.

**Зор.** (зъ упрекомъ) И ты мнѣ это говоришь?

**Гал.** (съ бѣльшою твердостію и поважно.) Я, Галочка, дочка простого обывателя Таранця нагадую (емену Ивановичу, що

— 380 —

ônъ е панъ, благородного роду. поруччикъ; юму й подумати того не можна, що онъ сказавь.

### Зор.
Такъ ли ты меня любишь?... Такъ ли теперь увѣрала!...

### Гал.
И вміраючи буду тежь казати... охъ, бачить богъ, якъ крѣпко люблю васъ. и такъ любити му по вѣкъ!..

### Зор.
Когда же такъ любишь, почему не хочешь итти за меня?

### Гал.
За тымъ, що люблю васъ крѣпко, мѣры нема, якъ щиро люблю!...

### Зор.
Почему-же не хочешь своего и моего счастья?

### Гал.
Мое щастя у моему серденьку; нейхто іого не ўдніме. Якже я хочу, щобъ вы були щасливі, такъ тымъ не хочу елухати рѣчей вашихъ.

### Зор.
Когда желаешь моего счастья, то почему не идешь за меня?

### Гал.
Щобъ не згубити васъ на вѣкъ, не завязати вамъ свѣту... Семенъ Пвановичъ! я вамъ не ровня!...

### Зор.
Не говори мнѣ того. Любовь равняетъ всѣхъ.

### Гал.
Може й такъ, поки жити-мемо одинъ для одного; такъ бо не можна сього зробити!... Объ моей долѣ, объ моемъ щастьи вы не споминайте; я ихъ поховала; будемо говорити про васъ. Я не знаю, якъ у свѣтѣ, мѣжь панами, водить ся, а те знаю, що усюды будуть пытати ся про вашу жѣнку, ђтколя вона и хто така е? — Нехай вы, люблячи мене, и не засоромите ся сказати прямо; вона мужичка; та яково буде вамъ тогда? усѣ будуть зь васъ смѣяти ся, усѣ ождати, усѣ цурати мутъ ся васъ черезъ жѣнку, що у васъ уся ровдня мужики...

### Зор.
Что мнѣ за дѣло? я не посмотрю ни на кого!

### Гал.
Такъ вони подивютъ ся на васъ. Попрьокамъ та смѣху съ васъ кônця не буде?... Не стерпите, схаменете ся... и радѣбъ вже вернутись, та вже не можна; отъ и возненавидите мене!...

### Зор.
Галочка! этого никогда не можетъ быть! Пускай меня засмѣютъ, растерзаютъ. я никогда не перестану любить тебя!...

### Гал.
Такъ яжь не камяна! хиба менѣ легко буде дивити ся, що вы черезъ мене и за мсне страждати-мете? и я, усе

— 381 —

тее бачивши, хиба зможу жити? Однаковѣсьнько вмру, якъ и тодѣ, якъ вы перестанете мене любити. Та я объ собѣ и не вбиваю ся. Хочь якъ хочете мене перерлужуйте, навчѣть, якъ бути пансю, та вже натуры не переробите; усе видно буде, що я коренна мужичка. Куды вы со мною явитесь?

**Зор.** Я веѣхъ брошу, отстану отъ людей; ты мнѣ только...

**Гал.** Не такъ бо, Семенъ Ивановичъ! Вы у сто разъ розумѣшій одъ мене, и вы знаете, що сього не можна и не треба робити. Вы собѣ богобожливій; вы знаете, що грѣхъ на свѣтѣ даромъ жити. Усякому треба жити для дѣла, а не маяти ся безъ дѣла. Вамъ и скучно буде, и вы появились бы межь люди, такъ у васъ камѣнь на шіи, я!

**Зор.** (розмышляе и дивитъ ся на ню) Такъ такъ-то, Галочка, ты любишь меня?...

**Гал.** Боже праведный! чимъ менѣ ще бѣлшь завѣрити, якъ я васъ люблю? Чи й се вамъ нîчого, що я для вашего щастя на видиму смерть иду? бо розлучити ся зъ вами се смерть менѣ!... (зъ упрекомъ и утираючи слезы.) Охъ Семенъ Ивановичъ! хиба и се вамъ ничого?...

**Зор.** Такъ за чѣмъ же намъ розлучать ся?..

**Гал.** Якбы я васъ любила такъ, легенько, а себе бѣлше, чимъ васъ, такъ я й часу не думалабъ. Чого менѣ хотѣти? Зъ мужички стала панею; мужь въ мене молодый, хорошій, якъ намальованый; хочь на мѣсяць, а попанувалабъ; а опѣсля, щобъ зъ нимъ нîзробило ся, хочбы онь и страждавъ черезъ мене, та хочбы й покинувъ мене, я собѣ байдуже! Онъ онѣ мене, а я онѣ нього, и не кажи менѣ нîхто нîчого: я благородна! — Такъ я бо васъ не такъ люблю! Волосинка зъ васъ спаде, а въ мене серця шматокъ ђдёрветъ ся; вамъ ще находить бѣда, а я вже страждаю! И тымъ то, лучше хочу цѣлый вѣкъ мучити ся, горе терпѣти, усякî муки сама приняти, абыбъ онѣ васъ и маненьку бѣду онвести....

**Зор.** Ты сама найбольшую мнѣ бѣду дѣлаешь, ты губишь меня!... ты ножъ въ сердце вонзаешь...

**Гал.** А менѣ хиба легше?... Нещасна моя доленька, що я родилась у мужицтвѣ!... пожалуй, якбы я була панянка, тодѣ, любивши васъ такъ...

— 382 —

**Зор.** Все равно. Я говорю тоб: все равно, веѣ мы — бо- жіе созданіе!

**Гал.** Такъ, боже созданіе, та щось менѣ здаетъ ся, що не такъ вы кажете, якъ воно есть. Не однаковî зôрочки на небесахъ, не однаковî и деревя по садкахъ. Не буде вишенька цвѣсти яблуновымъ цвѣтомъ; е у неи свой цвѣтъ. Не приньме березонька липового листячка. Не позбере соловейко другои пташечки, якъ тôлки съ свого роду. Усьому свой законъ, чоло- вѣковî ще й набôлшь того.

**Зор.** Для чего же ты прежде о томъ не подумала? За- чѣмъ меня полюбила?...

**Гал.** И не жалкую, що полюбила васъ, такого красивого, розумного и зъ доброю душею чоловѣка. Щастячко мое, що я не кого другого, а васъ стала знати... та нѣ; я другого и не полюбилабъ. Велике и въ тôtѣ мое щастя, що вы полюбили мене. Вы неначе мене знову на свѣтѣ породили. Безъ вашои любовî я не жилабъ, а маялась. Хибажь не можна намъ такъ щиро любити ся и не вводити одинъ одного у бѣду? — Колижь намъ не можна побрати ся черезъ те, що я казала, то (зъ жа- ромъ.) будемо собѣ любити ся, якъ братъ съ сестрою. Завсегда будемо укупѣ, и черезъ те будемо щасливî. Треба вамъ буде куды ўдлучитесь, я знати-му; що й за моремъ вы скучати-мете за мною, якъ и я за вами. Звернетесь? — якъ тôлки мы тодѣ зрадуемось!... О Семенъ Ивановичъ! що то за житья наше буде!... Бѣдности не знати-мемо, панъ-отця мого шанувати-мемо: люди будуть васъ почитати, якъ и теперь; нйхто васъ нй въ чѣмъ не осудить, нйчимъ не укорить. Коли вы будете симъ щасливî, то я душѣ въ собѣ не чути-му зъ радости, що такій чоловѣкъ такъ крѣпко любить мене дѣвку просту, нерозумну, тôлки тымъ того й достойну трохи, що любить іого — мѣры нема!... Семенъ Ивановичъ! нашему щастю люди позавидують, янголы порадуютъ ся; бо наша любовь буде свята, чиста, безъ усякои дурнои думки!... (кинувшись ся до него на шію.) Любѣтъ мене такъ, то й вы, и я, будемо по вѣкъ щасливî!...

**Зор.** (ласкаючи ю.) Вотъ же кстати панъ-отецъ пришелъ буду его просить. Онъ меня послушаетъ. Тогда что, Галочка?

**Гал.** И я свое скажу юму. Нехай розсудить!... (утирае слезы и ôтходитъ ôтъ него.)

— 383 —

## Ивленіе пяте.

*(Тйжь и Таранець Галочка стоитъ коло стола, зложивши руки и схи ливши голову. Зоринъ дивитъ ся въ ъкно Таранець войшовши, скинувъ верхню свиту, ставъ и мовчки дивитъ ся на нихъ, дивуючись)*

Гал. (помовчавши, на сторону) Таточко сердешный проходивъ ся, объдати хоче, та боюсь йтеѣля выйти; стане просити, а панъ-отецъ и послуха їого.

Тар. (довго на нихъ дивившись.) Що се вы такй чуднй обое? Неначе чого плакали. Одинъ перелйчуе шибки у бкнѣ, а друга лйчить пьсчинки на доловцѣ. Га? (помочавши, зъ огорченіемъ сѣдае.) А я якъ батько, щобъ вамъ у чѣмъ не помѣшавъ, такъ менѣ не треба нйчого й казати. Га? може й такъ! Та глядѣть, щобъ опосля на себе не жалкували.

Зор. (пōдходячи до него.) Не досадуй на насъ, добрый Алексъй. Теперь только пришло время сказать тебѣ со всею чистою сердца, что я полюбилъ твою Галочку безмѣрно. Узнавши ее, каждый день узнавалъ въ ней новыя добродѣтели, и наконецъ рѣшительно тебѣ скажу, что не могу жить безъ нея. Согласись на нашъ бракъ. Я имъю состояніе; у меня душъ полтораста крестьянъ; ни отъ кого не завишу. Кромѣ одного дяди, который любитъ меня и уже согласилъ ся на мое желаніе, никто не можетъ мнѣ въ этомъ преспятствовать. Люблю твою Галочку страстно, выше всего на свѣтѣ; такъ и по вѣкъ буду любить ее!... Отдай мнѣ ее на мою радость, утѣху для вѣчнаго счастья моего! Хочешь, выду въ отставку, у тебя жить останусь; хочешь, ко мнѣ переѣдемъ будемъ также жить; буду тебя уважать, покоить!... Ты видѣлъ уже мое почтеніе и любовь къ тебѣ: я не перемѣьюсь; а для счастія Галочки отдамъ послѣднюю каплю крови!

Гал. (слухавши плакала и говоритъ на сторону) Що то почую?... Чи не погибель свою?...

Тар. (схиливши голову и помовчавши) Знаю, що вы е чесна душа, и що нй росказуете, усьому воно правда. Вы не такій, щобъ погубили дѣвку, котра любить васъ. Вѣрю, що вы такъ полюбили мою дочку; вѣрю, якъ отець, котрому нема и на свѣтѣ нйкого милѣшого, якъ їого дочка. Якбы я бувъ другій батько, то можебъ зрадувавъ ся, що моя дитина, мое рожденіе,

— 384 —

буде благородна и рôдъ мôtі буде панувати. Яжь положивъ ся такъ: кого Галочка сама позбере, за кого похоче, то мôtі зять. И теперь противъ си волѣ не пôду. Далебô, Семенъ Ивановичъ, що вона менѣ про васъ ще нîчого й не говорила. Я самъ тôлки учора запримѣтивъ за вами обома щось; тай еи не пытавъ и ôдъ неи не чувъ. А бачу, що вже вы собѣ поговорили объ усѣмъ. (усѣхнувшись.) Такъ нехай такъ буде, якъ сказала Галочка.

### Зор.
(ударивши себе рукого по челѣ) Бѣда же моя, когда ты здаешь ся на Галочку!

### Тар.
(смѣючись.) А що, хиба по своїму розсудила?

### Зор.
Она мнѣ много наговорила, но все нерозонно. Чего человѣкъ не хочетъ такъ, найдетъ чѣмъ отклонить отъ себя....

### Гал.
(плачучи.) Е! нѣ бо, Семенъ Ивановичъ, не гнѣвѣть бога! Оттутъ мôtі таточко рôднесенькій, такъ передъ нимъ, и у такій часъ збрехати не зможу. Панъ-отецъ мôtі зна, що я нîчого не любила; нехай же й те зна, що васъ першого полюбила и люблю точнѣсьнько якъ и вы мене. И колибъ я була вамъ рôвня, якъ зразу, не думавши, кинулась бы до свого щастя, а то...

### Тар.
(цѣлуючи ю въ голову.) Доню, мила моя дитино! Я ще учора знавъ, що ты іому скажешь, и знаю, що ты іому усе и сказала, та тôлки свое.

### Гал.
(на сторону.) Теперь менѣ полегшало на душî, (выходить)

### Тар.
(помовчавши трохи.) Семенъ Ивановичъ! Бачить богъ, якъ крѣпко васъ люблю. Чи любивъ такъ сына, не знаю. Не то, що вы панъ, багатî; не кажу й того, що вы для мене зробили у моему дѣлѣ: вырвали мене съ пекельнои муки, съ пôдъ арешту; сидѣвъ бы я у тюрмѣ и досе, колибъ не вы мене собою выратовали, про се я мовчу. Чогобъ я для васъ пожаловавъ? нѣ; колибъ вы — не положѣть гнѣву за мое просте слово, — колибъ вы були простымъ мукикомъ у бѣдностî, то я, знаючи таку душу, якъ вы маете, ябъ прîйшовъ до васъ, поклонивъ сябъ вамъ и сказавъ: утѣште отця; вы зробите мою дочку щасливою, озьмѣть ёи!

— 385 —

**Зор.** Я прошу тебя о томъ. Если такъ любишь, если такъ знаешь меня, устрой мое счастье на вѣки! Отдай за меня Галочку! она находитъ препяствіе, но это все пустое!

**Тар.** Якъ Галочка, люблячи васъ, душѣ одъ васъ не чуе; такъ вона тѣлки объ васъ и вбиваетъ ся, а объ собѣ й не дума; — такъ я, якъ ѣй отецъ, довжонъ объ нѣй и объ собѣ подумати. Выйде вона за васъ, то черезъ мѣсяцъ, черезъ дру- гій, мы ѣи побачимо на столѣ!...

**Зор.** Отъ чего же такъ? Я буду оберегать ее; пылинкѣ не дамъ пасть на нее; отъ всего защищу....

**Тар.** Вы? — такъ. Вы будете ѣи й любити, и шанувати. Такъ люди зъѣдять ѣи своими языками! Вона въ нейхъ зъ мужичокъ не выйде. „Черезъ те и черезъ те онъ ѣи узявъ; покрыли грѣхъ.“ А вы, Семенъ Ивановичъ, грамотнй; вы знаете, яково важко чоловѣковй переносити худу славу безъ причины! Знаете й те, що и кропелька худои славы не сходить съ чоловѣка по вѣкъ! А у женському полу ще й тѣршь!... Яковожь буде ѣй, моему дитятй, що чиста и непорочна у сѣмъ дѣлѣ якъ голубиця. а ѣи ножемъ у серце сьогоднѣ, та завтра у тужь язву!... Надовго еи стане?... тодѣ... (плаче.)

**Зор.** Мы сами отречемъ ся отъ людей, будемъ жить одинъ для другого, не будемъ знать никого! такая жизнь самая благочестивая, святая, счастливая....

**Тар.** Правда ваша: жити-мете у любовй, у щастьи.... богъ благословить васъ дѣточками такими, якъ и мене наградивъ дочечкою; отъ вамъ нова радѣсть и утѣха... Еге! та тутъ, замѣсцъ того, щобъ матерѣ, — я нѣчого не кажу про васъ, а тѣлки про мое рожденіе, — матерѣ веселитись дѣточками, д имъ одъ людськихъ языкѣвъ просвѣтку не буде. Усѣ на нихъ пальцями показувати-муть, усѣ зашиплять: „мати ихъ зъ мужичого роду, нища, и уся рѣдня сяка-така, и дѣти такй будуть!..“ Усѣ стануть ихъ жахати ся, цурять ся, попрѣкати тымъ, у чѣмъ вони всѣ и невиновнй.... А яково се матерѣ? черезъ нихъ, черезъ ихъ славу, вона держитъ ся на свѣтѣ; для ихъ щастя вона готова на усяку муку, усе перетерпить, душу свою оддасть... О Семенъ Ивановичъ! Вы не знаете, що е дѣти для родителѣвъ!...

25

— 386 —

**Зор.** (ходившій въ розмышленю.) Хорошо!... Сдѣлаю такъ.
Увижу, чѣмъ тогда будутъ отговаривать ся! (кличе.) Галочка,
другъ мой! выйди къ намъ...

## Явленіе шесте.

### Тйжь и Галочка.

**Зор.** Галочка! Я разстанусь съ тобою, не на долго. Дол-
женъ завтра хѣать къ себѣ.

**Гал.** (стревожившись.) А якъ то не на довго?

**Зор.** Такъ, что недѣли двѣ-три проѣзжу. Не близко отсюда.

**Гал.** Зачимъ же вы поѣдете?

**Зор.** Дѣло есть; поѣду домой, возьму отъ дяди такую бу-
магу, что онъ не только позволяетъ, но проситъ, чтобъ я же-
нилъ ся на... на... обывательской дочери...

**Гал.** (гórко усѣхнувшись.) Кажѣтъ бо, Семенъ Ивановичъ,
просто — на мужичцѣ!... Еге! вже вы зараннѣ соромитесь
казати, що на кому ожените ся!..

**Тар.** Такъ, Галочко, правда, правда твоя. (цѣлуе ѣи въ го-
лову.) Спасибѣ тобѣ; поймала у словѣ. Такъ, Семенъ Ивано-
вичъ, такъ воно е.

**Зор.** (старae ся оправдатись.) Нѣтъ... это не то... взявши та-
кую бумагу, возьму листъ и отъ духовныхъ, что нѣтъ грѣха
женить ся на неравной, какъ ты, Алексѣй, называешь. Возвра-
тясь, буду просить своихъ начальниковъ, чтобъ уговорили тебя.

**Гал.** (вздыхнувши и утираючи слезы.) Вы таки усе свое?

**Зор.** Не умру, пока не доведу до своего желанія и не
уговорю тебя!..

**Тар.** (розмышляючи.) Побачу, що вамъ дядюшка скаже; то-
дѣ скажу свое послѣднье слово, тай робѣть, якъ знаете....

**Зор.** И такъ прощайте, мои любезные!..

**Гал.** (въ великōмъ безпокойствѣ.) Охъ лихо!.. хибажь вы за-
разъ и ѣдете?...

**Зор.** Теперь же и выѣду. Мнѣ часѣ дорогъ. (обнимае Та-
ранця.) Прощай, мой любезный Алексей Омельяновичъ. Дай
богъ найти тебя здороваго! Съ Галочкою позволь простить ся,
какъ уже съ невѣстою...

**Тар.** Прощайте ся... а коли побачитесь?

— 387 —

**Зор.** (обнимаючи Галочку, цѣлуе ся зъ нею: она стоить безъ всякого участія, блѣдая и трясе ся.) Прощай моя милая... моя неглядная Галочка! Не тужи... не скучай... я скоро ворочусь... поспѣшу къ моему счастью... (выходитъ.)

**Тар.** (провожаючи его) Вертайте ся здоровы нехай вамъ буде у дорозѣ усе гараздъ... (иде за нимъ.)

**Гал.** (одна, зложивши руки, и схиливши голову въ розмышленю; потомъ наразъ скрикуе) Такъ... такъ зроблю!... така смерть важча усѣхъ. Семенъ Ивановичъ! Ище вернѣте ся. (Таранець и Зоринъ вертаютъ ся, вона протягае до него руки.) У останье... (рыдае; Зоринъ кидае ся до неи въ объятія; вона за слезами не може говорити, схилила голову, на плече ему.) У останье... цѣлую васъ!... У останье... прощаюсь съ своимъ щастямъ.... не можна менѣ буде такого слова сказати... не забувайте мене!... Нѣ, забудте... тѣлки не забувайте, якъ щиро васъ любила... и що для вашего щастя зробила... Спасибѣ вамъ, що вы мене любили... дали менѣ знати щастя на сѣмѣ свѣтѣ... Прощайте на вѣкѣ!... (оставляе его и отвертае ся рыдаючи.)

**Зор.** Богъ съ тобою, Галочка! не тревожь ся такъ... я скорѣе возвращу ся, нежели ты думаешь.

**Тар.** (отводячи его) Годѣжь, годъ!, И самы не тревожте ся и еи не вбивайте... Коли ѣхати, то поспѣшайте... (выходитъ изъ ними)

**Гал.** (одна, горестно) Всьому кônецъ!... (на разъ) Господи дай менѣ силу докônчати. що я думаю!.. Нехай побачить, якъ крѣпко їого любила!

ДБЙСТВІЕ ЧЕТВЕРТЕ.

Весѣлье.

На другій день. Таже декорація

Авленіе перве.

**Тар.** (одинъ входитъ.) Господи!.. Такъ тяжко на душі, мѣсця нѣгде не знайду!.. выходивъ до роботниковъ, нѣчого й не тямлю!.. Не спавъ усю нôчь, плакавъ объ своему дитятî... Бачачи, якъ вона їого крѣпко любить и якъ жива у домовину йде, самъ на свою душу усякій грѣхъ озьму, а одружу ихъ...

*

— 388 —

Колибъ тôлки вертавъ ся !.. одна була менѣ порада, — книжка, теперь и дивлю ся, и словъ не бачу... (сѣдае и задумуе ся вздыхаючи гдеколи.)

## Явленіе друге.

### Таранець и Галочка.

**Гал.** (выходитъ блѣдая; отчаяніе и рѣшимость на лици; ледво може йти, падае батькови у ноги и заливаючись слезами.) Поратуй мене, таточку, голубчику!.. Не дай менѣ зовсѣмъ пропасти !..

**Тар.** (стараючись пôдняти ю.) Що таке? що, моя доненько? Устань моя крышечко !.. моя лебедечко !..

**Гал.** (на колѣнахъ.) Не встану, панъ-отченьку, поки мене не звеселишь, поки не втѣшишь, що объщаешь зробити, объ чѣмъ у останье тебе попрошу...

**Тар.** Усе зроблю, моя зôрочко! Хиба ты не знаешь, що я душу свою радъ за тебе положити !...

**Гал.** Спасибô тобѣ, мой таточку рôднесенькій! Не откажи й теперички !.. (цѣлуе руки его.) Панъ отченьку, голубчику !.. Ôд-дай мене замôжь !..

**Тар.** (обрадовавшись.) Добрежь, моя доненько! Насилужь ты надумала ся. Ôнъ не забаромъ буде... Або наймѣмъ кого та пошлѣмъ, щобъ швыдче ёхавъ...

**Гал.** (швыдко.) Нѣ, панъ-отченьку! сховай мене ôдъ сѣи бѣды !.. Ôддай... тôлки не за нього...

**Тар.** За когожь тебе, доню, ôддати?

**Гал.** За кого хочешь, за кого здумаешь, таточку! Поспѣшай, панъ-отченьку, поки ôнъ не вернетъ ся...

**Тар.** Що се ты, Галочко, надумала? Устань бо та йди до мене, пригорнись до мого серденька и роскрый менѣ свою душу: що се въ тебе за думка така?

**Гал.** А отъ, таточку, яка въ мене думка. Ôнъ не забаритъ ся вернути ся; пристане до васъ зъ людьми пîсьменными, а тî, — що имъ за дѣло до нашого щастя? — стануть васъ уговорювати, прохати, зôбьють васъ зъ думки объ моему щасть, вы звелите менѣ йти; а тутъ и мое серденько змовитъ ся зъ вами. Я пôду, усе одно, що на видиму смерть !.. Опôсля ôнъ буде вбивать ся; яково менѣ буде глядѣти на нього !... Пôшлабъ я у черницѣ — скоро не пострижуть, а ôнъ скоро буде. Такъ

— 389 —

щобъ положити одинъ кōнець, ódдайте мене замōжь. Ôнъ по-
бачивши, що нîчого робити, самъ покине свою думку, знайде
деинде свое щастя....

