178

Dušík.

dání prostějovském 1555 (u Aorga) co překladatel jmenován,
nebyl Čech ani český spisovatel, nébrž 1456 převedl povidku
tuto, prvotné Janem z Arrasu sepsanou, do němčiny, a slul
vlastně Thüring von Ringoltingen. Převod jeho vydán v Štras-
purce 1474. Jméno zčeštitele neznámo.

**Dušík Ondřej**, měštění a knihtiskař v Litoměricích, 1542 vytiskl J. Vartovského české vzdělání Erasmova výkladu na evang. sv. Matouše (IV. 1491).

**Dvořák Antonín Jarolim** z Boru farářem byl v Praze u sv. Vojtěcha, od 1742 u sv. Jindřicha, od 1747 kanovníkem u sv. Vítěza.

1. Divotvorné vítězství sv. Bernarda. V Pr. 1743 u Rosenmüllera (V. 1004).

2. Káz. šestisteleté památky sedlecké. 1743 (ib.).

**Dvořák Julius**, pavlán, přeložil z latiny a 1798 vydal v Trnavě spis „Úzká cesta půbožného života“ (Sl. Pohl. I. 2).

**z Dvořišť Matěj**, řeč. **Pytlík**, bystroduchý samouk, který, jsa ve službě Václava z Lomnice v Náměští, zhotovil kněhtiskařský pres a všecky tiskařské potřeby, ač se tomu jak živ od žádného neučil, ba jak živ jich ani dělati ani kněh imprimo-vati neviděl (Předml. k Gram. a k Nov. Z.). První kniha, kte-rou pod řízením Kašpara Prostějovského vytiskl, byla Gramma-tika česká kn. Beneše Optáta (v máji 1533), načež následovaly téhož spisovatele Nový zákon dle Erasmova textu (v listopadu 1533) a Isagogikon (1535). Pozdějších o něm zpráv není; i tiskárna náměštská zašla; teprv 1571 shledáváme se opět s tiskem tamním (Blahoslavovy pašije, IV. 65), leč podobá se, že tehdá apparát tiskařský z Evančic na čas jen do Náměští byl přenešen.

**Dvorský Bartoloměj**, bezpochyby rodic z Kralové Dvora (Duorensis), studoval v Praze, kdež 1522 učiněn bakalářem (LD. II. 274). Vysvěcen byv na kněžství pod obojí, dostal se na děkanství kouřimské. L. 1538 byl v Českém Brodě na primiciích a tu se na kázaní dal s nimburským děkanem v hádku, což spůsobilo takové pohoršení, že oba od konsistoře dáni sou do vězení „na rathauz“ (Bor. I. 125). V boji s Mysto-polem 1543 stál vedle P. Bydžovského.

Proti alkoranu, totiž zákonu tureckému a saracenskému. V Pr. 1542 (IV. 1237).

**Dvorský Jan Pavel**, kněhtiskař pražský, od něhož Jung-
mann (k 1637) jedinou knihu českou uvozuje (V. 1124).

Efreim.

179

Dvorský Mikuláš, kněz pod oboji, byl kaplanem na Zbroze, potom 1571 farářem na Čižové u Pisku a 1591 děkanem v Příbrami.

1. Zpráva o zavraždění Ludvika Loreckého z Elkauše a synů jeho, jakož i o potrestání vražedníkův. V Paprockého Diadochu, Stav rytířský 22, pak v ČČM. 1832 z rkp. souvékého kapituly vyšehradské.

2. Jeronýma Wellera kniha o poviunostech všech úřadův duchovních i světských. 1591 (IV. 728). Ded. Bohuslavu Havlovi z Lobkovic na Blšanech, později na Točnice a Opálce.

Dvorský Václav viz Textorius V.

Dzikowská kázaní česká, o nichž Aug. Bielowski (Bibl. Ossolińskich. Pocz. nowy, tom IV. 186) toto praví: „W Wiślicy jeszcze za Kazimierza Jagiellończyka miewano w kościele kazania do ludu w języku czeskim, a spory rękopism tych kazań znajduje się w Dzikowie w bibliotece hr. Tarnowskich.“

Edelbert Petr, rodic nimburský, kapucín, přebývaje v klášteře horšovotýnském, přeložil německého kapucina Kochema spis:

Veliký život Ježíše Krista a nejsv. Panny Marie. V Pr. 1698, 1729, 1759 (V. 1244).

Br. Efreim (Effraim, Effrejm) Jan, jediný z překladatelův bible kralické, o jehož rodišti nebylo posud lze zprávy nějaké se dopátrati. Jáhnem a knězem zřízen byl ve dvou dnech 1572 v Slavkově, načež spravoval zbor v Mezřičí pod Rožnovem. L. 1584 povolán do úzké raddy v Slavkově (Meč 153). Okolo té doby svěřena mu správa zboru pražského. Ale nebydlil v Praze, nébrž sídlo své měl v blízkých Tuchoměřicích. L. 1584 byl v Slezanech při pohřbu mládence Jak. Prušáka a do nekrologu bratrského, co se přitom událo, zaznamenal (Fiedler 277). L. 1588 v říjnu byl spolu s Br. Kalefem v Chrasti u K. z Žerotina (Dudík MGQ. 363). Rok potom synoda lipnická zvolila jej k biskupství (Meč 154). L. 1591 kázal při pohřbu Br. Aquina v Evančicích (Fiedler 287). Od 1594 zaujímal přednost místa mezi biskupy, protože nejstarší

12*

180

z Ehrenfeldu.

biskup, Br. Sim. Th. Turnovský, pro povolání své v Polsku ne vždycky mohl v Čechách i v Moravé v raddách sedati (Meč 154). Zbor pražský spravoval až do 1599, kteréhožto roku u něho v Tuchoměřicích zemřel starý kněz Br. Mart. Mach (Fiedl. 292). Po smrti Br. Sam. Sušického (8. srp. 1599) převzal prozatímní správu zboru boleslavského, ale brzy, roznemoh se, musel se odebrati na lékařství do Prahy, odtud pak živ se nevrátil. Zemřel tam 22. října 1600. Mrtvola jeho převezena do Boleslavé, a tu pochován v hrobě Br. Augusty při přítomnosti mnohého lidu. Paměti bratrské ličí jej, že byl muž pobožný a učený, k lidem všelikého stavu právě otcovsky přivětivý. Při tom pak sám v sobě velice byl starostlivý a kormoutlivý, více jiných než sebe ušetřující. Častokráte maje hodnou přičinu někoho potrestati, ale boje se, aby nebějak převzat zle nebyl, neb někoho neurazil, raději sám v sobě se nakormoutil, i v koutě naplakal (ib. 294). Bázlivá tato povaha jevila se i v jednání jeho. Když 1588 šlo o prodej Boleslavě Jiřímu z Lobkovic od sester Krajířových, přepadla jej úzkost veliká o knihy a písemnosti bratrské; psaltě starším: „Knihy psané i tištěné, jichž množství veliké jest, ty, bojím se, že se nepřátelům našim v ruce dostanou! Teprv dělati o nás budou!“ (Rozpr. I. 18).

Účastenství v překladu bible kralické.

z Ehrenfeldu viz Aretin.

o Ejlenspiglovi kronika, asi 1550 přeložená, dle svědectví Budovcova, kterýž jej „Ejgenśpiglem“ nazývá, byla v druhé pol. XVI. věku oblibeným čtením prestonárodním (IV. 245). Tištěna u Melantricha.

z Ekšteyna Ulrich Krištof, bakalář z Hortova na Děčinsku, jehož kancionál pohřební položen do Indexu (Přid. 164), muž sic jinak neznámý. Zdá se, že byl jen vydavatelem písni pohřebních, ježto 1586 a 1615 (IV. 91, 143) tištěny.

Br. Elam Václav, kněz bratrský a výtečný typograf, jen
den z těch, kteří 1592 od synody lipnické dáni byli k Br.
Zach. Solinovi za učně (Dekr. 250). Po Solinově smrti Br.
Elam zcela na jeho místo nastoupil i důstojně je vyplňoval.
Z tiskův kralických, za doby jeho vyšlých, zvláště naznačiti
sluši: kancionál 1597, 1598, nový zákon z šestidílné 2. vyd.

Elsner.

181

1602*), katechismus obnovený 1604 (Dudík Schw. R. 339), konfessí 1607, agenda 1612, modlitby t. ř. kazatelky 1613, 1615, 1618, bílí fol. 1613, Streycovy žalmy 2. vyd. 1614, písně pohřební 1615, kancionál 1615, 1618, žalmy Komenského asi 1621 a j. Elan vedle správy tiskárny vedl též správu zboru kralického. Zemřel v Náměstí 1622 (Wolný II. 3, 358).

## z Elbinku viz Plácel Václav.

Eligius od sv. Jiří, augustinian německobrodský, v první pol. XVIII. věku vydal dvě kázaní:

1. Nebeský vůdce, vedoucí k sv. Janu N. V Litomyšli 1736 (V. 984).

2. Kristus Ježíš co růže mezi trním se červenající. V Pr. 1741 (ib.).

Elsenwanger, majetník kněhtiskárny v Praze, v níž 1792 dvě knihy české vytištěny.

Elsner Jan Theophil, nar. 5. března 1717 ve Węgrowe na Podlaší. Co šestiletý chlapec odvezen byl do Lešna, aby se od prvního mládi vzdělal v životě i náuce Bratří českých, k nimž rodiče jeho náleželi. Z Lešna vypravil se 1735 na ústavy vyšší do Berlína, Frankfurtu a do Leydenu. Po návratu do Lešna, zřízen byl na jáhenství 1743 a přidělen co adjunkt k tamnímu gymnasiu. Po dvou letech uvázal se v samostatnou duchovní správu na statcích pánů Mieleckých. L. 1747 poslán do Berlína k české osadě, která, vyšedši z Lužice, proto že tam nemohla užiti svobody k provozování náboženství svého podle spůsobu bratrského, po smrti Liberdově (1742) upadla v starou svízel, nemohouc dostati jiných duchovních, než luter-ských. Elsner přibyl do Berlína, pln jsa nejlepší vůle, ale český neuměje. S železnou pilností v čase nejkratším závadu tuto pře-mohl. Po 14 dnech již mohl malé kázaní učiniti českým jazy-kem. Přední svou k tomu péči obracel, aby osadníky seznámil s učením bratrským, ježto se mezi nimi posud jen nespole-hlivým podáním udržovalo. K tomu za nejpříhodnější prostředek

*) Ve vydání tomto po skutcích apoštolských je okrasa, beránek v pro-středku a kolem znaky čtyr tehdejších biskupův, jenž jsou: včela J E — Jan Efreim, muří noha S T — Sim. Theophil, květ čtyrlodyžný J N — Jakub Narcissus, otevřená svrchu ozdoba na spůsob osmičky s při-věšeným dole křížkem Z A — Zachariáš Ariston. V zadu je hvězda, kde v prostřed květinový hrnec se třmi květy S. S. H — Sam. Sušický H(oraždovický?), kolem pak šest monogrammův, jež se nám rozluštiti posud nepodařilo.

182

Emericus.

obral si vydávání starších spisův bratrských, jmenovitě Komenského. L. 1748 vydal konfessí bratrskou s katechismem, 1752 N. Zákon se žalmy, 1750 a 1754 kancionál, 1754 Praxis pietatis, 1765 Nedobytedlný hrad a Přemyšlování o dokonalosti křesfanské Komenského. L. 1766 dal v Hali otisknouti bibliografickou podle prvního vydání halského, 1722 D. Krmanem obstaraného, však tou měrou, že poklésky, ježto se do tohoto byly vloudily, porovnáním s textem starým skrze korrektora Fabricia byly odvarovány. Neméně sám činný byl co spisovatel v směru naznačeném. Mimo to pečoval o to, aby se i německé obecenstvo s učením, zřízením a utrpením Jednoty seznámilo. Již 1748 vydal něm. překlad katechismu starobratrského, 1764 překlad historie o protivenstvích církve české, 1765 přehled českých převodův biblických (předml. k vydání halskému 1766) a j. I latině o týchž předmětech psal. (Šířeji o tom Das neue gel. Europa XVIII a Sl. N. II). L. 1761 vyvolen byl starším Jednoty ve Velké Polsce. Zemřel 21. dubna 1782. Synovéjeho Krištof Fridrich († 1822) a Benjamin Daniel († 1831) zastávali po něm správu české církve berlinské při kostele betlemském.

1. Otázky katechismusové. V Berl. 1754 (V. 794).

2. Mléko čisté pravdy, t. j. katechismus. V Berl. 1748 (V. 801).

3. Křtu sv. vysvětlení. V Berl. 1750 (V. 803).

4. Versuch einer böhmischen Bibelgeschichte. Halle 1765.

5. Periculum historico-ecclesiasticum, quo succincta diversorum verbi divini codicum bohemicorum delineatio exhibetur. Berolini 1768.

6. O suchých kostech Ezechielových káz. V Berl. 1775 (VI. 1980).

7. Lavatterovo upřímné rozsuzování sebe samého. V Berl. 1783 (VI. 2206).

8. Některé písně v kancionále 1754: Považ si duše s radostí. Umírám vždy. Můj Bože, jaká těžkost. Snažte se o své spasení a j. (Urban).

Emericus od sv. Štěpána, karmelitán v Praze, vydal „pražské veliké a malé příběhy Jesulátka u Karmelitánů.“ V Pr. 1749 (V. 1230).

o Emilii kronika, dle B. Valdovy zprávy, v druhé pol. XVI. věku bývala oblíbeným v Čechách čtením. Není to než kronika „o dvou milých, Emilii a Kamillovi“, 1355 tišt. (VI. 253).

Emler Jan, kněhtiskař pražský v l. 1780—1790, ač ne často jmenovaný.

Br. Eneas č. Aeneas Jan Boleslavský, rodic z Mladé Boleslavě (Wolný II. 1 a 3, 252 a 138), nar. 1537, na učedl-

Eneas.

183

nictví zřízen byl v Přerově 1564, načež poslán na universitu
wittemberskou. Tam mu hned po příchodu připadla úloha, ula-
hozovati rozmrzelost, která se působením luterských hrabat z
Hardeka proti Bratřím ukazovala mezi theology wittemberskými
(Quellen 260). Ačkoli 1567 nabyl mistrské hodnosti, neopustil
Eneas předního luteránův sídla, anobrž prostředkoval tam i dáleji
věci Jednoty. Jmenovitě když Br. Lorenc 1568 vypraven tam
byl v poselství od Br. Izraele, platné mu služby konal v po-
měrech jeho k Peucerovi, Majorovi, Crellovi (ib. 296—308).
Ještě jiný mu úkol dán, jelikož mu Blahoslav nařídil, aby se
cvičil v latinském přeložení konfessí. Eneas, bera tehdá sou-
kromé hodiny u Esroma Rudingera, vyžádal si na tomto, aby
mu několik kapitol přetlumočil za vzor, jejž by pak sám na-
podobovati mohl (ib. 320). Navrátiv se domů, pobýval u Bla-
hoslava. L. 1572 přijal ve dvou dnech zřízení na úřad já-
henský i kněžský v Slavkově, a hned potom svěřena mu sprá-
va zboru v Třebíči. L. 1577 na synodě v Holešově prvního
dne mezi starší vzat byl a na zejtří za biskupa volen (Fiedler
288). Zároveň od úzké raddy ustanoven písařem Jednoty, ač-
koliv již od 1575 vedl redakcí archivu bratrského, co pomoc-
ník Br. Štefana. S přijmutím „přední starosti“, přesídlil se
1577 do Evančic, spravuje nejen zbor tamní, ale i přední školu
bratrskou, kteráž tam pod řízením Esr. Rudingerovým od 1575
kvetla. L. 1582 měl co činiti se známým dobrodruhem, Hieron.
Šlikem (ABr. XIII. 70—100). Úřad biskupský s sebou přinášel,
že mnoho cestoval. L. 1582 byl k. p. v srpnu v Rosicích a
Slavkově, v pros. v Říčanech. Přitom neduhy nemálo trpěl a
opětovně musil hledati pomoci lékařské. Jednou byl za tou pří-
činou i ve Vidni. L. 1584 z nova se těžce roznemohl, i dal se
zavézti do Třebíče, aby tu povolal lékaře z Jihlavy k sobě;
ale nemohlo to býti, tak že v adventě cestu do Jihlavy vážiti
byl přinucen. Ve Vidni i v Jihlavě shromáždil Bratří tamní k
společným službám i kázal jim. Leč v Jihlavě nastaly jemu,
a ještě více hostiteli jeho, měšťanu Weidhoferovi, nemalé z
toho protimyslnosti. Weidhofer byl uvězen, Eneas pak s tíži
vymohl si povolení, aby léčení své aspoň dokončiti mohl (ABr.
XIII. 386). Tehdejší neopatrnost zjednala mu ostrou důtku od
ochránce jeho, Fridricha z Žerotína, jenž mu na omluvu jeho
důtklivě k mysli přiváděl, že „časové jsou takoví, že více po-

184

Engelthaler.

třebí oheň hasiti nežli jej rozdymovati“ (ib. 397) Domluva tato
tím hlouběji musila dotknouti Enease, ano mu ještě živě tanula
na mysli obrana, kteréž dvé léta před tím od pána užil. Bi-
skup Pavlovský byl poč. ledna 1583 vymohl si od Rudolfa II.
zmocnění vyzdvihovati kněží scestných. Zdá se, že se to hlavně
vztahovalo na Esroma Rudingera v Evančicích a na Kyrmezera,
ale kdo si prý z rad biskupových k víře jednomu z pánů bratr-
ských pověděl, že již nastrojeno i na Enease, Abdyáše a j. (ib.
301). Fridrich pokojil o to Enease listem 22. února, nechtěje
výstraze místa dáti; nicméně zval jej, aby na ten čas k němu
na Židlochovice přijel. „Nechť mi jej tam biskup vezme anebo
vzíti káže!“ (ib. 320). Po smrti Štefanově převzal Eneas hlavní
péči o bibli kralickou a dočkal se toho, že za řízení jeho všech
šest dílův (1579—93) bylo vytištěno. I v překladu samém ne-
malé měl účastenství, ačkoli se nezachovala žádná zpráva o
tom, pokud jeho a jiných účastníkův práce sahala. L. 1588
přestrašen byl v Evančicích bezuzdnými kousky lidu válečného,
příčinou polskou sbiraného. Dne 16. února raním jitrem vy-
tloukli „jacís lotrasové“ dvéře i domu bratrského. Téhož roku
sešel se dvakrát s Karlem z Žerotína, jenž s nim a jinými
staršími radu bral, v čas synody lipnické (Dudík MGQ. 363).
L. 1589 kázal v Hodoníně při pohřbu M. Dobromíra a v Tře-
biči nad J. Kapitou (Fiedler 286). Od 1590 držel přednost
mezi biskupy. L. 1592 na synodě žeravické měl kázaní k
jáhnům, vystřihaje jich před zamestnáváním s astrologií a ča-
rodějstvím, ano i s lékařstvím a právnictvím jakožto prý vě-
dami dábelskými. Počátkem ledna 1594 jel z Kounic do Evan-
čic, tu pak na cestě ve voziku komorním od vojákův byl pře-
paden a obírán. Tím se tak velice polekal, že upadl v nemoc,
ku které potom i jiné neduhy přistoupily, až i 5. února zemřel.
Paměti bratrské nazývají jej zvláštním klínotem Jednoty, mužem
pobožným, příkladným, čeládky boží strážcem bedlivým (ib.
289).

1. Podíl v překladu bible kralické a řízení celého díla.

2. Archiv bratrský sv. XI. (musejní), XII. od 1575, a celý XIII.

3. Ozvání proti spisu Kyrmezerovu „Acta concordiae“ 1580 (Gind. GBr. II. 266).

Engelthaler František, farář osecký, vydal spis:

Krátké a užitečné jednání o dobytku ovčím. V Plzni 1800 (ČČM. 1854, 645).

Ettel.

185

Ennius z Fönixfeldu, de Phoenicio campo, Šimon, Klatovan, studoval na universitě pražské, kdež 1544 dosáhl stupně bakalářského (LD. II. 333). Učitelství zastával v Prostějově a u sv. Jindřicha v Praze, načež pak stavu učenému výhost dal, a oženiv se usadil se ve svém rodišti. Jako básník latinský členem byl družstva pod Hodéjovským kvetšího, ano-brž pána toho z Klatov i s manželkou svou na Řepici navštívil. Přídomek „z Fönixfeldu“ udělen mu 1554. Zemřel 20. února 1561 v Klatovech co radní městský (Lupáč). Latině v 199 distichách sepsal: „Breve encomium Olomucii, metropolis in march. Mor.“ (Prost. 1550 u Günthera). Jiné básně jeho latin-ské vytištěny v Mitisových Farragines.

Roberta Barnesa (kaplana Jindřicha VIII. pro přivrženství k učení Lutherovu 1540 v Londýně upáleného) kroniky a životův sepsání . . . papežův římských od sv. Petra až do Alex. III. V Normberce 1565 a 1567 u Oldř. Neybera (IV. 611).

Eremiáš Adalbert viz Jeremiáš Vojtěch.

Ertel Jan Bohumír, rodem z Křemnice, stal se 1724 knězem církve oždanské. L. 1732 přejal správu slovenské i německé osady v B. Bystrici. L. 1737 povolán byl do Šoproně i zemřel tam 1758 (Tablic II).

Od ného je 11 písní v Cythaře Třan. a jedna ve funebrálu Jakobeiho.

Erythraeus, Erythacus viz Br. Červenka.

Etesius Matěj viz Chládek M.

Ettel Vít Jindřich, rodic z Kostelce u Prostějova. Jelikož otec jeho pro krádež byl uvězen, pokládán i on podle tehdejších názorův za nepoctivého, tak že mu zabráněno bylo uchopiti se nějakého řemesla. Pro štěstí dostal se do minoiritského kláštera v Olomouci, kdež se ho guardián Matouš Žačkovic z Gniazdova ujal. Odporučením jeho přijal Ettle do učení kněhtiskař M. Hradecký. Zdokonaliv se v umění svém, vydal se na cesty, i byl právé v Reyně-Kolíně, když ho došla zpráva o úmrtí dobrodince a vyzvání vdovy jeho, aby se uvázal ve správu tiskárny (1652). Po dvou letech podala mu Doroza Hradecká ruku a s rukou veliké své jmění. Ettel zemřel 1668, zůstaviv tiskárnu druhé své manželce Anně Alžbětě, která se pak po druhé provdala za J. J. Kiliana 1673 (D'Elvert Beitr. 61).

186

Faberius.

F.

Faberius (Fabricius) Václav z Bohánce, dokonav
universitní studia a stav se bakalářem, spravoval od července
1600 do března 1601 školu u sv. Klimenta na Poříči v Praze
(ČČM. 1845, 627). L. 1618, když vedl duchovní správu v Ho-
ricích, vydal pohřební kázání:

Monumentum vys. ur. p. Zigmunda Smirického. V Pr. 1618 (IV. 1681).

Fabricius Hyacint, jesuita, 1761 vydal spisek o sv. Fran-
tiškovi Xav. „Pilný dělník“ (V. 1035).

Fabricius Hugo, kněz světský, 1764 sepsal knížku o
sv. Prokopovi (V. 1364).

Fabricius Leopold, syn Karla Jindřicha F. z Leonperku,
král. rychtáře ve Vysokém Mýtě († 1721), nar. 19 list. 1715.
L. 1731, nabyv přípravného vzdělání u J. Rozvářila v rodišti
svém, vstoupil do řádu jesuitského. Několik let zabýval se
učitelstvím, načež přijal na se úřad kazatelský, kterýž jmeno-
vitě v kostele sv. Klimenta v Praze a na jiných místech po
24 let až do smrti své zastával. Zemřel v Praze 3. června
1772 (Pelcel Jesuiten).

1. Smutná paušť opuštěného Pána Ježíše. Káz. postní. V Pr. 1760 (V. 881).

2. Mravná naučení na výroční svátky. V Pr. 1761 (ib.). Ded. raddě a obci ve Vys. Mýtě.

3. Mravná naučení na všechny výroční neděle Páně. V Pr. I. 1762. II. 1763 (ib.).

4. Syn pobožný mateře bezbožné, sv. Václav. V Pr. 1772 (ib.).

Br. Fabricius Pavel z Strážnice, kněz bratrský, po Cyrovi
1618 stal se členem konsistoře pod obojí. Po bitvě bělohorské
kvapil z Prahy, necítě se tu bezpečným, i měl na čase. Vojsko
zajistě, osadivši město, faru bratrskou vytlouklo a spisy roz-
metalo. Mr. Martiniovi podařilo se skrze ruce Mr. Martina Bujáka
něco jich uchrániti (Obr. 457). Z počátku skrýval se F. v okolí
(Hist. pers. 186), ale konečně odebral se do Mišně, i usadil se
v Dráždanech. L. 1631 byl v Praze (Obr. 427), odtud pak
opět se vrátil do Mišně. Když jej 1632 synoda lešenská vyvolila
biskupem, nemohl se k ní pro nebezpečenství cest vydati, tak
že se potvrzení jeho odložiti musilo. Ale 1633 již byl v Lešně,
podepsav list, odtamtud sběračům almužen daný (Obr. 409). L.
1635 vzloženo naň, aby spolu s Komenským odrazil útok, na

Facilis.

187

Jednotu od Martinia učiněný. Rovněž 1637 vedl k tomu s biskupem Br. Jiřím Erastem († 1643) a s staršími Petrem Cefasem i Václavem Locharem, aby přičinou téhož sporu Komenského „Cesta pokoje“ byla vydána (Mart. Inducie 7). Zemřel v Lešně 1649.

Na spis, proti Jednotě Bratrské od Mr. P. Martinia sepsaný, ... ohlášení. V Lešně 1635 (V. 698).

Fabry Řehoř, Slovák z Hrušové (gemer.), nar. 6. bř. 1718, studoval a potom některý čas vyučoval v Kežmarku. L. 1744 odebral se do Němec, i pobyl tam čtyry léta dilem v Jeně dilem na jiných akademiích. Po návratu 1748 ustanoven rektorem kolleje evangelické v Prešově, a 1770 jej obec tamni A. V. vyvolila ku kazatelství. L. 1774 povýšen na superintendentství v Potisí a Zátisí. Zemřel 11. dubna 1788 (dle jiných již 1774). Co básník latinský záhy se proslavil, ano 1744 nadán i vavřínem (Rybička v Sl. N.).