Тар. Чи будешь же ты щаслива, доню моя, съ кимъ дру-
гимъ? чи не погубишь же ты себе, ôддавше ся нелюбу на цѣ-
лый вѣкъ?... Ты зажурисъ ся. Менѣ важке твое щастя.

Гал. И вже, мое щастья!.. Отсе менѣ теперь тяжке уремя,
поки усе сповнить ся, а тамъ... переможу себе; я ще втѣшу
тебе при твоїй старости.

Тар. О, що жалко менѣ іого !.. крѣпко хорошій чоловѣкѣ !..

Гал. То-то мое й горечко, що й вы зь моимъ сердень-
комъ нападаете на мене! Треба, охъ треба поспѣшати....

Тар. За когожь тебе ôддати? Хочь та тобѣ порадонька
буде, що сама выбрала...

Гал. (зъ усиліемъ.) Коли такъ, то ôддайте мене.... за Пя-
таковського...

Тар. (наразъ.) О, нехай богъ боронить! Лучче менѣ тебе
на столѣ побачити!... Ôнъ мой врагъ, мучитель!

Гал. Стане добрымъ, якъ буде... (ôдвертае ся на сторону.) О,
боже мой!

Тар. Ôнъ не тебе хоче — худобы моеи бажа; ôнъ тобѣ
цѣны не знати-ме, заѣсть тебе швыдче...

Гал. Менѣ усякъ однаковѣсьнькій, усякъ свѣтъ менѣ за-
вяже... Моя доля терпѣти!

Тар. Такъ менѣ не приходитъ ся такъ тобою орудувати...
Уже лучче иди за кого съ тыхъ женихôtъ, що ще й недавно
засылали людей, скажи: за кого? — заразъ пошлю, и таке
весѣльля справлю, що ну!

Гал. Не хочу я, панъ-отченьку, нî за кого зъ нихъ. Вони
пышнî, багатî, будуть вередувати. Тяжко буде моему серцю
у першî годы, а вони не дадуть менѣ воленьки гараздъ и но-
плакати объ моѣй долî!... Чи не знаешь, таточку, якого си-
роты у бѣдностей: озьми іого у пріймы, ôддай іому и худобу
нашу, и мене нещасну!.. За добро, що іому зробили, ôнъ буде
насъ поважати и мною не стакъ орудувати. Знайди такого, при-
веди и скажи менѣ : се твōй мужикъ. Я у ноги поклоню ся!..

Тар. (розмышляючи.) Коли такъ... доню, Галочко!... иди за
Миколу!

— 390 —

**Гал.** (швыдко) Добре, панъ-отченьку, нôду... (зъ разу здрыгнула ся, пошатнула ся; на сторону.) Кôнець усьому... (зôбравши ся съ силами до батька.) А хтожь то... такій... Микола?

**Тар.** Круглый сирота, чесного хорошого роду. По бѣдностî іо го узявъ я и привчивъ до усього. На іому усе мое хазяйство лежить. Може ты коли и запримѣтила: онъ собѣ чепурный, моторный и красивенькій таки...

**Гал.** (горестно.) И вже, таточку! менѣ сього хочь и не кажи!...

**Тар.** Такъ коли такъ, доню. то й такъ. Коли итти за кого небудь, то лучче за Миколу.

**Гал.** (ламаючи руки.) Нôду. таточку, зъ великою радôстю. Здѣлай же милость, панъ-отченьку, посѣшвай швыдче. Колибъ можна... щобъ сьогодня нась и звѣнчали?...

**Тар.** Якъ се можна? Коли хочь, у недѣлю...

**Гал.** (швыдко.) Приѣде, таточку приѣде!... тодѣ усе наше пропало!...

**Тар.** Щожь робить? Для того случаю треба прибратись...

**Гал.** Якій тутъ случай?.. Яке прибйраньня? Мое сирôтське дѣло. Покликати кого изъ старшихъ родичѣвъ, поблагословити ся, тай звѣнчайте... Се всѣлѣлa — тйжь похороны...

**Тар.** Чи думавъ же я такъ свою Галочку, одну втѣху, такъ ôддавати? Покликати ще жениха.

**Гал.** Покличте, таточку! коли почали, треба и кônчати. (Таранець выходитъ.)

**Гал.** (одна, плаче) Що подума про мене Семенъ Ивановичъ? Чи оцѣнить, якъ щиро іого любила, що ôдрѣклась ôдъ нього, топлю свои молодіи лѣта, дѣвованьнячко, иду на вѣчнй сльозы, на тугу, на усяке мученіе душѣ, абыбъ ôдъ нього ôдвести усяке лихо!... прощай теперь на вѣчніи вѣки!.. Не скажу тобѣ: люби мене... не можна, се противъ закону; а згадуй мене тымъ, що я зробила... и якъ знаешь, такъ дякуп!... Прощай, настае година, що здумати про тебе грѣхъ буде... Прощай, мôtй миленькій!... (и гôрко рыдае, и утирае слезы, чуючи, що идутъ; стоитъ на сторонѣ печальна, и не дивитъ ся на Миколу.)

— 391 —

Явленіе третье.

Галочка, Таранець и Микола.

Тар. Отже й Микола иде (сѣдае.) Миколо! ще малымъ тебе узявъ я на свои руки, выгодувавъ, навчивъ и объщавъ, коли будешь вѣрно и чесно служити, наградити тебе. Ты служивъ менѣ такъ, що дай боже, щобъ и товаришь такъ приглядавъ добро, якъ ты вбивавъ ся за хазяйськимъ. Спасибô тобъ! (Микола низко кланяе ся) Прійшла моя черга слово здержати и тебе наградити... Миколо! Отъ, одна моя радость на свѣтѣ, моя Галочка, однымъ одна дитина... Озьми ѣи! Худоба моя — усе твое; озьми й мене у приньмы, не покинь. (гôрко плаче)

Мик. (дивуючись, блѣднѣе, дрожить.) Щобъ-то... якъ... дядюшка?...

Тар. Такъ, Миколо!... Будь менѣ зятемъ. кохай, шануй мою Галочку, що ойдаю тобѣ у жону... зроби ѣи щасливою, — и вѣчна моя дяка тобѣ...

Мик. (такъ само.) Чи бува... не смѣетесь вы зъ мене?...

Тар. У такій, святый, важный часъ, якій буде смѣхъ? Я, маючи однымъ одно дитятко, уручаю іого тобѣ, надѣючись, що не хто другій, якъ ты, зробишь ѣи щасливою!...

Мик. (кидаючись въ ноги ему.) Чи яжь достоинъ такои чести? (Таранецъ пôднимае его.) Я круглый сирота!... вы мене до розуму довели... я васъ знавъ, почитавъ, якъ отця рôдного... Объ Олексѣевнѣ, ось объ Галочцѣ, и подумати не смѣвъ. Хто вона, и хто я мйзерный? Якъ се можна?...

Тар. Коли я тобѣ ѣи уручаю... Коли я прошу тебе, будь моимъ сыномъ, збережи мою Галочку!

Гал. (тихо пôдходитъ до Миколы.) Нî объ чѣмъ тебе не прошу, тôлки будь до мене добрый... не потурай, коли часомъ буду смутна; се минетъ ся. Я буду тобѣ покôрна, поважати-му тебе, и доведу до того, що ты, бачачи мою добрôсть, полюбишь мене. Не попрѣкай менѣ, коли часомъ... я й сама не знаю, яка буду!.. Не вважай тымъ, а доведи мене до того, щобъ я тебе... черезъ тебе мала хочь маненьку втѣху, не терпѣлабъ ніякого горя. Поклонѣмось же нашому панъ-отцевî; нехай поблагословить и молитъ ся за насъ, за своихъ дѣтей...

— 392 —

**Мик.** (удержуючи за руку.) Трѣвайте лишень, Омеляновичу, чи, якъ вы менѣ повелѣваете, панъ-отченьку! и ты, Олексѣевна! Отъ я заприсягаюсь передъ вами любити васъ, шанувати, почитавати, не якъ е вы моя жона, а якъ противъ мене господыня... Не тѣлки якого слова, — думки не буде въ мене ніякои противъ васъ. Вы надъ собою волю маете, вы розумнѣшій, вы мене навчайте. Омеляновичу! Я батька и матерй не знаю; вы менѣ отець и благодѣтель! Будьте, якъ и були, менѣ хазяиномъ и повелѣвайте надо мною. Буду за вашимъ добромъ вбивати ся, однаковѣсѣнько, якъ до сього часу. Воно якъ було усе ваше, такъ и буде ваше; и я по увесь мōй вѣкъ увесь вашь. Теперь, на таку мою волю, благословѣте насъ, панъ-отченьку! (кланяе ся у ноги Таранцеви и Галочка зъ нимъ.)

**Тар.** (пōднявши, обнимае ихъ.) Дѣти мои любезнй! Нехай васъ богъ благословить для вашого щастя и моен радости! Теперь требабъ васъ посадити укупѣ, якъ звычайно посвятенныхъ, та нйколи.. ще насидитесь! Треба дѣломъ поспѣшати. Галочка хоче, щобъ отсе васъ и обвѣнчати.

**Мик.** Щобъ сьогодня?

**Тар.** Отъ-отъ заразъ. Бѣжи, зятю, покличь, щобъ хутенько йшли; мōй братъ упервыхъ, зъ жѣнкою, нехай и дѣвча озьмуть, свѣтилочка буде; та ще покличь свата Тараса, тежь изъ жѣнкою та зъ невѣсткою; та зови племѣнникōвъ моихъ; та ще, кого хочь, самъ ôтъ себе проси. Бѣжижь сынку, не бари ся

**Мик.** Заразъ, тату, усѣхъ оббѣгаю.

**Гал.** Попередъ усього забѣжѣть до Олены моен; нехай швыдче иде до мене.

**Мик.** Заразъ, заразъ ёи пришлю! (на сторону.) Що се зо мною дѣетъ ся? Чи не сплю я?... (выходитъ.)

**Тар.** Лагодь же, душко, коли такъ захотѣла, подарочки весѣльнй, а я мотну ся, щобъ швыдче що зварили попоштувати весѣльныхъ гостей.

**Гал.** Та яке, таточку, тамъ поштуваньня! абыбъ у законъ увести.

**Тар.** (выходячи.) Але! потурай. Охъ, охъ, охъ! Чи думавъ я такъ ёи ôддавати?

**Гал.** (одна.) Мои подарочки усѣ готовй... Гарно дѣвчатъ ховають, обдарюють, усѣхъ неначе на весѣльги. Такъ вона бо

— 393 —

нічого не бачить. Я щасливѣша усѣхъ: мои похороны я буду сама бачити, сама и пообдарюю, сама и поховаю себе!... (плаче.) Жаль батенька, крѣпко... жаль!.. Зостанетъ ся одинъ на свѣтѣ, якъ былиночка... хто іого доглядить!.. (задумавшись) Нѣ, Галочко! не покидай, що почала! лучче юму разъ поховати мене, чимъ на усякъ день бачити мене, що вмираю... Швыдче, швыдче! поки ще е въ мене и сила и память... Отъ-отъ скоро стеряюсь зовсѣмъ!...

### Явленіе четверте.

#### Галочка и Олена.

**Гал.** (кидаючись до неи.) Швыдче иди, Олено. Лагодь ся менѣ вѣнця держати... Посидь тутъ, я достану весѣльній подарочки... Вже скоро и повзжане прійдуть... (швыдко выходитъ.)

**Ол.** (сама.) Що се вона каже вѣнця й держати... що повзжане скоро прійдуть... побѣгла за подарками? Батракъ же ихъ нічого не казавъ, тônки и сказавъ, щобъ якъ можна швыдче ишла до неи...

**Гал.** *(приносить рушники и хустки.)* Отъ, сестро, и подарочки. А отсе хустка молодому... *(задумуе ся.)*

**Ол.** Та скажи менѣ, Галю, здѣлай милость, хто се у васъ иде замônжь?

**Гал.** *(дико дивить ся на сторону.)* Та нѣ, не замônжь... бачь! яму копають... холодно буде... та нужды нема... Швыдче, Олено, швыдче...

**Ол.** Та ну бо, не жартуй. Кажи, хто у васъ иде замônжь? Чи ты, чи хто?

**Гал.** *(задумавшись.)* Не знаю, душко!... щось и я чула... та не згадаю хто?...

**Ол.** Тыжь мене зострѣла, кажешь тобѣ вѣнця держати. Чи правдажь?

**Гал.** Е, е, е, е! теперь згадала. Я, душко, иду замônжь. Подержь менѣ вѣнця, якъ мы ще спершу змовили ся.

**Ол.** За когожь ты идешь?

**Гал.** *(ровнодушно.)* Не знаю.

**Ол.** Якъ же се? Идешь замônжь и сама не знаешь за кого?

**Гал.** Е! теперь усе згадала. Я, сестро, иду замônжь; не знаю, хто ôпъ такій и е; чула, що ôнъ.... чи Микола, чи хто;

— 394 —

теперь внять не тямлю... Олено, рыбочко моя! Менѣ за кого небудь, абыбъ не за нього!...

**Ол.** Та за кого, скажи? Я нейчого не второпаю.

**Гал.** Онъ мене, душко, любить такъ крѣпко, якъ и я іого... онъ хотѣвъ мене узяти... а я не хочу, щобъ не погибъ черезъ мене... онъ побѣгъ за пісьмомъ, а я швыдче выйду за кого небудь, щобъ іому руки розвязати.

**Ол.** Такъ се то...

**Гал.** (кидаючись до неи.) Цить, душечко, цить, не згадуй іого... вже не можна! — Онъ почуе, вернетъ ся... озьме мене... пропала я тодѣ!... (илаче.) Не згадуй іого!... Тутъ и такъ мое бѣдне серденько тоскуе, бажа іого... Знаю, що кину ся ц ямо до іого... не покину іого до вѣку... Нѣ, Оленочко! Не слухай мене!... Звѣнчайте мене... швыдче звѣнчайте... чи не замовкне мое серденько!...

**Ол.** Та трѣвай, сестро! Якъ тебе вѣнчати, коли ты не о своему умѣ!

**Гал.** Тымъ то й лихо, що серденько мое орудуе ще надо мною. Колибъ воно замовкло, а я стала при умѣ, якъ треба... не дайте волѣ серденьку, воно скоро мене посилуе!... Здѣлай милость, проси, щобъ швыдче насъ звѣнчали; боюсь, щобъ я съ собою чого не зробила! Де тато?

**Ол.** Онъ иде зъ людьми. Идижь сюды, я тебе приберу до вѣнця, якъ звычайно...

**Гал.** Не, треба менѣ ніякихъ приборовъ. Я такъ була учора, и не роздягала ся; усю ночь такъ просидѣла... Онъ мене таку бачивъ, таку поцѣлувазъ у останье, нехай усе такъ и зостанетъ ся...

## Ивленіе пяте.

Тйжь, Таранець, Микола пріодѣтый; Твердохлѣбъ, обывателѣ и обывательки.

**Тверд.** Дай боже усѣмъ вамъ день добрый. Помагайбо вамъ на усе добре!

**Тар.** Гал. и Ол. (кланяючись.) Спасибо.

**Тар.** Просимо, гостѣ любезній, поки до дѣла, сѣдайте у насъ, (всѣ сѣдаютъ; Микола, и Галочка зъ Оленою стоять въ противныхъ сторонахъ, на передѣ, Галочка задумавшись не дивитъ ся на ничь.)

— 395 —

**Тверд.** Обычайно приговорюють: сѣдайте, щобъ старосты сѣдали. А у васъ, Омеляновичу, нî задля кого й садовить ся: одну дочку, й ту ôддаете. Странный случай, пріятелю любезный! Я йшовъ до васъ по другому дѣлу, та отъ на порозѣ чую й бачу, що у васъ весѣльля. Доброе дѣло. За когожь вы ôддаете? Де вашь зять?

**Тар.** Ондежь ôнъ, Микола мой. (Микола кланяе ся.)

**Тверд.** Благоразумне дѣло, Омеляновичу! Вы іого зъ малу знаете: ôнъ узявъ ся за хазяйство и хазяйство іого зна. Парень смирный, добрый Галю, душко! (пôдôйшовши до неи.) люби іого!...

**Гал.** (выходачи изъ задумчивости.) Кого, дядюшка?

**Тверд.** Отъ кого? Охъ, вы дѣвчата! Буцѣмъ и не знаешь? Кого батенько дае тобѣ у мужа,..

**Гал.** (такъ само) Коли, дядюшка?

**Тверд.** Оттакъ ище! отто не за того йде, за кого хоче, такъ ще й церемонитъ ся! Потурай вамъ. Нашî жѣнки не хотячи йшли, и плакали, и голосили, а далѣ й не ôдôбьесъ ся ôдъ нихъ. (Прîйшовшî усмѣхаютъ ся.) Ей такъ! А тутъ чого. Парень важный и ставъ у великôй пригодѣ твоему отцю, защитивъ іого передъ судомъ. — Ну теперь, по моему. Омеляновичу, зôбрали ся, такъ чого ждати?

**Тар.** (черезъ цѣлый часъ смутный) Можебъ попоштувати чимъ?

**Тверд.** До вѣнця не годитъ ся: нехай покônчаемъ вашу радôсть.

**Тар.** И **Гал.** (обное на сторону, вздыхнувши.) Радôсть!

**Тверд.** А теперь, коли ласка ваша, обдарѣть чимъ родичѣвъ. Галю, душко! се ваше дѣло, а ты, дружечко, поможи ъй. (Галочка приступила до подаркôвъ, и тôлько дивитъ ся на нихъ; Олена бере и приноситъ кождому по рушнику, перевязуе ними черезъ плечи, а парубкамъ вяже хустки на руку. Свѣтилка, дѣвочка лѣтъ четырнадцати: въ рукахъ у неи голый мечь: рукоятъ убрана травами и цвѣтами, а зверху запалена свѣчка. Свѣтилку и мечь еи перевязуютъ также рушниками. Наконецъ дае Олена ôдличну ôтъ всѣхъ хустку Галочцѣ, и тая приноситъ ю Миколѣ. Принѣшли подарокъ за кождымъ разомъ Олена и всѣ гостѣ кланяютъ ся.!

**Тверд.** (межи тымъ продовжае.) Важне дѣло весѣльля! Тутъ не можна нîчого нî прибавити нî выпустити. На усе чинъ и порядокъ. Що то нема вашого пріятеля, офицера? Ôнъ любо-

— 396 —

пытный на се, роспрошувавъ у мене багато про сіи порядки.
Колибъ пôдъ сей часъ пôдскочивъ, добребъ було. Мыбъ и юму
хустку почепили.

Гал. (почувши его слова.) Олесю, душко, мерщѣй... Зовсѣмъ,
дядюшка! Що теперь робити ?

Тверд. Добре, коли зовсѣмъ. Теперь, головатый батьку,
бери хлѣбъ, сядь собѣ, а молодй станьте передъ батькомъ.
(все тое реблятъ); а мы поблагословимось. (Всѣ прочй сидятъ и та-
кожь Твердохлѣбъ.) Старосты, паны пôдстаросты!

Два старики (разомъ сидячіи:) А мы рады слухати.

Тверд. Благословѣть молодымъ батьковй поклонить ся,
благословеніе узяти, пôдъ вѣнецъ стати.

Старики. Боже благослови!

Тверд. У другій разъ.

Стар. Боже благослови!

Тверд. У третій разъ.

Стар. Тричй разомъ, боже бсагослови!

Тверд. Нуте, дѣти, кланяйтесь (Мик. и Гал. кланяютъ ся бать-
кови въ ноги.)

Тар. (благословляе ихъ хлѣбомъ, и ôддавши его Миколѣ, обнимае
дѣтей.) Дѣточки мои любезнй!.. (зарыдавши.) Багато въ мене на
серцй... не здужаю сказати!.. Галочко!.. гляди!.. Миколо!..
богъ зъ вами, (выпускае ихъ; Галочка цѣлуе руку батька и гôрко
плаче; Олена на силу вже ôдрывае ю.)

Тверд. (межи тымъ до прочихъ.) А вы собѣ выступайте на
двôръ и ждѣть. Пôдете за молодыми, якъ порядокъ велить.
Теперь идѣть молодй у парочцѣ. (Микола, взяви Галочку за руку,
веде ю, но она ледво може ити; Олена пôддужуе ю.)

Тверд. Щобъ то музику достати! хочбы одну скрипочку...

Тар. (ледво може стояти.) Не треба музики! Се не весѣлья...
се похороны... (рыдае) поховавъ я свою радôсть на вѣки! Гало-
чко, дитино моя! Ты мене покинула... О, не покинь мене на
сѣмъ свѣтѣ! (изнемôгши падае на шію Твердохлѣбу.) Друже мой!
поведи мене... Я не здужаю... роскажу тобѣ, що се за ангелъ,
моя Галочка!...

— 397 —

ДЪИСТВІЕ ПЯТЕ.

Похороны.

По двохъ недѣляхъ. — Декорація та сама

Явленіе церве.

Мик. (выходячи изъ бочныхъ дверей, тихо.) Колибъ же то за-
снула хочь трохи!.. Вже й я замѣтивъ, що якъ засне, то й
крѣпча... И вже еи крѣпость! якъ свѣчечка пала, поки дыхне
на неи вѣтерець... а вѣтеръ по усякъ часъ ѣи осилуе. Що зро-
била съ собою?.. Прямо що ангельска душа!... О, щобъ не ро-
бивъ, чогобъ не ѣддавъ, щобъ такого ангела удержати на сѣмъ
свѣтѣ!... Не таке мое щастя!.. (задумуе ся.)

Гал. (за кулисами.) Миколо! а де ты?

Мик. Я тутъ, у хатѣ. Я думавъ ты заснула.

Явленіе друге.

Микола и Галочка, блѣдан, слабая; голова убрана якъ у замужнои,
въ очѣпку.

Гал. Я таки й заснула трошки... та нйбы й крѣпша стала.

Мик. Колибъ ты довше попоспала, то щебѣ тобѣ полег-
шало; а то, бачь, ônдъ вѣтру валяест ся. Сядь тутъ, посидь
(усажуе ю.)

Гал. Добрежь, и посижу. Дай менѣ свою руку. (бере его
руку, и прикладае до серця.)

Мик. Чи не болить що въ тебе, що мою руку прикла-
даешь?

Гал. Въ мене нйчого не болить, опрôчь душь... якъ самъ
знаешь. А въежь, переможу свое лихо, пересилую... Тымъ и
за руку тебе держу, щобъ памятовати, хто ты менѣ е, Миколо!...
Я и твôй вѣкъ завязала!... (задумуе ся.)

Мик. Не думай сього, Галочко! Я тобою ставъ щасливый.
Колибъ намъ тôлки не журба твоя, що ты черезъ неи чах-
нешь, та сохнешь, то намъ съ панъ-отцемъ тôлкôбъ радовать
ся. Та ты сама богобоязна; ты й сама знаешь, що здоровья
треба збергати, знаешь и те...

Гал. (наразъ надумуе ся и быстро дивитъ ся на него.) Що я знаю? Що ты кажешь? (оставляе руку его и дивитъ ся все на него.)

Мик. Знаешь, що треба....

— 398 —

**Гал.** (твердымъ голосомъ.) Скажи ты менѣ. здѣлай милость,
хто ты такій?

**Мик.** Мене пытаете, хто я?

**Гал.** Тебе. Та пожалуста не сердь ся на мене; я тямлю.
що я просила. щобъ на мене нîхто не сердивъ ся. Ты менѣ
усе роскажи, хто ты и хто я. Я усе знати-му. Теперь же, да-
лебб, усе позабувала.