1. Žalozpěv na smrt Tomáše Deseffyho, inspektora okresu zátiského. 1773.

2. Napomenutí k životu šlechetnému. Báseň. 1776.

Facilides Viktorin, Mezřický rodem, byl knězem podobojím směru luterského. V době bouří českých spravoval faru jesenickou (Jechnitz). Odebrav se do Sas, z počátku soukromým vyučováním se živil, až se stal kollegou při škole a zároveň kazatelem při špitále v Perně. Zemřel 17. dub. 1637, zůstaviv po sobě četnou rodinu, která v Sasích podnes kvete, vynikajíc drahným počtem mužův v duchovní správě a v povolání právnickém proslulých (Pescheck Ggrf. II. 525, Exul. 36, 53 a 96).

1. M. Hoe zdání, kterak se chovati mají ti, jimžto se poraučí, aby učení papeženské přijali. V Dráždanech 1629 (V. 372).

2. Jiř. Miliusa gruntovní zpráva o věření a učení Lutherově. V Drážd. 1629 (V. 699).

Facilis Jan Boleslavský, bakalář 1562, farářoval 1580—86 v Praze u sv. Jindřicha. Týž co Boleslavský Jan.

Facilis Jan, Husička, též Býčkovský řečený, rodem z Býčkova, byl rektorem školy v Prostějově a jedním z pomocníkův snah Vojtěcha z Pernšteina. Blahoslav ličí jej co člověka převšetečného a pyšného. L. 1557 začal se s Bratřími tříti, napsav list Br. Zachariášovi, který tehdá správcem byl zboru prostějovského (ABr. X. 2). Po smrti ochránce svého

188

Falekrabě.

(1561) odebral se do Němec, načež, navrátiv se do Moravy co kněz luteranský, zde i onde se potloukal, až se do Ejvanovic za faráře dostal. Tu pak obnovil přetrženou s Bratřemi polemiku, dav 1567 vytisknouti knížku s tímto titulem:

Některá hrozná poblauzení Starsích (jakž sau oui se nazvali) zákona Kristova Bratří, kteréž (jak oni praví) nepřátelé z nenávisti k jejich potupě Pikharty nazeyvají, a mnozí z omýlení Waldenskými jmenují. Na předmluvě podepsán: „V Ejvanovicích první den léta 1567. K. Jan Býčkovskey neb Husička“ (ABr. X. 297).

Falekrabě Vít, rodem z Klatov, poč. XVII. věku farářem byl ve Skalici u Náchoda. Od něho jest ve Phagellově sbírce řečí pohřebních nad Albrechtem Smiřickým (IV. 1702) jedno kázaní.

z Falkenšteina Záviše, syn Budivoje z Rožmberka na Hluboké. První o něm zpráva děje se 1272. L. 1276 když spolu s bratry svými ze země byl vypovězen, utekl se pod ochranu něm. krále Rudolfa. Nalezli hledanou záštitu, ale zároveň vzešel z toho podnět k rozporům, které konečně nešťastný pro krále Přemysla Otakara II. obrat vzaly. Záviše, došed pak přízně u vdovy Otakarovy, královny Kunhuty, 1285 ji za manželku pojal, brzy však po slavné svatbě náhlým úmrtím ztratil. Událost tato nepřerušila důvěrných mezi králem Václavem II. a Závišem svazkův. L. 1287 svěřeno mu vedení vojenské moci, s kterouž rozmohlému na Moravě loupežnictvu přítrž učinil. Mezitím podařilo se Závišovi přikloniti uherského krále Ladislava k tomu, aby mu sestru svou, v klášteře žijící, zamluvil v manželství. Jeda pro nevěstu poprvé, byl od Hama na z Lichtenburka v Železných Horách (čásl.) loupežnicky přepaden a obrán, sám pak s těží útěkem do Opatovic se zachoval. Sebrav se podruhé, nádherněji ještě a okázaleji, do Král. Bělehradu se dostal, kdežto svatba s veselím a skvostně slavena byla. Po návratu do Čech opustil dvůr královský i usídlil se s manželkou svou na hradě Fürstenberku. Zde se mu 1288 narođil syn, i pozval ke křtinám krále Václava II. i Ladislava. Václav II. osobního jeho k vůli pozvání příchodu užil k tomu, aby jej jal a purkrabímu pražskému Zdislavovi z Šternberka ve stráž dal. Skutek tento pobouřil veškeré příbuzenstvo Rožmberské. Když král žádal za navrácení hradův, které Záviše po král. Kunhuté posud držel, a vězeň k tomu přivoliti se zpěčoval, došlo na boj v zemi. Václav II. k radě tchána svého, krále

Falco.

189

Rudolfa, pod vůdcovstvímu knížete Mikuláše Opavského, úhlav-ního Závišova nepřitěle, vypravil vojsko, kteréž, vozie s sebou Záviše svázaného, táhlo před hrady Závišovy i hrozilo purkrobím, že, nevzdají-li jich, pán bez milosti bude utracen. To se jim povedlo všude kromě Hluboké, kde se bratr Závišův Vítek brániti odhodlal. Toho kníže Mikuláš užil, a Záviši 24. srpna 1290 „prknem hlavu strčiti rozkázal“*). — Záviše, byv na hradé pražském držán, „v tom vězení mnoho dobrých pisní skládáše“. Svědectví toto stě, veršovce, který děje Otakarovy za XV. věku vypsal (Výbor II. 437), opakuji Hájek i Balbin. „Tu mnoho rozličných pisní složil, neb byl muž dost učený a výborný zpěvák.“ „Ubi multas lepidas in fortunae suae solatium cantiunculas, quas manu scriptis vetustissimis in codicibus saepius inveni, composuit“ (Hájek 261, Balbin Epitome 296). Zpráva tato V. Hankovi byla pobudkou, že rkp. kralodvorského původství na Záviše svozoval, o čemž Palacký šíreji v Wiener Jahrbücher sv. 48, 138—169, se vyslovil. (Srov. Nebeského rozpravu v ČČM. 1852, 156—161.)

Falco Václav, rodic z Písku, kdež rodina toho jména za XVI. věku kvetla. Tak se jmenovitě uvozují Jan a Václav, jižto 1543 a 1548 na université pražské dosáhli bakalářství. Byli to snad synové Martina Mitise, bratra Tomášova a též básnika latinského, kterýž po dědovi svém, Mazovanu z Polska do Čech přestěhovalém, přijal příjmi Sokolovského z Sokola (Proch. Misc. 393). Synové spůsobem tehdejším jméno slovanské zase přeobrátili v latinské. Při tom zůstal i vnuk, jenž stal se soudcem městským v Litomyšli (syndicus reipubl. Litomysl.). Ten spolu s přátely, Mikulášem a Václavem Jeremiášem, Janem Krupiem, Václavem Kubínem, Vilémem Jenikovským, Janem Karchesiem a Martinem Přeštickým, v bližším nějakém býval svazku s Hendrichem Strakou z Nedabylic, pánem na Heřmnicích a Vestci i regentem rozsáhlých statkův Jana Rud. Trčky v kraji hradeckém. Spolu s Trčkou zapletl se pan Hendrich

*) Co by tu prkno znamenalo, nejisto. Jiné doklady jsou: Král káza Ctiborovi na Petříně prknem hlavu stieti. Dal. 85. L. 1474 Tomášek na staraměstském rathúze umřel, snad od prkna. St. let. 209. Jednomu hlava prknem sražena. ib. 222. Král Václav kázal prknem hlavy srážeti. Dvě kron. 247. Srov. plekno, mucro.

190

Fandli.

v obmysly Albrechta z Waldsteina, načež mu oba statky byly
zkonfiskovány (Weyhe-Eimke, Familie Trěka auf Náchod 24).
Aby se očistil, obrátil se do Vidně, kdež jej však 22. pros.
1634 nenadále smrt zasáhla, an nebyl došel ani 40ho roku.
Památku páně Falco a soudruhové jeho oslavili elegiemi latině
a česky sepsanými. Falco sám složil nadhrobní nápis.

In subitum obitum . . . t j. na pohřeb ur. a st. rytíře, p. Hendr. Straky
z Nedabylic, všech statkův trčkovských v kraji hradeckém plnomocného re-
genta. V Litomyšli 1635 u M. Březiny (V. 198).

Fandli Jiří, kněz diecese ostřehomské, od 1780 byl
farářem v Naháčích, kdež 1807 život svůj dokonal. Vedle
Bernoláka a Bajzy nejčinnější byl o uvedení slovenčiny do
spisův; jmenovitě vyhostil z pravopisu rozdíl mezi i a y. Spi-
sem „Důverná zmluva“ dal podnět expavlanu A. Kubovičovi
k vydání polemické odpovědi „Anti-Fandli“. I s Bajzou za
příčinou slovenismu spory vedl.

1. Důverná zmluva medzi mnichom a djablom o prvních počátkoch aj o zmenách reholických. V Prešp. 1789 u Landerera (Sl. Pohl. L 2; ČČM. 1857, 141). Vyšel jen první díl.

2. Pilný domajší a polní hospodár. V Trnavě 1792 (VI. 1492).

3. Druhá stránka, v kterej po smrti prvnieho druhý pilný hospodár vy-
kládá etc. V Trnavě 1792 (ib.).

4. Z Jiř. Papánka historie gentis slavicae výtah. V Trnavě 1793 (VI. 947).

5. Něčo o epigrammatech anebožto malorádkoch Jos. Ignaca Bajzy, dol-
ňedubovského pána farára, opravdivým Slovákom k uvážovánju predložené.
V Žilině 1794 (Sl. Pohl. 1. c. 26; VI. 170)

6. Príhodné a svátečné kázně. V Trnavé 1795 (VI. 1924).

Fauknar z Fonkenšteina Šebastian byl asi 1570—90
písářem soudu komorního a lenního. L. 1581 nadán byl erbem
a přídomkem „z Fonkenšteina“. Zemřel po 1590.

Titulář obsahující v sobě formy listův a titule stavův duch. i světských.
V Pr. 1589 (IV. 1154). Ded. nejv. hofmistru Jiřímu z Lobkovic, nejv. písáři
Mik. Španovskému z Lisova, podkomořímu Buriánu Trčkovi a místopísáři
Krišt. Želinskému z Sebuzína.

Fazekáš Jiří, Maďar původem, tuším že Debreciňan, kněz H. V., prostředkem J. Vegha dostal se k duchovní správě do Ledčic 1784, kdež setrval až do 1791. L. 1785 povolán do raddy superintendentské. Později sám se stal superintendentem H. V. v Čechách (Tardy 169, 239).

Křesť. katechismus, v kterémž jest heidelberský a palatinátský katechismus sumovně obsažený. V Pr. 1808 (ib. 256).

Felin.

191

Br. Felin Adam, syn Samuele Kocourka, zřízen na učedlnictví v Přerově 1573 a na jáhenství v Strážnici 1587 (Meč 154). K dovršení studií svých odebral se do Wittemberka. Tam se 1590 setkal s Abrahamem z Günterodu, i spojil se s ním k společnému jazyka řeckého učení. Že tehda professor řeckiny četl o Cyropaedii Xenofontové, jali se dílo toto do češtiny překládati. Každodenně scházeli se v určitou hodinu srovnávat spolu svých notát o výkladech professorových, aby se v přetlumačení svém co nejbližšíji s pravým spisovatele snyslem a s vlastními jeho slovy shodovali (Dedik. Přidavkův k Cyropaedii). Tim spůsobem přeložili společné první knihu, načež se Felin z Wittemberka odebral, a ostatek práce na Günterodovi zůstal. Na synodě lipnické 1592 zřízen Br. Adam k úřadu kněžskému a dvě léta potom v Přerově do úzké raddy, zároveň pak ustanoven správcem zboru v Slavkově (Dekr. 261, 265). Na též synodě snesli se starší, aby „biblí znovu tištěna byla ve větším oktávu“ (vydaná 1596); i poněvadž potřebovala bedlivého prohlédnutí v textě i v konkordancích, poručeno to spolu se Sušickým i Mr. Mikulášem z Kaménka našemu Br. Adamovi, však, což prý mohou nejméně, aby opravovali a Br. Jiříkovi Streycovi aby ukázali (ib. 262). Br. Adam zemřel v Slavkově 10. pros. 1598, jsa ještě mlád v letech a dobyv si jména „člověka učeného“ (Fiedler 292).

Br. Felin Jan, tuším pravnuk Samuele Kocourka, činnost svou jevil už ve vyhnanství. V Lešně svěřena mu mládež česká, aby ji vyučoval, a vedle toho dovoleno mu synodou lešenskou 1634, by převziti mohl dohled na mladé šlechtice Rylské (Dekr. 301). L. 1637 vydal polemický spis proti Mart. z Dražova, k němuž připojeny jsou k poctivosti Felina básně latinské od Jana Tobolecia, někdy měštana kralohradeckého, Šeb. Macera z Letošic, spolurektora gymnasia lešenského, a Jana Erasta Warlichia Kadaňského (A. Rybička v ČČM. 1855, 426 sld.). L. 1650 byl správcem zboru bratrského v Pouchově i vedl odtamtud ze spolka s vrstevníky svými Solinem, Laurinem i Pavlem Vetterinem tuhý boj proti podvodnému blouznivci Mikuláši Drabíkovi, o kterémž sepsal obšírnou zprávu až do 1660 sahající. Zemřel co starší 1662.

1. Rozebrání spisu druhého Mr. Samuele Martina, Obranau křesťanskou nazvaného, kterýž proti ohlášení starších kněží Jednoty bratrské l. 1636

192

Ferus Jan.

sepsal a vůbec vydal. Pro vyjevení křivých nářků a odvedení nedůvodných hanění učinění od K. Jana Felina. V Lesně polském 1638 (ib.).

2 Ignis fatuus Nic. Drabicius, luci in tenebris adsitus. 1662. Rkp. v mus. českém (Giudely Über Comenius Leben).

## Ferus Jan viz pod Scriboniem Jindř.

Ferus Jiří (Plachý) z Horšova Týna, nar. 1585, vychován byl od dětských let v Plzni. Studia svá konal v Praze pod jesuity, do jejichž tovarištva 1602 vstoupil. V Praze od 1616 vyučoval filosofii, morálce a polemice, až 1620 ustanoven byl českým kazatelem k sv. Salvatoru, vedle kteréhož úřadu spravoval tiskárnu klementinskou a od 1623 též bibliothéku téhož kollegia. Postavení svého užil k rozsáhlým studiím, jmenovité aby se seznámil s historií domácí. Slavatovi, když veliké své dílo spisovati se jal, Ferus shledával prameny dějepisné a přepisy jich obstarával, pán pak jemu „spisování své“ po částech ke čtení a posuzování posilal. O čemž se zachovaly dopisy Slavatovy k Ferovi z 1638–43 (Paměti I. 7–12). Spolu s Kotvou a s pomocí studentův za tmavé noci na 17. led. 1623 sňal s věže týnské kalich a sochu krále Jiřiho. Kázaní jeho velmi byla oblíbená. Nikdy toho, co jednou přednesl, neopakoval; vždy předměty nové novým přednášel spůsobem. Příklady uvykl bráti z dějin českých. Horle pro ctnost, pravdu a nábožnost, neohroženě a bez přijímání osob káral nectnosti a nemravy souvěkých. Šlechtic jeden (procerum non nemo, jakož Balbin dí), který se zvlášte cítil dotknutým, vymohl při provinciálovi, aby Fera z Prahy preložil do Prachatic. Zde se výmluvnosti jeho podařilo převéstí drahnou část obyvatelstva v lůno cirkve katolické. Ale zanedlouho k prosbám Pražanův, ano se vyšetřením celé věci nevina jeho na jevo vynesla, s velikou slávou přiveden nazpět ke sv. Salvatoru, kde s stejnou oblibou i nepřízní kázal až do posledních svých let. Působiv plných třicet let s kazatelny a pocifuje na sobě již slabotu stáří, odebral se 1650 do Březnice, aby ostatní své dni ztrávil v pokoji. Tam 21. ledna 1659 světu výhost dal, i pochován v nové kolleji tamní, jejížto stavbu sám byl řídil. Ferus vydal 49 spisů obsahu náboženského od 1630–1644. Bratrovec jeho, Jiří Plachý, Budějovičan a též jesuita, proslul co vůdce studentův proti Švédům 1648, i zemřel 1664 v Kutné Hoře (Balbin Boh. d. II. 394. Pelcel Abbild. III.)

Fizírek.

193

1. Překlady spisův Horatia Tursellina, Jeremiáše Drexelia, Jana Ensebia Nierenberského, Lukáše Pinelliho, Martina de Roa, Leonharda Lessia, Alexandra Cajetana, Mikuláše Lancicia, Matéje Nennichena, Jana Nádasího, Cyriaka Riccia, Mik. Sfondrata venkoncem obsahu náboženského.

2. Život sv. Anežky. V Pr. 1666 (III. 916). Vydán ze starého rkp., věrně šetříc starého jazyka a s výklady slov nesrozumitelných. Ku konci přidány čtyry listy sv. Kláry k Anežce (Dobr. LG. 249).

3. Spisy ostatní Ferovy rozděliti lze na životy svatých (V. 1160, 1254), dogmatické (V. 715), rozjimací a modlitebné (V. 1385 a 1539). Zvláštního vytknutí zasluhují jen:

Mappa katolická aneb obrácení národův celého světa. V Pr. 1630 (V. 375).

Orbis Phaëton, podpal celého světa jazyk lidský. V Pr. 1637 děd. sv. Václ. (V. 492).

Zlatý nebe klíč. V Pr. 1637 a často potom (V. 1539).

Fiala Jeroným Zikmund, rodic z Budyně, 1630 pode-
psal se „Jeho Sv. papežské alumnus“ na životech svatých, jež
vydal pod titulem:

Dvanáctero rytířův božích obojího pohlaví. V Pr. 1630 (V. 1257).

Fický Jan Norbert, kněhtiskař pražský a držitel arcib.
tiskárny v královém dvoře, od 1720 jmenovaný, jehož a Hlad-
kého závod počnouc od 1760 od dědicův obou společně spra-
vován. L. 1779 druhý Jan Norbert co knihtiskař vystupuje
(VI. 2166).

Figuli Andreas viz Hrčířův.

Fikar z Vratu pro obec kralohradeckou 1531 přepsal
práva konšelská, běh městských výpovědi a dílo Všehrdovo.
Krásný tento kodex chová se u obce v Hradci Králové. Písař
ten se známým primatorem pražským Jakubem Fikarem z
Vratu totožný není. Tento zajisté 1531 byl již padesátník i y
takovém postavení, že není podobno, aby se přepisováním spisu
rozsáhlého byl zanášel.

Ficklscher Václav Jan, kněz katolický v prvé pol.
XVIII. věku.

Slavná pověst Plzně. V Pr. 1710 (V. 908). Kázaní k novému svátku plzenskému.

Filadelfus, Filomates, Filomusus, Filonomus viz
Ph. . . .

Finitor viz Konáč M.

Fizírek Ondřej Bartoloměj, rodem z Jindřichova Hradce, kněz katolický. L. 1631 byl děkanem na Mělníce a arcib. vikářem v kraji boleslavském. Později stal se proboštem

Rukověť děj. lit. č.

13

194

Flaska.

ve svém rodišti. L. 1637 účastnil se slavnosti, kterou tam jesuité oslavili přivezení ostatkův sv. Hippolyta (Claudius Gesch. v. Neuhaus 107).

Auřad povinnosti duchovní
(V. 376).

mělnickému bratrstvu literářskému 1631

Flaška z Pardubic a z Rychmburka Smil Jan z rodiny Malovcův, syn Viléma a bratrovnuk arcibiskupa Arnošta. Za mládí svého žil v Praze při dvoře slavného strýce svého i slyšel mistry na novém učení pražském, kdež dosáhl i bakalářské hodnosti. S jistotou téměř tvrditi lze, že dobře znám, anobrž sprátelen byl s králevicem Václavem, jemuž 1378, když vstoupil na trůn otcovský, věnoval Novou svou radu. Ale brzy se příznivý mezi nima poměr počal kaliti. L. 1385 nastal spor s králem o Pardubice. Věc tuším se měla asi takto. Praděd Smilův Arnošt statek svůj Wismburk u Hostinného asi 1300 směnil za Pardubice. Jelikož však Hostinného nedržel právem dědičným, nýbrž jen manským, jal se král, přes potvrzení, směně té Karlem IV. udělené, zdvíhati právo k Pardubicum a dobývati toho soudem dvorským. Pře zkoncována 1390, kteréhož Smil statky po otci přejal, tím spůsobem. že Pardubice jemu zůstaly, on pak králi výplatu učiniti musil. Aby peněz k tomu potřebných dobyl, přinucen 1392 prodati Rychmburk za 10.000 kop. gr. Ote z Bieliny řeč. Bergov a Bočkovi z Poděbrad (Rel. Tab. I. 547). Brzo potom prodal i dědičný statek Staré Pavlovi z Jenšteina. Není tudiž divu, když v ne-snázích, 1394 vzniklých, Smila nespatřujeme při straně králově; 1395 přistoupil k jednotě panské (Arch. I. 54 sld.). Výrokem jejž král Zigmund 2. dub. 1396 učinil mezi Václavem IV. a pány, jmenován nejvyšším písařem (ib. II. 355). L. 1396 prodal dvory své v Evanovicích a Uherčicích. L. 1398 opět se uvázati mohl v Rychmburk, od Bočka a Oty zpět koupený. L. 1397 obdržel při pro dluh na stateích Oldřicha z Holic (Rel. Tab. I. 562, 571, 574). Mezitím podařilo se králi Václavovi protivníky své překonati, načež úřady zemské přivrženci svými obsaditi nemeškal. Úřad nejv. písařství 1398 držel Oldřích z Hradce; teprv přímeřím 1399 mohl jej Smil opět ujmouti, odtud pak v užívání jeho zůstal až do smrti, ačkoli Václav IV. 1400 nejvyšším písařem jmenoval nejv. kancelěre Králíka z Buřenic. Na podzim 1401 byl v peněžitých nějakých nesnázích,

Flaxius Bartoloméj.

195

jelikož S. října prodal úrok 43 kop na Rovné, Lozicích atd. Niklinovi z Orecha za 430 kop (ib. 593 a 605). L. 1402 jat byl Václav IV. od Zigmunda a uvězen ve Vidni, i nastaly v zemi nové bouře. Zajatého panovníka nejtuzeji držela se Kutná Hora, až Zigmund brannou rukou k ní přitáhl a jí dobyl. V jedné z bitek tehdejších padl Smil mezi Horou a Čáslavi, 13. srpna 1403 (St. let. 7), zůstaviv paměť muže, rozumem, moudrostí a opatrnou výmluvností vynikajícího a jednoho z prvních a v zemi české předních pánův. Ve Skutči trvá po něm památka v kostele špitálském, jejž 1387 vystavěti dal od stavitele Peška či Petra Lútky (Adámek v P. z V. Č. 1874, 15).

1. Nová rada, slož. 1378. L. 1395, jak ku konci básné položeno, vztahuje se jen k přepisu toho roku učiněnému. Rkp. dva v Č. Mus., z poč. XV. věku a od 1. 1459. Zlomkův několik ve Všehrdově knize o právích. Vydána ve Výboru I. (II. 58). Srov. Wocel v ČČM. 1855, Wenzig a Štule v Programmech 1854 i 1855, Feifalik Studien III. 1860, Gebauer ve S. J. -níku V. 1873 a úvaha o tom v ČCM. 1873. Vzdělání latinské od Duš. a, německé od Wenziga v Lipsku 1855.

2. Rada otce synovi. V rkp. z poč. XV. věku v Č. Mus. a v univ. bibl. pražské XVII. F. 50., pak 1459 v Roudnici. Tišt. v St. sklád. V., ve Výb. I. (II. 37). Srov. Feifalik Studien III.

3. Přísloví: Proverbia Flasskonis generosi domini et baccalarii pragensis. Rkp. z 2. pol. XV. věku v Třeboni. Tišt. v ČCM. 1827 a ve Výb. I. (II. 23). (Svár vody s vínem a Podkoní i Žák nejsou díla Flaškova).

Flaxius z Čenkova Bartoloměj, potomek rodiny plzenské*), studoval v Ingolštadtě tuším, a ve Vlaších snad dosáhl hodnosti mistrské písmo sv. Navrátiv se, pobýval delší čas v Praze, jsa jedním z důvěrníkův arcibiskupa Zbyhněva Berky, a pozivaje veliké vážnosti u panstva katolického. Asi 1578 svěřeno mu děkanství v Litomyšli, která od 1567 byla majetkem Vratislava z. Pernšteina. Tu se brzo stal duší snah o obnovu náboženskou, které zvláště po smrti Vratislavově (1582) za správy vdovy jeho, Španělky Marie Manriquezovy de Lara, s velikým úsilím byly provozovány (ABr. XIII. 235). L. 1586 povýšen Flaxius na arcipryštství plzenské a 1594, když vojsko české vypraveno do Uher, přijal na se vrchní při něm kazatelství a řízení duchovní správy. Po návratu z Uher zůstal Flaxius v Praze co kanovník, později co kapitolní arciděkan, konaje zároveň úřad kazatele u sv. Jakuba. L. 1596

*) Jelínek (hist. litom.) praví, že by rodem byl z Uničova.

13*

196

Flaxius Jan.

vzloženo naň děkanství u všech svatých. Erbu a přídomku „z Čenkova“ dostalo se mu 1598 zároveň s bratrem Janem a s přítelem Bart. Stehlíkem, měšanem plzenským. Zemřel v Praze 1603.

1. K. Kverthalia Labyrinthus Lutheri, šest a třídce míst, v nichž Luther v jednom artikuli o přijímání svátosti oltářní sobě odporný jest. V Litom. 1585 (IV. 1317).