**Мик.** Та яжь Микола. твôn мужикъ. що отъ двѣ недѣли.
якъ мы побрались.

**Гал.** Двѣ недѣли, кажешь?... А онъ черезъ три казавъ,
буде (тоскуе) Охъ. лишечко менѣ. ônдайте мене швыдче за-
мōжь... А то прiйде онъ, я пропаща тодѣ!... и онъ пропацii!...

**Мик.** Богъ съ тобою, Галю. що се ты говоришь? ты вже
замужемъ. я твōй мужикъ; згадай усе тай не бой ся нîчого.

**Гал.** (подумавши) Теперь згадала усе... Миколо!... не сердь
ся на мене!... Менѣ тяжко, дуже тяжко!... Якъ пôдступить
пôдъ серце журба, дѣбъ я дѣлась!.. Охъ, горечко мое!.. менѣ
iого жаль.. Що то онъ скаже. якъ вернетъ ся?

**Мик.** Объ iому не вбивай ся. Вже батько знати-ме, якъ
iого розважати. Мы не пустимо iого до тебе заразъ.

**Гал.** (смутно.) И нîколи не водѣть iого до мене, прошу
тебе Миколо! Вжежь мы попращали ся на вѣкъ, чого намъ
ще?.. Здѣлай же милость!....

### Явленіе третье.

### Тйжь и Таранець.

**Тар.** Що у васъ тутъ доброго? чого вона въ тебе просить?

**Мик.** Щобъ не приводити до неи (Семена Ивановича, якъ
прийде...

**Тар.** А чомужь се? Таки й нîчого. Спершубъ такъ трош-
ки, а тамъ бы и привыкли.

**Гал.** Нѣ, таточку, не здужаю сього... 11 ôдъ однôи думки
менѣ важко!... тяжко менѣ щось дуже!.. пожêлалабъ я трошки,
а ты, Миколо, хотѣвъ у городъ ити, то й пôшовъ бы, а я чи
не заснулабъ собѣ? Óдведи мене... не здужаю... (Микола веде ю
тихо.)

**Тар.** (зъ горестію дивитъ ся вслѣдъ за нею; кидае ся на ослонецъ
и опершись лôктями на стôлъ плаче.) Однымъ одно дитятко... И

— 399 —

яке ще?.. И те потеряти?.. Охъ, тяжко менѣ !.. Зачимъ бы ста-
рому жити?.. Зачимъ батьковî переживати дѣтей своихъ?..
Воля Господня на все! Може минетъ ся бѣда?.. Отсе ўй тяж-
ка година, тамъ потроху и привыклабъ..: О, чогобъ я не давъ.
щобъ ўдвести ўдъ неи свою бѣду!.. Боявъ ся грѣха за нерѣвню
бѣдати, а сежь легше ўй такъ страждати?...

Авленіе четверте.

Таранець и Микола.

Тар. А що вона?..

Мик. Лягла и нічого. Забажала яблука. Отсе маю ўти у городъ, то й принесу. Ось що, тату, хочу у васъ прохати: подозвольте підрядити ся нідъ хуру, — у Полтаву до войська муницію везти. Зароботокъ хорошій.

Тар. Якъ знаешь, сыну. Я тобѣ понереду кагавъ и теперь скажу: роби якъ хочешь, я ні у чѣмъ не бороню. Усе твое. Менѣ вже небагато треба, и те не на довго. Чи й самъ думаешь съ хурою?

Мик. Борони боже! якъ ўи таку зоставити? хочбы й пил-
не дѣло яке, усе кинувъ бы. Бачете, толки куды ўдвернувъ ся
заразъ и пыта: де ты, Миколо? Отсе и теперь иду, та яко
мога и поспѣшати-му назадъ.

Тар. Добре, сынку! Ид yourself здоровь. нехай тобѣ бойт увъ усѣмъ помага! Не барись же! (Микола выходитъ.)

Тар. (одинъ.) Чого мы на сѣмъ свѣтѣ вбиваемось?.. Чого жалкуемъ за нимъ? Що тутъ е хорошого? Горе та лихо, лихо та горе, одно за другимъ иде, одно за однымъ напада на чоловѣка, душить іого, а онъ не хоче розлучитись изъ свѣтомъ!...

Авленіе пяте.

Таранець и Галочка ледво може ити, несе въ рукахъ роботу,
сѣдае коло окна.

Тар. А що ты, доню, й не полежала.

Гал. Ôтпустило менѣ трошечки... Вже остыгло й лежати...
Посижу съ тобою таточку; та, думаю, чи не пошію чого не-
будь (збирае ся робити.)

Тар. Добре душко, згадала. Нороби хочь трошки, розбывай
свою тоску. То симъ, то тымъ забавляй ся, то й не счуесъ ся,

-- 400 --

якъ оздоровѣешь. Микола пôшовъ у городъ, а я провѣдаю бастракôвъ и скоро вернусь до тебе. (виходитъ.)

Гал. (одна.) Сердешный батенько дума, що моя журба ми-
нетъ ся, що я поздоровѣшаю коли небудь!... Не на те я йшла...
знала, що буде зо мною!... Господи милосердный! Я не вбиваю
себе; щобъ робила, щобъ не губити здоровья! знаю, що грѣхъ
смертельный... щожь менѣ робити, коли нема въ мене стôлки
волѣ... (схиливши голову, задумуе ся.)

Явленіе шесте.

Галочка и Олена.

Ол. (входитъ тихо и обглядае Галочку; на сторону.) Господи ми
лостивый! Уже зовсѣмъ не та. Мовь свѣчечка дорогя. (утирае
слезы, и удаучи веселу, кидае ся до неи.) Здорова була, моя Га-
лочко! Учора тôлки не була у тебе, та такъ зоскучилась, що
не можно!... Бачь, теперь ты здоровѣша; позавчора увесь день
лежала, а сьогодня, бачь, за роботу бересѣ ся.

Гал. И вже, мое здоровья! чую сама, що швыдко усьому
кôнець.

Ол. Та ну бо, Галочко, не вбивай себе, ôдганяй журбу.
Памятуй, що ты ще тôлки почала жити, и що е тобѣ для
кого жити. Батенько твôй старенькій...

Гал. Знаю, душко, усе знаю. И чогобъ я не робила, щобъ
подавити свою тугу? Не можна, я чоловѣкъ. Якъ я любила
іого, ты знаешь, Олено. Скажи іому усе, скажи, що и вмерти
хочу швыдче, щобъ розвязати іого душу.

Ол. Та богъ съ тобою, що се ты думаешь! ще поживемо...

Гал. И, нѣ вже, Олено! Що день, що часиночка, то усе
менѣ важче. Отсе у ранцѣ такъ було менѣ пôдступило, що
ледвѣ не вмерла. Охъ, тяжко менѣ бува! Такъ и жду, що
коли мене постигне яка нова, хочь манѣсѣнька, журба, або
сполохаюсь чого, то тутъ менѣ и пôдступить до серця, тутъ
и кôнець. Спасибô, душко, що заздалегôдь прîйшла до мене...
(слабѣе, бере Олену за руку, и силитъ ся говорити.)

Ол. (утирае слезы, на сторону.) Вяне наша що нî найлучча
квѣточка! (до неи.) Ты знаешь, що й менѣ скучно, якъ я довго
не бачусь съ тобою!

— 401 —

Гал. Спасибó тобъ за усю твою любовь! Мы жили про-
шьжь себе мовь рódнй сестры, будь же менъ и по смертй мо-
й рódною сестрою. Озьми на свои руки мого нещасного ба-
тенька... замъни юму мене.. Згадайте мене, та не журѣтесь
крѣпко... Доглядай юго у престарѣлостей, у немощахъ... юму
нема вже на свѣтѣ ніякои радости; доглянь юго, щобъ не важ-
ко юму було юго сирōтство... Ты мене и тамъ симъ зве-
селишь. (цѣлуе ю въ голову.) Съ симъ у купѣ приньми мою
дяку за твою любовь, и приньми юго на свои руки якъ отця.
Ôнъ не знавъ моеи близькои смерти; ôнъ дума, що я пересплю
свою журбу! Нѣ, вона мене зѣла... Такъ скажи и Семену
Ивановичу... Нехай спōзнае мою волю, — живе, не журитъ ся,
та шука свого щастя: длятого юму и свѣтъ розвязала.

## Ивленіе семе.

### Тйжь и Таранець.

Тар. (самъ съ собою.) Шкода такои роботы! И дивьюсь, и не бачу нîчого. Тôлки маячу на свѣтѣ. (Оленѣ.) Спасибó тобѣ, Олесю, що провѣдала Галочку. Розважай ёи, спѣвайте собѣ пѣсеньокъ, якъ було попереду. (зъ усѣшкою.) А що, Галочко, багато на- робила? Де вже тобѣ робити! и не силкувалась бы; а то и такъ крѣпости мало. Сиди такъ; або я вамъ прочитаю що небудь. Ты було любишь слухати, якъ читаемо...

Гал. (швыдко.) Нѣ, таточку, не читай. Я теперь и не вто-
ропаю нîчого... (на сторону.) минуло ся те... (задумуе ся.)

Тар. Або отъ що. Тобѣ, доню, пуще усього треба яке
дѣло, щобъ ты клопотала объ чѣмъ; то й журба не такъ тобѣ
допѣкати-ме. Знаешь що? Зроби такъ, якъ и покôйна мати
твоя. Заведи коверниць, або коцарьокъ. Ты зъ ними будешь
управляти ся то й думки усякй ódойдуть. И весело, корыстно;
на коцяхъ заробôtокъ дуже гарный, — де ихъ не требують!
(Чути почтовый звоникъ замовкнувшій коло ôкна.) Що се таке?...
Бачь, неначе хто сюды прибѣгъ? А выглянь, доню, у ôкно, що
се таке е?

Гал. (придивившись у ôкно.) Охъ лихо!... (встае, заточуе ся,
хоче ити и не може; Олена пôддержуе ю.)

Тар. Що тамъ таке? (встае и пôдходитъ до Галочки.)

26

— 402 —

**Гал.** Õнъ, таточку!... õнъ!... (слабне и падае на руки Олены.)
Сховайте мене õдъ нього... õтъ самои мене...

**Тар.** (спѣшить съ Оленою õдвести ю, и вернувшись столпъ въ
недоумѣнію.) Що менѣ теперь робити? Ума не приберу!...

## Явленіе осме.

Таранець и Зоринъ входитъ поспѣшно.

**Зор.** (кинувшись до Таранця, веселый, обнимае его.) Здравствуй
мой почтенный Алексѣй Омельяновичъ!.. Каково поживаешь?

**Тар.** (ледво одѣчаючи на ласки его, въ замѣшаню) Спасибо
богу... ще... (на сторону.) Буде тутъ усього.

**Зор.** Гдѣ Галочка моя? уже она теперь совершенно моя!
Вотъ, мой любезный, привезъ отъ дяди моего письмо собствен-
но къ тебе. Тутъ все доброе написано. Онъ проситъ и умо-
ляетъ тебя не мѣшать моему счастью, и всѣ грѣхи, какихъ
ты боишь ся, беретъ на свою душу. Вотъ это письмо, читай
его, а я побѣгу и отыщу. Галочку, что, можетъ, и не ждетъ
еще меня такъ скоро. Отыщу и приведу къ тебе, а ты насъ
благослови какъ дѣтей своихъ. Теперь ни въ чемъ нѣтъ пре-
пятствія. (хоче бѣчи.)

**Тар.** (удержуючи его, въ замѣшаню.) Не турбуйтесь, Семенъ
Ивановичъ! Лучче сядьте, ось посидьте лишень.... Якъ бы то
вамъ сказати?

## Явленіе девяте.

Тйжъ и Галочка, которую веде Олена.

**Зор.** (увидѣвши ю хотѣвъ кинути ся до неи; она рукою дае
знакъ, щобы онъ не приближавъ ся, а онъ, пораженный уборомъ еи,
остовѣвъ, руки заломивъ и ледво устоявъ на ногахъ.) Галочка!.. ты
замужемъ? Что ты это сдѣлала?...

**Гал.** (говорить зъ великимъ усиліемъ; слезы ей мѣшаютъ; отецъ
и Олена поздержуютъ ю.) Семенъ Ивановичъ!... Панъ-отецъ мене
благословивъ... и я по самой чистой волй, выйшла за чоло-
вѣка чесного, доброго... не приходитъ ся намъ нічого спо-
минати... Ще разъ довелось менѣ сказати вамъ: прощайте
на вѣки!... Забудьте усе!... Забудьте мене... Коли зможете
забудьте и ширу любовь мою, черезъ которую я зробила усе

— 403 —

для вашего спокою... Вы найдете свое щастя... а я!... (слабѣе зовсѣмъ, садятъ ю на лавку.)

**Зор.** (ударивши себе въ груди, въ отчаянію.) Всѣ надежды на счастье исчезли!.. Пули непріятельскія успокоятъ мене. (убѣгае.)

**Тар.** (пōддержуючи Галочку.) Доню моя мила!.. Галочко моя!.. Серденько мое!.. Що съ тобою?...

**Гал.** (опамятавшись, тяжко ôтдыхае.) Охъ, тяжко менѣ!...

**Тар.** Поведу я тебе... можебъ полежала?

**Гал.** Нѣ, вже й пōдняти ся не здужаю... (лежитъ на рукахъ батька, тримаючи Олену за руку.) Де... Микола?

**Мик.** (поспѣшно входячи, кидае ся до неи зъ другого боку на колѣна.) Озьде й я... Що съ тобою, моя Галочко?

**Гал.** (подае ему другу руку.) Важко менѣ! уже до серця пōдступило!... Дай менѣ свою руку... Я вже не бачу васъ!... Господи! я сповнила.. святѣйшій законъ твōй... Положила душу за друга... Старалась себе зберегти... для васъ, тату.... для тебе, Миколо... не змогла!... Я чоловѣкъ... Отець праведный прiйме мене.. (умирае.)

**Тар.** (зъ великою горестію рыдае надъ нею.)

**Ол.** (рыдаючи, цѣлуе ю.)

**Мик.** Чи мыжь достойнî були, щобъ анголъ небесный живъ изъ нами?... (цѣлуе ей руки.)

Заслона спадае.

СВАТАНЬНЯ НА ГАНЧАРÔВЦЪ.

Малоросійская опера въ трехъ дѣйствіяхъ.

ОСОБЫ:

Прокônпъ Шкуратъ, обыватель изъ за Лопанѣ.

Одарка жена его.

Уляна, дочка ихъ.

Олексѣй, паньскій пôдданый.

Павло Кандзюба, обыватель изъ за Харкова.

Стецько, сынъ его.

Осипъ Скорикъ, выслуженый жовнѣръ.

Тимôшь, обыватель изъ Заиковки.

Дѣвчата, подруги Уляны. — Дѣе ся въ мѣстѣ Харковѣ, на Ганчаровѣ.

ДЪЙСТВІЕ ПЕРВЕ.

Улиця на Ганчаровѣ; вдали видна Холодная гора.

Явленіе перве.

Прокônпъ пяный, выходить изъ свого двора, безъ пояса и шапки;
несе свиту на плечи и спѣвае:

Спить жѣнка, не чуе,
Що мужикъ ѣи мандруе.
Спи, жѣнко, спи!

Я тымъ часомъ одягну ся,
Та на волну заберу ся.
А ты, жѣнко, спи!

Хочь немае нй алтына,
Ôдвѣчати-ме свитина.
А ты, жѣнко, спи!

Якъ заставлю я свитину,
То и выпю четвертину.
А ты, жѣнко, спи!

О! та мудражь и сивуха!
А ты, жѣночко псяюхо,
Спи крѣпко, спи!

Якъ у волю я напю ся,
Чорта й жѣнки не бою ся;
Нехай вона спить!

(краде ся черезъ сцену.)

— 405 —

**Одарка** (выходитъ изъ хаты, не выходячи зъ подвôря.) А куды то вже потягъ, юлопе! Чи то впять на волну? Верни ся ли-шень сюды!

**Прокôпъ** (незадоволеный, въ сторону.) Отъ чортова догля-дачка! Таки й вздрѣла! (кричитъ до ней зъ досадою.) Чого тамъ вертати ся? Нîколи!

**Одар.** Яке тамъ нîколи припало? Верни ся, бузовѣру! (ônъ еи не слухае, она ему грозитъ кулаками.) Вернись, кажу тобѣ, вернись! Чи хочь, щобъ за патлы впять притягла? (Ôнъ хоче ити; она розсердившись выбѣгае изъ за ворôtъ и кричитъ) Вернись, вернись, вернись!

**Прок.** (зъ досадою вертае ся.) Тадже й вернувсь! Ну, чого тамъ такъ пилно припало?

**Одар.** А кажи, куды бувъ помандрувавъ?

**Прок.** (все зъ гнѣвомъ.) Та де тобѣ помандрувавъ? Тôлки хотѣвъ бувъ ити до шевця, щобъ чобôtъ залатавъ.

**Одар.** Яке теперь латаньня? Недѣленька свята; забувъ еси, кателиче? Чи зъ глузду спивъ ся? Ще добрî люде и съ церковъ не повыходили, а ты вже й на волну швандявъ! Знаю я тебе! отсе булобъ такъ, якъ позавчора: пятѣнька свята, лю-де нî рôсочки у ротъ не беруть, аônъ на волной; та такъ впивъ ся, що не змôгъ и до дому дойти. Вваливъ ся у про-валья оттамъ на Холодной горѣ, тай спавъ цѣлу нôчь. Ще то навдивовижу, якъ тебе москалѣ не обôдрали? Чи тожь не стыдъ тай не соромъ? Гай, гай! Побила мене лиха година та нещаслива! Занапастила я свою головоньку съ такимъ пяни-цею! Тôлкôбъ юму по волныхъ и шлятись!...

**Прок.** Оттакъ пакъ! А чому волну зробили далеко? По-становилибъ ѣи ось-тутъ, на нашой вулицй, такъ бы я выпивъ, тай до дому потрапивъ бы, а то бѣда! йдешь, идешь, поки до тônъ волнои дойдешь!

**Одар.** А, дурный та божевольный! А про те не кажешь, що на щобъ то пити? Ось колибъ кабаччики та ôдмежувалибъ геть по Залютипъ, то-тобъ я спасибô сказала!

**Прок.** Холодкомъ и туды недалеко. Абыбъ туды дойти, а то й байдуже!

**Одар.** Бачь! пяницî море по колѣно. Ôнъ знай свое тов-че! Я тобѣ кажу, на що ты пьешь? Чи мало ты худобы про-

— 406 —

пивъ? Бувъ хазяинъ, якъ хазяинъ; були волики, була й коровка, була й одежа ниначе у якого мѣщанина; усе позбувавъ, усе попропивавъ, звѣвъ ся нî на що. Однымъ одна свитина, а пояса й шапки катъ-ма!

Прок. Брешешь бо, не усе попропивавъ; шапка й теперь цѣлѣсѣнька у тебе у скринй, а поясъ застановивъ.

Одар. А бодай тебе заставляла трясьця та болячка! На що ты заставлявъ?

Прок. Оттакъ пакъ! Чи яжь виненъ коли шинкарь наборъ не дае?

Одар. Та на що ты пьешь?

Прок. Але, на що! Шинкарь дуже до мене добрый, хочь о повночй прйду, то й өтчиня; таки й горѣлка не розведена. Вже пакъ до кабаччиковъ не позду. Та на що й горѣлку выгадали, коли ғи не пыти? Якбы ғи не було на свѣтѣ, то ябъ и не пивъ. Тодѣбъ послухавъ тебе.

Одар. Охъ моя головонька бѣдна! Що минѣ съ пяницею робити? усе одно товче усе пить та пить. А за що вже й пыти? Колибъ не своими бубликами торговала, то досе усѣбъ зъ голоду попухли! Якій мене гаспидъ понѣсъ за сього пяницю? Була козырь-дѣвка: чи на вулицй, чи у танцяхъ, чи въ дружкахъ, чи у колядцѣ, — усѣмъ була голова; на жарты, на скоки усѣмъ була приводниця! А й казала покойной матерѣ: „не өддавай мене, мамо, за мужика, за хлѣбороба; я собѣ дѣвка не проста: мой дѣдусь та бувъ на Йвановѣцѣ помомъ; та іого мати — що вона противъ мене? сластьонами торговала, а я собѣ бублейниця, та ще й перва по базарю. Старша сестра за школяромъ, може й за мене лучитъ ся паничъ съ правленія.“ Такъ таки йди! Отже и пôшла; отъ и живу! Люде у щастьи та у богацтвѣ не чують, якъ живуть; а я занапастила себе. Де мои молодіи лѣта? Де моя дѣвчая краса? Усе заѣвъ отсей пяниця, шибеникъ, харцизяка, воло... (увидѣвши, що Прокопъ межи тымъ все тихо поступавъ ся, и мало що не утѣкъ, бѣжитъ за нимъ.) А куды то куды? Тривай лишень! (тягне его изъ за кулисъ за чубъ.) Ось такъ же, коли честю не слухавъ.

— 408 —

то нî забажала, чи моченыхъ кисличокъ, чи нѣмецькихъ меди-
ничкбѣ, чи якои хустки або одежѣ, то усе й е: хочь о пбв
ночî забажа чого, то усе йî и поставля, и безъ йи волѣ съ
хаты не йде. Черезъ що небудь же вона такъ имъ овладала?
Вжежь не приходитъ ся жѣнцѣ мужика бити; хиба у панбвъ
така мода? А дужебъ добре було, якбы мы по паньскій вере-
дували надъ мужиками!

Явленіе друге.

Тімь и Кіндзюба.

Канд. Дай боже день добрый! Зъ недѣлею будте здоровы.

Одар. Спасибб, будте й вы здоровы. Якъ ся маете?

Канд. Та до якого часу щебъ то й не тее.

Одар. А вашй за-Харкбвцѣ, чи усѣ живй?

Канд. Та вже нашимъ за-Харкбвцямъ така прійшла бѣда,
що й сказати не можна!

Одар. А що тамъ за бѣда?

Канд. Тамъ такихъ салдатовъ найшло, що й сказати не
можна! Таки що вулиця, то й салдатъ на кватерѣ. Видимо,
невидимо! Ажь тридцятеро ихъ, кажуть, прійшло. На жодной
вулицй, на жодной усе по салдату. Така бѣда! — А старый
вашь дома?

Одар. Та черезъ силу дома. Отее тônки спинила ман-
друвати.

Канд. А кудыжь то?

Одар. Та вы знаете iого натуру? юму нî празника, нî
недѣленьки; усебъ iому швандять по шинкахъ.

Канд. Ось знаете, що я вамъ посовѣтую: така була въ
мене перша жѣнка, пяниця непросыненна. Отже я йи й по-
вѣзъ до знахура; онъ и давъ йй якоись воды, тай побоживъ
ся, що вже, каже, не буде бôльшь пити. Щожь? мабуть бы й
перестала, та не до горѣлки йй було; пробô кричала, що у
животѣ пече, та до вечера и вмерла. Ось повезѣте лишень и
вы по знахурахъ, то й вамъ таке щастя буде.

Одар. Та яжь возила, и де то вже не була! Була и у Ти-
шкахъ, була и у Деркачахъ, объ правой середѣ ажь у Водолагу
ѣздила; такъ щожь? Усѣ у водинъ голосъ кажуть: починено
тай починено! Та спасибб вже у Востроверховѣцѣ ворожка, такъ

— 409 —

та за очй ôдгадала; каже, що любощѣвъ давано, та не вмѣючи
переборщили. А хтожь то й давъ, такъ навдивовижу! Каже:
дала юму чорнява молеҫдиця, а въ неи хата зъ немазанымъ
верхомъ. Отъ якъ у воко улѣпила! Чи знаете Грициху, ста-
рого Пискавки невѣстку? Вона, вона юму починила! Аджежь
сама чорнява, тай верхъ на хатѣ немазаный. Я ще ѣи падлюку
буду позывати, щобъ не ôдбивала мужика. Ну оджежь то во-
рожка й дала минѣ зѣльля, тай каже: звари тай дай юму якъ
разъ на молодику у глупу пôвнôчь, якъ першî пѣвнѣ заспѣ-
вають; а я собѣ на лихо чи проспала, чи такъ на мене насла-
но, що первыхъ пѣвнѣвъ не почула, та дала, якъ другî заспѣ-
вали. Щожь? якъ выпивъ, якъ скоче, якъ дерне съ хаты та
на вулицю, а тамъ якъ чкурне, такъ ажъ ляпотить, тай по-
ченчекувавъ ажъ на Косолапôвку. Пивъ, пивъ, три днѣ тамъ
пивъ, усе съ себе попропивавъ. Вже сама знайшла, та на силу
до дому доволокла. Та ôтъ того часу ще гôршь пье. Та вже
хиба крадькома вырветъ ся, а то якъ того цуцика на вѣрьовцѣ
держу.

Канд. Дежь онъ теперь?

Одар. Оттамъ заперла, нехай высидитъ ся.

Прок. (за воротами спѣвае.) „Била жѣнка мужика, за чу-
прину взявши...“

Канд. Бачь, де обозвавъ ся! Здоровъ пріятелю; а ходи-ке
сюды!

Прок. Радабъ душа въ рай, такъ грѣхи не пускають. Якъ
жѣнка скаже?

Канд. (до Одарки.) Выпустѣть бо юго, будте ласковы. Маю
до васъ дѣло.

Одар. А ну вже, йди сюды, йди. (Прокônъ выходитъ.)

ТЕРЦЕТЪ.

Канд. Послухайте мене
Ось будьмо мы сватами!

Одар. Кажѣть, кажѣть, у чѣмъ?
Сьому мы радъ самы.

Прок. На волну щобъ сходить?
Горѣлки принести?

— 412 —

забажа; то тараня солона, та що небудь и выгадуе; така вже
собѣ нѣжна! Та щобъ изъ жениха не стала вередувати.

**Канд.** Та вонажь не панянка! Нехай вже тî вередують,
поки довередуютъ ся до свого. Та нîчого грѣха таити, теперь
и усюды така мода: нашî мужички такъ усебъ то за мѣщань;
а мѣщанка вже й объ купцевî не дуже дума, а щобъ выско-
чити за палацького, за скубента! то й гляди: дѣвують, серде-
шнî, до того, що можна буде ими на Донцî греблю загатити.
А съ своею якъ хочете, а я людей пришлю. Не наробѣть тôtки
бешкету.

**Одар.** Та не бônьтесь, не бônьтесь, присылайте таки старо-
стовъ: вжежь вона не безъ розуму, вмѣе розсудити

**Канд.** Спасибô-жь за ласку. Ждѣть одъ насъ людей по
закону, у вечерѣ; а я Стецька пришлю, нехай зъ дѣвкою.. Я
щось ђи не знаю; а якъ ђи звуть?

**Одар.** Та Улянажь и досе.

**Прок.** Та ще й Прокôповна.

**Канд.** Такъ нехай мôtй Стецько зъ Уляною, якъ тамъ
треба, поговорють; а вы ђи навчѣть, щобъ часомъ не брыка-
лась. Прощайтежь до якого часу.

**Канд.** Пришлю, пришлю людей,
Сваты мои любезнî!

Стецька свого пришлю.

**Прок.** Пришлѣть, пришлѣть людей,
Мôtй сватушка любезный!

Горѣлки накуплю.

**Одар.** Пришлѣть, пришлѣть людей,
Мôtй сватушка любездый!

Я хустку почѣплю.

(обнявшись пританцьовуютъ, потôtмъ Кандзюба выходитъ.)

**Прок.** Отже скверно, що свата безъ чарки горѣлки ôтпу-
стили! Чомубъ то дома про нужду не держати? Теперь треба
абъгати на волну, та на сватаньня придбати.

**Одар.** А вже ты минѣ съ тою волною остывъ та опога-
нѣвъ! И лкъ бы то ты пронѣсъ ôдъ объѣздчиковъ?

**Прок.** Але! будьто й первина? Черезъ лѣсокъ, та черезъ
ярокъ, та вскочивъ у садокъ, тай дома. Отъ имъ и дуля пôдъ
нôсъ! Такъ посылай же.

— 413 —

**Одар.** Нехай лишень выяснить ся, бачь, нахмарило! Йди лишень до дому, я пôдожду Уляны, тай прîйду и сядемо объдати.

**Прок.** (неохотно.) Тадже й пôду. Таки то и урвавъ ся на волну! (ôтходитъ.)

## Ивленіе третье.

### Одарка и Уляна.

**Уляна.** Здоровы, мамо, були! Зъ недѣленькою будте здоровы!

**Одар.** Спасибô, будь и ты здорова! Де то ты такъ рано ходила? Поки я упоралась, дивлюсь, вже тебе й нема.

**Уля.** Ходила, мамо, на базарь, поки до раньои, та купила дещо. Ось скиндячки у косы, а отсе шпальерôвъ купила на голубы, та на квѣтки. А отсе, бачь, такъ объцялась: на тî грошѣ, що по пятѣнках заробляла, такъ ôткладала, та зôбравши, отъ и купила платокъ. Бачь, якій? (роскладае хустку.) И не гарный скажешь? Великій та модный съ квѣтками; теперь усюды такî на мѣщанкахъ.

**Одар.** (оглядае хустку.) На що було тратитись? Мабуть и дорогîй?

**Уля.** Дала я за нього сѣмь копъ та золотого съ пятакомъ; та вже торгувалась, торгувалась! Морока тай годѣ! Бôля круглого трахтиря Чугуевська перекупка, такъ ажъ забожилась, що не можна дешевше. Та ще тамъ смѣхъ: вона узяла та на мою голову примѣряе й каже: вишь, якъ тобѣ къ лицю! А тутъ де узявсь панъ, та таки спражній панъ, тутъ хрестъ (показуючи на груди.) а тутъ кавальерія (показуючи на шію.) тай каже: „Отъ славная дьевушка! Пристало, пристало! Вотъ красавиця!“ А я якъ засоромилась! У вочахъ почервонѣло, та не знаю, куды й дивитись; а онъ усе хвалить та смѣетъ ся.

**Одар.** Потурай панамъ, чого вони не набрешуть! То онъ надъ тобою глузувавъ.

**Уля.** Будтобъ то паны й брешуть? Вони сього не вмѣють, и надъ дѣвкою не будуть знущатись. Вони письменнî.

**Одар.** Та знаю я й письменныхъ. Е, душко, зъ нихъ усяковî! Чи мало тутъ на Ганчарôвцѣ дѣвчатъ зъ ума позволили и пîсьменнî, и купцѣ, и усякî? Хто молодого чоловѣка зупинить!

— 414 —

**Уля.** Та сей, мамо, вже пôдтоптаный.

**Одар.** Потурай, потурай! Такій ще бôльшь лиха наробить. Чимъ молодый. Охъ! знаю я такôвськихъ! Та скажижь ты минѣ, на що тобѣ сей платокъ?

**Уля.** Оттакъ, на що! Лучить ся чоловѣкъ, отъ у мене й хустка. Рушники е, хустки не було, теперь пôде іому на хустку, а якъ выйду замôжь, такъ буду сама повязуватись. Теперь вже така мода, що очѣпкôвъ не носють, и на попадяхъ не побачишь; не такъ, якъ вы усе у очѣпцѣ, по старосвѣцьки.

**Одар.** Тымъ то й горе, що новина старовину прогонить. Потурай людямъ! Покинули свôй законъ, та усебъ то по панській, то й нашî будуть якъ паньнѣ зъ мужиками жити. А се добре зробила, що купила хустку. У вечерѣ жди старостôвъ, казали прійдуть.

**Уля.** (съ чувствомъ) Якî тамъ старосты? Ôтъ когобъ то?

**Одар.** Чи знаешь изъ за Харкова Павла Кандзюбу, що чумакуе? Ôнъ колись до насъ заходивъ зъ монастыря на Спаса.

**Уля.** Отъ за того старого? лысого?

**Одар.** Тютю, дурна! За Стецька, іого сына, коли знаешь.

**Уля.** За того божевôльного? (Се ще краще! Та ôнъ, мамо; зовсѣмъ дурный!)

**Одар.** Дурный? Такъ багатый.

**Уля.** Цуръ іому зъ їго багатевомъ: коли въ нього глузду нема.

**Одар.** Глузду нема, такъ багатый.

**Уля.** Якъ и по нашôй вулицî йде, то малî дѣти зъ нього смѣютъ ся.

**Одар.** Нехай смѣютъ ся, а онъ собѣ багатый.

**Уля.** А якъ прійшовъ разъ до насъ на Оснôвянську мойку, такъ тамъ такій зъ нього регôtъ бувъ, що вже хазяинъ насилу прогнавъ, щобъ мы черезъ нього не гуляли. Се вже побила лиха година та нещаслива, коли за такого йти; ниначе усѣ люде повымîрали.

**Одар.** Такъ кажу тобѣ, що багатый! Скôлки паръ волôвъ, чи усякои худобы! У нього будешь у золотѣ ходити; а помре старый, такъ усьому добру будешь господыня. Нема на свѣтѣ луччого щастя якъ за дурнемъ жити! Ôнъ тебе нî бье, нî вередуе; а коли тамъ зъ дуру хочь и налае, такъ тôлки кри-

— 415 —

кни на нього, то ôнъ и замовче. Куды схочешь, пôдешь; якъ задумаешь, такъ и худобою орудуешь. Та що то й казати! Усе не те, що зъ розумнымъ: нема тобѣ воленьки нî погуляти, нî въ хорошî походити. А сварка, а лайка, а бôйка!... Ось и мой пяниця: що зъ нього, що онъ не дурный? Колибъ пакт одурѣвъ, то ябъ зрадувалась.

**Уля.** Та вже, мамо, що хочете кажьте, а я за того дурня. за того бецмана не пôду, тай не пôду.

**Одар.** Нîчого вередувати! За такого багатого не пôдешь. такъ кого ще тобѣ треба? Чи якого повѣтчика будешь ждати? Та доки намъ тебе й содержати? Бачь, батько пяниця непросыпенный; я своими бубликами тôлки васъ и содержу, та вже и въ мене сила не та; звалюсь. хто васъ буде годувати?

**Уля.** Чимъ я тобѣ, мамо, у тягôсть? Лѣтомъ на мойцѣ, слава тобѣ Господи, скôлки заробляю! А зймою пряду; тай зббрала чимало: повнѣсѣнька скриня на колесахъ. Колижь я тôлки у дѣвоцтвѣ зôбрала, то можу себе и содержувати и зодягати и безъ мужика дурня.

**Одар.** Те таки, що зôбрала, то гараздъ. а що за багатымъ мужикомъ бôлшь зберешь, такъ те лучче. Послухай мене, Улясю! Послухай мене, доню! Не дрочись; йди за Стецька, даромъ, що дурный. Бачь, нîхто не транцетъ ся. За когожь тебе й ôддати? Де тî люде?

**Уля.** (боязливо.) Мамо!... Ябъ вамъ... щось сказала...

**Одар.** А ну, кажи.

**Уля.** Адже вы знаете Олексѣя?

**Одар.** Якого се?

**Уля.** (смѣльше.) Коваля. Ось чи въ намятку вамъ, що доваривъ вамъ кочергу а отсе недавно чаплѣю зробивъ?

**Одар.** (пригадуючи собѣ) Еге-ге-ге! Коваль? Знаю. А що? чи не дума ôнъ?

**Уля.** (стыдливо.) Атожь!

**Одар.** Нехай собѣ и у головѣ не поклада. Чи можна, щобъ я за нього ôддала? Хиба ôнъ тобѣ казавъ?

**Уля.** Еге!

**Одар.** А ты що? А ты юму и не плюнула межи очî?

**Уля.** Оттакъ пакъ! А за що?

— 416 —

**Одар.** Щобъ не сѣкавъ ся за нерôвню. Чи не думаешь ты за нього?

**Уля.** Атожь!

**Одар.** Та що се ты узяла у голову? Чи ôнъ же тобѣ рôвня? Правда, ôнъ парѣнь добрый, коваль мудрый, усячину зробить; не пье, зъ бурлаками не гуля, протîвъ мене звычайный; усе правда. Такъ щожь? Крепакъ!

**Уля.** Що нужды, мамо, що крепакъ! Паны у нього добрî про нихъ усюды такъ чутка йде.

**Одар.** Та хочь вони й добрî, та паны! Якъ таки се можна, щобъ тобѣ зъ волѣ та у неволю! була казенна, та пôдешь у пôдданство; була городянка, та станешь селянкою!

**Уля.** Дебъ я нî була, чимъ бы я нî стала, то минѣ й байдуже. Минѣ за нимъ буде усюды добре, бо я люблю іого!

**Одар.** А того й не подумаешь, якъ тебе поженуть на панщину?.. Охъ, минѣ лихо! Мою Улясю та на панщину!

**Уля.** А чимъ панщина страшна? Такъ за те не знати-мемо нî подушныхъ, нî десяцькихъ, нî хвонарныхъ; усе то паны за своихъ людей платють. Тай на мойцѣ чи мало тамъ панськихъ? Тамъ усѣ то, крый боже! якъ то хвалютъ ся, що якъ добре за панами жити!

**Одар.** Та вжежь, Улясю, якъ собъ хочь, а я тобѣ мати, такъ я тобѣ скажу: скорѣшь въ мене на долонî волосья выросте, чимъ я ôддамь тебе за Олексъя. Та вже тутъ нîчого патякати: я вже старому Кандзюбъ казала, щобъ сьогоднѣ й старостôвъ присылали.

**Уля.** Охъ минѣ лихо! сьогоднѣ?...

**Одар.** Сьогоднѣ, сьогоднѣ. Чого тутъ ôткладати? Постôй же доню, тутъ; Стецько прîйде, тай поговорите собѣ любенько; а ты не безумствуй, будь до нього прîязна....

**Уля.** Объ чѣмъ съ такимъ дурнемъ и говорити? Я не вмѣю....

**Одар.** Потурай! Дѣвка съ парубкомъ, абыбъ зôйшлись, а то найдуть объ чѣмъ говорити, а часомъ и мовчки ще й лучче подружать; я се добре знаю. Посидь же за воротами, а я пôду лагодити объдати. (ôтходитъ.)

**Уля.** (одна.) Такъ такая то моя доленька нещасливая? Такъ такому то дурневî достанетъ ся орудовати надо мною.

— 418 —

Стец. (довго нагадуючи ся) Ну!... ну!... а теперь що?

Уля. Що?

Стец. Що?

Уля. Що?

Стец. Що?

Уля. Що? нічого.

Стец. Брешешь бо, якъ нічого! Батько казавъ: роспытай
ți обо всёмъ. А чортъ ти зна, объ чёмъ ти роспытувати! Я
усе позабувавъ.

Уля. Такъ пōди до батька тай роспытай, коли позабу-
вавъ еси.

Стец. Такъ онъ бо добре казавъ, не йди, каже-говорить,
бдъ неи, поки обо всѣмъ не домовисъ ся.

Уля. Н объ чёмъ намъ домовляти ся.

Стец. Якъ нi объ чёмъ, коли вже ты за мене йдешь?

Уля. Нѣ, голубчику; сього нейколи не буде.

Стец. А чомъ не буде?

Уля. Тымъ, що я за тебе не погду.

Стец. А чомъ не пōдешь?

Уля. Тымъ що не хочу.

Стец. Та чому не хочешь?

Уля. А не хочу тымъ, що не хочу.

Стец. Ну, теперь твоя правда. А батько казавъ, що ты пōдешь.

Уля. Не погу.

Стец. Ну, а батько казавъ: не потурай ёй, поженихай
ся та пѣсеньки заспѣвай, то вона й пōде. Отъ я й заспѣваю.

На курочцѣ пѣрячко рябое;

Любѣмо ся, серденько, обое.

Дыбъ, дыбъ на село,

Кивъ, моргъ на нього;

Я не дѣвка іого,

Не погу я за нього.

Ой полола дѣвчина постернакъ,

Та сколола нōженьку на будякъ.

Дыбъ, дыбъ на село... и т. д.

Не такъ болить нōженька зъ будяка,

Ой якъ болить серденько ддя дяка.

Дыбъ, дыбъ на село... и т. д.

— 419 —

Ой чія ты, дѣвчино, чія ты?
Чи ты выйдешь на вулицю гуляти?
Дыбъ, дыбъ на село... и т. д.
А що? хороша моя пѣсня?

Уля. Така точнѣсѣнько, якъ ты, що нічого й не второпа-
ешь. Ось слухай, яку я тобѣ заспѣваю. (спѣвае.)

Въ мене думка не така,
Щобъ пōшла я за Стецька.
Стецько стыдкій,
Стецько бридкій!
Цуръ тобѣ, не вяжи ся!
Пекъ тобѣ, өтчепи ся!
Божевōльный!
Не дурна я и не пяна.
Щобъ пōшла я за Степана.
Стецько стыдкій... и т. д.
Лучче впасти минѣ зъ дубу,
Чимъ йти замōжь за Кандзюбу.
Стецько стыдкій... и т. д.
Лучче минѣ зъ мосту въ воду.
Чимъ достати ся уроду!
Стецько стыдкій... и т. д.

А що, Стецю, чи хороша моя пѣсенька?

Стец. (довго дивитъ ся на ню мовчки, потōмъ наразъ скрикуе.)
Погана! Якій тебе нечистый такои навчивъ? Якъ я ђи розслу-
хавъ такъ вона дуже погана! За чимъ ты ђи спѣваешь? Га?

Уля. Та я тобѣ й спѣваю и кажу, що не люблю тебе и не
пōду за тебе.

Стец. Такъ себѣ то батько збрехавъ? Ну, ну! Ось тōлки
скажи юму, що онъ бреше, такъ по пицѣ ляпанця й дасть.
(вздыхнувшись.) Я вже пробувавъ.

Уля. Такъ щожь? То батько твōй, а то я тобѣ кажу,
що не хочу.

Стец. Не треба минѣ твого хотѣньня, пōдешь и безъ ньо-
го. Батько ще казавъ, щобъ ты не дрочилась.

Уля. А чого минѣ дрочитись? Я не скотина; нехай богъ
милуе! А щобъ я пōшла за тебе, то наврядъ. Яжь кажу, що
наше сватаньня ще вилами писане.

*

— 420 —

Стец. Ей!... чи Прйсько, чи Домахо, чи якъ тебе! Послухай, та йди. Ось колибъ ты вже була моя жѣнка, та сказалабъ, що не хочешь за мене, такъ ябъ тобѣ пику побивъ, якъ минѣ батько часомъ бье; а то ще теперь не можна. Батько казавъ, пôсля вѣсѣльля можна жѣнку бити скôлки хочь, а теперь не можна. Дарма! я й пôдожду. А поки ще ласкою просю: пôди за мене.

Уля. (въ сторону.) Що минѣ зъ дурнемъ товковати? Поки нулабъ iого, такъ мати лаяти-ме. Зостанусь, та буду iого пôд- дурювати.

Явленіе пяте.

(Тінѣь и Олексѣй, увидѣвшін ихъ разомъ, тихо пôдходитъ и пôдслухуе.)

Стец. Отсежь у вечерѣ и старостовъ пришлемо. Чи при-
сылать?

Уля. А якже? присылай. (въ сторону.) Побачишь, якого облизня пônьмають.

Стец. А пѣчь колупати-мешь?

Уля. Якъ то вжё не колупати-му? Оттакъ усю поковыряю.
(драпае его по твари пальцями)

Стец. (приходить до себе, хооче ся.) Бачь, якъ жартовлива!
Але трохи баньокъ не выколупала. Зачимъ такъ робити?

Уля. За тымъ, що я тебе шаную, (тихо) якъ ту собаку
рудую!

Олексей (въ сторону смутно.) Отъ тобѣ й правда на свѣтѣ.
Послухаю, що далшь буде.

Стец. Ну, кажижь ты минѣ: якъ мы оженимось, то що будемо робити? Га? кажи, кажи.

Уля. Ты знаешь, а я не знаю.

Стец. Пожалуй, я знаю, а ты чи знаешь?

Уля. Та не знаю. Ну тебе зовсѣмъ.

Стец. (смѣючись.) Еге, такъ я тобѣ усе роскажу: нîгде правды дѣти. Мене батько навчивъ. Чи сказати? (больше смѣе ся.) Напечемо коржѣвъ, зомнемо маку, та намѣшаемо зъ медомъ, тай посѣдаемо, тай ѣсти-мемо. И не мудро скажешь? (увидѣшли у нешовковую хустку.) А що-то въ тебе? Хустка? Чи не минѣ то?

Уля. Комужь, якъ не тобѣ, мōй вороне чорнесенькій! (тихо.)
Твоей пицѣ вона й пристала!

— 421 —

**Стец.** А ке-сюды, я примѣраю.

**Уля.** Та нехай же у вечерѣ, сама тобѣ почѣплю (тихо), що и у дверй не потовпись ся.

**Стец.** Що то, мабуть, гарно съ хусткою! Чи знаешь що? Я ще зъ роду не женивъ ся. То-то десь гарно жонатому, що усѣжь то, усѣ, куды окомъ закинешь, усѣ женютъ ся! Будешь минѣ головоньку мыти и голубити?

**Уля.** Змыю, змыю (тихо), що тебе й чортъ не пôзна. Цуръ вже іому! прожену іого ôтсъля, тай втѣчу до дому. (ему.) А приголублю ось такъ: ось ходи сюды. (протягае до него руки, а онъ подобрѣвши и пригладжуючись, хоче пôдôйти до неи)

**Олек.** (зъ гнѣвомъ стае межи ними.) Здорова, Уляно! Нехай тобѣ богъ помага!

**Уля.** (утѣшившись кидае ся до него.) А, мôtй Олексѣечку! Де ты узявъ ся? Я тебе цѣлый ранокъ бажала.

**Олек.** (сердито и ôдвертачись ôдъ неи.) Дурный, що й прійшовъ, не чувъ бы объ своѣмъ нещастьи.

**Уля.** (настраившись.) Охъ минѣ лихо! А що тамъ за нещастя?

**Олек.** Тобѣ лихо? Не знаю, кому. Охъ, охъ, охъ! Отъ правда на свѣтѣ! Здоровъ, Степане! Поздоровляю тебе засваташьись!

**Стец.** (поважно.) Спасибô!

**Олек.** Такъ отсе у вечерѣ до Уляны и за рушниками пришлешь?

**Стец.** Пришлемо.

**Олек.** Божежь вамъ помагай! (иде помало)

**Стец.** Спасибб.

**Олек.** (все ôтходячи, смутно.) Прощай, Уляно!

**Стец.** Йди здоровъ!

**Уля.** (въ сторону.) О батечки! що минѣ робити? Ôнъ нічого не зна, тай сердитъ ся и утѣка, коли минѣ свѣтѣ немилый. Якъ бы іого зупинити? (голосно.) Олексью!

**Олек.** (въ сторону.) Схаменулась? Нехай покортить (будьто не чуе и все иде.)

**Уля.** Олексью бо!

**Овлк.** (стае.) А чого тамъ?

**Уля.** Чого бо ты сердись ся?

— 422 —

**Олек.** (вертаючись до нея.) Чи сежь таки правда, що ты йдешь за їого?

**Уля.** Такъ щожь, що правда?

**Олек.** Чи сежь тая крыниченька, що голубъ купавъ ся?

(спѣває.) Чи сежь тая дѣвчинонька, що я женихавъ ся?

Женихавъ ся, не смѣявъ ся, хотѣвъ ѣи взяти, —
Уродила товариша нечистая мати.