2. Katolické glozy a vysvětlení na list predikantův luteranských, sekty ubikvitárské a professorů tubinských, kterýž řeckému patriarchovi poslali. V Litomyšli 1585 (IV. 1318). Ded. městské raddé plzenské.

3. Claudia Vieuxmontia o pokání naučení krátká. V Pr. 1586, 1596 (IV. 1321 a 1348). Ded. arcib. Zb. Berkovi.

4. J. Scherera Zpráva o antikristu. V Litomyšli 1589 (IV. 1326). Ded. Jiřímu z Lobkovic, presidentu nad appell.

5. K. Franka základ víry katolické. 1594. Vydán v Pr. 1636 (IV. 1345). Ded. Petru Vokovi Švihovskému na Příchovicích, Přešticích, Lužanech atd.

6. Výklad mše sv. (IV. 1743. Berghauer protom. poen. 316).

Flaxius z Čenkova Jan ml., syn Bartolomějova bratra Jana, kněz katolický, 1618 farář v Záhoří a senior děkanství píseckého.

1. Troje káz. o hodování, o smilstvu a sváru. V Pr. 1618 (IV. 1650).

2. Káz. o postu (ib.).

Fleškyn z Auersbachu Mikuláš, hejtman hradu pern-šteinského, sepsal denník obležení hradu toho 1645 (V. 303). Rkp. ve sbírce hrabat Mitrovských.

z Florentina viz Bydžovský z F. Marek.

Fölk Jan, vůbec řečený Hansfolk, kupec a městění St. M. pražského, jemuž náležel dům, kdež slove u „Vlčihrdlův“. L. 1577 Pavlovi Griemillerovi napsal list „o židovském ne-řádném pokolení“, jehož rkp. se chová u kapituly vyšehradské (IV. 645).

z Fönixfeldu viz Ennius Šimon.

Fordiš Antonín, jesuita, kazatel u sv. Petra v okovech v Brně v pol. XVIII. věku.

Chvalořeč na den posvěc. chrámu. V Brně 1769 (V. 1047).

Forman Bartoloměj Albrecht, Albertus Auriga, též Bart. Albrecht, rodem z Laclavě (Leslau) ve Šlezsku. Oddav se na kněhtiskařství, 1598 pracoval v kláštere luckém. L. 1601 zařídil si kněhtiskárnu v Brně, kterou vedl až do 1611 (D'Elvert Beitr. 50).

Fornet Jan, syn Josefův, kněz evang. A. V. na Slovensku činný.

Franta.

197

Kázaní o potvrz. svobodě v nábož. V Levoči 1791 (VI. 1999).

Fornet Josef, potomek rodiny hugenotské, nar. 1732 v Trenčansku, kněz evang. A. V. Byl kazatelem v Levoči a v Strbě. Zemřel 1809.

1. Suma křest. učení dle Luther. katechismu (VI. 1798).

2. Rozdíl filosofské a božské maudrosti (VI. 2227).

3. Křesťan v svobodě (ib.).

4. O tanci (ib.).

Foršt Kristián Jan, kněz katolický, v době 1742–51 byl farářem v Kácově. Vydal dvě kázaní, o sv. Skolastice 1742 a o sv. Mikuláši v Benešově držané 1751 (V. 1002).

Fortius Jan, syn Ondřeje Chyby († 1529), souseda kouřimského, nar. 23. února 1517. Dokončiv studie na universitě pražské, stal se 1537 bakalářem a 1541 učiněn mistrem. (LD. II. 318, St. U. 115, kdež slove Joannes Chyba Curimenus). Na to po dvě léta zastával professuru, uče jazyku hebrejskému, L. 1543 oženil se a usadil v Praze; u vyučování hebrejštině pokračoval však, ač jen soukromí, v domě svém. Zemřel 30. října 1590 (Lupáč).

Výklad výborný na žalm 127. Přel. z latiny. V Pr. 1543. (IV. 1492).

o Fortunatovi kronika, 1509 v Augšpurku vydaná, zčešťěna brzy potom. Nejstarší známé vydání české od 1561 (IV. 267).

Fortunatus Samuel Petr z Kouřimě, 1636 co alumnus theologie vydal spis:

Věčná mučírna. V Pr. 1636 (V. 1393).

Foyta Antonín, farář v Solopiskách, sepsal 1786 příběhy Hildebranství aneb papežského mocnářstvi. Rkp. v univ. bibl. pr. (V. 392).

Frank Augustin, evangelik počátkem XVIII. věku, přełožil dva spisy Jindř. Milde, ježto oba bez naznačení místa, bezpochyby v Žitavě, vydány byly:

1. Cesta víry ev. křesťana. 1723 (V. 767).

2. Pět otázek. 1722 (ib.).

Franta Václav z Plzně, kněz katolický a mistr theologie, byl kanovníkem u sv. Vita a proboštem kapituly boleslavské; v pozdnějších letech suffraganem arcibiskupa Ant. Brusa (Balb. Misc. VI. 76). L. 1571 poslán byl s T. Albinem z Helfenberka a s rychtářem staroměstským, aby sklad Tom. Mitise prohledli přičinou knéh kalvinských (Slavata díl 47). Když 1575

198

Františkán.

stavové se snesli o konfessi českou a Maximilian II. o ní se rozvahoval, učinil Mr. Franta u sv. Víta v den posvěcení chrámu, 15. června, kázaní o tom, co jest pravá víra kresfanská a jak v Čechách se rozšířila, nešetře při tom útokův na Bratri a konfessionisty. Br. Lukáše porovnával s vlkem Habakukovým, Augustu s Behemotem Jobovým, konfessionisty s Adoniem synem Davidovým, císaře pak se Šalomounem, jenž Adonia kázal usmrtiti, když tento žádal věc trůnu záhubnou. Kázaní toto, při tehdejším rozčílení mysli, nemalou spůsobilo bouři, že věc i na císaře vznášena, i ve snémé přetrásána (Gind. GBr. II. 173 *). Mr. Franta sám se viděl pohnuta, aby obsah kázaní svého zvláštní apologií obraňoval. Zemřel 1581 (Bor. Brus 92).

1. Pranostyka nová bez r. i m., 1567 v Olom. prodávati povolená (IV. 756).

2. Argumentum s krátkou apologií kázaní na den sv. Víta učiněného ABr. XI. 231—258 (IV. 1591).

Františkán nejmenovaný, důvěrník rodu Švamberského po několiko pokolení, žil ještě v polovici XVI. věku, ale byl tehdá už stařec věkem sešlý. Pamět jeho i spůsob čestiny jeho daleko sahaly nazpět do XV. století. K žádosti Jindřicha ze Švamberka a na Zvíkově (nar. 1507, zemř. 1574) sepsal mu charakteristiku praděda jeho, Bohuslava ze Švamberka (zemř. 1490) a matky, Magdaleny z Šellenberka, první manželky Jindřichova otce Krištofa ze Šv. (zemř. 1508). „A tyto věci sem já“, píše nás františkán panu Jindřichovi, „VMsti přiřekl sepsati, a tomu sem již dosti učinil a o jiném nevím; neb i tato malá věc s téžkostí mi přijde v mé starosti. A jiz znám, že všecken mdlím a odnikud nižádného posluňení nemám, a nevím, kterak milý Buoh ráčil to na mé osobě učiniti, že vždy mnější, hledíc na osobu, že bych mocnější a silnější měl býti, než jsem. Ale již srdečná bolest mne často napadá, že leckdy omdlím a po chvíli okřeji, i bojim se, že někdy jako svíce uhasnu.“ Ctihodný stařec, byv k tomu ponuknut rozmluvou s Jindřichem ze Švamberka na Zvíkově, sepsal též chválu sv. Kateřiny, i připojil k ní píseň, složenou v Jindřichové Hradci, když tam ležel „maje červenou nemoc“. Jiné dilce jeho, též

*) Gindely mylně píše Mr. Fronto.

Frýšťadský,

199

k přání páne Jindřichovu sestavené, jedná o koupení platu. O
témž předmětu již drive mínění své byl vyložil Duchkovi
Chmelíři z Semechova, jenž, byv primatorem pražským 1547—54,
zemřel 1569.

1. Charakteristika Boluslava ze Švamberka a Magdaleny Švamberské roz. z Šellenberka (ČCM. 1850, Výb. II. 1849).

2. Chvála svaté Panny Kateřiny (v rkp. univ. bibl. pražské XVII. E. 19, kdež i ostatní spisy). Připojená k tomu píseň ke sv. Kateřině ve Výb. 1. c.

3. Naučení, může-li býti kaupenie platu bez hříchu a bez lichvy, a to na zase vykaupenie. (V témž rkp.).

Frantova práva, zábavné čtení, ježto dle zprávy Bavorov-
ského, v pol. XVI. věku velmi bývalo oblíbené. Tišť. u Melantricha.

Freudl de Termis (v Železnici) sepsal kázaní nedělní a sváteční 1520. Rkp. v univ. bibl. pražské (III. 854).

z Freyfeldu viz Kotva Ctibor.

Fridl J. Adalb., kněhtiskař v Trnavě 1591 (V. 744).

Fridolin staročeský, baseň jednající o témž předmětu,
co Schillerův „Gang in den Eisenhammer“, nalezá se v „Ka-
techismu s novými obrazy“, na místě daru nového léta 1684 v
nově na světlo vydaném. (ČCM. 1831).

z Friedberka Desiderius, muž jinak neznámý, vydal bez
m. 1618:

Cíl a praktiky papežencův, t. j. krátký důvod, kterak P. Bůh jesuitův proti stavům užívané praktiky řídití ráčil (IV. 606). Výňatek o zřízení bibliotheky jesuitské otištěn v Lumíru 1851, 499.

z Frimburka viz Škorně Jan.

Frozin Antonín, rodic a soused plzenský, žil poč. XVIII.
věku i byl první, jenž se pokusil sestaviti přehled národo-
pisných hranic v Čechách. Byltě poutník mnoho zchodilý k
obrazům marianským. Léta 1700 nastoupil schválně třiletou
cestu po Čechách, vyhledávaje, coby českého a co německého
obyvatelstva bylo. Výsledky své zaznamenal v předmluvě na
své „Obroviště“, odkudž je Pelcel přejal do své kroniky.

V. Kumpenberka Obroviště marianského Atlanta (knížka o rozl. marian-
ských obrazích). V Pr. 1704 (V. 1198).

Frýšťadský Andreas, primas města Jaroměře, sepsal a
k novému létu 1620 tamní raddě méstské presentoval „Pra-
vidlo konšelské“, tišť. v Kr. Hradci (IV. 953).

200

Galerita.

Galerita Simeon Vojtěch z Ledče, kněz katolický. L. 1603 poslán byl od arcißisk. Zbyhnéva Berky na faru do Žebráka. Po šest let konal své povinnosti a hájil práva církve; leč 1600 přinucen byl žalovati, že mu osadníci dali výpovéd, školu sobě podrobili, učítele farárem přijatého do školy nepustili, výživy jemu odepřeli atd. (Pam. 1872, 530). Odešed ze Žebráka, přejal faru v Počepicich pod patronátem Polyxeny Lobkovické z Pernšteina (Pam. 1859, 54), pro kterou 1610 z latiny přeložil modlitební knihu:

Štíť víry a základ křesťan-kého života. Rkp. v lobkovické bibliothéce v Roudnici (ČČM. 1827; IV. 1396).

Gáli Matěj byl knězem A. V. v Ivanćiné, pak v Nitranské Středě, od 1747 v Přítrži, kdež 1758 zemřel.

Od něho jedna píseň přel z němčiny v Cyth. Třan. (Tablic Poezie III).

Galli č. Havlův David ze Žlutice, studoval v Praze i stal se 1611 bakalářem. Latině sepsal „Onomatopoeia viridis diei“ (Klič 109). Co kněz podoboji směru luter. vedl 1620 duchovní správu v Mukařově a v Budešině. Opustí v 1625 vlast, vrátil se 1631 s vojskem saským a s ním zase v pohostinství odešel.

1. Rozjimání k neděli 4. po třech králích 1620 (IV. 1546).

2. Řeč o lodiće Páně. 1620 (IV. 1660).

Galli Jan ze Sušice, tuším že syn Jiřího, kněz podoboji, jenž se po 1621 odebral v pohostinství do Bavor, a 1632 tam v Kulmbachu frankenlandském pobýval. Toho roku přepsal si tam spis Jiřího Galli „Wasserquell“. Rkp. ve vídenské dvorské knihovně (ČČM. 1850, 222).

Galli Jiří z Chrudimě studoval v Praze i stal se 1599 bakalářem (ČČM. 1848. I. 190), později mistrem svob. umění. Skladal drahně básní latinských, i dobyl sobě titulu básníka věnčeného (poeta laureatus). L. 1620 byl děkanem v Sušici (Jacobaei Idea 46), odtud pak odebral se v pohostinství do sousedních Bavor. L. 1625 žil v Řezně, 1633 v Kulmbachu (Nebeský v ČČM. 1850, 222 sld.).

1. Wasserquell, to jest, duchovní pramen čerstvé vody, z něhož jednokaždé srdece pobožné a věrné vně i doma, v vedru pokušení rozličných duchovních i tělesných vědčeného občerstvení, svlažení a posilnění nabyti a dosáhnouti může, rozsířený a z něm. jazyka v českau řeč přeložený. V Řezně 1625. Rkp. zhotoven od Jana Galli (ib.).

Gazda.

201

2. Písně duchovní, v německých církvích obyčejné. Nyní v nově v ja-
zyk a zpěv český uvedené. V Kulmbachu 1633. Rkp. jako i Wasserquellu
v dvorské bibl. vídenské (ib.).

3. Píseń za krále švedského a celau armádu. Tišť. asi 1632.

Galli Pavel, kněz luteránský, od 1680 českým kazatelem
byl v Dráždanech (Pescheck Böhm. Exul. 27.).

Mart. Luthera katechismus č. i ném. V Dráždanech 1685 n Chr. Bau-
manna nákladem Matěje Kohauta, exulanta českého (V. 740).

z Gamsenberka viz Schönpflug J. B.

o Galmy rytíři historie, prostonárodní čtení, 1561 poprvé
vydané (IV. 249).

Gatti Kajetán z Morkovic u Zdounek na Moravě, nar. 1756, byl 1789 na kněžství vysvěcen (ČČM. 1855, 424), vydal dva mravoučné spisy: „O povinnostech stavu manželského“ a „Cestu k pravému štěstí“ (V. 1514) po 1798 v Olom. u Škarnicla. Toho zajisté roku teprv tam Škarnicl přejal tiskárnu.

Gavlovič Hugolin, františkán uherský, nar. 1712, řeholní
slib složil 1733. Větší část neduživého života svého ztrávil v
klášteře pruščanském, kdež 1787 zemřel. (Chrástek v Nauč.
Sl. III). Psal česky, ale silně slovenčinou zatrhoval.

1. Menologium, t. j. krátké rozmlúvání o životech bratrov a sester sva-
tých tretieho rádu sv. Františka. Rkp. od 1747. 527 str. 4º, u faráře Matěje
Rešetky (Slov. Pohl. I. 2).

2. Valaská škola, dílo mravoučné ve verších, seps. 1755, vydané od M.
Rešetky 1830—1 o dvou dílech v Trnavě (ib.).

3. Pet sto naučení o dobrých mravech (118 str. 4º). Rkp. též n Re-
šetky (ib.).

4. Škola duchovná, seps. 1777. Rkp. tamtéž (ib.).

5. Cvičení duchovné, seps. 1778 (355 str. 4º). Rkp. tamtéž (ib.).

Gazda Vojtěch, františkán uherský, nar. v Horním Ku-
bíně (orav.). Byl výtečný kazatel a v několika klášteřích za-
stával úřad guardiána. Zemřel u vysokém stáří v klášteře ži-
linském 16. července 1817 (Chrástek v N. Sl. III). Psal ná-
řečím slovenským po bernolákovsku.

1. Fructus maturi, t. j. zrelé ovoce slova božího. Dva díly 1716 v Trnavě. (VI. 2225).

2. Hortus florum, t. j. zahrada květná, v kterej na obecné i osobitné slavnosti Krista P. a jeho svatých svátečné kázanie. Dva díly 1798 v Trnavě (VI. 1925).

3. Dvanáctero kázaní. V Skalici 1798.

202

Gdovský.

4. Bolestné stážování pre nás trpícího Kuista P. v postuích kázaních 1799 v Trnavé (VI. 1925).

Gdovský Sigmund, rodilý Polák, karmelitán, jenž vedl 1625—6 faru u sv. Haštala v Praze.

1. Poklad církve otevřený (milost. léto). V Pr. 1626 (V. 1160).

2. Poklad karmelitův. V Pr. 1626 (V. 1122).

z Geblic viz Nosidlo Václav.

Georgillus (Jiříček) Samuel, rodilý Klatovan, studoval v Praze, kdež se 1583 stal bakalářem (LD. II. 442). Potom vyučoval na školách městských, i vydal co první pro dítky knihu učební, obsahující v sobě zprávy o věcech k poučení názornému příhodných, pod názvem:

Život dětinský (Jungm. Příd. 26).

Gerich Josef z Mor. Ostravy, knéz dioecese vratislavské, kterýž okolo 1792 byl farářem v Bludovicích a 1803 v Domaslovicích v Těšinsku (ČCM. 1855, 428).

Kůr angelský aneb nábožné písné k nejsv. svátosti oltářní. V Olom. b. r. u Škarnicla (VI. 230).

Br. Gerson Jan, kněz bratrský, jenž 1570—1, jsa spolu s Br. Bartolomějem Justinem v Uherském Brodě pomocníkem Br. Zachariáše, s řečeným svým soudruhem přežil Hemmingiovu homiletiku. Z Brodu dostal se do Dačic. kdež 1577 u něho umřel kn. Václ. Beránek (Fiedler 269).

Gesta Romanorum viz Rozprávky.

Girk, Gircaeus viz Jirek Jan.

Girth Tomáš, syn hejtmana panství benátského. Řeholník řádu kanovníkův lateranských, 1739 v Praze vydal spis marianský: „Radostné narození královny nebes“ (V. 995).

Gleych Václav viz Kleych V.

Glozius Jan Pondělský, nar. ve vsi Pondělku v M. Hontu, syn tamního kníze evangelického. L. 1700 stal se duchovním správcem v Řimavské Báni, 1704 v Radvani, 1710 v Kalinově. Odtud 1711 přešel do Tisové a dáleji 1719 do Assódu, kdež zemřel 1724 (Tablic Poezie III.).

1. Etan bhasité prozpěvující. Bez r. a m. (1711, když Gl. byl již v Tisové. V. 114).

2. Křesťan vždycky se modlící (písné). 1724 (V. 185 a 2287). Ded. Janu Podmanickému.

3. V Cyth. Tř. 10, ve funebrálu Jakobaeiho 18 písní.

Glozius Jan, nar. 1764, kazatel evang. v Roštáři, kdež 1794 zemřel.

Griespek.

203

Obsah potíebných naučních věd v. B. Bystrici 1792 (VI. 1514).

Griespek z Griesbachu Florian, syn Maximilianův a
Kateriny z Grünhofu, nar. 18. pros. 1519 v Innsbrucku, kde
otec jeho sloužil sekretářem a radou cís. Maximilianovi I. a
Ferdinandovi I. Na studia poslán byl do Prahy, načež brzo
vstoupil do služby, napřed při dvoře Karla V., pak od 1530
u Ferdinanda I. při komoře české, při které se 1532 stal se-
kretářem a 1538 radou. Již před 1540 položil základ poto-
mnímu velkému jmení svému, koupiv statek Kacerov u Plaš,
s kterým 1542 spojil Kralovice Cinadrovy. L. 1540 dána mu
příčina, aby soudně dokázal, že jest „po předcích osoba stavu
rytířského", proti nářku „chlapstvím“ skrze Václ. Dlaska z
Vchynic (Pam. 1866, 27). Griespek přísně opatroval práva kr.
komory, i dovedl toho, že nejeden statek, jenž zástavním prá-
vem přešel v ruce soukromé, opět ku komoře byl potažen.
Neméně bděl nad tím, aby jmění poddanské nebylo rozchvá-
táno (ib. 1864, 99. ČČM. 1862, 384). Tot ovšem nebýla cesta
k oblíbenosti. Zášti, které proti němu vzrůstalo, vyrazilo o
dubnovém sněmě 1547. Když Vilém Křinecký Griespeka viniti
se jal, že on, jsa cizozemec, privilegia zemská přepisovati sobě
dává, že z mnohých majestátův pečeti ztrhal a zkazil, pršelo
výčitek, že toho i onoho připravil o statky, i žádáno, aby byl
uvězen a zmučen. Marně se pokoušel nejv. purkrabí, aby roz-
jitřené mysli upokojil, marně se obviněný volal k slyšení a k
pořádu práva, žet obyvatelem království českého a hotov kaž-
dému ihned ze všeho práv býti. Konečně nezbylo jiné pomoci,
nežli odebrati se do bílé věže (20. dubna). Byl sice brzo potom
(23. dubna) z vazby propuštěn, ale stalo se to na závazek tak
neobyčejný, že se na cti dotknuta cítiti musil. Postaviv se v
čas uložený před soud, dosáhl toho, že nevina jeho uznána a
on z závazku propuštěn. Brzo dostalo se mu hojnějšího zadosti-
učinění. O sněmu bartolomějském 1547 stavové k proposicí
královské výslovně dosvědčili, že o Griespekovi „jináč nevědí,
než že jest se vždycky, jako dobrému (t. j. řádnému šlechtici)
náleží, choval“, a že tudíž ani Křineckého nařknutí, ani vé-
zení a závazek jeho cti a dobré pověsti k žádné ujmě a škodě
nejsou a býti nemají (Zimmermann Ferd. I. 329 a II. 313).
Na památku události této přijal Griesperk do erbu svého bílou
věž v modrém poli. Od 1547 hojnou měl příležitost, těžiti

204

Griespek.

ze zahospodařených peněz. Již 1546 začal kupovat zadlužený Rož-
mitál, jenž 1555 celý byl majetkem jeho. L. 1548 od komory
koupil konfiskované Pražanům Holubice, pak odňaté Kašparu
Pflukovi z Rabšteina Nečtiny (Tieftrunk 324). Za půjčky králi
dané potáhl na se klášterní statek Velké a Malé Březnice, jež
postoupil pražskému měštanu Janu Mikšovi z Hrobčice (Pam.
1860, 173), pak 1549 majetek kapitulního probošta pražského,
ves Nelahozeves, kterou přes všecky odpory kapituly (Bor. II.
117 sld.) konečně 1558 na dědično obdržel. Na Hradčanech
měl dům, jejž 1562 prodal králi ke zřízení arcibiskupské re-
sidencí; náhradou vystavěl si dům na pustém místě, které mu
bliže mostu na Malé Straně postoupeno od arcibiskupa Ant.
Brusa (Brus 114). Ve sporu Viléma z Rožmberka s knížaty
z Plavna o přednost místa na sněmě a soudé zemském 1554
stál při straně plavenské (Březan 68). Po smrti Ferdinanda I.
zůstal ve službách Maximiliana II. co tajný jeho rada. Jmeno-
vitě u věcech hornických působil, jakož i sám na statečích
svých hory dělal. S manželkou svou, Reginou Holcovou ze
Silianu, četnou měl rodinu, o jejíž vzděláni nemálo byl pečliv.
Syny své Ferdinanda a Vratislava 1572 vypravil za příčinou
svob. umění literního do Paříže, kde v noci bartolomejské
jen péči král. Alžběty Maximilianovny byli zachraněni (Výb.
II. 1535). L. 1573 tři své syny pod opatrováním Jiříka Ostra-
cia Rakovnického vypravil na akademii padovanskou (Proch.
Comm. 255). Griespek byl přítel nádhery; jmenovitě na zámek
v Nelahozevsi velké náklady vedl, zřídiv tam knihovnu a
sbírku starožitností, kdežto na Kacerově měl zbrojnici. Ačkoli
sám byl katolik, předce na panstvích svých měl kněží pod-
obojí, anobrž proti pokusům katolické strany druhdy s bez-
ohlednou příkrosti se postavoval (Brus 186, 215 sld.). Zemřel
na Nelahozevsi 15. března 1589 (Dačický v ČČM. 1828. II.
92) i pohřben v Kralovicích, kdež mu 1593 vzdělán pomník
s obrazem jeho i manželčiným (Pam. 1868, 144). Rok před
smrti vydal dva spisy o správě a řádu panství nelahozeveského,
ježto jsou zajímavým svědectvím o statečnosti jeho hospodářské.
Hesla jeho: Virtute et labore. Vince bono malum. Improbus
labor omnia vincit. Invia virtuti nulla est via.

1. Instrukci úředníkovi a písařům (IV. 867). V ČČM. 1835.

2. Řád sedlský čili artikulové saudní (IV. 964). Tam též.

Gregor.

205

Görl z Görlšteina Jiří, potomek rodiny německé. Česky se naučil v Litoměřicích u švakra svého Jiříka Teplického. L. 1577 bydlel v Praze v domě „u modrého Iva“ (na marianském náměstí). L. 1587 stal se veřejným notářem, vedle kteréhožto úřadu nepřestal se zaměstnávati studiemi mathematickými. Co ovoce prací těchto 1577 sepsal německy arithmetiku, věnovav ji Rudolfovi II., kterou pak sám přečeštil a několikráte vydal. Zemřel po 1591 (Smolík v Živě 1864).

1. Arithmetika. V Pr. 1577, 1597, 1610 (IV. 743). Ded. městské raddě litoměřické.

2. O měření sudův vinných města a kraje litoměřického. 1577 (ib.).

3. Vinitorium, t. j. zpráva a naučení, kterak se mají vinohradové měřiti. V Pr. 1591 (ib.). Ded. raddám a vší obci tří měst pražských.

Goliáš Urban, kněhtiskař, jenž jedinou knihu českou vytiskl 1611 (IV. 1060). Potomek jeho Urban Baltazar provozoval pak touž živnost v době 1646–1679.

Golsert František, kněz katolický, 1790, jsa farářem v Chomuticích, sepsal a ve zpěv uvedl elegii na smrt cís. Josefa II. (VI. 372).

Gostko z Saxenthalu Anton Hynek, Koliňan, kněz dioecese pražské, doktor filosofie. Od 1778 byl farářem v Horní Slatině u Jemnice (Wolný II. 3, 345), až 1780 povýšen za kanovníka kapituly pražské, ve kteréž postoupil za arcidiakona a 1805 za děkana. L. 1803 byl rektorem universitním. L. 1808 vydal: „Statuta facultatis artium studii pragensis antiquiora“. Zemřel 1820.

1. O živlech. V Pr. 1776 (VI. 1476).

2. Kázaní v Činovsi řečené, vzbuzující lid k pokání a k modlitbě příčina války turecké. V Pr. 1780 (VI. 1997).

Graudenc Andres, podle jména soudíc, původem byl Prušák z města Gruděze, něm. Graudentz řečeného. V Litoměšli kněhtiskařství již 1573 vedle Alexandra provozoval, po jeho pak smrti 1577 pres a instrumenta knihtiskařská za 70 kop miš. koupil. Kdežto Alexander hlavně sloužil Jednoté, Graudenc pod ochranou Vratislava z Pernšteina obstarával tisk kněh katolických. Zemřel 1618, tiskárnu zůstaviv synovi svému, Adamovi, kterýž 1623 s životem se rozžehnal (Jelínek II. 71):

Gregor František Ignác z Horaždějovic, farářem jsa v

206

z Greifenberka

Nebovidech, 1737—8 vydal v Kutné Hoře čtvero lázaní
(V. 987).

z Greifenberka viz Rhacotomus Vikt. a Šturm Jan.

Greifenfels z Pilsenburka Samuel, rodem z Litoměric,
vstoupiv do řádu kapucinského, drahné času pobýval ve Vla-
ších a s vlaštinou se dokonale seznámil. Po bitve bélohorské
vrátil se do Čech, i byl jedním z nejčinnějších missionářův.
L. 1626 v Roudnici působil podporován jsa od probošta tam-
ního. J. Petra Svošovského. Spoluřeholníka svého Františka
z Rozdražova, potomka polské rodiny hrabéci, která se po
bitvě býčinské s arcikn. Maximilianem do Čech přesidlila
(† 1638 ve Štyrsku*), spisy latinské překládal v češtinu. Po
1630 stal se guardiánem kláštera pražského. Tehdá (14. břez.
1636) obrátil se k arcibiskupovi pražskému, aby mu v rodišti
jeho vykázati dal místo k založení kláštera kapucinského.
Jakož se i stalo a při kostele litoměřickém sv. Vavřince 1649
klášter vystaven (Lippert 413), kterýž podnes trvá. Bratr jeho
Jan od 1618—50 byl opatem klášterův velehradského a ždár-
ského (Wolný I. 2, 260).

1. Hum. Segali Nové poselství. Z vlastiny před V Pr. 1625 (V. 1250).

2. Hum. Segali Praktika. V Roudnici 1626, v Pr. 1629 (V. 1377).

3. Fr. z Rozdražova Rozbroj o kalich. V Roudnici 1626 nákladem pro-
bošta tamního J. Petra Svošovského. (V. 690).

4. Řebřík duchovní, po němž každý křesťanský človek do králoství ne-
beského snadné vjítí může. V Olom. 1636 v M. Hradeckého (Dudík Schw.
R. 338). Od původního skladatele Fr. z Rozdražova věnováu Kateřiné z
Liechtenšteina a na Níklšpurku, kněžné Krnovské.

5. Capoleonův Kapucín z vlastiny (veršem), připojen ke spisu tuto ná-
sledujícímu:

6. Fr. z Rozdražova život sv. Antonina. V Pr. 1646 V. 172 a 1267).

z Greifenwehru viz Steydli V.

Griemiller ze Střebska Pavel, potomek rodiny vládycké,
zastával úřad zemského prubíře. Jsa horlivý privrženec Je-
dnoty bratrské, byl ve směru jejím zvláště na sněmě 1575

*) Fr. z Rozdražova česky ani dobře neuměl; očitý zajistě svědek, Václ.
Nosidlo, vypravuje o něm, že „v kázaních svých slováchých pro fabule a
potvornost oděvu na kazatedlnici více byl k smíchu a předěsení dětem, kdyžto
na prvním svém kázaní modlitby Pánec Otčenáč z kazatedlnice s lidem
říkati neuměl- (Dudík Mährens GQ. 462). Tudiž jej ovšem mezi české spisovatele řaditi nelze.

Gryll Jan.

207

činný. Snažil se jmenovitě, aby recess, jenž 1577 mezi Bra-
třími, kalvinisty a luterány polskými v Sandoměři byl přijat,
i v Čechách přiveden byl k platnosti. Sám jej přepsati dal a
mezi sněmovniky rozširoval (Gind. GBr. II. 131—5). L. 1577
mu měšan pražský Fölk připsal spísek svý o židech (IV
645). Literárně zaměstnával se jen jednou za mladších svých
let, když „na žádost muohých dobrých lidí z němčiny pře-
ložil:

Spis o zázraku, kterýž se stal v Platné (u Jáchymova) při něm za dě-
veče dáblem posedlé. V Pr. 1559 (IV. 825).

Gröbel Josef, knéhtiskař pražský, jenž v l. 1777—9 vy-
tiskl několik knih českých.

Grosskopf viz Olivetský Jan.

Gruber Václav Antonín, knéz katolický, ke cti sv. Aurelia Augustina hipponenského 1719 v Pr. vydal kázání: „Dva haliři měění“ (V. 928).

Gruber Bernard cisterciak, ke cti sv. Norberta 1727 v
Pr. kázaní vydal „Krásnospanilá hvězda“ (V. 932).

Gryll z Gryllova Jan, prvotně Cvrček, nar. 1526 v
Rakovníku. Za mladých let studoval a putoval v cizině, a se-
známil se s učenci i jazyky cizími. Později stále zůstával v
rodišti svém, slouže mu nejen vůbec ve správě obecní, ale
nadto ve zvláštních řízeních. Jmenovitě za nesnází, ježto městu
vzešly z požadavkův král. panství Křivoklátu, měl přiležitost
osvědčiti se co statečný jednatel. Křivoklátský hejtman, Václ.
Aulička, domáhal se na Rakovnických, aby arciknížeti Ferdi-
nandovi, tehdá vládci tamnímu slibili člověčenství. Což když
učiniti odepřeli, zapovědél Aulička Rakovnickým grunty křivo-
klátské, jimiž město kolkolem obklopeno a na nichž sousedé
skoro výhradně živnosti své vyhledávali, dřívi z lesů tamních
berouce a dobytek v nich pasouce. L. 1567 poprvé u věci té
posloval, leč s nepořízenou. Druhé poselství konal 1577 ke
dvoru Rudolfa II., kde pro město sice ztvrzení privilegií, ale
žádného ulehčení obtíži křivoklátských nedosáhl. Spůsobilostí
svou společenskou a řečnickou nicméně učinil v dvorských
kruzích tak příznivý dojem, že 1571 obdařen erbem a pří-
domkem „z Gryllova“, od kteréžto doby, odloživ české příjmi
„Cvrček“ počal se stále psáti „Gryllem“. Konečně se mu při
třetím poselství 1579 podařilo, otčinu zbaviti útisků od Kři-

208

Gryll Matyáš.

voklátu bez přitrže na ni dolehavších. Císař vydal list, v němž
správečm křivoklátským nařízeno, aby Rakovničanům v uži-
vání davních práv nečinili překážek a zapovídáním gruntův
jich nesužovali. L. 1582 vyzvobozen Rakovník konečně i také
od pravomocnosti křivoklátské a prohlášen za město svobodné.
Když se pak o změnu navrženého o tom majestátu v příčinách
nekterých jednalo, obviněni sou Rakovničtí, že v lesích králov-
ských pytlačí. I teto obvinění podařilo se Gryllovi, an mezi-
tím primatorem učiněn, v osobní s císařem rozmluvě s měštanáv
odvésti, a vydáni majestátu 1588 vymoci (Fr. Levý v Pam.
1869). Gryll zemřel 1600, zanechav tři syny, Jana, Pavla a
Matyáše.

1. Písně nové dvě. V Pr. 1573 (IV. 74). První na jméno Jana Škorně z Frimburka, druhá na jméno manželky jeho Zuz. z Ništice.

2. Píseň ke jménu Lorence Mostníka z Ništice. V Pr. 1780 (ib.).

3. Patriarchův čtyr životy, též propadnutí měst sodomských. V Pr. 1587, 1597 (IV. 158). Přitom podobizna Gryllova.

4. Starý zákon v českých verších. V Pr. 1586 (ib.).

5. Akta neb skutky Krista P. a jeho kázaní. V Pr. 1586, 1595 (ib.).

6. Sečtení rokův od poč. světa. V Pr. 1588 (IV. 284).

7. Evangelia s figrami a rythmy. V Pr. 1595 (IV. 1297).

8. Opravdové světlo duchovní. V Pr. 1595 (IV. 1852).

Gryli z Gryllova Matyáš, Rakovničan, syn Janův, nar.
1551. Za mladých let zvláštní nejen otec, ale i D. Crinitus oň
vedli péči. Po akončených doma studiích odebral se do Prahy,
kdež 1570 dosáhl bakalářství. Dvě léta ještě zůstal na univer-
sitě, zanášeje se mathematikou, a teprv potom vydal se vyplnit
obecné tehdá bakalářům povinnosti. L. 1572 stal se správcem
školy v Louně a 1573 v Táboře. L. 1576 povýšen na mistrství
svob. um. a 1577 přijat do kelleje Karlovy, kterouž 1578/9 co
probošt spravoval. Na podzim 1579 opustil Prahu, aby na
akademii genevské dalšího hledal vzdělání. Kdež jej 1580 spolu
s pověstným Jeronýmem hrabětem Šlikem mezi immatrikulo-
vanými studenty theologie nalezáme (Pr. Sitz. Ber. 1862. I, 100).
Po půlletém pobytu navštivil Bazileji a z jara 1581 opět byl v
Praze, kdež jej fakulta filosofická vyvolila děkanem. Ale již
1582 dal výhost professuře, přijav v Žateci radní písařství. Zde
za manželku pojal Annu, vdovu po Jak. Strabovi. Sňatek jeho
opěván byl latině od Petra Kodicilla a Trojana Nigella, česky
pak příčinou tou Jan Rosacius, jemu a Pacheovi připsal pře-
ložený z němčiny spisek o svornosti manželské (IV. 686). V

z Günterodu.

209

Žateci nastala Gryllovi nesnáze zvláštního spusobu. On podle
náboženského přesvědčení svého náležel k Jednoté bratrské,
v novém svém bydlišti nenalezl však než dva souvěnce, Stan-
dera a Therména. I obrátil se tudiž 1584 prostředkem Vele-
slaviny k starším Bratřím o radu, kterak by se zachovati měl.
„Bratři, jimž sem připojen“ psal v listu svém, „učení a při
ném všecky řady chválim, a jich se vždycky přidržeti chci.
Ale když od nich a mezi nimi slova božího slyšeti a svátosti
docházeti možné není, jakož proto že v městě našem přes dva
měšťany žádný více Jednoté té připojen neni, tak i proto, že
daleko od nás shromáždění svá mívaji, kdež mně pro povinnost
úradu mého odcházeti jest nesnadné: měl-li bych já v této
obci, kteráž se v základu s Jednotou bratrskou srovnává, podle
mého soudu, kromě ceremonií, jenž adiaphora slovou, o něž se
apoštol hádati nedá, večeře Páně užívati? Učení, podle mého
soudu, čisté, od bratrského smyslu a písem sv. nerozdilné sleychám,
modlitbám obecným a jiným službám přítomen bývám, v man-
želství od něho potvrzen sem, ke křtu dítky své dávám“ atd.
(ABr. XIII. 278). Starší Bratři odpověděli mu přisláním rady,
od Bezy dané žijícím v diaspore souverečum. L. 1597 byl na
sněmě, co zástupece stavu městského, vyvolen do kommisse, na
niž vzloženo porovnávání práv městských se zřízením zemským.
Zemřel v Žateci 2. září 1611, a smrt jeho opěvána od Jiřího
Karla z Karlsperka (Živa 1864.311). Latině vydal básně dvé:
„Carmen consolatorium Joanni Aquilae a Castro Caprino“ 1576
a připsanou raddě rakovnické „Prima promissio de venturo
semine facta Adamo et Evac“ 1578.

1. O kometách, kdy a kterých let sau se ukazovaly, a jaké účinky a pro-
mény v svétě s sebau přinášely. V Pr. 1578 (IV. 767). Ded. raddé taborské.
O obsahu viz Živu 1864.

2. Báseň o řízení a opatrování božském při Kocínově spise Providentia
Dei 1592. Otišt. ve Výb. II. 1683 sld.

z Günterodu (z Raunšteina) Abraham, mladší syn
Kristofa, jenž na některém statku Krištofa z Lobkovic (Bi-
lině, Kosti, Beškovicích) bezpochyby co úředník živ byl a
détem ještě nezletilým odemřel. Nejstarší syn jeho, též Krištof
zvaný, usadil se v Bílině. U něho, zdá se, že Abraham ztrávil
mladá svá léta, nežli se na studie odebral. L. 1590 byl ve
Wittemborce, zanášeje se zejména studiem jazyka řeckého. Tu
v užší přátelství vstoupil s Br. Adamem Felinem, a spolu s

Rukověč k děj. lit. č.

14

210

Günther.

ním zčeštení Xenophontovy Cyropaedie podniknul. První knihu přeložili ze spolka, ostatek sám dokonal Günterod. Navrátiv se do vlasti, oženil se a 1594 koupil si dvůr kmetci v Straskově za 900 kop míš, jejž pak 1602 v též ceně prodal (J. Miltner v Pam. 1869, 439). Téhož roku hotov byl s překladem Cyropaedie, i podal jej příznivci svému Oldřichovi Felixovi z Lobkovic, kterýž při arcib. Zbyhněvu Berkovi vyjednal povolení k tisku. Asi 1603 opustil Günterod Stráškov, i přesidlil se do Kopidlna nad Leštinou, kdež (podle zprávy Jungmannovy) 1609 zemřel. Žeby v Kopidlné byl spravoval zbor bratrský, je nepodstatné; naproti tomu nebude ovšem rozpaku o tom, že G. jako Veleslavina, Gryll a j. byl „nikodemitou“, t. j. tajným přivržencem Jednoty (Vacek v ČCM. 1840).

1. Cyropaedia, hodnověrná starožitná historia. V Pr. 1605 (IV. 279) Ded. Oldřichovi Felixovi († 1604) a synům jeho Vilémovi a Václavovi z Lobkovic.

2. Přídavkové k historii Xenofontové o životu Cyra I. V Pr. 1605 (ib.). Ded. Hendrichovi Libšteinskému z Kolovrat na Žichovicích.

Nově vydány oba spisy 1808 ož děd. Krameriových a 1856 od Jana Rozuma.

**Günther Jan**, kněhtiskař, jenž v Normberce umění svému se vyučil a tam je i také provozoval, vytisknuv některé knihy české, jako Pentateuch 1541, Stránenského 12 art. 1542, Regiovo lékařství duše 1543. L. 1545 měl impressi zařízenou v Prostějově. Zde si k vedení českého tisku přitovaryšil Kašpara Aorga, který, jakož se podobá, v též příčině ještě za pobytu normberského u něho byl činným. Jiní dva mužové, jenž se dali ve službu Güntherovu, byli Jiří Melantrich (ČCM. 1865, 125) a Pavel Vorličný, z nichž onen l. 1545, tento od 1548 do 1553 korrektorství u něho zastávali. L. 1553 přenesl Günther závod svůj do Olomouce, apparát prostějovský Aorgovi postoupiv. Impressi prostějovská nicméně v době 1550–62 opét byla majetkem Güntherovým. Olomoucký závod vedl až do 1569, kteréhožto roku zemřel, načež od 1570–72 řízen byl na jméno jeho dědicův, až prodajem přesel na Fridricha Milichthalera.

**Gutgesell David**, kněhtiskař v Bardyjově 1584 (IV. 1303).

z Gutšteina či Guttenšteina hrabě Albrecht, pán na Kolíně, Žirovnici a Štitném. L. 1533 ustanoven jest nejvyšším minemistrem, s kterýmžto úradem spojeno bylo vrchní řízení

z Gutsteina.

211

Kutné Hory. Jsa horlivý katolik nechtél trpěti směr kalvinský,
který se tehdá v Hoře vzmáhal působením dekana Václava
Řezníka. K ponutce jeho dekanovi zapovězeno kázaní o svá-
tosti oltářní a jiných některých artikulích, jakož si na to 1540
vyslání Horníkův před konsistori podobojí stěžovali. Konsistoř
o to několikráte psala minemistrovi, ale shledala, že jest málo
platné úsili její (Bor. I. 163). Ružnic a nevolí mezi Albrechtem
a Horníky čím dále tím více přibývalo, zvláště když Albrecht,
aby vůli svou provedl, na práva a svobody městské sahati se
jal. L. 1542 vyslána konečné k vyšetření vzniklých odtud ne-
pořádků zvláštní do Hory kommisse, jejížto zprávou se Fer-
dinand I. pohnuta viděl, aby Albrechta z úřadu vyprostil,
zvláště když shledal, že tento pro náboženstvi zanedbával hory.
Za jeho zajisté úřadování zatopen bohatý důl Osel, načež po-
žehnání stříbrných hor náhle počalo klesati. Albrecht v Hoře
držel Hrádek, od J. Smíška z Vrchovišť nádherné vystavěný,
a tudiž rodina jeho i po 1542 tam přebývati nepřestávala.
Jmenovitě se tam syn jeho Krištof vyznamenával hrubými
výtržnostmi, až je 1545 i životem zaplatil (Dačický v Pam.
1862, 36). Podobně jako v Hoře se zachovával Albrecht u
věcech náboženských i na svých statcích. Když dékan kolinský
kn. Klement z učení starověrného vykročovati se jal, nemeškal
jej před konsistoří pořádem práva žalovati 1545, sám pak s
přátely svými přítomen byl, když zbloudilému knězi čten od-
sudek, kterým jej konsistoř z děkanství vyzdvihla a za ka-
plana ssadila (Bor. I. 193). Téhož roku dostalo se Albrech-
tovi nového zaměstnání, jelikož jej Petr z Rožmberka spolu s
Oldřichem Holickým ze Sternberka a s Jeronýmem Šlikem po-
volal k poručnictvi domu rožmberského, svěřiv jim nejen bra-
trovečův po panu Joštovi († 1530) osirelých, Viléma a Petra
Voka, vychování, ale i správu veškerých rozsáhlých statkův.
Albrecht sedé na Žirovnici, a švakr jeho pan Oldřich, na
Leštné přebývající, poručnické povinnosti byli nejbližší, a tudiž
i nejvíce starosti její na ně připadaly. L. 1547 Albrecht k
žádosti královské s lidem šternberským a rožmberským
Ferdinandovi I ku pomoci táhl, i pobyl u něho po celé vá-
lečné tažení, doraziv až do Dráždán a odtud do Falcu. V
potřebách poručenských časté konával cesty do Prahy i do
Vidné, ač byl nehrubé zdráv a na nohymdlý. I jinak

14*

212

Gzel.

pilne pečoval o prospěch svých svěřenčův. L. 1549 Petra Dou-
dlebského s perkmistrem a havěři vyslal, aby Čertovu skálu u
Vyšního Broda plavbě překážející, ano tehdá voda byla malá,
stlouci a odprázdniti se pokusili. Zajímavý jest list, jejž 1546
poslal Vilémovi z Rožmberka tou dobou v Pasově na studiích
jsoucímu, kdež mu zvláště klade na srdece, aby reči české ne-
zapomínal. Ke cviku v českém čtení přiložil mu i „knížky,
kteréž sám skládal a tisknouti dal.“ Leč nedočkal se zákonního
konce svého poručníctví, zemřev 29. srpna 1550 na Žirovnici
(Březan V. z Ržm. 5–38).

O lásece k Bohu a k bližnímu (De charitate erga Deum et proximum). V Pr. 1547 (Balbin Boh. docta II. 101 spis ten nazývá aureum tractatum).

Gzel Petr z Prahy, věrný i v pracech i v náboženských
náhledech soudruh kn. Beneše Optáta, s nímž 1533–1535
přebýval na Náměstí. Odtud zajistě společným úsilím vydali
Grammatiku a Nový zákon 1533, Isagogikon 1535.

H.

Haas Leonhard 1743 vydal v Olom. „Školu Kristovu“
(D'Elvert Beitr. 73). Šrov. Jana Ambrozyho spis téhož nadpisu
(VI. 2203).

Habřina Jan Thadeáš, měštan pražský. Když 1784 po
zrušení staršího rádu obecního všecka čtyry města pražská
pod společným úřadem, od městských representantů voleném,
byla sjednocena, stala se obnova tato 9. srpna se zvláštní
slavností. Při tom Habřina, jsa tehdá starec sedmdesátiletý,
jménem celého pražského měštanstva přednesl řeč, která t. r.
tiskem vydána (VI. 718 a 1992).

Habrovanský Jan viz Dubčanský z Habrovan J.

Had Jan viz Kantor Jan.

Had Václav, kněhtiskař, jehož jméno se jedinékrát vy-
skýtá 1566 na českém vydání Nostradamovy „Sumny pro-
roctvi divného“ (IV. 796; ČČM. 1862, 247).

Hájek Matěj Josef, rektor semináře arcibiskupského v
Praze, 1720 k tisku upravil kázaní Axlarova (V. 870).

Hájek Šimon (u Blahoslava mylne Václav), Pražan ro-
dem i usedlostí, vyššího vzděláni nabyl na domácí universitě,

Hájek z Hájku Thadeáš.

213

kdež 1509 dosáhl hodnosti bakalářské (LD. II. 228). Zemřel
29. října 1551 (Lupáč).

1. Tabula de proprietate participiorum et eorum discriminine juxta genera, numeros et tempora 1547 (IV. 6). Výtah ze spisu tohoto 1561 Collinus přidal ke své grammatice latinské, naleslav jej: De recto usu participiorum in lingua boemica (Hansš Zusätze zu Hanslik 24).

2. Tabula barbarolectica. V Prostěj. 1549. Známa jen z citátův Blaho-slavových (v grammatice). Obsah její směřoval proti kazimluvům. Mezi jiným vytýkáno zanedbávání duálu (70), hanéno zdvořilostné užívání plurálu: Jeli pán pryč, Nojsau pán doma (243).

Hájek z Hájku Thadeáš, lat. Nemicus, Pražan, Šimonův syn, nar. 1525. Nabyv doma důkladného vzdělání přípravného, odebral se 1548 na akademii videnskou, kdež poslouchal čtení o mathematice a lékařství. Za rok navrátil se do Prahy a jal se zde ve studiích pokračovati, až se 1550 stal bakalářem (L. Dec. II. 352) a 1552 mistrem svob. umění (St. Un. 146). Přídomku „z Hájku“ užívati počal před 1548. Při povýšení na bakalářstvi již se tak píše. Formální na to obdaření dáno však teprv majestátem 14. září 1551 (Rybička v Sl. N. II. 373*). Na podzim t. r. vydal se přes Vídeň do Vlach na universitu bononskou. Tu zanášel se lékařství, ve kterém později, asi 1560, dosáhl hodnosti doktorské. Návratem pozastavil se v Miláně, seznati chtěje proslulého tou dobou mathematika Jeronýma Cardana. Na podzim 1555 opět byl v Praze, i počal na universitě přednášeti o mathematice. Tehdá i v básnictví latinském některé pokusy učinil. Ale již 1557 opustil kathedru i obrátil se zcela k lékařství praktickému a k literatuře. Dokonav české vzdělání herbáře Mathiolova, podniknul dílo, kteréž pohřichu ku konci nedospělo. S pomocí několika bývalých žákův svých začal 1563 okolí pražské vyměřovati a mapovati, i chtěl ponenáhlu celé Čechy takovým spůsobem opatřiti. Brzy však shledal, že potřebné k tomu podpory odnikud dojíti nelze, i musil úmysl ten, jehož provedení by vlast naši nad jiné krajiny evropejské bylo proslavilo, mimo sebe pustiti. L. 1566 odebral se co lékař za vojskem do Uher.

*) Majestát dán Thadeášovi společné s Mr. Matějem Curiem. Jelikož se tento 1545 psal prostě: M. Curius Dapsilis (LD. II. 337), ale 1548 již Mr. M. Curius ab Hájek (ib. 318), nepochybíme, položíce jen vůi obdaření i Hájkovo před 1548.

214

Hájek z Hájku Thadeáš.

Až do podzimku zůstal v ležení u Rábu, potom pobýval čas v Prešpurku čas ve Vidni. Za zásluhy, kterých si tu dobyl, přijat 1571 do stavu vládyckého a jmenován protonedikem království českého. Rok nato vzal jej Maximilian II. za svého lékaře životního. Následkem tohoto povolání bydlel stridavě v Praze a ve Vidni. L. 1573—4 proslavil se dvema latinskými spisy o náhlém vzniku nové hvězdy v souhvězdí Kasiopeje (Dialexis de novae stellae apparitione 1574), z kterých se rozpředla živá polemika, teprv 1597 ukončená. L. 1577 vydal rozpravu o vzešlé tehdá kometě a 1581 o kometách vůbec (Apodixis de cometis. Gorlicii), opíraje se proti běžným výkladům o působení komet na udalosti pozemské. Literaturou zdravotní se mimo komentář k dílu Vavř. Grylla o sladké a hořké chuti, 1564 vyšlý, teprv za posledních let obírati počal; 1585 vydal spis o vaření a moci piva, 1596—7 tré rozprav lékařských. Přitom neustával pracovati česky o předmětech hvězdářských. V náboženských sporech souvěkých nebyl kterak nečinným. Když se 1575 jeduál o konfessi českou, volen do výboru, na kterýž vzložena úprava jeji. A i v dalším řízení neposlední měl účastenstvi. Ač nebyl Bratrem, však velice klonil se k Jednotě. Přichylnost tato ještě více vynikla později. Když 1580 jihlavský kazatel Jan Heidenreich (Hedericus) proti Bratřím vydal polemický spis svůj „Examinatio capitum doctrinae fratrum Pikardorum", napsal Hájek s kýms prý druhým o své ujmě a bez vědomí bratrského ostrou obranu, jížto část poslal Janovi ml. z Žerotína a na Breclavi, aby ji, ač chce-li, on nebo Bratří svým jménem vydali. Leč pan Jan ani spisu Hájkova starsím nepředložil, ani Hájkovi neodpověděl, tak že tento, posílaje mu konec sepsání svého v máji 1581, úsilovnéji o to upomínati musil. Tu teprv dodán rukopis starším v Slavkově shromážděným, leč i to beze všeho oznámení, co tím pan Jan míni anebo proč to posílá. Až potom Hájkův osobní přítel, Fridrich z Žerotína, vrátiv se z Prahy, mluvil s Br. Encasem, proč prý Bratří doktorovi žádné odpovědi nedávají. Starší, dověděvse se tudíž, oč se tu jedná, vzali o to radu, ale zůstali na tom, aby Hájek obrany své netiskl, „že se hrubě dotýká i jiných jednot, až i augšpurské konfessi“. Snesení toto jemu, „jakožto přiteli dobrému přatelsky a bratrsky“ oznámili a list panu Fridrichovi k dalšímu opatření dodali.