Чи ждавъ же я бѣдиноньки такой на себе,
Щобъ почути въ дѣвчиноньки, що не йде за мене!

Не за мене, за другого йде моя дѣвчина!

Що робити? Тônки ити, а свѣтъ за очима!

Уляно, Уляно! якъ же минѣ не сердитись? Якъ минѣ стояти и слухати, що ты, забувши, якъ десять разônвъ божила ся генъ тамъ, на Холодной горѣ, у лѣску, якъ съ тобою за горѣ хами ходили, що нѣ за кого не пônдешь, опрônѣ мене, а тутъ при минѣ кажешь, щобъ присылавъ за рушниками!... Грѣ хъ тобѣ, Уляно! Занапастила ты мене! Яжь кажу: коли се правда, що ты йдешь за Стецька, що у посмѣхъ на увесь городъ, за навѣженого, за дурня....

**Стец.** (зѣвавшій на всѣ боки, наконецъ вслухавъ ся въ послѣдніи слова) Брешишь, брешишь! Отсе вже, голубчику, брешишь! Трѣ ваїн лишень: я ще не зовсѣмъ дурный, а батько каже, коли ще й онъ не бреше, що въ мене не усѣ дома. Та дарма; хочбы й дурный, такъ хиба не можу женити ся? Тутъ не розуму треба; я вже знаю.

**Олек.** Такъ щожь у тônъ, що оженисѣ ся, та якъ не вмѣти мешь жѣнку содержать? Треба ѣи годувати. Ніякои худобы не стане, коли не будешь самъ робити. А вмѣешь ты що робити?

**Стец.** Робити пожалуй вмѣю, такъ талану щось нема. Разъ батько таки протуривъ мене на тônъ. Дарма; я й пônшовъ, узявъ цѣпъ, и молотю зъ дядькомъ Панасомъ, а онъ ще братіку, лысѣшій, чимъ мой батько. Я чи вдаривъ разъ по снопові, чи нѣ, а їого якъ учищу замѣсць снопа та по лысинѣ, а онъ якъ гепне объ землю, такъ сторчака й давъ! (смѣе ся.) А я собѣ: кихъ, кихъ, кихъ! кишки порвавъ, регочачись. Годѣ пônсля того часу молотити! Батько сказавъ: нема талану, лучше чумакувати та у дорогу ходити.

— 423 —

Олек. Ходивъ же ты у дорогу?

Стец. Ходивъ.

Олек. А куды?

Стец. Съ хурою, до моря.

Олек. До якого мѣсця?

Стец. Ажъ до Основы.

Олек. (смѣе ся.) Крый боже, якъ далеко! Ажъ двѣ верствѣ

Уля. О щобъ тебе, Стецю! и мене розсмѣшивъ.

Олек. Зачимъ же ты увъ Основу съ хурою ходивъ? Чи не въ боръ по шишки?

Стец. По шишки! Тютю! ще й смѣетъ ся! Кажуть тобѣ, пошла хура до моря, за рыбою. Отъ и минѣ батько давъ пару волѣвъ, нехай, каже, хлопя привчаетъ ся. Отъ мы йдемо, йдемо, усе йдемо, усе йдемо... ажъ гулькъ! прійшли увъ Основу. Тамъ чортъ надай дядькѣвъ, Диканѣ, коли знаешь, тай закликали обѣдати. Отъ я й сѣвѣ, тай обѣдаю, обѣдаю, усе обѣдаю... тай забувъ про хуру, а вона, братъ, якъ учистила, та ажъ до Пилипового села, а я усе обѣдаю... та якъ пообѣдавъ, тай потягъ у солому, таки до дядькѣвъ на тѣкѣ, та якъ давъ хронака, та ажъ геть-геть до вечера. Ну, знаешь, батько побѣгъ провѣдати хуры, тай нагнавъ, тай пытаетъ ся: а де Стецько? А Стецька катъ ма. (смѣе ся) Хропе, сердека, у соломѣ, мовь панъ на подушкахъ. Ажъ гулькъ батько у солому, якъ потягне мене рубанцемъ! А я съ просоньня якъ злякаюсь, якъ побѣжу та черезъ вогороды! А батько якъ гукне: хлопцѣ, сюды! Тутъ братъ, ниначе съ псурнѣ хорты до дертѣ, такъ хлопцѣ повыбѣгали, та мене ловити, тай поймали, узяли, минѣ руки скрутили, та звязали гарненько, та у городъ, та до волосного правленія, та у колоду, а у ранцѣ и у приводъ.

Олек. Такъ тебе и у приводъ водили? Я сього не чувъ.

Стец. Водили, голубчику! Сказано, слухай батя та не втѣкай.

Олек. Щожь тобѣ було у приводѣ?

Стец. Потыльцю выболили, тай пустили. Не що.

Олек. Черезъ щожь тебе не приняли у салдаты?

Стец. Та такъ, бѣда стала ся: не зумѣвъ пальцѣвъ перелѣчити! (перебирае пальцѣ.) Тай до бѣсажь ихъ и на рукахъ! Станешь ихъ лѣчити, такъ-такъ одинъ одного й попережа. Ось

— 424 —

бачь! (перебираючи пальць, задумавъ ся.) На якого гаспида такъ багацько пальцѣвъ? Еге! А я знаю. Ось бачь, Уляно! Якъ бы ты зъ однымъ пальцемъ та зложила собѣ дулю? Еге! Не можна бо, хочь якъ, та не можна.

Одар. (изъ за ворѣтъ кричить.) Уляно, Уляно! А йди объѣдати!

Уля. Заразъ, мамо, прийду.

Одар. Коли Стецько тутъ, кличь и юго.

Стец. Ось озьдечки я. Обѣдати? Заразъ. Що то вже я люблю объѣдати! Ябъ и въ день и въ ночъ усебъ объѣдавъ! (входитъ на подвѣрье)

Олек. Що, Уляно? чула? Отъ за якого дурня йдешь!

Уля. Чи яжь сама за нього йду, чи що?

Олек. А якъ же, коли и за рушниками велѣла присылати? Я самъ чувъ. Прощай, Уляно! Богъ исъ тобою! Тônки мене й бачила. Самъ собѣ смерть заподѣю...

Уля. (кидаюсь до него.) Олексѣчку, мой голубчику! И я безъ тебе не хочу на бѣлѣмъ свѣтѣ жити! Не вмирай безъ мене, озьми й мене съ собою! Не покинь мене сиротинкою!

Олек. (стоитъ, не обнимаючи еи.) Та се правда? Дежь твоя божба, Уляно? Тяжко моему серцю, коли вже й ты не дер- жишь правды, и мѣняешь того, хто тебе любивъ, ôтъ щирого серця... дуже любивъ!... и мѣняешь на кого? Не боисъ сяжь ты бога та?

Уля. (все обнимаючи его.) Бога я боюсь, люблю тебе, мой лебедику, мой сизый голубоньку; часъ ôтъ часу бѣлѣшлю люблю, чимъ упершь на вулицй зойшли ся. Не покинулабъ я тебе ни за що на свѣтѣ; щожь будетъ робити? Не моя волонька: мать силуе!

Олек. Тыжь ъй казала, що мене любишь?

Уля. Казала усе: казала, що не хочу за Стецька, казала, що коли не за тебе, то й ні за кого не пôду; такъ и гово- рити не дае. Та вжежь: на усе пôду, а за Стецькомъ не буду. Приголубь же мене у останній разочокъ! (обнимаютъ ся.)

ДУЕТЪ.

Уля. Горе, лихо и бѣда!
Не дають за тебе!
Олексью, серце мое,
Не покинь ты мене!

— 426 —

**Стец.** Выйдешь, выйдешь, коли то ще пущу. (пòдходитъ до Охексъя.) А ты чого тутъ, пробишако?

**Олек.** Чого? я до Уляны приходивъ.

**Стец.** До Уляны? А зась не знаешь? До Уляны?

**Олек.** Що? ще й сей ставъ на мене гримати!

**Стец.** А тожь и не гримати? Одарка казала: прожени iюго.

**Олек.** Ты мене проженешь? О вражій сыну? Черезъ тебе така напасть. (кидае ся до него; Стецько перестрашеный утѣкае: Олексей поймавши его, бере за груди и трясе.) Задушу анахтемську вѣру! О, якбы я не боявсь грѣха, тутъ бы и амйнь моему супостатовй. (âtтручае его âtъ себе) Згинь зъ очей, кателиче!

**Стец.** (надзвычайно перестрашеный, не може кричати, а стоитъ въ кутѣ, и черезъ цѣл. й чась стогне и дрожить.)

**Олек.** (успокоивши сн.) Дурный и я, що зъ дурнемъ звязавъ ся! Що минѣ робити? Де ськати помочй? Тяжко моему серцю! Самъ бы на себе руки пôднявъ! Похожу по горѣ, поки Уляна выйде; чи не придумаю чого (âtходитъ.)

**Стец.** (обглядае ся на всѣ стороны, и не видячи Олексѣя бѣгае и кричитъ.) Пробô, ратуйте! ратуйте! Хто въ бога вѣруе, ратуйте! Ой, ратуйте!... Пробô!...

## Явленіе шесте.

Стецько и Прокопъ зъ Одаркою выбѣгаютъ.

**Одар.** (кдаючись до Стецька.) Що, що тутъ таке? Чого ты кричишь?

**Прок.** Чи не объѣзчики кого зъ горѣлкою злапали?

## ТЕРЦЕТЪ.

**Стец.** Харцизяка мене бивъ!

А я й кашѣ ще не ѣвъ....

**Одар.** Ось, внесу тобѣ я кашѣ... (âtходитъ.)

**Стец.** (плече.) Ги, ги, ги, ги, ги!

Кашѣ хочу, кашѣ, кашѣ!

**Прок.** Ось ходѣмъ мы за лѣсокъ, Тамъ новенькій е шинокъ, Купимо горѣлки глекъ....

**Стец.** Цуръ тобѣ изъ нею, пекъ!

Кашѣ хочу, кашѣ, кашѣ!

— 427 —

Одар. (приносить ему великій кусень кашѣ.)

Стец.

Одже й кашѣ на шматокъ
Ђжь же, сыну, та не плачь.

Еге! ось, побачь:
Я хочь и зовсѣмъ
Отсю грудку ззѣмь,
А плакати ще буду,
Ще бо мняса я не ђвъ:
Такъ сього не забуду.

Одар.

Ходѣмъ до хаты мы, ходѣмъ!
Тобѣ мняса я добуду.

Стец.

Та я й мнясо хочь поѣмь,
А плакати таки все буду.

Прок.

Отъ лихо, лихо и зовсѣмъ,
Нӣгде горѣлки не добуду.

(обводятъ Стецька съ собою.)

ДБЙСТВІЕ ДРУГЕ.

Та сама улица.

Авленіе перве.

Скорикъ (выходитъ зъ другой стороны Прокоповаго дому). Што
за пріятной оцей Харьковъ! Ей истинно! и за границею таково
не видаль! Таки што хозяинъ, то й доброй чалавьекъ. Той
тебя проситъ абедать, другой на кунпанію: та весьо съ почи-
ваньомъ, та зъ ласковымъ словомъ. Вотъ усю Туречину, Фран-
цію и Рассьею прахадили, а ньетутье таково пріятнаво города!
То-то Харьковская Русь, матушка! Та какъ усѣ нашаво брата
поважають! Нӣ хрестины, нӣ свальба у знакомыхъ не буваить,
штобъ безъ меня-та абашлось. Правда й то, што ужь нӣхто
такъ царядка не дасть, какъ я, (нюхае табаку изъ табакирки и
вздыхае.) Павидавъ таки свѣту й я на сваіомъ вѣку! И гдье-то
я не пабувавъ! Такъ куды мужику протӣвъ нашаво брата
справитъ ця-та, хочь у дружкахъ, алӣ у старостахъ, алӣ у
кумахъ. Всье законы знаю, атъ таво й усье ка мнье. Вотъ и у
вечеру пайдьомъ старастаю дьевку сватать; такъ акрама таво,
што отъ Шкуратихи рушникъ шумитъ, тай старой Кандзюба
на радощахъ, што засватаю сына юво дурака, чимъ небудь

— 429 —

Рѣчко быстра, пôднйми ся,
Вся звѣряка, избѣжи ся!
Погубѣть мене мерщѣй.
Коли хочешь, щобъ пропасти,
То живи середъ людей.
Ôдъ ихъ бѣдъ и ôдъ напасти,
Швыдче вмрешь, чимъ одъ звѣрей!

(пôдходячи до Прокопового подвôря.) Обвѣщалажь Уляна пôселя о-
бѣда выйти; пôдожду, коли не збреше. Щожь ѣй скажу? Щожь
я выдумавъ? Нîчого. Зôйдемось, посумуемо, поплачемо... тай
тôлки; а у вечерѣ гаспидськîй Стецько буде хусткою выхва-
ляти ся!

Скор. (все пôзнававшій его, говоритъ тихо) Та онъ же. Але-
ксьй! (до него.) Паслушай, маладецъ!

Олек. (оглянувши ся до него.) Га? (кланяе ся недбало.) Здра-
стуйте, господа служивый! (не уважаючи на него, оставляе его и
иде къ хатѣ.)

Скор. Алексѣй, ты меня и не позналъ?

Олек. (пôдходячи до него, вдивляе ся.) Нѣ, щось не пôзнаю.
А ôткôля вы?

Скор. Та ôттôля, ôткôля й вы... Та што тутъ, ньегде
дьетись: и Осипъ, дядюшка твой.

Олек. (пôзнавши.) А! такъ и е! (обнимаютъ ся.) Здоровыжь,
дядюшка, були! Давно не бачивъ васъ, тай не пôзнавъ. А що,
годôвъ чотырî е?

Скор. Та такъ таки, што есть. Втямки тебя, какъ мы
съ палкомъ ишли у Туречину черезъ Харьковъ и я зъ вашимъ
управителемъ тутъ зайшолъ ся; вотъ тутъ и тебя видавъ.

Олек. Та знаюжь, знаю. Тодѣ мене привезли ôддавать у
реместо.

Скор. Такъ ты усьо у городъ и живьошь? Штожь я съ
табой нîгде не пастьечалъ ся? А у какомъ ремествѣ?

Олек. Та въ коваляхъ, и вже въ роботникахъ, на заводъ
губы дѣлаемо. Сто двадцять рублѣвъ беру у годъ.

Скор. Честной парень, сполать! Штожь твои батюшка
и мать, сестра моя, живеньки?

Олек. Батюшка номеръ, а мати дуже старенька, одначе,
слава богу, ще жива. Браты поженились, а меншу сестру у

— 430 —

двёръ узяли за барышнею, а тî повыходили у нашежь таки село. Я тамъ заговѣвши бувъ. Щожь вы до насъ не навѣдаешь? Чи вы теперь у отпуску, чи якъ?

**Скор.** Изъ палавыхъ, булъ у нехвалитахъ, а далѣ чистую палучилъ. Хатьель, штобъ таки навѣдатись да сваихъ; хочбы сестру павидать. Десень гадовъ, какъ ѣи видавъ, було замиреніе, такъ у отпускъ прихадилъ. Ты ищо бувъ махенькій, не помнишь. Теперь хатьевъ, штобъ не буть безъ службы, паяськать себе мьестечка. такъ што-то не то. Савьетовали до аткупщика на заставу, такъ я, братъ, салдатъ и чесную душу имьею; намъ туда не рука.

**Олек.** Отъ вже, думаю, походили по свѣту, навидались усячины?

**Скор.** (хвалячись.) Ушь я то не паходилъ? Есть ли такая старана, глебъ я не пабувалъ? Були мы и у Франціи, усю Нѣмецію прайшли, у Рассьеи стояли, та и у Туречину завертали-ста! Што-то, батюшки, свьетъ великій! Какъ вы живьоте здеся у глуші, такъ и думаете, што вотъ только й свьета, што надъ вами? Ньетъ братъ! Пайди вотъ какъ мы-та, такъ Господи! сколька гадовъ надомно, штобъ увесь ево прайти, вотъ какъ мы исхадили-ста!

**Олек.** Набачились, мабуть, усякого дива. Що то, якбы коли гулючи послухати!

**Скор.** Вотъ какъ каждьомъ ражественськихъ святъ, такъ пайду у ваше село и тебя азьму съ сабой, тамъ ушь буду расказовать. Будеть чаво наслушать пра чужіи землѣ. Усякъ, хто нî расказуе, усякъ брешеть, усьо не такъ; я до всьево приглядалъ ся. Тамъ, братъ, усьо не такъ, какъ у насъ. Прійдьошь у Францію, такъ тамъ усьо Французъ нагало; а у Нѣмеціи, — другой народъ, Ньемецъ до единого, а ушь нашаво и не спрашуй; у Туречину прійди, такъ куда нî абернись, усьо Турки, усьо Турки; ажь сумно! А во всякой землî гаворятъ не по нашому. А какъ? вотъ видишь, я тебя и ето расталкую. Вотъ у насъ, примеромъ сказать, хльебъ: вотъ и я, и ты, и усякъ знаетъ, што то хльебъ, а у нихъ такъ иначе завьотъ ця. Алî вотъ и вода: ну, малая дитина у насъ назавьотъ тебя воду водою, а у нихъ такъ и не вмьеютъ такъ назвать. Умново

— 431 —

въ нихъ никаво не спрашуй; усьо на своему, и савсьемъ не такъ, какъ у насъ.

**Олек.** Господи милостивый! Якихъ то людей на свѣтѣ нема! Де вы, дядюшка, на хватерѣ? Ябъ до васъ прійшовъ колись бы послухати.

**Скор.** Та я такъ-то у аднаво пріятеля паживу, то у другова, та де-чемъ и прамышляю. Спасиба Харькавцамъ, палюбили меня! Де христины, де свальба, то ушь безъ Осипа Скорика не абайдьотъ ця! патаму, што увесь законъ знаю: какой парядокъ у какомъ случаи падать, и где какое слово приставить, и где пабрехеньку выпустить. Та и то ктомужь, какъ стаяли съ палкомъ у Ягатынѣ, такъ тамъ старикъ хазяинъ, тай палюбилъ меня и паказалъ де-што; такъ я й знаю алѣ кровь замовить, алѣ отъ гадюки загаварить. скотину исправить, и прочего де-чаво знаю. Ходивши какъ а по Франціи и по Туречинѣ, чаво то чалавьекъ не навчитъ ця! А атъ таво и хльебушка перепадаеть. Вотъ и сей вечеръ, прахалъ адинъ пріятель высватать сына; та хочь онъ и дурачокъ, та я знаю, какъ тутъ павернуть. Узять грьеха на душу, наболшь брехать, какъ абнакновенно при сватаннье....

**Олек.** (нетерпеливо.) До когожь се вы йдете старостою?

**Скор.** А вотъ пайдьомъ до Прокопа Шкурата, вотъ онъ тутъ и живьотъ, а дьевка, братъ, важная!

**Олек.** Та що се вы зо мною робите?... Се вы мене, дядюшка, буцѣмъ живого рѣжете!.. Се вы минѣ смерть заподъваете!

**Скор.** Што ты говоришь? Ньешта дьевка тебя приглянулась.

**Олек.** Та не то, що приглянула ся, а мы вже бѣлшь повѣ году зъ нею любимо ся, и божили ся и заприсягли ся, щобъ намъ не розлучатись, а теперь, якъ постигла насъ лихая годинонька, що ѣи силують за Стецька Кандзюбенька, такъ намъ и свѣтѣ не змиливъ ся! Поможѣть, будте ласковы! Не йдѣть сватать за Стецька, а ходѣмъ зо мною до Шкуратовъ, та поговорите объ минѣ. Вы таки свѣту навидались; знаете и хранцюзьке слово и турецьке, зробѣть такъ, щобъ Уляну за мене ҫддали и щобъ не дали минѣ зъ журбы пропасти, та щобъ не загубили й ѣи. Бачите яка ходить!

— 432 —

## Ивленіе третье.

(Тйжь и Уляна, выйшовши за ворота н увидѣвши (Скорика, завсты-далась и хоче вернути ся.)

**Олек.** А йди, Улясю: а йди, галочко сюды. Та не соромъ ся. Се мой рōдный дядюшка вернувъ ся зъ походу. (приводить ю до Скорика) Ось роскажи юму, якъ ты мене любишь.

**Уля.** Здѣлайте милость, уступътесь за мене бѣдную, не-щасную! Хочуть минѣ свѣтъ завязати, хочуть мене силою дѣдати за Стецька, за того дурного...

**Скор.** Ахъ ты дьевушка, дьевушка! Павези тебя у Фран-цію, такъ бы тамъ тебя назвали мамзель, а у Туречинѣ — марушка, а у Рассьеи — дьевушка-зазнобушка. Я усье ихъ языки знаю. Ну, какъ тебя аддать за Стецька, кагда ты лю-бишь, маво племянника!

**Уля.** Охъ, батечку! Якъ же вы отсе ђдгадали. що я юго люблю?

**Скор.** (выхваляючись.) Ну, да такъ; не усьо спраста. Хадили таки на паходахъ, видали свьету, да дешто й знаемъ. Ну, такъ ты любишь ево?

**Уля.** (встыдливо.) Минѣ стыдно сказати! Адже вы знаете?

**Скор.** Ну, Алексѣй тебя любить?

**Уля.** (скоро.) О, про юго скажу: онъ мене любить такъ, що й сказати не можна, и каже, що краще мене нема нî межь селянамî, нî межь городянами. Ябъ и про себе сказала-лабъ вамъ, якъ я юго люблю, такъ негодитъ ся про се росказувати. Я тôлки матерѣ сказала, що люблю юго дуже, и що краще юго и у всѣмъ Харьковѣ нема. А вамъ сього не скажу.

**Скор.** Штожь матушка? Каково чорта вона ретируетъ ся-та?

**Уля.** Каже, що крепакъ. Боитъ ся, щобъ мене у селѣ не обйждали.

**Скор.** Крепакъ? Такъ штожь за бѣда? Вона не хадила по свьету, такъ нîчаво й не знаетъ. А вотъ какъ я хадилъ па паходахъ, такъ видалъ, щто и у Франціи, и у Туречинѣ, и у Рассьеи за памещиками крепакамъ життью добро. Вотъ и Алеі: іевъ баринъ доброй, чесная душа! А што меня у сал-даты аддали, такъ ета по нагаворкамъ прикажчика. Такъ

— 435 —

**Скор.** Вота. а яжь у васъ на што? Съеводиѣ нйкакъ не
мажу. далъ слово. давжонъ сполнить; я на то присягу при-
йймалъ, штобъ стоять и у словѣ и у дѣлѣ, а назадъ не пода-
ватъ ця. А завтра другое дѣло. пасмотримъ и на зорѣ и што
кому приснить ця. Можетъ, таки Осипъ Скорикъ што небудь
та знаетъ-та. Ушь онъ ли свьета не бачилъ? не учить ево.
Разведьотъ бьеду и не такую. Потерпѣть зо завтрьово. Авось!

Уля. До завтрього? Може мене завтра на столѣ побачите!

**Олек.** Якъ тѣлки здумаю, що Уляна чѣпляе хустку от-
тому навѣженому Стецьковій, то мене такъ трясьця й трусить.
(Стецько за кулисами спѣвае) О. бачь, якій иде!

**Скор.** Жалко мнѣе васъ, дьетушки! А по другой каман-
дье, вотъ што: не тольки свьету, што у вакнье; я й самъ ду-
малъ, што тольки ево й есть, што у насъ. а какъ пашолъ па
усьехъ государствахъ, такъ батюшки! какой свьетъ бальшай!
Такъ и вы не тужѣть. Паиськай тругой дьеви, кагда сяя не
наша. Теперича пайду тавариша у старосты ськать; а ты че-
резъ часъ мьеста дажидай меня на Лопанськомъ мосту. Я те-
бье новой пароль скажу. (отходитъ.)

## Явленіе четверте.

Уляна, Олекѣй и Стецько спѣвае н грызе орѣхи.

**Стец.** (спѣвае безъ музики.) Ишовъ Стецько льодомъ,
Свиня огородомъ;
Подай минѣ, моя мила,
Свою бѣлу ручку!

Бачь, де вона! А я собѣ сидѣвъ, сидѣвъ, ажь спати за-
хотѣло ся. И що робить, не знаю: чи йти до дому, чи тутъ
старостовъ дожидатись? Нйкого й спытатись. Мати повѣлась
кудымъ, а старый усе кликавъ мене на волну, далѣ й захропъ;
тамъ такъ здорово хропе, що ажь хата труситъ ся. А я по-
лѣзъ на полицю, тай намацавъ горѣхи, тай трощу ихъ. А ну-
мо, Уляно, цятатись! А кажи; чи чѣтъ, чи лишка? Отъ у
жменй держу.

Уля. Та пōди собѣ геть! Чѣтъ, тōлки oтчепись!

**Стец.** (рахуе орѣхи.) Такъ, oдгадала. Отсе одинъ, два ихъ,
пять, десять, три, усѣ!

*

— 436 —

**Олек.** (ударивши его по руцѣ, выбивае орѣхи.) А ты, бачу, й лйчити не вмѣешь? Оттакій козакъ!

**Стец.** (оглянувшись и ажъ теперь увидѣвши его.) А ты чого тутъ, пробишако? Чого ты зъ моею дѣвчиною стоишь? Чого ты дивисъ ся на неи. та ще може й говоришь изъ нею? Гляди щобъ я не давъ тобѣ щипки! Гетъ ôтсѣля, кажу тобѣ! (Олек-сѣй пôдходитъ до него, а онъ ôтступае ся ôтъ него въ задъ.) Ё Щуръ тобѣ! Но заньмай мене, я тобѣ кажу! А то побачишь, що я тобѣ зроблю.

**Олек.** (все приступае ся до него.) А ну, ну! що ты минѣ зробишь?

**Стец.** (ôtступаючи ся.) Що зроблю? Ось побачь; ось тôлки хочь палцемъ доторкнесъ ся до мене, то якъ скаженый закричу: пробб! ще дужче, чимъ тодѣ.

**Олек.** Цуръ дурня та масла грудка! Чуешь, я тобѣ кажу: не вяжись до людей, то й я тебе не заньмати-му.

**Стец.** А до якихъ же я людей вяжусь? А кажи, кажи!

**Олек.** Чого ты вяжесъ ся до Уляны, юлопе? Вона за тебе не хоче.

**Стец.** (выбравши орѣхи, грызе ихъ дальше.) Дарма.

**Олек.** Вона каже: лучче Ёй зъ мосту та у воду.

**Стец.** Дарма.

**Олек.** Вона каже, що за тобою буде пропаща.

**Стец.** Дарма.

**Олек.** Вона каже: лучче Ёй свѣтъ за очима пôти, чимъ зо тебе.

**Стец.** Дарма.

**Олек.** Вона каже: цуръ тобѣ, пекъ тобѣ, осина тобѣ, дурный, божевôльный, навѣженый, кателиче, бузовѣре...

**Стец.** Дарма, дарма, дарма! Хочь ты минѣ що хочь кажи, а я тобѣ усе казати-му: дарма, за тымъ що дарма. Хочь вона й не хоче, хочь вона плакати-ме и вбивати-метъ ся, хочь здохне, то минѣ дарма, абыбъ тôлки пôшла за мене.

**Олек.** Що ты будешь за такимъ дурнемъ робити. Ôнъ усе свое товче. Ну, ще ласкою попрошу тебе: Павловичь Степанку голубчику! Ôткинь ся ôдъ Уляны, не заѣдай Ёй вѣку, дай Ёи ще на свѣтѣ пожити съ кимъ другимъ, а не зъ тобою! Не бери Ёи, я тобѣ спасибъ скажу!

— 437 —

**Стец.** Такъ и яжь тобѣ, братйку, ласкою скажу, що ябъ тебе послухавъ, такъ щожь будешь робити зъ моимъ батькомъ! Оженись, каже, таки оженись; та вже ажь обридъ минѣ съ симъ оженѣнямъ; такъ отсе тônки за тымъ й женити ся хочу.

**Олек.** Та шукай собѣ другои дѣвчины; се вже не твоя не хоче за тебе.

**Стец.** Та де ихъ у враговои матерî знайдешь? Вже я разъ ходивъ съ старостами; ходили по усьому за-Харкову и усю Заикôвку и Москалѣвку выходили; де хочу поганенька дѣвка була, усюды заходили, такъ нî одна не йде, якъ затялись.

**Уля.** Чомъ же вони за такого парубка та нейдуть?

**Стец.** Безъ сорому казка: кажуть, що дурный. „Дурный, цуръ юму!“ Ось якъ кажуть. Се вже урагова мода стала, що усе за розумныхъ хотять. Ôтъ сього й люде на свѣтѣ переведутъ ся: за дурныхъ не йдуть, а разумныхъ нîгде узяти, отъ усѣ люде й повыздыхають, а новыхъ людей тпрру! нîгде буде узяти!

**Уля.** Тай яжь тымъ за тебе не хочу, що ты дурный, и тобѣ у ôчî кажу.

**Стец.** (мовчки глядѣвъ на ню быстро и довго. потôtмъ наразъ скрикуе.) Тю! на твою голову! Ты тônки сама кажешь; а мати каже, що я не зовсѣмъ бы то й дурный; такъ хто васъ зна, хто зъ васъ бреше. А тамъ и дѣвка каже, и батько каже, й мати каже, браты кажуть, сестры кажуть, що буцѣмъ я дурный, такъ вже нîгде дѣтись!

**Олек.** Оттакъ казали за-Харкôвцѣ, а якъ прiйдешь сва-татись на Ганчарôвку, то й за-Лопанцѣ тежь скажуть.

**Стец.** Матерѣ трясьця за-Харкôвцямъ и за-Лопанцямъ, коли такъ скажуть! А купцѣ такъ не те кажуть.

**Олек.** Хибажь тебе й купцѣ знають? Якъ же ты до нихъ попавъ?

**Стец.** Ось бачь якъ. Пославъ разъ батько, — тай бли-зенькiй свѣтъ! — ажь за Нетечу, а я й не потрапивъ, тай блукаю по вулицяхъ, та розглядаю. А тутъ шусть на мене конѣ! Машталѣръ якъ урѣже мене у се плече кнутомъ, якъ гикне: пади! Я сюды; а мене другiй по сьому плечу; я бачу, що не переливки: ôтсѣля конѣ, ôттôля паны, такъ я шморгъ

— 438 —

у лавку, тай дивлюсь, що тамъ робитъ ся. А тамъ купцѣ та такъ обдурюють пановъ, що на! (смѣе ся.)

**Олек.** Чимъ же вони обдурюють?

**Стец.** Еге! ось якъ. Увонѣде панѣ у лавку, уся така цвяхована, якъ макъ у полй. Бриль на нѣй... тōлки що увъ огородъ горобцѣвъ полохати, та шовкове рядно наято, а скрōзь такъ и свѣтитъ ся... (смѣе ся.) Вже я, братйку надививъ ся!... Отъ купець и подасть шовковои ганчёрки шматокъ, або хусточку дѣряву, що минѣ й на онучѣ ёи не треба, тай лупить грошики, скōлки видно. А вона й хвалитъ ся, що добро купила; а я бачу, та регочусь собѣ, та думаю собѣ: купила добро, що й на пōдтычку не годитъ ся. Ажь ось мене купець и вздрѣвъ, тай каже: чаво табье, маладець, нада? А я кажу: я не молодець, а Стецько. Тутъ, зиаишь, скинулись по слову, тай стали прiятель. Даль зōбралось ихъ чи-мало: и старй й молодй, и лысй, и пōдсѣповатьй и усякои масти. Регочутъ ся зъ мене, а я тожь зъ нихъ регочу ся, та дещо выгадую. Даль заставили танцювати: якже я имъ учистивъ гопака, такъ ажь полягали регочучись. А даль й надавали: хто сукна на шапку, хто поясъ, хто ренського, хто хустку. та прохали, щобъ ще прийшовъ...

**Олек.** Годѣжь, Стецю; тебе й до вечера не переслухаешь. Теперь кажу тобѣ: просивъ тебе ласкою; не оōкидаесь ся? Та слухай же: отъ насъ двое и Уляна третя; тōлки поберешь рушники, та побачу тебе съ хусткою, то знай, що тōлки тобѣ й на свѣтѣ жити!

**Стец.** Лиха матерѣ! А я съ хусткою та залѣзу ажь у солому. Трясьця тамъ знайдешь!

И тамъ знайду, тай задушу...

Ось тōлки задуши, а я батьковй скажу...

## Авленіе пяте.

(Тйжь и Прокопъ безъ шапки переходитъ черезъ сцену.)

**Уля.** А куды то, тату, мандруете? Вернѣтесь лишень (веде его назадъ.) Ейже то богу, не пушу!

**Прок.** Та минѣ е дѣло до чоловѣка, що се таке?

**Уля.** Оттакъ, припало дѣло; та безъ шапки и йдете?

**Прок.** Вынесижь ке шапку.

— 439 —

**Уля.** Не вынесу, бо пôдете на волну, а опôсля що ôдъ
матерî достанетъ ся? Хиба не знаете?

**Прок.** Оттакъ! усе на волну.

**Стец.** Та вынеси юму шапку, послухай, бачь, якъ юго
кортить? Хочбы й на волну пôшовъ, такъ тобѣ що за дѣло?
Нехтожь велить, батько, хочь и поганенькій, мовь лыками ши-
тый, а усе таки батько. Не послухалабъ ты мого! Ôнъ бы те-
бе такъ скрутивъ, що до новыхъ вѣникôвъ намяталабъ! Чи
такъ и мужика не будешь слухати? Ну, ну! въ мене гляди.

**Уля.** Не буду тебе. слухати, бо не буду твоею жѣнкою.

**Стец.** Побачу, якъ то не будешь! А ну, старый, якъ ска-
жешь чи вона буде, чи не буде моею жѣнкою?

**Прок.** Хмъ!... Ябъ тобѣ щось сказавъ, та тутечка не мо-
жна. Ось ходѣмо зо мною, прогуляймо ся ажь генъ туды на
Лысу гору.

**Стец.** Якого я тамъ чорта забувъ? Не хочу.

**Олек.** (âtводячи въ сторону Стецька.) А що, чи е въ тебе
грошѣ?

**Стец.** Та ось повна кишеня; батько давъ на сватаньня.

**Олек.** Пробѣгай сяжь зъ нимъ на волну, та поставъ юму
четвертину, то ôнъ до тебе буде добрый и дочку присилуе.

Д У Е Т Ь.

**Прок.** Ходѣмъ, зятю, за лѣсокъ,
Тамъ новый стоить шинокъ.
Горѣлочка лепська
Шинкарочка Хвеська!

**Стец.** Тютю, дурный, ôтчепи ся!
Пій горѣлку, подави ся!

**Прок.** Тамъ горѣлка е и пиво,
И шинкарка чорнобрыва.
Шинкарочка почастуе,
Шинкарочка поцѣлуе.

**Стец.** Кажу, самъ пій, подави ся.

**Прок.** На шинкарку подиви ся:
Шинкарочка наливае,
Шинкарочка знай моргае.
Ходѣмъ, зятю, помандруемъ, [цьовуе.]
Горѣлочки покуштуемъ. (приморгуе и притан-

— 440 —

Горѣлочка лепська,
Шинкарочка Хвеська.
Стец. (все думав-
шій пристае.) Шинкарочка наливае
Шинкарочка знай моргае.
Е горѣлка тамъ и пиво
И шинкарка чорнобрыва.
Шинкарочка почастуе
Шинкарочка поцѣлуе.
(Разомъ.)
Дурнямъ ты не потурай,
Ходѣмъ швыдче, поспѣшай.
Ходѣмъ худко, помандруемъ,
Горѣлочки покуштуемъ,
Съ шинкаркою пожартуемъ.
Горѣлочка лепська,
Шинкарочка Хвеська!
Шинкарочка почастуе,
Шинкарочка поцѣлуе!

(обнявшись пританцьовуютъ и ôтходятъ.)

**Уля.** Будежь минѣ теперь ôдъ матерî, зачимѣ батька не встерегла! Побѣгъ бы ты, Олексѣечку, та вернувъ ихъ.

**Олек.** Не рушь іого, Уляно; нехай иде, нехай Стецько заведе іого на волну, тай самъ зайде хочь до завтрього, такъ съ кимъ старосты прійдуть и якъ у васъ безъ батька буде.

**Уля.** Нехай якъ собѣ знають, а я не виновата; я таки шапки не дала. Що, Олексѣечку, ось и вечѣръ близенько: що намъ робити?

**Олек.** Хто іого зна, моя рыбонько! Щось и дядько не туды ставъ гнути; усе за багатого тягне. Що то якбы я паномъ бувъ, тодѣбъ своя воля: укравъ бы тебе по панській, тай оженивъ сябъ.

**Уля.** А опôсля й покинувъ бы мене, якъ паны роблять?

**Олек.** Не говори такъ, моя крышочко! Хочбы я надъ панами панъ бувъ, хочбы ахвицеромъ бувъ, а всебъ тебе такъ любивъ, якъ и теперь. И хочбы минѣ одежѣ на увесь годъ давали, або пару волôвъ, або отаманомъ настановляли, то яблнйчого не захотѣвъ, опрôчь тебе одну.

— 441 —

Уля. Спасибô тобѣ, мôй соколику, що такъ мене любишь, тай яжь не меншь тебе. Нехай бы за мене сватавъ ся не то що Стецько, та хочбы й самъ хватальный, та дававъ бы минѣ скônки разкônвъ намиста съ дукатами, та справивъ бы баеву юцку, та каламайкову спбдницю съ шовковою запаскою, то отже то богу плюнулабъ іому межи очй, а пôшлабъ за тебе... Отже й лихо! Мати йде, ще буде мене лаяти за чимъ съ то- бою стою.

Олек. Нехай иде; ще буду ђи ласкою прохати, чи не змилосердитъ ся хочь трохи.

## Явленіе шесте.

### Тінжь и Одарка.

**Одар.** Чи сежь тобѣ, дѣвко, звычайно середудня съ па- рубкомъ на вулицй стояти? Чи се тобѣ хиба вечѣръ? Невмѣ- лабъ де у куточку постояти, щобъ нйхто й не бачивъ, а той маяче усѣмъ у өчй, якъ та верства! Що люде скажуть?... Тай тобѣ, Олексѣю, чого тутъ ханьки мняти? Вже вона мовь про- сватана; дрѣзана скибка! Шукай собѣ другу, а ђи вже не обдурюй.

**Олек.** Нѣ, пань-матко, нйколи я нйкого не обдурювавъ; не моя се натура. Бижь я полюбивъ, отъ өдъ Макотруса буде другій годъ; та правду тобѣ скажу, такъ ђи полюбивъ, що коли не өддасте за мене, то не знаю, якъ и на свѣтѣ проживу. Одаріе! Не знаю, якъ васъ по батюсьцѣ, пань-матко! Зглянь- тесь на бога, не занапастѣть моеи душѣ; кажу вамъ, що вмру, або у салдаты пôду, коли ђи рѣшусь. Пожалѣйте мене, сироты: батька у мене нема, мати при старости одна, нйкому ђи бѣ- днои буде доглянути. Я буду тутъ здесь на зароботкахъ, а Уляна й господарювати-ме, и стару матѣрь догладати-ме. Яжь собѣ ремесный; парѣнь не запіщій, нйхто мене нйколи не по- зывавъ, за тымъ що я нй съ кимъ нй заведу ся, нй залаю ся. Хазяины платють добре, копѣйка въ мене водитъ ся, буду со- держать ђи яко мога! Чого душа ђи пожала, усе для неи буде. Захочете й вы до насъ перебратись, — найдемо кутокъ, буде й хлѣба шматокъ. Буду на васъ заробляти, буду васъ почитати и послухати, якъ матѣрь рôднесеньку. Худого слова өдъ мене

— 442 —

не почуете. Буде вамъ гарно въ мене жити. Колн й було яке
лихо, то усе позабуваете, толки өддайте за мене Уляну.

Одар. Олексейку, мой голубичку! Послухай же мене, що
й я тобѣ скажу. Я й сама тебе люблю, мовь рódнесенького
сына. Парень ты противъ мене звычайный, слухняный; що
озьму у руки ту чаплію, що ты минѣ сковавъ, то заразъ тебе й
згадаю. Такъ якъ же за тебе өддати. Ты собѣ на лихо кре-
пакъ! Уся за-Лопань минѣ бch посьмѣе, що я, таки будучи
й сама не простого роду, а поповського, та өддамь однымъ
одну дочку за крепака! У насъ у всѣмъ роду Перелущенкөвъ
не було зъ роду нй одного пódданого. Тай за Кандзюбенка якъ
не өддати? Хочь дурный, мѣры нема, такъ багатый, не узявъ
іою чортъ изъ батькомъ. Сама собѣ господыня, свекрухи нема;
у хорошій походить и у волй поживе. А пódе за тебе? Ще то
добре, якъ не озьмуть у дворъ панськихъ полумисковъ мыти;
а якже, нехай богъ боронить, та приставлять собакамъ дерть
запарювать? Колижь и на селѣ жити-ме, то й погнали, якъ
ту скотину, на панщину. Теперь же вона по своѣй волй; лѣ-
течко — вона на мойцѣ; що день, то й копа, а у празники
за ягодами; зймою пряде; тай назбйрала чимало; а пódе за
тебе, то усе добро позбува. Нѣ, Олексейку, не өддамь зъ волѣ
та у неволю.

Олек. Та яка се неволя? Та вы не буваете по селахъ,
тай не знаете, якъ теперь добре за панами жити! И казеннй
дѣвчата ажъ выбрыкуючи йдуть у села за панськихъ; одна
одну попережа.

Одар. Та воно, Олексейку, й правда твоя; чула и я де
чого про се багацько: йдуть и нашй городяне за селянъ, та
ще й за панськихъ; та минѣ ось що: Кандзюбина худоба, а
ѣи до бѣса! Жалко, якъ достанетъ ся кому другому, а не мо-
ѣй дитинѣ! Нехай вже, Олексью, такъ буде, якъ воно е. Ты
зъ Уляною розойдись, та приходь на весѣльля, буцѣмъ то нй-
чого й не було.

Олек. (тяжко вздыхнувши.) Ой пань-матко, пань-матко! Ты
мене такими рѣчами, мовь гарячою шиною у серце шпигаешь!
Щобъ я на весѣльля прійшовъ? Щобъ змônгъ дивиться, якъ
другій буде нею орудувати, а вона другого, а не мене, стане
поважати? Не хочу, не хочу!... Не можу съ собою зовла-

— 444 —

**Одар.** (пôдойшовши до Уляны, ласкае ю.) Годѣжь, Улясю,
годѣ, моя доненько! Не розрывай мого серця! Йди у хату та
вбйрай ся; вечѣръ близенько, скоро старосты прийдуть.

**Олек.** Трѣвай, пань-матько! Поки ще Уляна не заручилась, поки ще минѣ не грѣхъ назвати ѣи своею, нехай мы попращаемось, якъ довгъ велить. (пôдойшовши до Уляны, говорить съ горестію и черезъ слезы.) Улясю! серденько, рыбонько! Бачить богъ, якъ тяжко минѣ на душй!... Не можу тобѣ росказати, якъ надрываетъ ся мое серце!... Прощай... Улясю! (плаче и Уляна рыдае гôрко.) Прощай, моя зôрочко!... Нехай... тобѣ богъ помага!.. Казавъ бы я тобѣ — не забувай мене, такъ законъ не велить; ты довжна любить и шанувать кого тобѣ богъ дасть. А объ минѣ... и не спомяни!.. Знаю, якъ ты мене любила, та знати-му, яково буде твому серцю жити зъ нелюбомъ. Не горюй, Уляно, та не вбивай ся... Нехай я одинъ за насъ за двохъ буду горе пити... Нехай я одинъ буду страждати!.. Колижь почуешь, що була вôйна, то й знай, що мене перша куля зведе съ свѣту... Заплачь нишкомъ, тай... якъ собѣ хочешь. (тихо плаче и хоче ю оставити.)

**Уля.** (обнявши его затримуе.) Олексѣечку! мôtй лебедику, мôtй соколику! На когожь ты мене покидаешь?... Чи такъ же я тебе любила, щобъ пережила розлученьня съ тобою?... Ще ты не далеко зайдешь ўдъ Харкова, а мене приньме сыра земля! Очй мои якъ не вздрять вже тебе, то й закрыютъ ся на вѣки!.. Не довго намъ, Олексѣечку, терпѣти горе: вмру дѣвкою... Та хустка, що я для тебе придбала, не достанетъ ся нîкому: понесе ѣи парубокъ побôля моеи домовины; весѣльныи подарочки та рушники почѣпляе мати тымъ, що зôйдутъ ся на мои похороны; нехай утирають свои слѣзоньки объ минѣ бѣднои! Не почую я весѣльныхъ пѣсеньокъ, ходячи зъ дружечками; заспѣвають минѣ дяки вѣшнюю память!... Дойде сяя вѣсточка до тебе, мôtй Олексѣечку, — не журись: поплачь трошки, ôтпоминай ту, що тебе щиро до смерти любила, тай надѣйсь, що богъ насъ зведе на тôtмъ свѣтѣ до купоньки. Прощай, Олексѣечку, прощай!... була твоя и буду твоею! (обнявши его послѣдній разъ, утирае слезы, и пôдходитъ до матери рвзко.) Ходѣмъ мамо; робѣть зо мною що хочете; уже я не тутешня! (ôtходитъ скоро.)

— 445 —

**Одар.** (черезъ цѣлый часъ горко плакавшая.) Свѣта не бачу за горючими слѣзоньками!... Олексью! не цурай ся насъ; приходь таки до насъ, якъ було и приходивъ. Розговорюй ѣи, щобъ не журилась, щобъ справдѣ не пропала зъ журбы. Яжь кажу: колибъ минѣ не Кандзюбова худоба, то ябъ и не подумала за того стыдкого та бридкого Стецька ônддати таке золото якъ моя Уляна; та ба! (âtходитъ.)

**Олек.** (въ горести задумавъ ся.) Усе то грошѣ, усе то грошѣ! Таки куды нй подивись, усе вони на свѣтѣ орудують! Зъ грōшми що ни задумай, такъ усе й уродитъ ся! Зъ грōшми хочь лежень, кажуть: трудящій; зъ грōшми дурня, невѣгласа и почитують, и шанують лучче чимъ доброго, розумного и роботящого. Зъ грōшми можна и бездѣлничать, и другихъ обдирать, та ще замѣсць що такого у Сйбѣрь, такъ такому ще й кланяютъ ся. Та чего тутъ далеко ходити? Зъ грōшми отъ и Стецько шануетъ ся мовь чоловѣкъ, а онъ, по правдѣ сказати... що онъ? Стецько!

## Авленіе семе.

### Олексѣй и Стецько.

**Стец.** (за кулисами еще дтзывае ся) Га? чого? Ось, озьде я! (выходитъ струдженый, такъ що ледво ноги волоче, и задыханый) Ге!.. ге!.. ге!.. Бодай тебе заво... ге! заводила лихоманка, якъ онъ мене за... ге!.. завѣвъ! Одно те, що на силу дойшовъ, а тутъ ще й не потрапивъ, замѣсць Харкова та учистивъ ажь у Григоровку. Булобъ тобѣ сватаньня! За якогобъ чорта рушники давати, якъ бы я не прійшовъ? Щежь и до дому швандяти не близько!

**Олек.** (въ сторону.) Ище съ симъ дурнемъ нйчого и не зробишь! Заславъ бувъ іого, такъ таки вернувъ ся. (до Стецька) Чогожь ты вернувъ ся? Де ты дѣвъ свого тестя?