Hájek z Hodětína.

215

Ale Fridrich odkládal s tím, až umřel. Ústné pak něco toho,
což v listu psáno, Br. Kalef Hájkovi při shledání předložil.
Koncem 1581 začalo se - Hájkem jednati o to, aby přejal
místo lékařské u krále dánského. Psalt o tom 10. ledna 1582
Fridrichovi z Žerotína: „Já těchto dnův opět z Denmarku
psaní mám a se mnou se jedná; jakžby toliko o mé vůli
zvěděli, že od krále psaní má mi učiněno a služba poctivá
dána býti. Tak sem já na váchách a rozmýšlím sám u sebe,
abych jistou věc za nejistou neupustil. Kamkoli Pán Bůh
mne obrátiti ráčí, necht se děje jeho vůle svatá“. (ABr. XI.
564—580). Rozmyslil se posléze a zůstal ve vlasti. Za to se mu
poštěstilo setkati se s Dánem, jehož nejvýšěji z celého národu
toho sobě vážil, s Tychonem de Brahe. Seznámili se spolu v
Řezně. Den, kterého se sešli, počítal Hájek za nejpříjemnější
svého života. Když pak později Brahe přinucen byl opustiti
otčinu, vyjednal Hájek, aby od Rudolfa II. povolán byl ke
dvoru (1599). Spolu jali se nyní v Praze a v Benátkách
konati hvězdářská pozorování. Ale nedlouho Hájek užil toho
potěšení. Na poč. 1600 upadl v delší nemoc, která 1. září
životu jeho konec učinila. Tělo jeho pochováno v kapli bet-
lemské (St. Un. 206). Jiří Carolides, Jan Campanus a j. opě-
vali smrt jeho; M. Bacháček pamětní řečí jej oslavil (Pelcel
Abbild. III, Smolík v Živě 1864).

1. Minucí a pranostiky 1549—1570. Srov. Palacký v ČČM. 1829 a Hanuš
tamže 1862.

2 Vypsání vyznamenáním jedné i druhé komety, kteréž vidíny byly
března a dubna měsícuov. I. t. 1556. V Pr. 1556 (IV. 749). Ded. místokan-
cléři Zikm. Heldtovi z Kementu (Živa 1864).

3. Výklady na proroctví turecké. V Pr. 1560 (IV. 794). L. 1576 přiti-
šteny k Mirotického spisu o Turcích (IV. 307).

4. Herbař, jinak bylinář Petra Ondřeje Mathioly. V Pr. 1562 (IV. 876).
Na vydání 1558 povolili stavové 250 kop gr., ostatek nákladu opatřen dary
císaře, areiknížat a osob z panstva, z rytiřstva a z měst. Srovnej Sternberg
Pflanzenkunde in Böhmen I. 123—133 a II. 46—99.

5. Tabule dlanosti dne a noci k spravování orloje. V Pr. 1575 (IV. 764).

6. O nékterých předelých znameních nebeských a úkazích v povětří, a o kometé t. r. 1580 vypsáni. V Praze 1580 (IV. 794). České to vydání latinského spisu Apodixis de cometis. Obsah v Živě 1864.

7. Spis proti Hederikovi 1580.

Hájek z Hodětína Jan, jeden z milcův krále Václav-
vových, 1410 byl purkrabím na hradě Protivíně v Prachensku,

216

Hájek z Libočan.

1411—1412 podkomořina moravským a 1413—1414 českým (Arch. C. VI. 22—25). L. 1413 když král Václav obchvatil dal hrad Skálu u Přesť, na kterém se Půta z Skály byl zavřel, sepsána od Hájka „práva vojenská“ a tu před hradem skrze písaře vojenské prohlášena. L. 1414 úřad podkomořský směnil s povoláním mistra kuchyně královské (magister co-quinæ domini regis). L. 1416 v Praze od Čitora z Dědibab koupil dům na celetné ulici, tu kdež nyní stoji hostinec u zlatého anděla (Tomek Zákl. I. 164). Roku následujícího opet převzal podkomořství na Moravě, i držel je tuším, až mu 1419 král dědičné zapsal hrad Písek se vším příslušenstvím v 500 kopách a na městě Písku 50 kop berně, aby hradu tím lépe mohl chovati (Arch. Č. II. 185). L. 1420 byl purkrabím na Zvíkově. Po smrti sestry, Jitky Dlúhomilové, 1421 připadla naň ves Olešná pod Načeradcem, jejížto příjmy brzo potom zapsal za dluh, pro potřeby královy učiněný (ib. I. 164, II. 54). Dne 10. září 1424, jsa ještě na Zvíkově, vedle Oldřicha z Rožmberka v příměři vstoupil s stranou táborskou (ib. III. 246). Od té doby osobnost jeho mizi s veřejného dějistě. Zemřel buď koncem 1429 anebo počátkem 1430, jelikož 1429 ještě se jmenuje majetníkem dotěcného domu prazského, kdežto k l. 1430 již čteme: „domus alium domini H. de H.“

České zřízení vojenské či vlastněji „práva vojenská“. Rkp. v archivu staroměstském. Otiště. Palackým v ČČM. 1828 a ve Výb. II. III 244.

Hájek z Libočan Václav, potomek rodiny vládycké, jejížto jiný člen, Jindřich, vyskýťá se v tituláři 1534. Vychován byl v utrakvismu, ale přestoupil k církvi řimské, odkudž jej pak nazývali apostatou. Studia svá nejspíše konal v Ingolštadtě, obecném to tehdá učilisti katolické mládeže české. L. 1524 již byl knězem; od toho zajistě roku v klášteře poustevníkův-augustinianův u sv. Tomáše na Malé Straně msi sv. sloužíval a kázaní činíval. Přitom držel faru rožmitálskou na podacím Zdenka Lva z Rožmitálu, i účastnil se delání hor příbramských, veda zejména účty tczířské. L. 1527 přízní osob svetských a na spůsob jakýs nezcela kanonický stal se děkanem na Karlšteině. Nástupce jeho v Rožmitále a osada tamní měli příčinu sobě doň stěžovati, že prý více bral než zasloužil, že při faře nezanechal tolik nábytku, jakož k němu byl přistoupil, ano že odvezl

Hájek z Libočan.

217

nekteré věci, ježto byly majetkem kostelním. Pan Zdeněk Lev, na něhož žalobá o to vznesena, 31. července 1527 listem Hájka vyzval, aby „takovou věc k nápravé přivedl, pokudž jest za slušné“ (Palacký v ČCM. a Vinařický v ČKD. 1864). Současně i Hájek na statku svém škodu utrpěl „pobráním“ skrze Hynce Zeydlice z Schönfeldu. Ačkoli pře o to mocnou výpovědí Karla knížete z Münsterberka a Jana z Wartemberka byla zkoncována, jal se Hájek v list. 1527 znova tím hýbati: ale soudem zemským půhon byl zdvižen a on k zapravení útrat soudních odsouzen (ČCM. 1864, 99). L. 1528 nesnáze měl s rychtárem pražským Matéjem Boršíkem, kterýž jej v domě Václ. Kozla jal, uvězil a v sedm kop gr. šacoval. Tentokráte ujal se ho soud komorní, obeslav Boršíka, aby Hájkovi z obvinění práv byl (ib. 110). L. 1532 nastalo mu několik rozepří pro hanlivá slova, jimiž jeho Petr Bukovský z Hustiřan a po něm Endres krejčí nařknuli. Podobného cos bylo příčinou nesnází, jež měl s Kateřinou z Komárova a na Pěčíně, manželkou purkrabí karlsteinského Jana Bechyně z Lažan (ib. 102). Rok nato dal se Hájek svésti k jednání, ježto upřímo čelilo proti zákonům církevním. Nejv. sudí Jindř. Berka a podkomoří Wolfhard Planknar si z roztržek nějakých v správě kostela vyšehradského vzali příčinu k neo-právněnému vměsování. Proti vůli administratora arcibiskupstvi a kapituly vyšehradské administratorem ustanovili Hájka (Pam. 1859, 326), kterýž půvinnost tu na se přijal, ale zanedlouho k rozkazu královskému „cum rubore et verecundia odstoupiti musel (Bor. II. 51). Tak zbaven nejen administrace, ale ještě před uplynutím 1. 1533 vyhoštěn i z Karlšteina, spůsobem nehrubě cestnějším. Co se přihodilo při tom, z pramenův určitě nevýsvitá. Nepochybně, že od kapituly pražské byl ssazen. Purkrabí karlsteinský vzal jej na závazek a dal ho vyvésti z hradu (ČCM 1864, 107). Od té doby usadil se na stálo u sv. Tomáše, koupiv si dům na gruntech klášterských, ku kterému si vyprosil 1539 na konventu, že mu bezplatně dali zahradu nadto pak pro osobu jeho placení úrokův i z domu i z zahrady jemu odpustili (zápis v inventáři klášterním). V Praze jsa, pomýšleti počal o sepsání kroniky české. První k tomu podnět podán zprávou, že se Kuthen chystá k podobnému dílu. Při ústěpačné a svárlivé povaze Kuthenově není se čemu diviti, že

218

Hájek z Libočan.

zpráva ta mohla mezi katolíky i starověrnými utrakvisty vzbuditi obavy a pobídnouti je, aby sami hleděli předejíti. Nejv. sudí Jindřich Berka, místosudí Jan Hodéjovský, Petr Bohdanecký z Hodkova, král. prokurator Petr Vencelík z Vrchovisf, zvláste pak Mr. Brikeč z Licka spojili se, aby Hájka, kterýž bezpochyby už předtím materialie nějaké byl sbíral, pohnuli k psaní a dáleji ho v tom podporovali. Vencelík vymohl při stavích, že Hájkovi vydávány přepisy z desk zemských, kteroužto prací tři písářové zaměstnáni. Psáno též ke všem purkrabím, hejtmanům a méstským raddám, aby zprávy dějepisné zasilali. Sám Hájek se obracel k osobám v úřadech postaveným, jakož jeden list takový k purkrabí kralohradeckému, Janu Litoborskému z Chlumu, zachoval se podnes (Pal. Würdigg). Z jara 1539 spis byl hotov, a Hájek 27. máje opatřen majestátem na desetileté výhradní vydávání. Zároveň za censory či korrektory ustanoveni sou: nejv. sudí Jan z Lobkovic, místosudí Jan Hodéjovský a Heřman Sedlecký z Dubu, „aby na té kronice s pilností poseděli, ji bedlivě přehlédli, a cožby v ní nepořádného našli, to přetrhli a vymazali.“ Zvláštní tato péče méla dvoji účel, jednak odstranění všeho, coby z tehdejších příčin politických bylo závadno, jednak zamezení všeho s jiných stran vměšování. O tom, co od korrektorův Hájkovi zabráněno, zajímavé jest podání, v Slavatově historii zachované. „V tom, co se Žižkovské a Mr. J. Husi bouře, jako také (od počátku té rozbroje) obecného regimentu a řádu dotýče, jaký by sám v sobě byl, jakou moc králové měli, kolik stavův před tou bouří české království mělo, kdy stav duchovní udušen, jakou předností mezi stavy byl poctěn, kdy zemské úřady osoby do nich vsazené za dědičné sobě připisovati počaly, který král a od kterých stavův k tomu byl přiveden, že jest stav duchovní některých úřadův zemských zbaven a z počtu stavův vymíšen, kterého léta též úřady zemské za dědičné rozdati a zanechati (král) musel: to vše jest naprosto pominuto, nepochybné ne tak autora, jako korrektorův příčinou. Neb čehož tak v té kronice od počátku nadepsané bouře a proměny dotknuto jest, to se velmi choulostivé stalo. A skrze to od některých týž Hájek castratus neboližto vykleštěným jest nazván.“ Pokusy o to, aby kroniku pod svou censuru dostali, učiněny nejprv od konsistoře podobojí, potom od obec-

Hájek z Libočan.

219

ních radd pražských. Konsistoriáni, sotva že o dokončení zvě-
deli, poslali k Hájkovi, ať prý jim ji k ohledání ukáže. On
ovšem vyslané tím odbyl, že k tomu jiní jsou korrektorové zří-
zeni; jen to, co strany Mr. J. Husi sepsáno, předložil jim, v
tom pak oni nic neshledali závadného. V máji 1541 Staro-
méstři a Novoméstři, pozvavše i administratora Mr. J. Za-
hrádku, sešli se na radnici staroměstskou, i učinili dotaz k
purkmistru, že slyší jakoby kn. V Hájek -apostata- nějakou
kroniku českou k ublížení strany podobojí, a tudiž i méstům
pražským k potupé spisovati a vůbec vydati chtél. Načež když
purkmistr dal odpověd přisvědčující, obrátili se k administra-
torovi, kterýž oznámil, co se u věci té od konsistoře bylo u-
činilo. Poradivše se pak, na tom zůstali, aby k přehlednutí a
k zkorrigování té kroniky po čtyrech osobách z konsistoriá-
nův i z mistrův kolleje Karlovy voleno a k těm i z Praža-
nův několik osob přidáno bylo. Čas a den k tomu jmenovati
měli Pražané, sjednajíc se napřed s nejv. hofmistrem. Vše
ovšem bez úspěchu (Slav. Hist. díl 35). Co se toto mlelo,
Hájek dávno již k tisku -byl přistoupil. Již 8. pros. 1539
učinil o to smlouvu s Václavem Halašem z Radimovic v ten
spůsob, aby Halaš veškeren náklad vedl. Vynaložené peníze
měl sobě z výtěžku napřed ztrhnouti, a teprv o to, co by
přebylo, jakož i o dřevořezy, měl se rozděliti s Hájkem.
Ale nehrubě se o to staral. Zavdav „čtyry zlatá, aby se
figury řezaly, ze země vyjel, dav se v jiné do Polska
handle" Tim se věc prodlila až do sv. Jana Křt. 1540. Ale i
tu napořád vázla. Kněhtiskaří, Jan Severin a Ondř. Kubeš,
nedostávajíce platu, chodili o to na Hájka; ten je odbýval, že
prý Halašových peněz nemá. I šli spolu o pomoc k Janovi z
Lobkovic; ale pán nevěděl jiné rady, než aby prý se Hájek
v peníze někde vdlužil a sám náklad hradil. Toho uposlech-
nuto. S půjčkou od Adama Vrábského mohla se práce, na čas
zastavena byvší, dále vésti, tak že v pol. října 1541 tisk byl
dokonán v 1000 exemplářích. Prodlení to k samému konci z
nemalé části zaviněno požárem malostranským 2. června 1541,
kterým i „něco té kroniky shořalo", tak že Kubeš potom
musel některé archy znovu tisknouti. Ostatek s škodou svého
statku ochránil Hájek, jemuž při tom shorel i díl presu kneh-
tiskařského. Hned po dokonání tisku nastaly nové rozstrky.

220

Hájek z Libočan.

Hájek nucena se viděl poháněti Halaše, že mu účtu činiti a
držeti nechce. Ujmu epozděním tisku vzatou kladl sobě za 50
kop gr. Do rozhodnutí rozepíre této veškeren náklad kroniky
složen byl pod zátvorem ve sklepě domu řečeného „ve vápenici",
jenž patříval Jindřichovi Berkovi († 1541) a potom
Lorencovi Šlikovi připadl. Halaš ke sklepu druhý zámek na
skobu zavěsil. Nový majetník domu, maje sklepu sám zapotřebi,
kázal Hájkovi, af jej vyprázdní. Že však pro zámek Halašův
vjíti nemohli, zašli napřed k nejv. hofmistrovi, a teprv když
tento povolil, aby zámek srazili, Hájek zásobu celou vybral,
vázati dal a prodávati začal. Halaš, vida naději svou zmařenou,
napřed vedl stížnost u raďdy staroměstské, chtěje Hájka sta-
vuňkem přinutiti, aby mu knihy vydal. I byly následkem
toho na radnici zavedeny výslechy, ježto však pro Halaše zů-
staly bez úspěchu. Tu Halaš i Hájek stížnosti své vznesli na
krále, kterýž k vyrízení jich za kommissáře určil nejv. purk-
rabí a nejv. sudí; ti pak več podali na smluvčí, Melichara z
Ostrovačic, Jiříka Strakonického z Ploškovic a Vita Lisov-
ského z Průchodu. Výpovědi smluvčích 4. pros. 1542 ustano-
veno, aby Halaš dal Hájkovi 25 kop gr a tento na obrat
vydal mu knihy. Ale Halaš na výpovědi té přestati nechtěl,
tak že nového smlouváni bylo třeba. Od smluvčích konečně
12. ún. 1543 Hájkovi dáno za právo, Halaš pak pro nezbednost
svou „zůstaven na milosti královské“, t. j. k potrestání odevzdán
(ČČM. 1860, 1861 a 1864). Mezitím nebyl Hájek bez jiného
zanepráždnění soudního. Jan Benátský z N. M. pražského po-
stoupil mu pohledávku jakous za židem Abrahamem. Jelikož
tento z Čech ušel, jal se Hájek poháněti Zalmana Munku a
veškerou obec židovskou v Praze, jakoby mezi nimi všemi
byla společná ruka; ale ničeho nespořídil (ib. 1864). Zásluha,
kterou si přičítal z sepsání kroniky, 1544 k odměně přivedena
tím, že mu císar udělil proboštství boleslavské (Bor. II. 50).
Ale netrvalo dlouho, a Hájek i na novém tom postavení svou
vinou vpleten ve svízele. Arnošt Krajiř 1545 zajmouti dal
kmetičnu prelátův boleslavských, která z čarování byla viněna.
Děkan kapitulní Zigmund ujal se své poddané a rychtářům
z rukou ji vytrhl. Z toho vzešly nemalé nepohody, až děkan
pro výtržnost a výboj soudem zemským odsouzen do věže
(ib. 24). Tehdá administrator arcibiskupství žádal, aby Hájek

Hájek z Libočan.

221

co probost podle povinnosti své stál s dekanem a mluvil od
něho před soudem proti Krajířovi. Ale Hájek nechtěl toho
žádným obyčejm učiniti, zastíraje se tím, že té pře nic není
vědom, že se dekan s ním neradil, když chtěl takovou věc
před se bráti, a protož že on té pře jeho vyvozovati neumí
a s ním nestane. A nestál. Za tuto neposlušnost vydána naň
klatba: zastavili mu sloužení mši a zapověděli mu všecky ko-
stely pod jednou. A když před kapitulou o zrušení klatby
stával, žádný z katolikův státi s ním nechtěl „chyba Wolfa
Šmečanského“. Za to se ho ujímali někteří Bratři, jako Jin-
dřich Domousický a Lorene Šmele. I nepuštěn z té klatby až do
příjezdu králova (Červenka hist. 326). Po všecken ten čas, co
se stal probostem, do Boleslavě skoro ani nepřijel, nereči-
aby tam byl přebýval, jakož toho zákon církevní požaduje,
ačkoli dobře dbal uživati důchodův proboštských. Vymlouval
se v tom stále, že ho při kostele sv. Tomáše potřebují co ka-
zatele. Při tom i mezi kanovníky boleslavskými pořád pletichy
kul, aby prý tam nezůstávali a povinnosti svých nechali. Tu
konečně vzmužila se kapitula pražská 1547 k rozhodnému
kroku: žádalaf krále, aby Hájka buďto k šetření residence
přiměl anebo proboštství s něho sňal. V přípise jejím vy-
niká všecka hořkost, jižto Hájek dávním svým počínáním
byl rozplodil. Od dvaceti let pořád prý předpisům kano-
nickým vzdoruje, ruše řád a poklid kostelův. S pomoci
přiznivčův světských nestydí prý se po scestích nekanonických
truditi ústavy církevní, jakož toho důkazy dal na Karlšteině
i na Vyšehradě. Vůči hrozícímu nebezpečenství Hájek již se
ohlédal po jiném opatření. Zároveň s Mystopolem 1548 doža-
doval se proboštství kolleje všech svatých, posud jen mistrům
pražským vyhrazeného (ČCM. 1847 I. 626), ale konečně, vida
nezbyti, předce se pokořil. Počátkem ledna 1549 spatřujeme
jej, an před administratory arcibiskupství a v přítomnosti ka-
novníkův boleslavských skládá účty (Bor. II. 112). Poslední
svá léta ztrávil v Praze v klášteře dominikánek u sv. Anny
na St. M., kdež 9. března 1553 život svůj dokonal, jméni
svého zanechav klášterním pannám. Pochován tam v kaple a
nad hrobem jeho přibito z prken epitaphium s erbem jeho a
nápisem, zvláštní latinou složeným: Cujus labore chronica
scripta est bohemica, volumen ingens, antea tam diligenter

222

Hájkovy kroniky prodlužitel.

nemini est absolute conditum, Venceslaus Hajko presbyter
in hoc sepulcro conditur: quidcat in Christo sinu (Slav. l. c.).

1. Kronika česká. V Pr. 1541 (IV. 418). Ded. Ferdinandovi I. Podruhé v Pr. 1819 péčí Jana Ferd. z Schönfeldu. Nemecký překlad od J. Sandela v Pr. 1593, v Nornberce 1697 a v Lipsku 1718; latinský od piaristy Je-viny, jejž Dobner 1762 s rozborem kritickým vydávati počal.

2. Kniha o ohni v Mónsím Městé pražském, na hradě sv. Václava a na Hradcaech 1541. V Pr. 1541, pak 1614 nákladem Vavř. Žežhule (ib.).

3. Ant. de Rampigolis. Bibli zlatá. V Pr. 1543 (IV. 672).

4. Suář Mr. Vavř. z Březové. V Pr. 1550 (II. 165). Ded. Vilémovi z Víckova na Cimburku, nejv. hofrychtěři. Srov. ČCM. 1862, 239.

5. Solfernus, od Hájka v řeči obnovený, vydán v Pr. 1553 od Sixta z Ottersdorfu (III. 900). Korrektoři: kn. Valentin Zák děkan kostela pražského, kn. Jan z Puchova administrator, ku. Jan Mystopol a podkomoři J. Dubanský z Duban. Ded. Wolfovi z Viesovic, nejv. písáři.

Hájkovy kroniky prodlužitel jména neznámého, nar. 1634, studoval co seminarista u jesuitů v J. Hradci. L. 1647 co student hrál v komedii, kterou regent seminářský Kr. Pezeldus na zámku provedl Adamovi Slavatě. Později, jsa obytem v Kr. Hradci, odhodlal se k tomu, aby tu, „kdež V. Hájek svým letům ukrojil a psáti přestal, v českém nápodobně jazyku jeho zastal a nápotomních časův léta, v dobrý řád spořádaná, českému čtenáři, ku potěšení celého slovanského jazyku v známost uvedl.“ L. 1688 dospěl k l. 1546, a tím prace jeho zavřena. — Srov. Beckovský.

Rkp. prvné 96 listův (nékolik nyní vyrváno) v bibliothéce ústavu theologického v Kr. Hradci. Výňatky v ČCM. 1845. Užil Březanův život V. z Rožm.

## Hájský J. viz Taciturnus.

Halaš z Radimovic Václav, potomek zemanské rodiny uherské, v Čechách u Tábora usedlé. Obytem byl v Čáslavi, kdež 1534 a 1536 koupil domy a rodinu svou choval (Sedláček Čásl. 192). Sic jinak zanášel se obchodem a vůbec podniky peněžnými; z těch nejznámější bylo nakladatelství kroniky Hájkovy pro spory o to vzešle.

Jméno Halaš je małarské: halas-rybný, halász-rybár. S tím se shoduje
také erb Halašovský, jenž jest sak čili četen rybářský.

Halecius Jakub, rodem z Týna Dobrohostova (Horšova),
kněz podoboji a koncem XVI. věku farař v Klecanech.

Ožázky, kteréž syn boží Kr. J. vydával na doktory a zákonníky, když
byl v letech 12. L. 1593 (IV. 1469- Klíč 73).

Halecius Jan, kněz podoboji, duchovním správcem byl

Hanč.

223

v Nimburce. Odtud 1624 vypovězen, uchýlil se do Žitavy, kdež vydal kázaní, česky a německy sepsané (Pescheck Exul. 72).

Br. Halicaeus Šimon pracoval při Br. Zachariáši Soli-
novi v tiskárně kralické. V Novém Zákoně 1596 vydaném na
l. 299 jméno jeho naznačeno začátečnými písmenami S. H.
(IV. 1181).

Hally Pavel Petr, kněz katolický, 1649—50 sepsal
sbírku kázaní nedelních a svátečních, ježto se rukopisem cho-
vaji v univ. bibl. prazské (XVII. C. 46).

Hammerschmied Jan Florian ze Stoda, nar. 4. máje 1652, studia konal v Klatovech a v Praze. L. 1677 vysvěcen na kněžství i poslán za kaplana do Budějovic, odkudž se 1680 stal farářem v Kameném Újezdě. L. 1695 povýšen na děkanství klatovské, později pak povolán k rektorství semináře pražského. Dosáhnuv doktorství sv. písma, 1698 vyvolen kanovníkem na Vyšehradě a touž asi dobou i v Staré Boleslavi. Mimo to vyznamenán protonotářstvím apoštolským a zlatým křížem. L. 1710 přejal faru P. Marie před Týnem a provedl 1713—1721 všeobecnou opravu kostela tamního, při čemž pohřichu zmařeny památky z dob utrakvistických, co jich ještě po vyzkúzení Kotvově zbývalo (Pam. 1855, 55). Záhy se začal obírati církevní historii českou. Od 1685 do 1723 vydal jedenácte kněh větším dílem latině psaných, jmenovitě děje kláštera svatojirského, děje kostela vyšehradského a Prodromus gloriae Pragenae, nejvážnější to všech prací jeho. Krom toho zůstavil drahně děl rukopisných, jichž seznam v ČM. 1834 (Ruffer hist. vyšehr.). Zemřel 4. ledna 1735.

1. Historie klatovská. V Pr. 1699 (V. 329).

2. Praha stará pod figurou krásného mládence. Rkp. v univ. bibl. pr. (ib.).

3. Krátký výtah slávy kostela vyšehradského. V Pr. 1700 (V. 422).

4. V Praze blaze, kdo má peníze. V Pr. 1715 (V. 329).

5. Allegoria. Proteus felicitatis et miseriae čechicae (verse latinsko-
české). V Pr. 1715, 1817, 1829, pak ve Vidni 1860 ve Veselém čtení (V. 230).

Hampl Josef Matys, kněhtiskař pražský 1700—5, načež
vdova jeho Anna Voršila 1706—8 závod jeho dále vedla.

Hán Josef, jesuita, 1736 vydal kázaní o novém svátku plzenském učiněné (V. 985).

Hanč (Hancz) co alumnus semináře brněnského 1782
účastnil se překládaní Noaillova „Svatého denního pořádku“ spo-
lečné s Pernšteinerem, Daubravským a Kvapilem (VI. 2284).

224

Handl.

Handl Jiřík, knchtiskar v Olomouci osedlý a od 1597 u vydávání kněh českých činný. L. 1610 naň a Jana Milichthalera kardinál Dietrichstein vedl stížnost píri městské raddé olomoucké, že prý vydává evangelická kázaní pohřební a zpevy, proti čemuž se Handl ohradil tím, že mu od stavův povoleno bylo tisknouti spisy katolické i evangelické (D'Elvert Beitr. 44). Po smrti Jiříkové veden byl závod jeho 1617—18 jménem dědicův, až k letům dospěl syn Matyáš, kterýž 1617 k církvi katolické pristoupil (ib. 47). Poslední u Matyáše tištěné knihy mají letopočet 1623, kdež i tiskárna handlovská obecnému podlehla zákazu tiskáren na Moravě.

Hanke z Hankenšteina Jan Alois, pseudonymem Jan z Kohoutovic, Holešovan, nar. 24. máje 1751. Studoval v Kroměžíri a v Olomouci, načež se stal hospodářským úředníkem postoupně na panstvích odravském, hranickém, lipnickém, bystrickém pod Hostejnem a napajedlském. Seznámiv se v Napajedlech se Sonnenfelsem, tak jím byl dojat, že nechav hospodářství, odebral se do Vídně, aby studoval práva. Vedle toho zabýval se dějepisem a filologií. Tehdá podal studijní kommissi promemoria: „Betrachtungen über die Nothwendigkeit eines Lehrstuhles der böhm. Sprache u. Literatur in Wien.“ L. 1777 stal se kustodem univ. bibliotheky v Olomouci a zároveň professorem českého jazyka na tamní šlechtické akademii. L. 1778 povolán za aktuáře k studijní kommissi brnénské a 1785 za bibliothekáře do Olomouce. Tu vzloženo naň, aby prohledl knihovny všech zrušených klášterův na Moravě a v Slezsku. L. 1791 dáu na odpočinek. V uznání zásluh svých 1796 obdařen šlechtictvím s přídomkem „z Hankenšteina.“ Zemřel 26. března 1806 v Prostějově. Většina spisův jeho psána německy (D'Elvert LGesch. 270).

1. Dějiny olomoucké v l. 1642—1650 (V. 314). Rkp. v museu moravském.

2. Empfehlung der böhm. Sprache u. Literatur. Wien 1782 a 1783 (D'Elvert l. c. 272).

3. O vyzdvižení roboty. V Brně 1787.

4. Překlad listů Pliniových (VII. 916). Rkp. v museu moravském.

5. Lapidární epigrafy na arcivévodu Karia, č. a lat. Ve Vídni 1802 (VI. 1050).

6. Mravné průpovídky, pravdivými příklady utvrzené. Od Jana z kohoutovic. V Nikolšpurku 1804 (IV. 1294).

Hansfolk viz Fölk Jan.

Hanus z Kronenfeldu.

225

Hanuchna Jiří Antonín, děkan v Dobrušce, sepsal „Rozmlauvání Vita s Jakubem o věcech k spasení potřebných“ ve verších, jež vydáno v Pr. 1695 (V. 176).

Hanus (Haanuss) František Antonín z Vysokého Mýta, kněz katolický, v Pr. vydal dvě modlitební knihy: „Chlebové posvátní“ 1780 a „Taužebná voláni k Hospodinu“ 1783 (VI. 2210), pak v dědictví svatováclavském:

Křesťanské katolické odpovědi na otázky o dokonalosti atd. arcibratrství vel. svátosti oltářní (v seznamu Tomsové 1790).

Hanus (Hanussius) z Kronenfeldu Jiří, rodem z Landskrouna, kdež otec jeho Jan Vysokomýtský, známý svou dobou básnik latinský, pobyvší 1540 s Václ. Arpinem a M. Collinem ve Wittemberce (Procházka Comment. 272 a 289), zastával úřad rektora školního. Spolu s bratrem Pavlem studoval v Praze, načež se oba obrátili k učitelství, Pavel na Vratslavi, Jiří ve Vys. Mýtě. Tu se Jiří 1587 co kantor oženil s Reginou, bohatou vdovou po Dan. Frankovi (Lib. don. nuptial. I. 83). Krátce potom obrátil se k duchovenství. Byv asi 1590 od arcibiskupa pražského vysvěcen (Slav. Pam. I. 294), uvázal se v děkanství vysokomýtské. L. 1596 dožadován byl od Hradeckých, aby přejal tamni arciděkanství (Švenda Ž. Obr. V. 6), ale neučinil toho. L. 1598 sedláci vratslavští zavraždili mu bratra Pavla, kterážto událost od básnikův pražských latinskými elegiemi opěvána (Epitaphia in obitum P. Hanussii. Pr. 1598). Příštího roku povolán kn. Jiří ke sv. Jindřichu na N. M. pražském. Campanus, jsa na tamní škole rektorem, spolu s jinými soudruhy vydal k uvítání jeho: „Vota et gratulationes“ (Pr. 1599), téhož pak roku věnoval mu svá „Epitaphia diversis hominibus a. 1599 ex hac vita in meliorem translatis“ (Dlabač 32, 63, 71), jakož obratmo kn. Jiří podobný spis svůj byl dedikoval Campanovi 1591. Asi 1600 oženil se kn. Jiří podruhé s Mandalenou, vdovou po kn. Jindřichu Kocianovi. Ale již 1602 rozloučil se s osadou svou, odebíraje se na faru do Postoloprt (IV. 1615). Po dvou letech navrátil se zase do Prahy, přijav faru u sv. Mikuláše na Malé Straně, na které zůstal až do smrti, ačkoli se oň 1608 Hradečtí opětně ucházeli (Švenda Ž. Obr. V. 148). Tu proslavil se co výmluvný kazatel, i podařilo prý se mu mnoho jinověrcův převésti k české konfessi. Nejvíce hluku spůsobil o připisované jemu

Rukověč, k děj. lit. č.

15

226

Hanus z Kronenfeldu.

obrácení karmelitána Kasp. Felixe Cetliciusa z Olomouce, který se potom stal némeckým kazatelem na N. M. Když stavové podo boji vždy určitéji na svobodu náboženství nastupovali, od strany pak vládni pomocí konsistore, starověrnými kalisníky obsazené, o obnovu utrakvismu proti směru luterskému pracováno, a sporem tím mysli, čím dále, tím více se jitřily, přišel 28. máje 1609 kn. Jiří spolu s třemi jinými faráři pražskými do sněmovny, aby se osvědčení konsistore v loni učiněného odřekli a svého při konfessi české setrvání dotvrdili (Slav. Pam. I. 293). Zato, když konsistor přesla do rukou stavův, Hanus povolán za assessora. A když ještě před zavřením sněmu t. r. v Betlemě jáhnové bratrští, Jan Rosa, Eliáš Akoncius, Petr Cefas a Jan Brosius u přitomnosti defensorův a konsistoriánův byli ordinováni, tu kn. Jiří, na místě nepřítomného tehdá administratora E. Šuda, na knéží ty vedle seniora Br. M. Cyra ruce vzkládal (Ohláše / 55). V rodiné své nebyl šťasten. Paní Mandalena a 1607 i dcera její Benigna mu zemřely. L. 1610 potřetí se oženil s Dorotou pozůstalou dcerou po Jiříkovi Rytšovi, sousedu vysokomýtském (L. don. nupt. H.), ale syn jejich, „jucundissimae spei et optatissimae indolis puellulus Johannellus“, 1611 a brzo po něm tuším i matka, na věčnost se odebrali. Všecky skoro ty události provázeny latinskými i českými básněmi (IV. 189 a 194. Klič 52: „In laudem G. Hanussii Ode“). L. 1611 zařídil si kn. Jiří tiskárnu i jal se provozovati vydávání kněh. Mimo jiné 1613 vytiskl i sbírku svých výtvorův poetických „Epigrammata“. Na podzim t. r. prodal však tiskarské náčiní Oldř. Valdovi, kterýž mu poslední část kupní sumy (35 kop) splatiti měl o třech králích 1614. Příčina prodeji tomu byla těžká nemoc, ve kterouž Hanus upadl. Poč. listopadu učinil dvoji pořízení, jedno listem do Vys. Mýta (Kniha ksašt. vys.-mýtská I. 44), druhé u konsistore. Za hlavní dědice ustanovil matku svou Dorotu, sousedu vysokomýtskou, vůbec „stará rektorka“ zvanou, a po ní bratrovce svého Jiříka. syna Pavlova. Mimo to učinil odkazy universitě (24), konsistoři (20) a úředníkům při kostele sv. Mikuláše (55 kop). Těmto přidal i „bibli nově vytistěnou a obnovenou; ta aby v chrámě Páně vždycky zůstávala a od správcův církevních užívána byla.“ Rok potom s životem se rozžehnal. Byla zajistě závět jeho 18. list. 1614 v konsistoři

Harant Jan Jiří.

227

prohlášena. Přídomek „z Kronenfeldu“ měl společné s pražskou rodinou Coelestinův, která jej, bezpochyby krátce před smrti, přijala v erbovní strýcovství. *)

1. Vypsání zemětřesení 23. pros. 1595 v okolí vysokomýtském. V Pr. 1596 (IV. s. 38).

2. Kázaní na odchodné. V Pr. 1602-IV. 1615.

3. Deset zaslíbení božích o Messiášovi. V Pr. 1610 a 1612 (ib. a 1393; Klíč 49).

Hanzeli Václav František, knéz katolický, farároval někde na podacím hr. z Millesima, i popsal zázračný obraz P. Marie, rodině té patřící.

Tištěno v K. Hoře 1737 (V. 989).

Hanzelius Lukáš, Moravan z Lisic, knéz katolický počátkem XVII. veku.

Rozjímání a píseň o marnosti, pak kázaní nad A. M. Vencelíkovou z Malovic († 1615). Při spise „O proměnách“ (IV. 1714 a 1908).

Hanzlinius Mikuláš z Melníka studoval v Praze, kdež s 1306 jmenuje mezi alumny. Prvé než se stal bakalářem (1607), poslán co přední správce ke škole u sv. Barbory v K. Hoře, kdež setrval až do podzimka 1608 (ČM. 1845, 637 a 1848. I. 183). Později dosáhl mistrstvi svob. umění i zřízen knézem evangelickým, načež duchovní správu vedl v Chyšech (Ohláš. 141). L. 1624 odebrati se musil do Sas, i usadil se v Perně. L. 1631 vrátiv se do Prahy, účastnil se synody, která pod předsedáním Martiniovým odbývána byla v kolleji Karlově o obnovení dávnéjsího stavu věcí (Tomek Un. Pr. 263). Po zmaření výpravy Arnheimový šel opět do Sas i byl 1633 s J. Regiem sbírat almužen v Hollandu a v Anglii. Spolu s ním sepsal apologii, kterou podali belgické konsistori v Londýně a asi 1634 i česky uveřejnili. (Viz o Regiovi).

Harant z Polžic a Bezdružic Jan Jiří, Krištofův bratr, sezením na Velkých Hosticích a Habarticích. S Krištofem a třetím bratrem Adamem rozdělili se 1608 o statek, po matce a otci zděděný. V povstání měl účastenství, ale nesčekav následkův bitvy bélohorské, i s manželkou, Lidmilou Příchovskou, do Sas se odebral. Později žil v Hofu na území baireutském. Tam 1638 do němčiny přeložil cestopis bratrův. Překlad ten

*) Nevla-tní jeho syn Jakub Kocian byl primatorem a cís. rychtářem ve Vys. Mýtě; syn tohoto 1659 psal se též „z Kronenfeldu.“

15*

228

Harant Krištof.

1678 v Normberce pod titulem: „Der christliche Ulysses“ a s dedikací cís. Leopoldovi I. vydán od syna jeho Krištofa Víláma, kterýž 1642 do služby císařské vstoupil a 1691 co generál jízdy a velitel v Čechách zemřel.

Prvopis překladu popsán od Dr. Edm. Šebka v Mitth. des Vereins f. d. G. d. Deutschen in Böhmen XII. 6.

Harant z Polžic a Bezdružic Krištof, syn Jiřího na Klenovém a Marianny z Janovic, nar. 1564, za mládi nabyl znamenitého vychování slovesného, hudebního a šlechtického. Výbornou mu školou byla služba na dvoře Ferdinanda Tyrolského, kamž 1576 co chlapec dvanáctiletý dán byl. V komostvu umění milovného arciknížete procestoval Vlachy i Německo. Po smrti otcově 1584 vrátil se do vlasti, a usadiv se v Touškově nade Mží, za manželku pojal Evu Černínovou. Ve válce turecké 1591-97 nemohl oseděti doma i vydal se 1593 s jinými pány českými do Uher, kdež v čele jednoho oddílu Čechův po několik let bojoval. Přijeda 1597 zase do vlasti, přijat byl u dvora velmi laskavě a roční mu plat vykázán; ale v domácnosti byl jej zatím stihl zármutek úmrtím manželčiným. Chtěje se zotaviti, smluvil se s Heřmanem Černínem o cestu do Orientu. Dne 2. dubna 1595 z Březnice vyjeli a 3. září byli v Jerusalemě. Odtud dali se 16. září přes Damiettu do Kaira, z Kaira pak na Oreb, Sinaj a horu sv. Kateřiny. Přeživše dosti nebezpečná dobrodružství. 3. list. vypluli z Alexandrie, a 26. pros. přistála loď jejich v Benátkách. H. Černín z Benátek přidružil se poč. 1599 k posel ství, kteréž čtrnáctiletou arcikněžnu Marketu co nevěstu Filippa III. zprovázelo do Španěl, Harant pak, jsa dlouhou těžkou nemoci vysilen, ještě některý čas zůstal dilem v Benátkách, dilem v Padue. Teprv když dostatečně pookrál, dal se na další cestu. Na Kačicich pozastavil se u Jana Markvarta Příchovského, i setkal se tam z nenadání s bratrem Adamem, od kteréhož, jsa oblečen v habit poutnický, s tíží byl poznán. Potom navštívil dítky své, ježto se od smrti matčiny u tety Lidmily Markvartové na Běle chovaly, ale brzo potom obě dvě zemřely. L. 1600 spolu s H. Černínem a V Slavatou povolán k dvorní službě u císaře Rudolfa II. co komoři nad stříbrem. Tu si takovou dovedl zjednatí přízeň, že již rok na to povýšen na komornictví a jmenován kr. radou. Harant

Harant Krištof.

229

se Slavatou náleželi k nejužšímu kruhu nepřístupného pano-
vníka, sloužice mu, mimo životniho lékaře, sami dva při stole.
Jednou stalo se, že Rudolfovi II. při jidle zaskočilo, až se
dusil a černal. „Pane Harante!“ zvolal lékař, „ráčíte býti
silný pán; vezměte JMC. za obě ramena a otřeste jím, a i na
zádech připomozte!“ Harant se nerozpakoval, a Rudolf, za ne-
dlouho k sobě přišed, bohatě výbavce svého obdaroval, dav
mu 4000 tol. a plat komornický jemu z 600 zvýšiv na 1200
tol. L. 1603 přijat Harant do stavu panského. Tehdá po-
druhé se oženil s Barborou Mírkovskou z Tropčic, vdovou po
Karlovi Škopkovi z Bílých Otradovic, majetníkovi polovice stat-
ku Pecky, která mu věnem přinesla polovici tuto, ale již 1607
zemřela. Přištího nato roku pádem s koně nohu si porouchal,
tak že stálou službu u císaře opustiti musil. Nicméně nepře-
stal náležeti ku komonstvu dvorskému. Když Rudolf II. 9.
července 1609 podepsal majestát na náboženství, odeslán s
listinou touto Harant do české kanceláře. Na podzim za třetí
choť pojal Annu Salomenu Hradištskou z Hořovic. Od té
doby trávil Harant čas svůj aspoň částečně vně Prahy. L. 1611
za vpádu pasovského dlel na zámku manželky své, na Wild-
šteině v Plzensku. Zvěděv, co se událo, nemeškal do Prahy,
aby císaři k službě stál, ale nemoha již po plzenské silnici
projeti, musil se dáti až do Mělníka a odtud teprv po pravém
břehu Vltavy dorazil na St. M. pražské. Thurn, Vil. z Lob-
kovic, Fels, Václ. Vchynský a jiní z stavův úsilovně mu při-
mlouvali, aby při nich zůstal; leč on, nedada se zdržovati,
pospíchal k císaři. Když Malostranšti přišli císaře prosit o
odstranění Pasovských, dáno na Haranta, aby je upokojil. Po
smrti Rudolfově (14. led. 1612) oddálil se z Prahy na Pecku.
Již předešlý majetník, Karel Škopek, velikým nákladem zámek
tamní začal okrašlovati, a v snaze té pokračoval i Harant,
an mezi tím 1614 i druhou polovici statku koupi na choť svou
byl převedl. Štětcem pražského maliře Jana Nováka na stě-
nách komnat i síní vytvořeny obrazy allegorické, mythologické
a historické, poprsí králův českých a držitelův Pecky i s erby
jejich (Pam. 1858, 138). O pohodli slušně, ač bez nádhery,
pečováno. Dostatkem opatřeno zvláště nástrojův k společen-
skému provozování hudby (ib. 38). V sídle tak upraveném
vzal Harant nyní stálý svůj obyt, zanášeje se péčí o hospodář-

230

Harant Krištof.

ství a bavě se hudbou i kresbou. Z příjezného života toho vytržen cestou do Španěl, na kterou se s Oldř. Desideriem Pruskovským z Pruskova, nesa Rudolfovy insignie zlatého rouna, po sv. třech králích 1614 vydal. Jeli přes Normberk, Brüssel a Paříž do Madridu. Vykonav tam úlohu svou. učinil výlet dosti obtížný do Compostelly, načež se z Madridu přes Milán poč. 1615 navrátil do Prahy. Příhody cesty této vy-psal německy, i chtěl spis ten vydati, ale v zmatecích tehdej-šich i úmysl ten i rukopis nazmar přiveden. (Zprávy J. Jiřího Haranta, vydané od Dr. E. Šebka). Politických hnutí zůstal ovšem dalek; teprv 1617 setkáváme se s jménem jeho, když o sněmu tehdejšinu jakožto osoba „z obce stavu panského“ (totiž úřadu zemského nedržící) hlasoval pro přijmutí Ferdinanda II. (Slav. Pam. II. 271). Ale brzo sveden k obratu, kterým výhost dal posavadnímu svému směru i politickému i náboženskému. Vida, že co katolík a bezodporný přivrženec domu královského k žádnému postavení veřejnému se nedopraví, ano pokusy jeho některé, jako o komorní presidentství po Štefanovi z Šternberka, nepříznivě odbaveny, přestoupil k evangelikům a postavil se v řady opposiční. Již o sjezdě v březnu 1619 od stavův ustanoven kommissářem nad lidem válečným v Slansku, v Litoměřicku, v Žatecku a Rakovnicku (Skala III. 85), a v červnu táhl co velitel dělostřelby s Thurnem na Vídeň. Zde rozkazem jeho obrácena děla k oknům hradu císařského; výstřely tam padajícími sám Ferdinand II. v nemalé uveden nebezpečenství. Friedrich Faleký obsypával jej milostmi, učiniv jej radou i komorníkem svým a presidentem komory české. Ale výsluni toto brzo ustoupilo mrákotám. Harant dosti záhy prohledl, i poznal, v jaké se dal strhnouti nebezpečí; ale kostky byly vrženy a k návratu pozdě. Po bitvě bělohorské uchýlil se na Pecku. Do ciziny nemohl se odhodlati pro nedostatek hotových peněz. A tak se stalo, že v únoru 1621 byl vyzdvižen a do Prahy zavezen, kdež mu vykázáno vězení na purkrabství (ib. V 40 a 101). Za hlavní vinu dávána mu střelba ve Vidni a přejmutí presidentství komorniho. Těžce a žalostivě loučil se s životem; Janu Rosacioví, kterýž jej připravoval k smrti, nejednou hořce nad osudem svým naříkał (ib. 101 sld.). Dne 21. června 1621 udeřila mu poslední hodina; tělo jeho pochováno na Pecce. (Pelcel)

Hartmann Adam,

231

Abb. III., Erben při cestopise). Obraz Harantův při vydání
1608 od Jiřího Sadelera; i mince na památku mu ražena s
letopočtem 1618. Heslo jeho: Virtus ut sol micat.

Cesta z království českého do Benátek a odtud do sv. země. V Pr. 1608 s obrazy od Haranta samého nakreslenými, pak 1854 péčí Erbenovou (IV. 659). Ded. císaři Rudolfovi II. Némecký překlad od J. J. Haranta.

Hartl Ondřej, advokát pražský, 1794 v Pr. vydal „Do-
brou radu v obzvláštních příbázích založenou“ (VI. 1182).

Br. Hartmann Adam, kněz bratrský, asi od 1618 ka-
zatel v kapli betlemské. Byv vypovězen z Prahy, potají v Če-
chách se ukrýval. Mezitím manželka jeho s dvouměsíčným
synem Adamem Samuelem zatčena a devět měsícův v vězení
držána. Vydáznuvši konečně, brala se za manželem do ciziny,
ale již nedaleko Prahy se s ním v jedné vsi z nenadání se-
tkala (Pescheck Ggrf. II. 556). Oba se pak odebrali do končin
polských, kde nalezl Br. Hartmann opatření při české osadě v
Toruni co učitel i kazatel. L. 1632 přijat v Lešně do úzké
raddy a přidělen Br. Janu Komenskému, aby mu spolu s Br.
Stadiem nápomocen byl opatřování těch z Jednoty mládencův,
kterých třeba bylo poslati na vyšší studia, než jakých gymna-
sium lešenské poskytovalo. Zejména péči vésti měl o ty, kteři
se v torunském ústavu bratrském, kommunita řečeném, při-
pravovali ku kněžství (Zoubek o Komenském 22). Již několik
let před tím uloženo jemu a Br. J. Joramovi, aby ve spise
Loci communes, od Br. M. Konečného počatém, pokračovali,
načež 1632 od starsích upomenut (Dekr. 279). Jiná práce
kterou z rozkazu starsích tehdá podniknul, bylo snášení mate-
rialií k martyrologium českému. Spis sám teprv po 15 letech
(1647: Historia persecutionum ecclesiae bohemicae) tiskem
vydán. České jeho přeložení Br. Hartmann sám zpořídil. Mimo
to sepsal latině zprávu o posledních proti církvim evang. v
Čechách postupech, jejíž rkp. se chová v arcib. bibliothce
canterburské (Pescheck Ggrf. II. 302). L. 1634 poslán sám
několikátý s Br. J. Komenským od Bratří velkopolských ke
schůzi s Malopolany a Litvany do Vlodavy, aby vyjednali
sjednocení u víře, čehož i dosaženo (Dekr. 283). Br. Hartmann,
kterýž přitom kázaní učinil, tou měrou zalibil se Litvanům,
že hned přištího roku starsích bratrských došli listové od sy-
nody vilenské a od knížete Radivila, žádající, aby Br. H.

232

Hartmann Tomáš.

puštěn byl ke službě církve kejdanské na Litvě a spolu škol tamních inspekci na se přijal (Dekr. 298). Starší, ač dosti ne- radi, 1635 v srpnu na synodě lešenské k žádosti svolili, a Br. H. vydal se na cestu. Ale již v červenci 1636 vrátil se nazpět, nehrubé jsa s pořízením spokojen. V Kejdané měl zů- stávati jen co pomocník stařičkého kněze, kterýž správu du- chovní vésti nepřestával, a teprv po smrti jeho měl mu býti nástupcem. Bratři, kterým to vše Br. H. přednesl, výše cenice působení jeho v Toruni a vidouce, „žeby odchodem jeho více ztratili nežli získali, že potřebnější on tu v Toruni pro mlá- dež českou a pro lid český jest, nežli na ten čas jim tam (v Litvě)“, uzavřelí, žádati kn. Radivila, aby Br. H. z povin- nosti v Litvě propustil. Což obdržáno, ač ne prý bez odporu a práce (Dekr. 306). Syn jeho Adam Samuel zvláštní byl miláček Komenského, jenž jej ve studiích podporoval a na cestách s sebou bral; zemřel 1691 v Rotterdamě.