**Стец.** А щобъ онъ злизъ! Знаешь: якъ пōшли мы, та усе йдемо, усе йдемо... а онъ поспѣша, ажь сопе, та усе поспѣша; а далѣ ставъ тюпати пōдбѣгцемъ; а тамъ вже — даромъ що старый — ставъ и пōдплыгувати, ниначе панській пристяжный; а я за нимъ тюпаю, усе тюпаю... та не дожену. Отъ якъ бачу, що не дожену, гукнувъ, щобъ вернувсь, та узявъ грошѣ, бо за що онъ пити-ме? Кинувъ юму зо жменю, та якъ потягъ

— 448 —

**Одар.** Та годѣ тобѣ: уставай, давай порадокъ; адже ты батько.

**Прок.** (встаючи) А може й справдѣ, що я батько?

**Одар.** Ну, теперь кажи: чого ты на волну ходивъ, коли я не велѣла?

**Прок.** Якъ чого? Поясъ выкупити. Хиба безъ пояса на сватаньньи бути?

**Одар.** (скоро.) А щожь, выкупивъ?

**Прок.** (вяло.) Та ежь!

**Одар.** Дежь ты грошѣ узявъ? Мабуть у тебе е вони? Такъ ке сюды, на сватаньня треба.

**Прок.** Де узявъ? Зять давъ.

**Одар.** Зять? Бачь, якій добрый! Ще нічого, а вже й грошѣ дае. Зостало сяжь у тебе? Та ну бо, прочуняй ся швыдче, (пôдлизуючись до него.) та приберись любенько: умый ся, щобъ хмѣль пройшовъ, та пôдпережись гарненько. Таке лишень грошѣ сюды, я сховаю, а опôсля тобѣ й ôддамъ. Або ке поясъ сюды, я тебе пôдпережу, якъ зъ молоду пôдперѣзувала. Ты бувъ тодѣ такій бравый! Чи въ памятку тобѣ, якъ колись разъ, ще ты парубкомъ бувъ...

**Прок.** (смухаючи ен, подобрѣвъ.) Ге! якъ на току? знаю, знаю! Згадавъ. Що то тодѣ гарно було!

Ище того не забувъ,
Якъ я парубкомъ бувъ:
Зъ дѣвчатами женихавъ ся,
По вулицяхъ усе шлявъ ся,
А теперь уже не такъ,
Вже не той у мене смакъ,
Цуръ юму вже женихатись,
Отъ на волну швыдчь забратись.

Ой жѣнки вы цокотухи!
Не смашнѣть вы ôдъ сивухи!
Хочь якъ хочешь, такъ цѣлуй;
А смашнѣть якъ: буль, буль, буль!

**Одар.** Давай же поясъ сюды мерщѣй...

— 449 —

ДУЕТЪ.

Одар (ласкаво.) Ке лишь поясъ сюды, мое серденько!

Прок. (добрѣючи.) Озьми поясъ, пôдвяжи, та легесенько.

Одар. (дуже ласкаво.) Давай, давай, голубчику, давай поясъ сюды.

Прок. А щожь? скажу: голубоко, нема пояса въ мене.

Одар. Адже ты въ шинокъ ходивъ выкупити iого?

Прок. Колижь грошей не було, зновъ заставивъ iого.

Одар. Бодай тебе заставляла лихал година!

Прок. А чимъ бы я похмеливсь? Тутъ лиха година!

Одар. (закачуючи рукавы.) Та хочь грѣхъ, хочь и два, побю я пянюгу.

Охъ бувъ колись чоловѣкъ, теперь спивъ ся съ кругу!

Одар. Побю тобѣ морду всю,
Хочь я тобѣ й жѣнка!
Бодай лучче исказивсь!
Охъ, бѣдна я жѣнка!

Прок. Та чимъ бы я похмеливсь,
Якбы не горѣлка?
Та чимъ же я виноватъ, —
Дорога горѣлка.

РАЗОМЪ.

Одар. (дуже розсердившись.) Такъ отсе у тебе й грошей нема? О гаспидській чоловѣкъ! Щастъ твое, що не такій часъ, ябъ тебе притасувала, щобъ тебе и чортъ не пôзнавъ! Та ще може не скоро старосты прiйдуть, а то опôсля серце ôдôйде. (кидаючись до него съ кулаками) Я тобѣ, стара собако!.. Я тобѣ сѣдй патлѣ пообрываю... (стукъ до дверей.) Охъ минѣ лихо!... Сѣдай, сѣдай швыдче... Цуръ тобѣ! нехай опôсля... (сѣдае съ му-жемъ и ôтдыхае.)

Авленiе друге.

(Tiижъ и Олексiй входитъ.)

Одар. Е! се Олексей.

Олек. Дай боже вечѣръ добрый! Помагайбô вамъ на усе добре.

Прок. (дуже поважно.) Спасибô.

Одар. Просимо до господы. Сѣдай, Олексейю, щобъ, якъ кажуть, старосты сѣдали. Ты таки прiйшовъ до насъ?

— 450 —

**Олек.** Прійшовъ, тѣтко, коли не выженете. Знаете, що я вамъ скажу: ходивъ собѣ по вулицй, та ось що змороковавъ. Не ônдаете Уляны? такъ и быть; богъ зъ вами! Дядько каже: не тônлки свѣта, що уônкѣ, не во гнѣвъ сее слово. Е дѣвчатъ по усьому свѣту, заплющившись десятокъ нагарбаю. Невдаха женитись на Улянѣ — найду собѣ другу. А минѣ подозвольте подивитись, якъ люде сватаютъ ся; повчусь и собѣ.

**Одар.** Добре се ты, Олексєю, выгадавъ, що покинувъ за Уляною вбиватись, а теперички и вона, поачивши твое роздумя, и сама схаменетъ ся и полюбить Стецька. Посидь же зъ нами, казали дѣвчата — прійдуть на сватаньня, и музику достанемо, отъ и ты зъ ними потанцюешь и Уляну розвадишь.

**Олек.** А де вона? Ябъ изъ нею поговоривъ и навѣвъ бы ѣи на розумъ.

**Одар.** Оттамъ у кônмнатѣ убônраетъ ся. Уляно, Уляно! А ходи вже сюды! (стукаютъ три разы сильно у дверй.) Охъ минѣ лихо! отсе вже старосты. (увиваючись.) Ты, Олексєю, сядь тутъ окроме бônля дверей; а мы, старый, съ тобою якъ голубъ зъ голубкою. Еге! (сѣдае съ Прокопомъ на переднихъ лавкахъ коло стола.) Уляно, Уляно! Иди пѣчь колупай; старосты вже прійшли. (зновъ такъ само стукъ.) Та йди бо; що ты не йдешь? (бѣжитъ за нею, выводитъ Уляну заливаючую ся слезами, и ставлне ю коло печи.) Оттутъ стônй, та соромь ся, та почервонѣй бо; бачь лка блѣда, та нôn на кого не дивись, усе колупай.

**Уля.** (съ гōркими слезами.) Охъ, боже мой! и Олексѣй тутъ!

**Олек.** (пōдходячи до неи, говоритъ тихо.) Мовчи та дышь. Давай певно рушники, а стъ хусткою пōдожди, поки дядько-салдатъ навчить. (иде на свое мѣсце и сѣдае. Зновъ стукаютъ такъ само за дверми.)

**Одар.** (осадовившись съ мужемъ.) Ну, теперь зовсѣмъ. Ночинай, старый!

**Прок.** (голосно и поважно.) Коли добрй люде та зъ добрымъ словомъ, то просимо до господы; а коли такъ собѣ, выбачайте.

— 451 —

### Явленіе третье.

(Скорикъ и Тимошь входятъ съ палицями; у первого пôдъ пахою жи
тный хлѣбъ. Стецько въ новой свитѣ и дуже великихъ чоботахъ, шту-
церуе ся и все пригляджуе ся не здоймаючи новои высокои шапки.)

**Скор.** (тихо до Тимоша.) Тыжь, товаришу, какъ у походахъ не бувалъ, свьета не видалъ и ничаво не знаешь, такъ у ўе-чахъ не суй ся за умѣлыми, а ожидай команды, да тольки подтакуй. Вотъ и увесь пароль (до Стецька тихо.) Та снімижь шапку, новобранець! У первой разъ во фрунтье (поправившись, пôдходить.)

**Прок.** (дуже поважно.) А що вы за людє, и ôткôля богъ принѣсъ.

**Скор.** (такъ само поважно.) Прежде усьево дозволте во фрунтъ стать и безъ темповъ вамъ честь отдать, а просто пакланитъ ця и добрымъ словомъ прислужитъ ця. Прежде послушайте насъ, а послѣ ушь будеть атъ васъ приказь. Кагда будеть тее, такъ мы и онее; кагдажь наше слово не въ приюмъ, такъ мы адретируемо ся и прочь пайдьомъ. А што мы не дезертьоры и не марадьоры, и безъ худои науки, такъ вотъ вамъ хльебъ святой у руки. (подае хлѣбъ.) Пожалуйте.

**Тим.** (кланяючись) Такъ-таки, такъ.

**Прок.** (принявши хлѣбъ, цѣлуе и кладе коло свого.) Хлѣбъ святый приньмаемо, а васъ послухаемо; колижь ваша рѣчь не до дѣла, то не треба и васъ и вашого хлѣба. Сѣдайте, люде добрй: може здалеку йдете? (Старосты сѣдаютъ, и садовятъ Стецька коло себе.) А ôткôля вы, панове, зъ якои землѣ?

**Скор.** Мы зъ землѣ далнои. Кали слыхали, ажь съ Франціи.

**Стец.** Вже й видно москаля, заразъ и збрехавъ. Мы притьмомъ зъ за Харькова. (Тимошь его вздержуе.)

**Прок.** Щожь то за земля? Чи далеко вона ôтсѣля?

**Скор.** Не близько. Ищо ажь за Масквою будетъ верстовъ сто.

**Тим.** Такъ-таки, такъ.

**Прок.** Крый боже, якъ далеко! Мабуть на кônцî свѣта.
Туды воронъ нашои кости не занесе! Хорошажь сторона?

**Скор.** Старана важная! Туда иза всьево свьету господство
зъезжаетъ ця, пажить, пагулять...

*

— 452 —

**Прок.** Чи тамъ же кабаки, чи волна?

**Скор.** Тамъ объ кабакахъ и не слышно; усе ють безъ заказу.

**Прок.** А горѣлка дешева?

**Скор.** Нî по чому. Тамъ горѣлчаны каладѣзя.

**Прок.** Отъ сторона, такъ-такъ! Ще лучче Косолаповки. Тымъ то й господство туды унажа. Е! якбы намъ, жѣнко, туды на слободу перейти, та хочбы разъ у такихъ колодязяхъ скупатись! Выжь въ насъ постоемъ, чи що?

**Скор.** (говоритъ скоро.) Ньетъ; мы прахадяща, партііонна каманда. А вотъ зъ нами какая гисторія; просимо послухать. Разъ, у прошломъ у годѣ, були мы у паходѣ, у дикомъ народѣ. Сьемдесять городовъ разорили, тридцять полонили, а одинъ траншеями осадили. А у евтомъ городѣ какъ разъ сидѣлъ вотъ евотъ (показавши на Стецька.) дикой князь. Войско ево штурмуетъ, а онъ знай сабье бунтуетъ, паднімаетъ у гору плечî и гаворитъ такіи речй: зъ городомъ вамъ атдамъ ся завсьемъ, тольки патьеште меня тьемъ, атдайте мйнье али птицю, али чорную куницю, али красную дьевицю, какую у васъ изберу и до себя приведу. Генералъ насъ призвалъ, такіи речй исказалъ: ты, Осипъ Скорикъ, па всему свьету пабувалъ усю Турчину изхадилъ, и въ Рассьею захадилъ, ты зъ нимъ пайди и въ Нѣмецію зайди, ищѣте таково дива, шукайте, и какъ найдьошь, ему атдавайте. Вотъ мы какъ пашли, тридцять государствъ прашли, а таково дива не нашли. Я було у ретираду асталъ ся, такъ нашъ дикой князь затялъ ся: усьо ишли ишли, и учера у етотъ городъ, — какъ завьотъ ця, не знаемъ, — пришли; тутъ разомъ пала намъ пароша....

**Стец.** (все слухавъ уважно.) Бовъ, бовъ, бовъ! То по москалевой брехнî дзвонють. Яка лѣтомъ пороша?

**Скор.** (до него зъ гнѣвомъ.) Малчи шпиіонъ! Не дасть закону сполнить!

**Стец.** (тихо.) Дарма, бреши, бреши; до чого то воно дойдетъ ся?

**Скор.** Вотъ какъ пала пароша и на парошî слѣдъ увидали и слѣдить стали. Нашъ дикой князь татчасъ на слѣду взгналъ и какъ апеченой закричалъ: вотъ мая нî птиця, нî чорная куниця, а красная дѣвиця! Пайдьомъ еіо ськать, и на

— 453 —

нею пароль узять. Вотъ мы на слѣду и пайшли, и до вашово
дому прійшли. Таперь мы себе разсуждаемъ: певно наша нî
птиця, нî куниця, а красная дѣвиця, у васъ у хатѣ, тутъ еіо
и палучить желаемъ. А па евтаи мовѣ, будте усѣе здоровы.
Нашому слову канецъ, а вы дайте дѣлу вѣнецъ.

Тим. (все продовжае.) Такъ-таки, такъ:

Стец. Бачь, куды карлючка закандзюбилась! Не съ чорта
хитрый москаль!

Прок. (все съ повагою.) Що се за напасть така? Ôткôля се
вы, панове Хранцузы, таку бѣду на насъ накликаете? И якого
намъ дикого князя поставляете? Що воно таке е, кажѣть?
Щобъ намъ нашого дитяти не втопить.

Скор. Е, хочь нашъ князь дикой, одначе онъ штукарь
великой! Какъ на свьетъ родилъ ся, то ищо съ сабою не билъ
ся; кагдажь ляжетъ спать, такъ атъ ньево и слова не слы-
хать; и таки съ худобы кой-што маетъ, и кагда обедаетъ, зу-
бовъ не позычаетъ, а собственными своими кусаетъ; атъ вады
нî разу пянъ не бывалъ, и нîкагда у себя грошей не кралъ;
у канпаніи знаетъ честь, свѣчей и сала не есть; умъ и ра-
зумъ за нимъ ведьотъ ця, онъ на стьену не дерьотъ ця. Те-
перь вы дьеломъ розмышляйте, а намъ доброй адвветъ давайте.

Одар. (до Уляны, котра стоитъ неподвижно.) Колупай швыд-
че пѣчь, колупай!

Прок. (подумавши, поважно.) Ось що мы зробимо: хлѣбъ
святый приньмаемо, доброго слова не цураемось; а щобъ вы
насъ не порочили, буцѣмъ то мы передержуемо куницѣ, або
краснî дѣвицѣ, такъ мы васъ повяжемо. Чи такъ, жѣнко?

Одар. (весело и ласкаво.) Роби, якъ знаешь. Ты батько и намъ усѣлъ голова, якъ скажешь, такъ и буде.

Прок. Еге! Дочко, а годѣ пѣчь колупати, давай чимъ от-
сихъ Хранцузônвъ повязати.

Стец. (настраивши ся.) А ну, ну; до чого дойдетъ ся, то
я и на вѣткача.

Одар. (пôдходитъ до Уляны, весело) Идижь, иди. Чуешь,
що батько вěлить? Може нîчого не придбала, та вже и соро-
мисъ ся? Не вмѣла матерî слухати, не вчила ся прясти, не
заробила рушникôвъ, вяжижь хочь валомъ. А ке лишень, що

— 454 —

въ тебе тамъ е. (тягне ю противъ волѣ.) Та йди бо; ще й опи
наетъ ся.

**Скор.** (пôдходячи, затримуе Одарку.) Пастой, дъелаишь темпы
безъ флйгельманта. Когда не знаете порядку, спрашуйте бува-
лыхъ. Прежде надомно сполнить законъ. Мы усьо знаемъ: ви-
дали, какъ ето дѣлаетъ ця и у Франціи и у Турчинье, и у
Рассьеи. Вота што: садись, мать, а ты дьевка, паклани ся ба-
тюецѣ и матусьцѣ на троеча, дякуп за хльебъ и соль и за на-
уку, и праси благословенія на доброіо дѣло. Вотъ какъ усюда
дѣлаетъ ця. (сѣдае.)

**Тим.** (все повторяе, чи треба чи не треба.) Такъ-таки, такъ.

**Скор.** (до Уляны.) Кланяй сяжь у ногу, безъ темповъ, по
слову. (Уляна, заливаючись слезами, кланяе ся въ ноги три разы, а
Скорикъ приговорюе) Разъ, у другой, у третой. Полно.

**Прок.** (якъ она ему кланяе ся.) Та будежь, буде; годѣжь,
годѣ. Давай швыдче по чарцѣ.

**Скор.** Ну, теперь матусьцѣ: разъ, у другой, у третой.
Полно!

**Уля.** (поклонившись третій разъ, остае ся передъ матерію на ко-
лѣнахъ, и плаче, тримаючи за руку.) Ненечко моя рбднесенька! Ле-
бѣдоко... перепѣлоко! У останьній разъ прошу тебе: не топи
свого дитяти! Дай минѣ на свѣтѣ пожити!...

**Олек.** (стоитъ на сторонѣ и тронутый утирае слезы.)

**Одар.** (скрōзь слезы.) Годѣжь, Улясю, годѣ, доненько! Установ
же, кажу тобѣ: Сього вже не буде. Давай тамъ, що е. (видячи,
що Уляна не встае, зачинае сердити ся.) Та кажужь тобѣ, що да-
вай. Отъ тōлки не вынесешь, то я тебе зъ роду не била, а
тутъ за патлѣ потягну.

**Тим.** Такъ-таки, такъ.

**Уля.** (въ роспачи) Боже мōй милосердный! (иде и обертаючись
до Олексѣя.) Теперь Олексѣю, прощай на вѣки вѣшнй (ōтходитъ
заливаючись слезами)

**Одар.** Дурна, дурна! Такъ и я не хотѣла за свого Про-
копа, на стѣну лѣзла; а далѣ й нйчогѣсѣнько

**Стец.** Еге, воно такъ: спершу не хоче, далѣ й сама захоче.

**Уля.** (выноситъ на деревяной тарѣлцѣ два шитіи рушники, на
крестъ положенй, пōдноситъ перше Скорику и кланяе ся. Якъ онъ
возьме, она другій пōдноситъ Тимошу, и онойшовши на сторону плаче.

— 455 —

**Скор.** (взявши рушникъ, встае и кланяе ся тримаючи его въ ру-
кахъ.) Спасиба батюсьцѣ и матусьцѣ, што сваіо дитя рано бу-
дили и доброму дьелу учили. Спасиба и маладой, што рано
уставала, тонко пряла и харошенькій рушнички придбала.

Тим. Такъ-таки, такъ.

**Скор.** (Тимөшу.) А ну, таваришу, завяжи мнье, а я табье,
(одинъ другому завязуютъ рушники черезъ плечи.) Вотъ такъ: штобъ
не зводили на людей напраслины. Уперьодъ наука. Завсьемъ.
Скачи, козакъ (сѣдаючи на своихъ мѣстцяхъ.) А штожь? дьелайте
дьело съ концомъ. Мы приведенные, мы не стакъ выноватай:
звяжѣте и колонновожатаво.

Стец. А князя й забули? Хочь бы тобѣ на смѣхъ чимъ
небудь оплутали.

Одар. Давай же, Улясю, хустку молодому.

Прок. Нубо, нубо, мершѣй, пора частувати.

Уля. (заломлючи руки.) Вжежь, матѣнко, що хочь роби зо
мною; лай, бій, хочь до смерти вбій, а не дамь нелюбу хустку!..

Одар. (схопившись, до пеи.) Та що се ты, Уляно? чи на
тебе бѣсъ напавъ, чи що? Кônчай дѣло, кажу тобѣ!

Уля. Зъ мѣсьця не пôду, хочь вбій!

Стец. Та чого ты ъй у пику дивись ся? За патлѣ, та
въ потылицю!

Тим. Такъ-таки, такъ.

Одар. (розсердивши ся.) Та що се ты задумала? Якъ се
можна хустки не давати? За якогожь ты гаспида рушники по-
давала? Та я съ тебе духъ выбю!.. Та я не подивлюсь, що
ты молода...

**Скор.** (пôдôйшовши, розводитъ ихъ.) Пастой мать; ета не про-
сто. (заглянувши Улянѣ въ очи.) Наслано, я вамъ гаварю, што
наслано; та не пабаимъ ся насылки, умьемъ и атаслать. Мы
бували по свьету: бували и у Франціи, и у Турчинѣ, и у Рас-
сьеи: видали виды и знаемъ, што къ чему. У меня не долго;
скажу французскоіо слово, такъ праженьомъ хочь какую на-
сылку. Пайдьомъ сюда, у кутокъ. Не смьей нйхто падхадить
къ намъ. (Ôтводитъ Уляну на бôкъ и говоритъ съ нею; она стае ся
веселѣйшою. Межи тымъ.)

Одар. Наслано! Охъ минѣ лихо! А хтобъ то и наславъ?
Чи не врагова Сюсюрчиха? Такъ и с. Колись на базарѣ по-

— 456 —

лаялись изъ нею, такъ и похвалилась: я тобѣ, каже, ôддячу.
А учора я бачила, що усе округъ двора сновала; чи збйрала
що, чи пôдкладала, а я й байдуже! Отже таки й ôддячила!

**Стец.** (голосно зѣвае и вытягае ся.) Цуръ юму, сьому сва-
танью, яке довге! Колибъ швыдче спати!

**Уля.** (выслухавши все ôтъ Скорика, въ великôй радости выбѣгае.)

**Скор.** (пôдходитъ на мѣсце и зѣвае.) Какъ рукой знялъ. Вы-
брыкуючи пабьегла и заразъ усьо принесьотъ. Ета хто-то и
наслалъ, та не умьеючи. Ушь съ такимъ не справитъ ця-та!...
И пагразньей пападались и у Франціи, и Туречинѣ, и у Рас-
сьеи, и гдье мы на паходахъ ходили, та и тыхъ за поясъ за-
тыкали. Да насъ же прихадили вчитъ ця-та.

**Одар.** А що, пане старосто, якбы я васъ попросила: чи
не можна що подѣяти мому Прокоповî? Пье непросыпуще!
Ябъ вамъ спасибô сказала.

**Скор.** (пôдходитъ и довго дивитъ ся ему въ очи) Дано, зъ ра-
зу вижу, што дано: та ета хто-то зъ умомъ и давъ. Много ми-
нье будетъ мароки. Вота, кабы ево у службу, та до нашаво
хвельтьхвебеля, такъ тотъ бы атучилъ! (хохоче ся.) Тотъ бы
безъ нагаворовъ, а просто, палочками; такъ бы и глядеть на
сивуху не сталъ. То-то служба святая. (спѣвае :)

Мы, какъ въ службу поступаемъ,
Всю натуру оставляемъ.
Былъ ты пяниця и мотъ, —
Въ службье будешь ты не тотъ.

Палка! дѣло ты святое:
Умъ и разумъ намъ даіошь.
Бросишь, братъ, ты все пустое,
Какъ къ фельтфеблю попадьошь!

Ахъ, фельтфебель, другъ любезной!
Вмьесто крьостнаго отца.
Полтараста ты ульепишь,
И поправишь маладца!

— 457 —

Адначе не бой ся, старой, не бой ся; я пашутилъ. (съдае.)
Справимъ ся и безъ палочокъ. Не даромъ ходили па Франціи,
па Туречинье, да и у Рассьею завертали-ста: што небудь да
знаемъ. А вотъ што сдѣлаемъ: каждьомъ маладика, такъ на-
да-тье будетъ ево какъ яструба три-девять зарей выводить, та
каіо што па французьки гаварить, што знаемъ, а тамъ падку-
римъ та напоимъ. (до Тимоша.) Юкъ мусье?