Historia o těžkých protivenstvích církve české. V Lešně 1655, v Am-
sterdamě 1663, v Žitavě (b. m.) 1756, v Hirschberku 1844 atd. (V. 379).

Hartmann Tomáš, kněz dioecese olomoucké, byl fará-
řem v Moravičanech do 1718 a v Dolanech do 1744 (Wolný
I. 5, 10).

Kázaní při korunování obrazu marianskáho na sv. Hoře. V Olom. 1732 (D'Elvert Nachtr. 277).

z Hartunkova a na Čechách Matyáš, Moravan, muž vzdělaný a v právích domácích zběhlý. Od 1535 veda úřad místopísaře v markrabství moravském, založil důležitá registra: „Knihy pánův a rytiřstva“, do kterých osoby ty, kteréž od stavův moravských v stav panský nebrytiřský se přijímaly, bývaly zapisovány. Knihy tyto, pro genealogii domácí velice vážné, obsahují všecky proměny toho spůsobu od 1535 do 1619 (Dudík M. G. Quellen 299). Mimo to pěcí a nákladem svým po dvakráte vydal „Práva a zřízení markr. moravského“ v Olom. 1545 a 1562 (IV. 925). V uznání zásluh, kterých si ve službě zemské dobyl, povýšen byl od Ferdinanda I. v stav šlechtický. L. 1541 stal se místodržícím nejv. písařství moravského, v čemž 1547 zastupován byl od Václava Tetaura z Tetova. Zemřel 1567.

z Hasišteina viz z Lobkovic Jan.

Haško Jakub, probošt v Novém Městě nad Váhem,
1693 vydal Abrahámffyho knížku modliteb (Horányi I. 2).

Hegius.

233

Hataš Samuel Václav z Vlašimě studia svá konal v semináři kralodvorském v Praze. Od 1660 do 1666 byl dékanem ve Vysokém Mýtě, načež se stal rektorem řečeného semináře a kanovníkem boleslavským. Od 1670 držel děkanství chru dimské. V Chrudimi obnovil kostel sv. kříže, jmenovitě pak tam založil kultus salvatorský. Zemřel 1685. Bibliothéku svou odkázal semináři (Zprávy A. Rybičky. Pam. 1867, 498).

Scintilla evangelica 1672, kdež na J. 49 vložena historická píseň o P. Marii knířovské, otštěná znovu od Částky ve spíše o lázni svatomikulášské (126 sld.).

Hauf Josef Antonín, kněz katolický, kaplanem byl v Uherském Brodě, až 1728 přišel za faráře do Vel. Ořechového, kdež zůstal do 1748 (Wolný I. 3, +10).

Kázaní při exequiích Wolfgang a. Serény na Luhačovicích. V Olom. 1744 (V. 1096).

Haugenhofer Krištof, kněhtiskař, kterýž, přišed z Jin-
dřichova Hradce, asi 1613 v Brně se usadil a tam ještě 1620
knihy tiskl (Henneberger de magistratu 1613 a Tizsmonii
Henrici Buquoi quadrimestre iter progressusque).

Havlík z Varvažova Bartoloměj, příjmím Srnovec,
rokycanský rodic, nar. 1552, studia svá konal v Praze, kdež
se 1575 stal bakalářem a 1576 mistrem svob. umění (LD. II.
417, 421). L. 1680 usadil se v Praze, Novoměstským slouže
za písaře radního. Přídomku „z Varvažova“ dosáhl 1587, byv
od Matyáše Srnce z V přijat v erbovní strýcovství (Ryb. v
Sl. N. VIII). Jako většina souvěkých učencův psal i Havlík
verše latinské, z nichž zvláště připomenouti sluší elegii na
smrt Mr. D. z Veleslavína. Zemřel 1610. Spisy jeho oba teprv
po smrti spisovatelově tiskem vydáni.

1. Štef. Gwazy De mutua et civili conversatione. O ctném a chvalitebném v světě obcování. V Pr. 1613 (IV. 713).

2. Lazara Švendy, vůdce cís. Maximilana II. proti Turkům, diškurs o běhu válečném a auřadech vojenských. V Pr. 1618 (IV. 824). Vydavatel syn Jan Havlík, ded. Albrechtovi Janu Smiřickému.

Havlův David viz Galli D.
z Hazmburka viz Zajíc Jan.

Hedl František Josef, děkan v Čelakovicích, 1717 vy-
dal kázaní o sv. Janu N. „Vox clamantis sine voce aneb Jan
mlčící“ (V. 922).

"Hegius Mikuláš, jenž se psal Bojus, proti kázaní jesuity

234

Heilmann František.

Jiřího Scherera o užívání velebné svátosti vydal odpověď, která v českém překladu okolo 1600 vydána byla (Přid. 30).

Heilmann František, nar. v Duchcově 11. dub. 1733, vstoupil do tovaryšstva Ježišova 1749. Po čtyry léta učil latině, 9 let náboženství a 9 let byl kazatelem. Po zrušení řádu žil v Praze (Pelcel Jesuiten.)

1. Chvalořeč o sv. Jiří. V Pr. 1774 (V. 1057).

2. Reguisův Hlas pastýře. 4 díly. V Pr. 1775—78 (VI. 1918).

3. J. Jiř. Hollanda krátká kázaní na neděle pro lid sedlský. 2 díly. V Pr. 1786—7 (ib).

4. Téhož káz. na svátky. 2 díly 1790—1 (ib.).

5. Téhož káz. na postní neděle. V Pr. 1794 (ib.).

"Heilmann Jan Jakub z Zweibrucku, dvorský a polní kazatel hraběte z Mansfeldu, po' dobytí Plzně v kostele sv. Bartoloměje německé kázaní učinil. Později napsal o obležení tom relací. Oba ti spisové do češtiny přeloženi a vydáni (Skala II. 533 a 540).

1. Káz. při dobytí Plzně. V Pr. 1618 (IV. 1648). Též u Skaly.

2. Gruntovní relací, kterak se při dobývání Plzně dálo. V Pr. 1619 (IV. 460),

Heimbacher Philipp, polic. komissař, drahné zpořídil kusův pro vznikající po 1790 české divadlo.

Heinschmidberský Jan z Třebechovic, kněz katolický, protonotář apoštolský, od 1668 do 1693 farářem byl ve Smidarech, spravuje zároveň fary v Starém Bydžově a v Petrovicích (Pam. 1860, 119). Kromě jednoho kázaní o sv. Ignaciu, „Lux mundi“ nadepsaného, 1673 (V. 892), vydal:

Naučení víry křesťanské. V Pr. 1676 (V. 738).

z Helfenberka Zikmund viz Antoch z H.

Heliades Josef z Něm. Brodu studoval na universitě pražské. L. 1599 studia dokonav, spolu s Krist. Mathebaeem vydal „carmina in obitum Laur. Sarcandri, Joan. Cosorii a Georgii Veverini“ (Dlabač Campan 67). V únoru 1600 povolán za rektora školního do Českého Brodu (ČČM. 1845, 630). Brzo potom dosáhl i mistrství svob. um. V Brodě se oženil, podle obyčeje tehdejšího pojav bohatou vdovu, která mu 1607 zemřela, načež 1608 v nový šňatek vstoupil. I úmrtí první i pojetí druhé manželky básněmi oslaveno od Mr. J Campana (Dlabač Campan 56, 74). Opustiv školu již před 1607, žil v Brodě co vážený měšťan a radní. L. 1616 vydal přítele svého Mr. Jana Chorinna z Č. Třebové († 1606) „Idyl-

Helic.

235

lia quatuor de quatuor anni partibus“, věnovav je raddě česko-
brodské (Dlabać Chorinn 15). L. 1627 vystěhoval se s rodinou
svou do Uher, i žil co soused v Trenčiné. Deera jeho Anna
vdala se tam za Tobiáše Jona Služinského, též exulanta, je-
jižto smrt 1635 Stefanides kázaním oslavil. Zemřel po 1639.
Z synův Heliadových jeden, Matyás, 1617 byl kollegou při
škole vysokomýtské (Lib. pact.) a Josef 1628 správcem sboru
literátského v Jaroniči (Pam. 1873, 882).

Carmina nad synáčkem Danielem slovútného muže p. Ondř. Sivého z Mezříče pod Rožnovem, v Trenčíné v exilium zůstávajícího. V Trenč. 1639 n Vokála (V. 200, Rybaj 13).

Br. Helic Lukáš z Poznaně, z rodiny, která ze židovstva přestoupila k Jednotě. K Bratřím dán byl do Moravy brzo po 1570, ale mnoho jim od prvních dob nesnází a mrzutostí spůsobil neposedlou svou povahou. Příčina povolání jeho na Moravu nebyla jiná, než aby při vykládání bible z hebrejštiny, kteréž z domova dokonale byl povědom, v Evančicích nápo-máhal. L. 1574 odpuštěn byl do rodiště svého pro navštívení matky, slíbiv, že se v šestí nedělich navrátí. Ale nezachoval se, jak sliboval; nebo, maje přímo tam jítí, obrátil se do Kra-kova, odtud do Varšavy, do Gdanska, do Toruně, a pak teprv do Poznané. V Poznani začal hádky s luterány, proti správci tamniho zboru, ba i proti staršímu polskému se postavoval, je potřásal a zlehčoval, a jiných nevolí původem byl. Odtud, neopověď se nikomu, vypravil se do Wittemberka, i vedl si tam jako mocný jednatel Jednoty. Kázaní svá tisknouti dal a peněz nemálo marně utratil. Mimo to se k hospodáři svému neslušně zachoval. Starší, na něž to vznešeno bylo, dali mu důtku, hrozíce vyobcováním (Dekr. 246). Zdá se, že hrozba prospěla. Bylť 1581 zřízen na knéžství, i měl v Evančicích v přítomnosti četného lidu první posluhování (ABr. XIII. 105). Jelikož dobře uměl německy, dali jej starší, když pomoci jeho při bibli zbýti mohli, co pomocníka Br. Václ. Preisovi do Ful-neka. L. 1587 v N. Jičíně učinil něm. pohřební kázaní nad Br. Janem Jonatou (Fiedler 281). L. 1592 měl s ním Br. Preis ne-snáze o dluh nějaký, do almužen náležející (Dekr. 253). Nad to mu Helic ušel do Poznaně. Ale odtud jej bratr a švakr jeho brzy přivedli do Lipníka, žádajice jménem Bratří poz-naňských, aby někde na Moravě chován byl; tam prý v Poz-

236

Helikoniades.

nani se obávají, aby skrze jeho nemoudré vycházení z domu nepošly bouřky. Starší ukázali mu místo k bytu ve Zlíně (ib. 259). Leč za nedleuho i odtud zase domů utekl, a Bratři Poláci opět přivezli jej do Moravy, aby zde opatřen byl. Čehož když starší odepřeli, jal se Helic napínati, že prý půjde mezi prátele a sám z jmění svého se opatrovati bude, a také v skutku odešel. Ale brzo se pochloubání jeho ukázalo planým. Polským Bratřím nic nezbylo, než aby ho k sobě přijali: starší jim na chovaní jeho v Poznani slíbili dáti 30 zl. ročné z korbony (ib. 264). Od té doby žil v otčině své; jen jednou ještě zmínka o něm, když se 1598 polští Bratři dožadovali kněh, od něho ve Fulnece zanechaných, starší pak vydati jich odepřeli, jelikož jim je zápisem oddal náhradou za náklad naň učiněný (ib. 268).

### Helikoniades viz Lucin Pavel.

### Helm Jan Václav, kněhtiskař pražský, 1710—30 činný.

### Hennet Václav Ignác, bratr Františka Leopolda, doktora práv a místopisaře desk zemských, jenž 1749 do stavu rytírského byl povýšen a 1752 zemřel. Václav Ignác, oddav se stavu duchovnímu, farářem byl v Krchlebích. Odtud 1734 vydal kázání k oslavě sv. Jana N. (V. 976).

### Henrich Jan, kněz podobojí, 1571 v Pr. vydal překlady knížky Wolfgangga Muscula „o zármutcích“ a Jana Rivia Arthenodorského „o ustavičném potýkání pobožných s tělem, světem i dáblem“ (IV. 1843).

### Herbáře starší nejsou než pouhé sestavení jmen rostlinných latině a česky pořádkem někdy abecedním, někdy jen leda-bylým. Druhdy k jmenům připojeny krátké poznámky obsahu lékařského. (Kaspar Gf. Sternberg Abhandlung über die Pflan-zenkunde in Böhmen. I. Abth. 1817, II. 1818 v aktách kr. české společnosti náuk).

1. Jména rostlin v rkp. kapitoly olomoucké z XIII. věku (I. 20). Boček v ČČM. 1841, 104.

2. Herbář latinsko-český, dvojí abecedou, v rkp. dvorské bibl. vídenské (Hussitica č 4557, str. 218—220).

3. Při traktátech Mr. Havla někdy v bibl. strahovské (Dobr. LG. 278, III. 258).

4. V rkp. roudnickém (Sternberg I. 42; III. 259).

5. Krišťanův (Sternberg. II. 11—20. III. 261) s výklady.

6. Knihy o mocech rozličného kořenie. Rkp. z poč. XV. veku v univ. bibl. pražské; výnítek ve Výb. II. (III. 268).

Herbert.

237

7. Česko-latinský, tamtéž 1440 (Hanuš III. 262).

8. Český v rkp. někdy Hankové (III. 265).

9. Herbář s barevnými obrázky bylin, překlad mohučského z l. 1485. Zlomek na Strahově (III. 269).

10. Tištěné: Černého Jana lékaře i Jevičského, Mathiolův překladem Hájkovým, Camerariův překladem Huberovým.

Br. Herbert Petr, z Fuldy (Fuldensis) rodem, 1556 zřízen v Boleslavi na učedlnictví a hned potom na jáhenství, načež spolu s Br. Abdonem a Štefanem pobyl na studiích ve Wittemberce, vzdělávaje se jmenovité u Esroma Rudingera (Quell. 364). L. 1560 s Br. Rokytou vypraven v máji od Br. Černého k theologům švýcarským, aby je přiměl k odvolání úsudku, jejž Lismanin, chtěje překaziti sjednocení Bratři s kalvinisty polskými, na nich úskokem byl vymohl. Na cestě zastavili se v Göppingu u Pavla Vergeria, a k radě jeho odhodlali se žádati Wolfganga falckraběte nad Reynem a vévodu Krištofa Würtemberského o jejich ochranu, ačkoliv skutkem tím překročili moc od starších sobě danou. Rokyta s odpovédi knížat vrátil se do Polska, Herbert pak 9. června dal se do Strassburku a odtud přes Basilej do Zürichu, kdež se sešel s Bullingerem, s Petrem Martyrem a s Laeliem Socinem. Poměv s nimi širší rozmluvy, odebral se do Bernu k Wolfg. Musculovi (24. června) a konečně do Genevy (28. června) k J. Kalvinovi, Petru Viretovi a Theodorovi Beze. Dosáhnuv, oč mu šlo, a od Švýcarských nesa listy k starším bratrským, vrátil se 12. července k Vergeriovi do Tubingu, kdež se setkal i s Pavlem Sylvanem. Tam dostal list, jímž vévoda Krištof Bratři odporučoval palatinovi vilenskému, Mik. Radivilovi. I roku následujícího nové vykonal Br. Herbert poselství k vévodovi, veda s sebou mládence bratrské, Jiříka Streyce, Jindřicha Švorce, Adama Služského a Zigmunda Vlinského, kteréž vévoda svým nákladem na universitě tubinské chovati přislibil (ib. 185—212). Teprv 1562 zřízen v Boleslavi na kněžství (Meč 152). L. 1564 upravil nové vydání konfessi bratrské a zpořídil překlad její do němčiny, kterýž pak skrze zvláštní poselství, jehož členem byl i Br. Herbert, podán Maximilianovi II. (ABr. IX. 217). Brzo potom vzloženo naň spolu s Jeleckým a Thamem, aby německý text kancionálu bratrského podle šamotulského vydáni upravili. L. 1566 bylo dilo toto: „Kirchengesang, darinnen die Heübtartikel des christlichen

238

Herites.

Glaubens kurtz gefasset und ausgelegt sind, itzt von newem
durchsehen, gemehrt etc.“ v Kralicich vytištěno (Hanslik 574),
a v listopadu t. r. odevzdala exemplář jeho Maximilianovi
debutace, v níž se opět Br. Herbert nalezal (ABr. X. 294).
Později k přímluvám Br. Blahoslava pokusil se o latinský
překlad konfessí, ale pro jiné práce dokonati ho nezdolal
(Quell. 320). L. 1567 na synodě píerovské vyvolen do úzké
raddy (Meč 152). Mezitím byl vedl správu zboru fulneckého
(Wolný I. 3, 196). Zemřel u Evančicich 1. října 1571. „Byl
muž jistě znamenitý, pilný, pracovitý, velmi učený a s mno-
hými učenými v cizich krajinách nade všecky jiné v Jednotě
ten čas nejznámější.“ Tak o něm poznamenal tuším Pavel
Jessen, učedlník jeho, v pamětech bratrských (Fiedler 255).

Herites Jan, rodic z Hradce Králové, kněz podoboji
směru luterského, 1600 byl duchovním správcem v Kníně hor
zlatých, 1612 v Touškově nade Mží, odkudž se asi 1625 ode-
bral u vyhnanství (Jacobaei Idea 47).

1. Pět kázání o opilství. 1600 (IV. 1610).

2. Summarium t. j. Kratičké vysvětlení 2. a 3. čl. víry 1612 (IV. 1532.
Klíč 75).

3. Adventní na róáte výklad dvau artikulův o vtělení Páné (ib.).

Hermann z Hermannsdorfu Jan František, syn dů-
stojníka vojenského, nar. 1748 ve Vídni, po ukončených prá-
vnických studiích vstoupil do politické služby. Oliviera hr.
Wallise provázel co aktuář na cestách po Čechách k vyšetření
poměrů sedlských, načež 1777 stal se dvorním sekretářem při
česko-rakouské dvorské kanceláři, 1780 guberniálním, 1784
dvorským radou při českém gubernium. L. 1790 povolán do
dvorské komory. L. 1792 dán na odpočinek. Úřední za-
městnání v Čechách vzbudilo v ném zvláštní lásku k zemi a
národu českému, i všecku svou spisovatelskou činnost obrátil
k zvelebení Čech. L. 1788 sepsal statistiku českou, pak děje-
pis židů českých, přehled dějin vzdělanosti české a j., což vše
zůstalo rukopisem. Nejvážnější dilo jeho bylo životo- a kněho-
pisný slovník učencův českých, jehož rukopis po smrti Her-
mannově († 21. března 1816) hrabě Sternberk zakoupil a Č.
Museu daroval. Hermann od 1785 byl údem kr. úc. společ-
nosti české (Abh. b. G. W. V. 1818).

Hermanecius Václav, kněz katolický, 1570 přeložil

Hertwic.

239

„Štitek víry proti bludům nynějsích časů“, sepsaný německy od kn. P. S. soc. Jesu, kterýžto překlad potom častokrát, posledy 1638, vydán byl (IV. 1289).

### Hermas viz Pastýř.

### z Heřmani viz Olivetský Jan a Šeb.

Br. Hermon (Hermann), řečený též Němec Urban, délal prvotné řemělo krejčovské v Landskrouné i náležel k tamnímu zboru. Potom když mu žena zemřela, dal se „na dům“ mezi Bratři do Litomyšle, t. j. studie tam konal, až 1543 v Boleslavi kněžství došel. L. 1548 vybral se s Čechy do Prus, kdež při výslechu kraloveckém co znal němčiny s Br. Jirkem za ostatní mluvil (Quell. 92). V Prusích však podlehl příkladu kněži luterských. Na radu biskupa Pavla Speráta z nova se oženil, k nemalému v Jednotě pohoršení, kteréhož neubývalo, když se později zase do Čech a do Moravy přibral. „Mnoho ten zámátkův Jednotě v Prusích nadélal“ praví o něm nekrolog bratrský. Zemřel v Zábřehu 6. června 1563 „v pobožném prý spůsobu“ (Fiedler 246).

Přeložil z německých písní novokřtěnských dvé: „Lidé všickni pozorujte“ a „Takto volá sám Šyn boží“, ale, než byly přijaty do kancionálu 1541, Br. Roh je opravoval. Taktéž přeložil Dr. Pavla Sperata píseň: „Bože věkův všemohancí“, ale i tu Br. Roh opravoval a tak vytištěna 1541. Než vešla do kanc. 1561, korrigovali ji Br. Augusta, Šturm a Blahoslav (Blah. de cant.).

### Heršteinský Jan z Radovésic 1580 vydal písničku pohřební na jméno Jaroslava Smiřického (IV 79).

Hertwic či Hertwicius Jan z Prahy, kněz podoboji směru luterského. L. 1614 se oženil, a sňatek opěván od Campana (Dlabač 59). Do 1617 byl farárem ve Velkém Loukově, načež povolán ke sv. Štěpánu Velkému na N. M. prazském. V lednu 1622 vystěhoval se do Altenburka saského, odtud pak se odebral do Wittemberka. L. 1631 vrátil se do Čech s vojskem saským a ovládl v Praze bývalou faru svou, vedle kteréž spravoval také osadu sv. Apollináře. Po obnovení konsistoře ustanoven assessorem. Ale nedlouho trval tento obrat. Koncem máje 1632 musel opustiti Prahu. I vyjel z Velvar napřed do Litoměřic, aby příchod ostatních soudruhův opovědél Arnheimovi. Ten pak do Doksan v ústřety jim poslal švadronu jezdcův saských, kteří všecku družinu vystěhovalskou vyprovodili až do Sas. Hertwic opět se usadil

240

Herynk.

ve Wittemberku, až ustanoven co farář v Dabrunu a po smrti Martiniově k české osadě v Perně, kdež pobyl až do rozehnání osady této 1639. Po smrti Georgina, někdy faráře templického, 1649 povolán za kazatele české osady v Drážďanech, kdež působil až do smrti své 1657. (Pescheck Ggrf. II. 344; Exul. 27, 39, 72, 139, 145).

1. Kázaní k oddavkám Přemysla z Zerotina a Marie Šlikovny. V Pr. 1617 (IV. 1646).

2. Pohř. kázaní nad novoměstským méštanem Janem Šmejdířem 1618, nad Mart. Budigerem 1619 a nad Kateřinou dcerou Luk. Karbana (IV. 1723).

3. Vdovství kresfanské. V Pr. 1620 (IV. 1646). Též kázaní.

Herynk Jan z Nimburka, kněz pod oboji, 1609—1615 farářem byl v Zerčicích (bol.).

1. Sprestý traktát o večeři Páné. V Pr. 1609 (IV. 1382).

2. O zlém a škodlivém povětří. V Pr. 1615 (IV. 903).

Herzog Antonín 1705 založil tiskárnu v Jindřichově
Hradci i vedl ji až do 1711, kdež prodána J. Václ. Svobodovi.

z Heslova viz Dačický z H.

Hettig Jakub Václav, kněz katolický, 1727 v Jindř.
Hradci vydal kázaní o Aloyziovi z Gonzagy a o Stanislavu
Kostkovi příčinou jich kanonisace. (V. 943).

Heyda z Častrova a od Duhy Václav 1529 u Pekka
v Plzni vytisknouti dal první vydáni Českových „Řeči hlubo-
kých mudrcův.“ V době 1542—3 byl kamermistrem a správ-
cem důchodův obecních St. M. pražského spolu s Sixtem z
Ottersdorfia (Erben Prim. 15).

Hieserle (Hyzrłe) z Chodův Jindřich Michal, syn Krištofův, nar. około 1575. Vzdělav se v literním uměni, dán asi 1584 jako panoše č. edelknab ke dvoru arciknižete Arnošta, s nímž konal cesty i výpravy válečné. Dospěv k letům, zcela se oddal vojenství, i účastnil se již od 1594 v rozličných proti Turkům výpravách. Ve službě té setrval, pokud se v Uhrách válčilo. L. 1604 poslal jeho a Albrechta z Waldšteina nejvyšší Basta do Prahy o peníze, kteroužto cestu za kruté zimy a prostřed nepříznivých končin polských vykonali, ač s úspěchem nehrubě žádoucím. L. 1610 byl komořím arciknižete Leopolda a koruny české nejvyšším zbrojmistrem (General-Zeugmeister), i držel statek Zálezli. Prištího na to roku povýšil jej Rudolf II. do stavu svob. pánů sv. římské říše. Tehdá nastala mu doba odpočinku, jižto použil k sepsání paměti svých.

Hilarius.

241

Za pohnutých dob 1618–20 opét jej shledáváme na poli válečném. L. 1619 s Maxmilianem z Liechtenšteina držel se co nejvyšší na Kremži a útok Thurnův udatně odrazil (Slav. Pam. I. 73). Taktéž bojoval v bitvě belohorské pod prápory bavorskými. L. 1626 potvrzen mu starožitný stav panský koruny české. Od té doby přichází na sněmích až asi do 1660, načež zemřel u vysokém stáří, přežív všecky trampoty a bídy třicetileté války. Z trojího manželství zůstavil tři syny: Karla na Česticích, Václava Michala na Budkově a Františka Michala (Zprávy A. Rybičky).

Život, v němž se obsahují některé jízdy a tažení, které sem já Jindřich Hyzrle, svobodný pán z Chodů, činil. Též spůsob všeho života mého. Co sem sobě od dětinství svého pro pamět rodu svému, dědicům a budaucím mým poznamenával a do těchto knih svau vlastní rukou sepsal a figurami ozdobiti dal. L. P. 1614« (Výňatek v Anthologii II.). Rkp. u Dr. Edmunda Šebka v Praze.