Тим. Такъ-таки, такъ.

Скор. Ну харашо, когда такъ; будешь дяковать.

Уля. (весела, румяна, выноситъ приготовленное нею и покрытое
зложеною шовковою хусткою, пôдноситъ Стецькови и клаяне ся.)

Стец. (дуже урадованый встае, засукуе рукавы, и не взявши
еще, обертае ся до ôтця и до матери, кланяе ся и говоритъ, перерыва-
ючи смѣхомъ.) Спасибб матерѣ... шо вчила батька спати... та бу-
дила... прясти... (Якъ ôнъ говоривъ, Олексей взявъ зъ поза него вы-
пессену хустку и зручно зачепивъ за поясъ, а Стецько переговоривши
хапае не дивячись за великій гарбузъ. Стоитъ задивовавшись, роззя-
вивъ ротъ и держитъ гарбузъ передъ собою, Уляна кидае ся до спѣ-
шачого до ней Олексѣя.)

разомъ

Олек. Теперь ты моя на вѣки вѣшнй!

Уля. Не покину тебе до смерти !

Одар. не видѣвши, що стало ся съ Стецькомъ, якъ зобачила
обнимаючихъ ся Олексѣя и Уляну, схоплюе ся въ гнѣвѣ.) Що се, що
се таке? Що се?

Стец. (заслонивши Олексѣя и Уляну пôдноситъ ей гарбузъ ажь
передъ очи.) Гарбузъ! Хиба повылазило? Ось бачь; хочь по-
куштуй !

Одар. (задивовалась и стоитъ безъ памяти съ пôднятыми до го-
ры руками.) Що се таке? Та се насъ обморочено!

Олек. (кидае ся до ней.) Нѣ, матусенько, се не морока, се
правда святая, хочь перехрестись. Таке мое щастя: минѣ до-
стала ся хустка, а урагу мому гарбузъ.

Стец. Такъ помѣняймось, ке..

Уля. (кидае ся такъ само до матери.) Матусенько моя рôдне-
сенька! Божая воля на те, щобъ я пожила на свѣтѣ. Благо-
словижь мене и мого Олексѣя!

Стец. Поблагослови ихъ отсимъ гарбузомъ по потылицй.

Одар. (въ великомъ гнѣвѣ.) Щобъ я васъ благословила?
Нехай васъ сей та той благословить! Не буде сього, не буде!

458

Тим. Такъ-таки, такъ.

Прок. Та нубо швыдче благословляй; пора по чарцѣ.

Одар. (скоро и кривить.) 11 ты, пянице, тудыжь! Знай свою волну, а у мое дѣло не мѣшай ся; тебе не довго, то й бити-му. А васъ отъ якъ благословляю: тебе, проклятый халахуре, во-лоцюго, поблагословлю тѣею чаплѣею, що минѣ на лихо сковавъ. Усю на тобѣ потрощу, та у придачу трясццами, та боялячками, та стонадцять купъ лихорадокъ. — А тобѣ увесь гарбузъ розтовчу объ голову, усѣ патлѣ тобѣ пообрываю, косы твои вырву, та таки съ Стецькомъ и обвѣнчаю, обвѣнчаю, таки обвѣнчаю! — А ты, пройдисвѣте, вонъ зѣ моеи хаты! Подай лишень хустку сюды; подай, подай, подай... (задыхуе ся ôтъ гнѣ-ву, и хоче ôтобрати хустку у Олексѣя.)

Скор. Тррр! тррр! тррр! настоящой батальной огонь. Теперь пайдьомъ у сикурсъ на штыки. (стае межи Одаркою а Олексемъ.) Послушай паньматка, меня бувалово...

Одар. Не хочу, не хочу нѣчого слухати!...

Скор. Та послушай...

Одар. Нехай ôддасть хустку Кандзюбенку, а самъ вѣетъ ся съ хаты и щобъ мого двора не знавъ.

Скор. (притупнувшись ногою.) Такъ цить же, кажу-гаварю табье. Заразъ кабылою станешь, вотъ тольки скажу французское слово.

Одар. (настрашивши ся, затискае уста) Охъ минѣжь лихо! не будужь, не буду!

Стец. (въ великой радости.) А ну, ну! зроби ѣи кобылою, я ще не бачивъ, якъ чоловѣкъ звѣрякою перекидаетъ ся. Та колибъ ще заиржала; то тобъ смѣху було!

Скор. (Стецькови.) Малчи и слушай камандныхъ словъ! — Не бѣсись, Одарко, и поблагослови своихъ дьетушокъ.

Одар. Якъ собъ хочете; бѣситись не буду, и благословляти не хочу. Нехай ôддасть хустку. Я въ нього зъ горла выдеру!...

Скор. Не шуметь! Паслушай толкомъ. Вотъ сколько я земель нî прахадилъ, былъ у Франціи, у Нѣмеціи, у Рассьеи и у Туречинѣ та вотъ и до васъ прійшолъ....

Стец. А за Харьковомъ що бувъ, такъ и не кажешь?

Скор. (грозить ему.) Смирно. Ну, такъ на всехъ земляхъ такой законъ: каму дана хустка, тотъ и женихъ; а каму пад-

— 459 —

несуть гарбузъ, вотъ какъ бы нашому Кандзюбенку, тотъ ступай вонъ. Ета ужо спаконъ вьеку такъ, и закону перемѣнить не можна. А хто адъ етаво закону адступитъ ця, таму грьехъ смертельной и на скатину падьожъ будетъ.

**Одар.** Та у насъ нî волика, нî коровы. Усе мōй старый попропивавъ, нîчому и здыхати.

**Скор.** А миру хрестянськаво не жальешь? А што тагда скажешь, какъ у всьомъ свьетѣ павыздыхаетъ скатина? Такъ што табье тагда будетъ? Заразъ тебя на абвахту, та падъ ваенной судъ.

**Прок.** А пôдъ судъ якъ пôдложить, такъ тамъ и поворушити ся не можна.

**Стец.** А ну, ну, до чого то воно дôйдетъ ся?

**Скор.** Ето первое дьело. А другую речь погаваря: зачимъ ты не хочешь аддать дачки за Алексъя? Парень важной, разумной, ремесной, да и щожь и пламьенникъ мой.

**Одар.** Такъ крепакъ....

**Скор.** Эхъ! Што мнье съ табой, какъ зъ рекрутомъ гаварить! Ты ваеннаво артикулу не знаешь и усьо здоръ порешь. Паслушай меня, я присяжнай чалавьекъ: я не мажу неправды гаварить. У казенныхъ мужичковъ начальники, а у подданныхъ памещики камэндьеры, а усьемъ галава батюшка государь. Атъ ево миласти приказано усьемъ нîкаво не абйяздать. У Алексьеева барина людямъ житьо славнаіо, и у нихъ усьево довольно.

**Прок.** А въ нихъ у селѣ чи кабаки, чи волна?

**Скор.** Волная, братъ, волная. На десять верстовъ кругомъ кабацкаво духа и не слыхать.

**Прок.** Отъ сторона! Та чого тутъ и думати? Не дрочись, Одарко!

**Одар.** Але, трѣвай лишень.... такъ бачь, пане старосто, у Кандзюбенка худоба... Серце болить, якъ згадаю!...

**Скор.** Ага! Такъ ета ушь не просто. Харашо; мы умьемъ какъ и зъ етѣмъ справитъ ця-та. А повставте сюда ослончикъ. (выповняютъ.) Такъ. Теперь, стара, азьми миску, вотъ етыма четырмя пальцами, и принеси сюда. Та сматри именно етыма пальцами.

**Одар.** Охъ минѣ лихо! Чи не будете ворожити?

— 460 —

**Скор.** Нйчаво, не пугай ся; ето не ворожка, а знять съ тебя нада-тье насылку. Мы не даромъ на усьемъ мьестамъ хадили. Знйму, штобъ ты адъ неи не зачахла.

**Одар.** (низко кланяючись.) Охъ, батечку, голубчику! робѣть швыдче, що знаете; такъ и чую, якъ мене зъ за плечей бере. Такъ миску вамъ подати?

**Скор.** Миску, та вотъ ефтыми пальцями. (Она приноситъ, а өнъ ставитъ ю на лавцѣ и знявши свөй рушникъ, өтдае Тимошу.) На, товаришу; падержь пачотной знакъ. У евтакомъ дьелѣ не сльедуетъ прапускать нйкакой еволюціи. Держижь ево, вотъ такъ, по нашому, ваенному: падъ курокъ. Да здѣлай дружбу, не зварочувай ево, а то штобъ либо меня, либо тебя у три по-гибелѣ не звернуло. Теперь, стара, азьми водянчикъ зъ водою и держи тутечка, а я кой-шта палажу. (выймае зъ кишенѣ папе-рецъ и дôстае рѣчи.) Вотъ зъ французькава каравая весѣльная шишка; мы еіо паложимъ у миску. Такъ. Таперь усье атай-дѣть на аванпосты, у кутокъ, и нйхто нй пары зъ устъ. А ты зъ рушникомъ стань тутъ. (ставляе Тимоша коло себе.) Теперь, Одаріе, лій у миску воду, та приговорюй французькое слово голосно: плюхъ, плюхъ, плюхъ! (Одарка зробила такъ, пригово-руючи) Теперь на съ турецкой церквы свьечочка; засвѣти еіо и неси сюда, та не погаси! (закочуе рукавы, Одарка вся трясучись приноситъ засвѣченый восковый огарокъ) Дай сюда. (прилѣпляе его до миски.) Теперича усье зажмуртесь и не маги нйхто шевельнутъ ца. Ну... начинаетъ ца нашее дьело... Ну!... а самаво такъ лихорадка и бьотъ. Ето умѣючи наслано; та нйчаво, не паси-луешь. Одаріе, рожденая, молитвеная, крещеная, вѣнчаная, по-крытая!.. скажи... какъ тебя: чи зъ за плечей берьотъ, али у очахъ рябѣетъ?

**Одар.** (дрожачи.) Та.... изъ за.... плечей.... и у очахъ....

**Скор.** Французская, па усьому вижу, што французкая насылка; у насъ, у ваенныхъ, ето не диковина Злая насылка! Адначе справимъ ся-та. (спѣвае.)

Тара, бара, мара, деларжанъ!
Пуру, буру, туру, акерманъ!
Бендерь, кардашь,
Дюпень, маряжь,
Юкъ, пшикъ, Юкъ, пшикъ! (топитъ свѣчку въ воду.)

— 461 —

Банжуръ, мадамъ Одаріе; снято! Атъ каво прійшло, на
таво пайшло. Паздаравляю, мадамъ Одаріе! не рябьей! Вота,
сматрѣте усье у воду смьелаво: хочбы тебя адна скатинка,
али каровка, али што-небудь изъ Кандзюбиной худобы. Нічаво
ньетъ; усьо пашло геть. Сматрѣть, сматрѣть!

Прок. (пôдходитъ и съ боязнію заглядае въ миску.) Але й
справѣдъ! Хочбы тобѣ воловый хвôстъ; нема нîчого.

Стец. (пригладаючи ся добре въ миску.) Хочбы тобѣ одна
скотина; тôлки сама моя пика зостала ся.

Тим. (также дивитъ ся.) Такъ-таки, такъ.

Одар. (приходитъ до себе.) Чомужь тамъ и зостати ся, коли
я сама бачила, якъ усе повыплыгувало геть!

Скор. Оттакъ же, Одаріе, повыплыгуетъ и уся худоба
Кандзюбина съ твае памяти, какъ ты ефтую воду вышьешь,
почи еіо каждоденно по напьорстку, натощака. Какъ воду
кончишь, такъ и жалковать перестанешь. А нашî молодыи,
какъ будутъ любить ца та дружно жить, то не лѣнуючись ра-
ботать, такъ и зберуть ищо паболшь чимъ у Стецька. Да вотъ
и я: хадилъ па Туречинье, па Франціі, та Рассьеи, да и са-
бралъ пятдесятъ цьелковыхъ; такъ па смерти маей усьо за-
повьедаю Алексьею; онъ меня и пахаваетъ...

Стец. Якбы минѣ грошѣ ўддавъ, ябъ тебе, урагового мо-
скаля, сьогоднябъ у домовину. Вже я бачу, до чого воно йде.

Одар. (наконецъ ўтдохнувши.) О спасиббѣ тобѣ, пане ста-
росто! Таки якъ руками знявъ. Теперь минѣ не тôлки що
Стецька, тай усѣні ого худобы нîчогѣсѣнько не жалко. А
Олексѣя вже полюбила, мовь рбднесенького сына. Ходѣтежь,
дѣточки, сюды. (обнимае Олексѣя и Уляну.) Будтежь здоровы, якъ
вода, а богатî, якъ земля, а красивî, якъ весна! —

Скор. (вскрикуе.) Ура! наша взяла!

Стец. (задумавшій ся, перестрашивъ ся ўтъ его крику.) Тю! на
твою голову! Ще й весѣльля не було, а ўнъ вже й гука. От-
така то московська вѣра!

Скор. Теперь, таваришу, падавай знакъ сюда (вяже руш-
никъ.) Спасйба-жъ вамъ, панове сватове, за ваше послушаніе
и любовь. Теперь нада-тье сполнить законъ и кончать дѣло.
Сѣдайтежь вы тутъ. (Усажуе стариковъ на ихъ мѣсця) А мы,
товаришу, тутъ. А маладыи пастойте.

— 463 —

(Бере шапку и гарбузъ, ховае его и выходитъ все спѣваючи:
крепачка! (заперши двери, зновъ заглядае и кричитъ.) крепачка!
(и зновъ ôтъ часу до часу выглядае и кричитъ такъ само)

(Межи тымъ Одарка выноситъ тарѣлки и илне начинье; роста-
вивши все по порядку, дае на столѣ миску и проч)

Скор. (межи тымъ накраявъ хлѣба.) Вотъ таперь на трудахъ
можна и порцю подавать.

Прок. Насилу за увесь вечѣръ розумне слово сказали.
(наливае горѣлку и подае Скорику.) Пожалуйте, пане старосто!

Скор. (помалу ôтводить его руку.) Пожалуйте пане свату,
вы вперьодъ выкушайте. Можетъ намѣшали французькои бур-
ды, што и на стьену падерьомъ ся. Да и у Турчинѣ завсигда
приговорюютъ: у каво у рукахъ, у таво и въ устахъ.

Прок. Будтежь здоровы! (выпивае хутко.) А!.. кабацька...
розведена. Щобъ то на волнйой узяти! (частуе Скорика.)

Скор. (взявши чарку, говоритъ скоро.) Ещо пю за здравье,
вамъ скажу какое: чарочка моя кругленька, налита съ кра-
ями ровненька; тымъ ты мнѣе мила, што очень полна. Когда
втоплю въ тебя свои уста, такъ вамъ скажу: многая льета!
Небойсь, чарка, я тебя не струшу, лей ся въ горло, возвесели
салдацкую душу; а штобъ мнѣе не сухо пить, такъ при чар-
кье вотъ што стану гаварить: здравствуй, батька зъ маткой
веселѣте ся своюю дитяткой, радость вашу величайте и насъ
не забувайте. Здравствуй, князь съ княгинею, зъ молодою го-
сподынею! Любѣтесь, пійте, гуляйте и человѣчество розило-
жайте. А наконецъ, вотъ мой пароль: здаровя всей канпаніи
чесной! (выпивае и остатокъ выливае въ гору.) Штобъ такъ наші
маладыи выбрыкавали!

Одар. Кушайтежь страву, просимо. Отже и дружечки
йдутъ. (Прокônъ частуе горѣлкою войшовшіи дѣвчата; они нê пютъ,
а онъ все выпивае самъ.)

(Хоръ дѣвчатъ зачинае спѣвати за кулисами.)

Та ты, душечко, наша Уляно!

Обмѣтайте дворы,
Обмѣтайте дворы,
Застилайте столы,
Кладѣте ложечки,

— 464 —

Срѣбнѣ блюдечки,
Золотыи мисочки;
Отъ идутъ дружечки!

1-ая дѣвчина. (кланяючись и всѣ за нею.) Дай боже вечѣръ добрый! Помагайбѣ вамъ на усе добре.

Олек. и Уля. (вставши кланяютъ ся.)

Одар. Спасибѣ, дружечки! Просимо на хлѣбъ, на сѣль и на сватаньня. Сѣдайте сюды, дѣвчата. (усажуе ихъ коло Уляны.) Отъ же вамъ и ложечки; брусуйте, друженьки, брусуйте...

Скор. (продовжае ѣсти.) Вотъ едакъ и у Франціі; перва пакушають страву, а тамъ яловичину покрышуть.

2-а дѣвчина. Та намъ же при людяхъ ѣсти не подоба!

3-а дѣвчина. Лучче мы вамъ заспѣваемо, та вашихъ мо-
лодыхъ возвеличаемо.

Скор. (переставши ѣсти.) Ехъ, дьевушки! патьеште насъ,
патьеште пѣсеньками.

(Хоръ дѣвчатъ). Ой чому, чому
Въ сѣмъ новомъ дому
Такъ рано засвѣчено?
Улянка рано вставала
Русу косу чесала,
Матѣнку пытала, и т. д.

Одар. (черезъ цѣлый часъ тои пѣсни плакала.) Охъ, дружеч-
ки, сизй голубочки! Не розрывайте мого серденька жалѣбными
пѣсеньками. Якъ здумаю та згадаю, якъ мнѣ безъ Уляны зо-
ставатись, такъ за слѣзоньками свѣта не бачу! Зостану ся съ
пяницею, и вже добра не ждати.

Скор. Ньечево плакать; вотъ тутъ то и пайдьотъ тебя добро.

Одар. Де вже добра ськати!

Прок. Добра? Ось де добро:

ВОДЕВИЛЬ.

Прок. Хто добра пье, той знай все спить;
А хто все спить, той не грѣшить.
Чогожь намъ тутъ вередувати?

— 465 —

Приньмѣмось лишень куликати,
То й вродитъ ся добро той часъ.

Не буде сварки,
Не буде лайки, —

Горѣлочка зопинитъ насъ.
Якъ напьемось, тай полягаемъ,
Прокинувшись, давай зновъ пити;

Та такъ собѣ и прогуляемъ.

А що, Тимоше, якъ?

Тим.

Такъ-таки, такъ.

Прок. Колижь тутъ лаятись и битись?
Зъ горѣлкою добро намъ жити!

ХОРЪ.

Прок. Колижь тутъ лаятись и битись;
Зъ горѣлкою добро намъ жити!

Всѣ. Оттутъ то лаятись и битись!
Зъ горѣлкою намъ лихо жити!

Одар. Якъ жѣнка стане мужика
Товкти и вчити, часто бити, —
Тодѣ намъ добре буде жити!
Теперь же правда въ васъ яка?
Куды нî повернись, старшî вони, —
Мужикъ дурѣе,
На все ôнъ смѣе,
Не слухае нî въ чѣмъ жоны.
Ось нуте лишень намъ пôддайтесь,
Пôдъ нашу дудку гоцака
Скачѣть, мовчѣть и не брыкайтесь.

А що, Тимôшу, якъ?

Тим.

Такъ-таки, такъ.

Одар. Нехай вчить жѣнка мужика,
То й правда буде не така.

ХОРЪ.

Всѣ. Не вчити жѣнцѣ мужика!

На свѣтѣ правда не така.

разомь

разомь

30

— 467 —

Нӣ до въку, нӣ до суду

Своимъ дѣтямъ закажу:

Не казѣтесь,

Не женѣтесь.

Такъ и батьковй скажу:

А чому онъ оженивъ ся?

Ябъ безъ нього народивъ ся.

Всякъ про щастя все пытае,

А того нӣхто не знае,

Що тодѣбъ прійшло добро,

Якбы не женивсь нӣхто.

А що, Тимоше, якъ?

Тим.

Такъ-таки, такъ.

ХОРЪ.

Стец. Оттодѣбъ прійшло добро,

Якбы не женивсь нӣхто.

Вѣс. Отъ и згинулобъ добро,

Якбы не женивсь нӣхто.

Тим. Гай, гай, товкуете объ чѣмъ!

Тодѣ добро мы будемъ знати,

Якъ що небудь не такъ зовѣмъ, —

А намъ не спорить, а казати:

Та такъ-таки, такъ.

Хочь луплять волость писарѣ;

Жѣнки у гречку знай все скачуть,

Въ горѣлку воду шинкарѣ

Знай ллють; та що робить? всѣ кажуть:

Та такъ-таки такъ.

Багатый дметъ ся, мовь шкуратъ,

И часомъ бреше, пальцѣ знати!

Самъ бачишь — онъ чортяцѣ братъ,

Не треба спорить, а казати:

Та такъ-таки, такъ.

(До публики) А що, чи можна васъ спытать?

Чи сватаньнямъ вамъ не остыли?

Якъ нӣчого про те сказать, —

Плеснѣть, панове мои милӣ!

Оттакъ, оттакъ!

*

— 470 —

оковы.) Вотъ какъ уважаютъ! За что на меня такая напасть? Не придумаю. Что я кому сдѣлалъ?... Эхъ! кабы я былъ одинокъ! Послужилъ бы богу и государю вѣрой и правдою, со всѣмъ усердіемъ и охотою; все свое имущество раздалъ бы бѣднымъ, роднымъ и чужимъ... Но матушка! На кого мнѣ ее покинуть? (плаче.) Въ бѣдѣ найдутъ ся и враги и обиралы; доведутъ ее, мое сердечушко, до нищенской сумы... А постигнетъ болѣзнь, въ старости.... Кто ее присмотритъ? (болѣше плаче.) Кто ее успокоитъ? (гórко зарыдавъ), кто закроетъ ея глаза? О матушко моя! Родная моя! Одну ты имѣла на свѣтѣ радость, и той тебя лишили, и не дали несчастному сыну твоему принять послѣдняго благословенія....

**Софронъ**, (межи тымъ пробудившій ся.) А! Ну. што ты, Микита? Знай всё плачешь? Слезами ничего не поможетъ. Терпи!

**Ник.** Хорошо бы и терпѣть, да и на все идти, кабы я одинъ былъ; но какъ вспомню про родную, да подумаю: на какую горькую жизнь она остаетъ ся. такъ вѣришь ли? Господи прости! самъ бы на себя руки поднялъ! Ты, Софронъ, чай былъ на сходкѣ; скажи мнѣ, Мироновичъ, на милость: за что меня присудили въ отдачу? Недоимка за мной не числить ся, общественная работа не стоить; я одинъ отъ отца, дядья сами по себѣ, и служба за ними есть уже. За что меня приговорили?

**Софр.** А кто тебя знатъ? На сходкѣ я не былъ; а знашь за чѣмъ? за тѣмъ, што на тебя и сходки-та не было. Тебя отдаютъ такъ на чисто: пришла бамага — вотъ и всё тутъ. Кто тебя знатъ, я не знаю.

**Ник.** Бумага? Стало же, отъ начальства? А я родясь, кромѣ капитанъ-исправника, другого начальства и въ глаза не видалъ, и въ городѣ не бывалъ; дурныхъ дѣлъ и по слуху не знаю, не то чтобы самому бездѣльничать. Покойной отецъ мой не на то меня грамотѣ научалъ, чтобы я сталъ недобрымъ и негоднымъ, а старалъ ся наставить меня на добрый путь.

**Софр.** Ну, вотъ вишь ли: какой тебя путь лучилъ ся, такъ и терпи. А объ матушкѣ не кручинь ся; ино дѣло кабы бѣдность, а то не бось: прожить вѣкъ, да и не охнетъ вспоминаючи тебя.

**Ник.** (вздыхае и мовчитъ.)