Hilarius Litoměřický, nar. 1413, přípravného vzděláni nabyv v rodišti svém, 1445 odebral se do Prahy. Tu 1447 dosáhl bakalářství a 1451 mistrství svob. um. (LD. 35 a 42), načež hned v máji t. r. začal přednášeti na fakultě filosofické. Tou dobou se připravoval ku kněžství co učenník Rokycanův. Zanedlouho, jak se zdá, hlavně k vůli vysvécení, vyjel do Italie, kdež si spolu s několika přátely umínil děleji pobyti, jednak aby další studie konali, jednak aby předsudky proti utrakvismu vyvraceli. Hilariovi se první úmysl dobře zdařil, an se, bezpochyby v Bononii, stal doktorem cirkevního práva, ale v druhém sám se zvrhl, ješto se z obhájce kalicha tvrdý stal jeho odpůrce. Po návratu nezaujal ovšem místa svého na universitě, kdež se mezitím (1459) mistři byli snesli, aby do tovaryšstva svého nepřijímali nikoho, kdoby se nezavázal k stálému přijíhnání pod obojí spůsobu. Tím přivětivější přijetí našel u katolíkův. Z počátku stal se kanovníkem u všech svatých, později (asi 1460) u sv. Vítě, k čemuž pak připojeno i kanovnictví vratislavské. L. 1461 vzložena naň, an byl již děkanem kapitulním, a na Jana z Krumlova administrace arcibiskupství pražského, a od té doby začal se boj jeho o zachování katolictva v Čechách. První příčina dána na universitě, kdež od onoho snešení mezi mistry katolickými a kališnými mysli vřely, sporem pak o bibliothéku Prokopa z

Rukověť, k děj. lit. č.

16

242

Hilarius.

Plzné k zjevnému sražení došlo. Mr. Václav Křižanovský nový chtěl věci dáti obrat tím, že se odvolal k rozsudku kapituly pražské. Krok ten učiněn patrně ve srozumění s Hilariusem, kterýž nemeškal podati králi spis dokazující, že rektor jen jedním směrem má právo soudní nad členy university, kdežto sic jinak pravomocnost přísluší kapitule (St. Un. 50). Ale ničeho nepořízeno, leč že Křižanovský z obce učení pražského vyloučen. Náhradou dostalo se mu kanovničtví pražské. Již 1462 si jej, místo Jana Krumlovského, co spoluvládaře v dioecesi přidružil Hilarius. Brzo nastaly nesnáze větší. Fantin, legát papežský, zapomenuv se v jednání s králem nade vší slušností, byl uvězen, král pak, chtěje roztržkám duchovenským učiniti přítrž, veškeré kněžstvo obou stran obeslal ke slyšení slova královského. Dne 16. září 1462 stáli Hilarius i Rokycana před Jiřím, jenž jim přísně domlouval k míru a zachovávání kompaktát. Hilarius, ač se sčítal kompaktát, prohlásil, že strana jeho ráda přijímá pokoj, jenž se jí podle nich podává. Dějem tímto na několik let poklid v zemi zjednán, leč ponenáhla, zvláště od 1464, přibývalo žalob s oboji strany, tak že se král odhodlal k svolání sněmu ke 2. ún. 1485, aby se strany vespolek smluvily. Předními z theologův katolických řečníky byli Hilarius a Křižanovský, kdežto s strany kališné slovo vedl Rokycana. Hádky trvaly celých pět dní. Ale, jako obyčejně, místo srovnání vzešly ještě horsí svády. Rokycana nemohl se zdržeti, aby Hilaria nenazýval odpadlcem, proti čemuž se tento zastíral příklady sv. Pavla a sv. Augustina. V tu dobu připadá největší Hilariova činnost literární. Popsalt disputací tu s Rokycanou (vyd. od Canisia v Lectiones antiquae, a 1775 od Voigta) složil traktát „Contra perfidiam aliquorum Bohemorum“ (tišt. 1485 v Strassburce), pak první a druhý traktát proti Rokycanovi a brzo potom i třetí, nadepsaný „Arcus gehennalis.“ Mimo to proti Václ. Korandovi sepsal spis o přijímání, počínající: Argute, augur, quaeris. Mezitím nepřátelství jednoty panské, s kterouž Hilarius v úzkém trval spojení, proti králi nepřestávalo růsti, až pak odsudkem papežským od 23 pros. 1466 Jiří zbaven byl všeho důstojenství královského a poddaní rozřešení a osvobození ode všech k němu závazkův. Když v dubnu 1467 odsudek přinešen do Prahy, povolán Hilarius spolu s jinými katolíky před krále,

Hilarius.

243

jenž před nimi četl své proti tomu odvolání, načež Hilarius,
s kanovníky náhle opustiv Prahu, utekl se do Plzně. Plzeň
byla již předtím přistoupila k jednotě panské, i nebylo hrubě
třeba povzbuzení, jakéž měštanům tamním 9. máje 1467 Hila-
rius zvláštní řeči učinil (Sermo ad senatum populumque Plz-
nensem, vyd. 1820 M. Millauer). Odtud jal se zřejmě vystu-
povati co přední vykonavatel vůle papežské, stoje na stano-
visku, o jehož bezprávnosti nyní ovšem není sporu, a i tehdá
mezi stranou katolickou, anobrž i mezi kněžstvem, nevládla
jednomyslnost. V listech k pánům českým přímo tvrdil, že
papež co vrchní soudce právo má, krále pro kacírství zbaviti
moci a důstojnosti královské a poddané jeho volati k odboji
zbrojnému. (Srov. dialog Jana z Rabšteina, Pal. Děj. IV. 2,
604). Dne 4. máje učinil list k pánům i obcím českým ve
smyslu tomto. Od jednoty panské s několika pány v létě 1467
vypraven byl do Normberka ke sněmu říšskému. Zde ovšem,
vida, že by s náhledy v Čechách hlásanými neprorazil, v řeči
své před shromážděnými stavy říšskými obracel plášt, snaže
se dokazovati, že se v Čechách nejedná o nějaký odboj pod-
daných proti králi, nýbrž že se vede jen zápas o víru, jejž
páni katoličti podnikají z rozkázání papežova. V prosinci se
jednotníci, neuznávajice nad sebou již nikoho za pána, než
samého papeže, sjeli ve Vratislavi, i odtud v poselství do Říma
vypravili Hilaria spolu s bosákem Gabrielem Rongonim a panem
Dobrohostem z Ronšperka. V Římě Hilarius zůstal až do
dubna 1468, i vrátil se odtamtud v průvodu legáta papežského
Vavřince Rovarelly. Rovarella, zdržev se pět neděl ve Št.
Hradci, poslal jej s listy k Matyáši Korvinovi do ležení v Tře-
biči, kamž Hilarius 18. června dospěl. Některý ještě čas trval
u Matyáše, až se od něho odebral do Plzně, kdež 31. pros.
1469, byv prý otráven, život svůj dokonal. Pohřben v kostele
sv. Bartoloméje před velkým oltářem. (Millauer Nekrolog des
Stf. Hohenfurt 69; Voigt Acta II. 136—156, 163—171; Balbin
Boh. d. II., 162; Pešina Phosphorus septicornis). Spisy Hilariovy
latinské, z nichž důležitější již svrchu uvedeno, z části se za-
chovaly v přepisech O. Kříže z Telče, an zvláštní jeho přízně
požíval. Tak kázání v rkp. I. F. 8 (dílem i rukou samého
Hilaria), spis proti Korandovi v rkp. XI. F. 8 (Palacký
Děj. IV.).

16*

244

Hilgartner.

1. Traktát o nejsvět. přijímání těla a krve boží pod jednú spuosobú. 1465. Rkp. u kapit. pražské a v Roudnici (III. 633). Proti Rokycanovi.

2. Traktát druhý proti Rokycanovi, o némž Br. Jaffet se zmiňuje.

3. Lučiště pekelné (arcus gehennalis) o némž Br. Jaffet (III. 637). Rokycana naň odpovědél (III. 631).

4. Traktát k Janu z Rožmberka a jiným pánům proti králi Jiřímu z N. Plzně od 4. měje 1467 (III. 118). Rkp. v univ. bibl. pr. XVII. F. 32, odkudž výňatek ve Výb. II. 715 sld. Blah. Hist. 113. Srov. též Arch. Č. VI. 116, list 6, a Pal. Děj. IV. 2, 393 sld. Od téhož dne přípis podobného obsahu Kadanským, Chomútovským, Mostským, Ústským nad Labem, Loketským Budějovským (Arch. Č. VI. 108).

5. Naučení dané pánům z Kolovrat a jiným. Z Plzně 4. července 1467. Vyňatky v Arch. Č. III. 574, celým textem tamže VI. 111., kdež otištěny i jiné české listy Hilariovy (108–126).

Hilgartner František Petr, kněhtiskař. L. 1732 fakto-
rem byl v impressi Anežky Pileciusové v Příbrami (V. 1218),
později samostatně se usadil v Jindř. Hradci, přejav tiskárnu
J. Fr. Jakše. Po 1760 jmenuje se nástupcem jeho bezpochyby
syn Ignác Vojtěch.

*Himmelius Jan, professor theologie ve Vidni, činným
byl na konciliu tridentském. Později naň vzloženo hlavní
kommisařstvi odpustkův, conciliem tím udělených, pro Rakousy
a Moravu. Sepsal několik spisův obsahu náboženského, z
nichž jeden „Speculum calvinianum“ zčeštěn. a v XVIII. věku
– postaven do Indexu (Jungm. Přid. 31, Klič 70, ČČM.
1860, 506).

Hirnle František Antonín z Prahy, nar. 1697, koupil
1732 od obce olomoucké tiskárnu druhdy Hradeckého. Když
zemřel 25. říj. 1758, vedla ji vdova jeho Josefa Teresie až
do své smrti 1798.

Hirschmentzel Kristian Gottfried z Frideka těšinského,
nár. 7. ledna 1638. Odbyv gymnasialní studia v Brně a v
Olomouci, vstoupil do kláštera velehradského 1656. U prostřed
studií bohoslovných přinucen byl strachem před Turky uteci
se do kláštera plasského, odkudž se pak odebral do Prahy.
L. 1670 vysvěcen na kněžstvi v Olomouci a ustanoven pod-
převorem. L. 1671 vedl duchovní správu v Boršicích a 1674
stal se hospodářem na statku Bolaticích ve Slezsku. Odtud vy-
mohl 1676, aby svátek sv. Cyrilla a Methodia svěcen byl i v
slezském údělu arcidioecese olomoucké. L. 1683 z nařízení
stavův slezských přivítal krále Jana Soběského a pečoval o

Hlaholské písmo.

245

rychlé přepravení vojska polského. Po vybavení Vídné vyslán
k cís. Leopoldovi I. s blahopřáním kláštera svého. L. 1684
zplnomocněn od svého opata ku koupi statku Velké Polomě.
Od té doby dílem žil v Bolaticích, dílem v Ejvanovicích, až
se na sklonku života svého navrátil co spirituál na Velehrad.
Zde konečně nabyl dostihu, aby pomýšlel na vytištění četných
spisův svých, z nichž dosud jen dva (Vita SS. Cyrilli et Me-
thodii a Oratio de passione) 1667 v Praze tiskem byly vyšly.
Z záměstnání tohoto vytržen smrtí, kteráž jej na Velehradě
dne 26. února 1703 zachvátila (Dudík. MGQ. I. 60). Díla
Hirschmentzelova větším dílem jsou obsahu dějepravného;
přední místo drží „Historia quadripartita de regno, de mar-
chionatu Moraviae et de monasterio Velehradensi“. Česky sepsal
jediné dílo, jehož rukopis se chová ve studijní bibliothece
olomoucké:

Ve jméno Boha Otce, Boha syna atd. pod titulem vtělení syna božího neb zvěstování nejsv. Matky boží toto arcibratrství sv. r ůžence v chrámu Páně bolatském vyzdviženo jest r. 1688 (rkp. in folio).

Hladký František, kněhtiskař pražský 1750—60, po
jehož smrti závod jeho společně s tiskárnou J. A. Fického
byl veden. L. 1783 vyskýtá se co kněhtiskář Antonín Hladký,
snad syn Františkův.

Hlaholské písmo do vlastí našich uvedeno samými apo-
štoly slovanskými. Nejstarší jeho památka, t. ř. zlomky pražské,
1855 objevené od K. Höflera, jež Šafařík klade do doby sv. Vá-
clava (Glag. Fragmente 1857, 58 a Ueber den Ursprung und die
Heimath des Glagolitismus 1858, 12), obsahují v sobě zřejmé bo-
hemismy. Karel IV. 1347 založiv pro benediktiny charvatské
klášter emauský, „slovanský“ či „na Slovanech“ řečený, mínil,
aby se tam na vždy péstoval v bohoslužbě jazyk „slovanský“,
a proto také písaři Janovi, kterýž pro klášter psal knihy slovan-
ské (libros legendarum et cantus nobilis linguae slavonicae)
1356 roční vykázal důchod. Nicméně po vymření prvotních
mnichův čeští jejich následníci, ač podrželi písmo hlaholské,
začali jím psáti česky. Tak 1395 psána II. část evangeliáře
řemešského. Tak bibli emauská ve čtyřech svazcích, asi 1414—
1419 „za času Kříže, opata slovanského, od bratří klášterských,
ne od písařov charvatských“. Celkem se z ní zachoval svazek
druhý (Paralipomena, Esdráš a Neemiaš, Tobiáš, Judit, Ester,

246

Hlava.

Job, Přísloví, Ecclesiastes, Píseň písní, Múdrost, Ecclesiasticus a Žaltář, pak částky z Exodu, Daniele, Isaiáše a Králových), psaný 1416, uložený nyní v univ. bibl. pražské. Zlomek (4. kap. Přísloví) nalezen mimo to v Lanžově (Výb. II. 177). Ze sv. I. známy sou: zlomek vyšňobrodský (z kněh králových částí) a zlomek musejní (Levit.); ze sv. III. tři zlomky dobříchovické (Zachariáš, Aggeus, Machab.) a musejní (Ezechiel); ze sv. IV. musejní (skutky apoštolské) a dobříchovický zlomek (výklad slov hebrejských a j.). Srov. J. Kolář v Pr. Sitzb. 1866—7 a v ČM. 1870. Sic jinak se v knihách, v klášteře slovanském přepsaných, vyskýtají jen menší české přípisky písmem hlaholským. Viz Dobrovský LG. 60, Pam. 1855, 195. Přípisek takový z 1395 nalezá se i také ku konci evangeliáře řemešského, otištěný v ČM. 1839, 493 a 1840, 192.

**Hlava Adam Hynek, farář v Drahoňově Újezdě** (ber.), 1718 vydal pohřební kázaní nad farařem v Radnici, Dan. Fr. Klaudiusem (V. 1090).

**Hlava Bartoloměj Augustin, děkan v Černovicích** (tab.), 1750 vydal spis o P. Marii budislavské: „Vinařka nebeská“ (V. 1020).

**Hlava Jan Jiří, kněz katolický, zvláštní milovník hudby** a zpěvu, 1739—1743 kaplanoval v Náchodě.

1. Pravé pokání a zaufalství oratorium na velký pátek. V Kr. Hradci 1759 (V. 164).

2. Báseň „Ostrotupý meč“ o sv. Janu a Václavu. V Kr. Hradci 1743 (ib.).

**z Hlavačova viz Crinitus a Lupáč.**

**Hlavsa Jan z Liboslavě, rodem Stříbrský.** Nabyv obsáhlého vzdělání, vstoupil do služby veřejné. L. 1497—9 byl písařem českých desk lenních. Ženitbou stal se pánem velkého jměni v Praze. L. 1502 přijat do raddy méstské, ve které zaujal přední místo, stoje v čele strany, novotám náboženským přejíci, naproti stoupencům Mr. Jana Paška z Vratu. Na sněmích platné slovo vedl v tehdejších sporech vyšších dvou stavův se stavem městským. Od Vladislava II. nadán erbem a přídomkem „z Liboslavě“ a 1522 při korunování královny Marie od krále Ludvika na rytiřství pasován Zápas stran čím dál tím vzrůstal u větší rozhorčenost. Strany jedna druhou, jak mohouc, vysazovaly z moci a úradův. Hlavsova strana zvítézila 1523, ale již rok potom Paskovci vrch obdrželi. Hlavsa

Hodík.

247

se stoupenci svými snešením obce 9. srp. 1524 jati a 1525 vypovězeni, i zůstali u vyhnanství až do 1529, kdež se pod ochranou krále Ferdinanda I. k domům a živnostem svým pražským navrátiti mohli. Hlavsa od té doby žil v soukromí. Zemřel 18. ledna 1534.

L. 1505 spolu s Václavem Sovou a Burianem Lazarem dal se v to, aby bíbl českí spůsobem důstojným vytištěna byla. Nělitujíc velikých nákladův, uzavřeli únluvu Petrem Lichtensteinem, tiskařem ve vlaských Benátkách, o vydání její a vypravili tam J. Jindřišského a Tomáše Molka co správce díla toho v příčinách literárních. Dne 5. prosince 1506 dokonána byla kniha, která náleží k předním ozdobám tištěné literatury násí.

Hlina Šimon, kněz katolický, 1715 přeložil katechismus Canisiův z némeckého vzdělání od Jakuba Destages (IV. 1268).

z Hlinné viz Litvín Fridrich.

z Hlohol viz Paprocký Bart.

Hlohovský Jiřík, kněz katolický, z rozkazu kardinála z Dietrichšteina jal se sbírati církevní písně české, jichž 1622 dvě sbírky vydány a duchovním i učitelům schváleny.

1. Písně katolické k výročním slavnostem. V Olom. 1622 (V. 74).

2. Písně křesťanské, též písně a modlitby pocestných. V Olom. 1622 (V. 75).

Hodáček Jan, o jehož životu ničeho sme se nedobrali, vydal:

Nové písně na epištoly a evangelia přes celý rok. 1587 (IV. 94, Klíč 75).

Hodějovský z Hodějova Bohuslav, syn Smilův a Anežky z Nemyšle, jejž strýc jeho, slavný maecen latinského v Čechách básnictva, Jan z H, za svého přijal a pečlivě vychovati dal. Učeného vzdělání nabyl na akademii v Ingolštadtu, obecném to učilišti šlechty katolické za XVI. věku. Vrátiv se do Čech, 13. ledna 1547 z Chotětic psal panu Janovi, žádaje, aby Konáčovu knihu „Hořekováni a naříkání Spravedlnosti“ nákladem svým vydal. Strýc přání jeho nejen vyplnil, ale k dílu Konáčovu i jeho list vytisknouti dal. L. 1549 stal se Bohuslav proboštem kapitoly na Vyšehradě, leč dlouho důstojenství toho neužil. Zemřel na cestě, k vůli dalšímu vzdělání do Němec a Francie podniknuté, v Trieru 1553 (Pam. 1871, 109).

Hodík či Hodika (Hodikius) Jan, mistr učení pražského, exulant český, který do 1637 nalezl útočiště ve Wittemberce, potom pak, odebrav se do Uher, působil co kazatel evangelický

248

Hodinář.

v Trenčíně. Později vyvolen superintendentem pro Liptov, Oravu a Trenčansko (Pescheck Exul. 145). Vydal jen kázaní pohřební.

1. Sumovní obsažení, kázaní nad deerkou Justinou Tobiáše Jona 1637 (V. 1064; Rybaj. katal. 13).

2. Lacrymae Boczekianae abstersae nad dítkami M. Bočka Lipnického. V Trenčíně 1638 (ib.).

3. Aqua apoplectica nad tělem Martina Bočka 1639 povlovným šlakem poraženého. V Trenčíně (ib.).

4. Nad synáčkem Ondřeje Sivého 3. pros. 1638. V Trenčíně (ib.).

5. Nad Janem Butovským, obyvatelem trenčanským, 1639 (Rybaj. katal. 14).

## Hodinář č. horarium viz Bubla.

**Hodiny** sv. Márie, pak obyčejné a „kurs ot božieho umučenie“ v rkp. pražské univ. bibl. XVII. A. 18. z konce XIV. věku, kterýžto rkp. tím znamenit, že se v ném poprvé vyskytají dvouhlásky *au a ay*: u mau moc, cestau, tauženie, svatay Jan, bayti, zavřenavma očima, u payše (Dobrovský LG. 170, Rozbor I. 146, Šafařík Mluv. stč. 20 a 22). — Hodiny benediktinek u sv. Jiří v rkp. někdy Fr. L. Čelakovského asi z 1. 1400 (II. 168 a 169). — Hodiny Klarissek olomouckých k vel. pátku a bílě sobotě v evangeliáři studijní bibl. olomoucké z 1. 1421 (Jireček o nejst. překl. evang. 165). — Jiné z 1. 1510, 1529 atd. (III. 934—6, 945).

## 2 Hodíšťkova viz Konáč M.

**Höger Matěj Adam**, kněktiskař, 1728—1740 činný v kralodvorské tiskárně (arcibiskupské) v Praze.

**Höchenberger F. A.**, kněhtiskař pražský, od 1770 činný. Po ném tiskárnu vedl syn Jan Tomáš, kterýž 1783—5 vydával kalendář pro evangelíky (VI. 1411, 1416).

**Hörmann J. O.** kněhtiskař v Trnavě, 1700 vytiskl „Cantus catolici, písně latinské i slovenské, nové i starodávné, kterých křesfané v Pannonii atd. užívají“. (Rybaj katol. 5).

**v. Hofer Dismas Jos. Hynek** z Brna, nar. 11. pros. 1696. Vystudovav práva v Praze, k vůli dosažení stupně lincenciátského sepsal disertaci „De jure mulierum“ 1718. Téhož roku uveřejnil dvé menší práce, přehled markrabat a nejv. hejtmanův moravských, kteréž zřejmě osvědčovaly zalibení jeho v dějepravě domácí. I dostalo se mu brzo úřadu, kterýž snaze té výdatně hověl. L. 1719 stal se menším písařem při

Holík.

249

moravských dskách zemských, i přistoupil hned k práci s pilností podivuhodnou. L. 1720 přepsána měl česká jednání sněmovní 1619 do 1630; 1727 dokončil kopii českých pisemností, kteréž 1608 příčinou rozporu mezi Matyášem a Rudolfem II. byly zdělány, z kodexu rožmberského. Mezitím nepřestával pracovati na hlavním svém dile, totiž obsáhlé historii moravské. L. 1727 obrátil se k obcem, aby mu z pamětí svých zasílali k tomu materialie. Za nedlouho byl s prací hotov, ale nepodařilo se mu knihu svou, latiné sepsanou, tiskem vydati. L. 1729 povýšen za místopísaře a 1738 za místosudiho zemského, v kterémž to úřadě až do smrti 3. dub. 1747 setrval (D'Elvert LGesch. 166; Dudík Mährens GQuell. 172).

Hoffecker Jan J., kněhtiskař, jenž 1706 spravoval závod vdovy Hamplové.

Hofmann Jindřich Ondřej, děkan v Něm. Brodě 1642.

1. Ocularia neb oči skleněné starého Čecha. V Pr. 1637 (V. 400). Vyčtení kostelův a klášterův, od horlivých Čechů vystavěných. Ded. podkomořímu J. J. Chanovskému.

2. Zrcadlo náboženství (výklad ceremonií). V Litom. 1642 (V. 1109).

Hoch Jan, kněz řádu kazatelského, 1673 vydal kázání k svátku plzenskému (IV. 891), věnovav je arcipryštu tamnímu V. J. Al. Ćapkovi.

Holan Václav Karel z Rovně, varhaník a kapelmistr na Vyšehradě od 1671.

Kaple královská zpěvní a muzikální, t. j. kancionál. V Pr. 1693 u Labouna (V. 101). Předmluva od kanovníka Dlouhoveského.

Holauer Matěj, syn antikváře pražského, faktorem byl v tiskárně Schönfeldské. Přeložil dva spisky, jeden o hospodářské škole v Trnovanech 1791, druhý o hašení ohně 1794 (VI. 1479 a 1491).

z Holayšova Václav za XVI. věku učinil sbírku lat. a českých spiskův, kteréž by sloužily ke skládání řeči kazatelských. Rkp. v dvor. bibl. vídenské (č. 3480).

Holecký Matouš z Kostelce, kněz podoboji, 1620 kaplanem byl v Čáslavi. Mezi exulanty českými se jméno jeho nevyskýtá.

Spis kratičký o užiteích dobročinění. V Hradci Kr. 1620 (IV. 722).

Holer Jan Václav, kněhtiskař pražský 1730.

Holík Jiří, syn rodičův evangelických, když mu bylo 12 let, dán do škol jesuitům. Po odbytých studiích vstoupil

250

Holko.

v Praze do řádu dominikánského. Čtyry léta v Plzni působil
co kazatel a inquisitor, načež se dostal do Litoměřic. Uloženo
mu, aby vykonával censuru spisův, ježto z protestantského
Německa do Čech byly přiváženy. Zaměstnání to mělo naň
účinek, jehož se představení nenadáli, totiž že se zapomenutě
z dětství náhledy náboženské mocně v mysli jeho obnovily.
I počal přemýšleti, jak by se dostal za hranice, ale záměr
jeho byl prozrazen, a on uvržen do vězení, z něhož jej teprv
po 24 dnech provinciál vyprostil a s sebou do Prahy zavezl.
Od té doby svěřena mu správa statkův klášterních, přičemž
žil čas v Jihlavě, čas v Mikulově. Konečně podařilo se mu
dosíci dovolení k návštěvě otce, čehož užil k vykonání dávno
kojeného úmyslu. Asi 8. září 1666 dorazil do Žitavy, ale ne-
našel tam uvítání takové, jak byl očekával. Lépe se mu vedlo
v Lazu (Lohsa) u Budišína. Z Lazu odebral se po některém
čase do Wittemberka, kdež osadě exulantův českých sloužil
co kazatel. Přitom neměl výživy jiné, nežli z výtěžku dvou
kněh, ve kterých utrpení souvěrcův svých se vši příkrotou
strannické rozhorčenosti vyličoval. První z nich sepsal a po-
dle jedné zprávy (Pescheck Ggrf. I. XVI.) prvotně i vydal
česky: „Päpstliche Geisel.“ Druhá hned vyšla německy:
„Blutige Thränen des hochbedrängten Böhmerlandes“ (ve
Wittemb. 1673). Dedikace druhé k raddě města Žitavy jest
důkazem, že Holík u Žitavanův prodlením času dodělal se
ochotnější přízně. Brzo potom vypraven do Švédska sběrat
podpor pro exulanty české. Tu pak, aby prosbám většího
dodal důrazu, druhý spis svůj v Upsale vydal jazykem šved-
ským. Jiné podobného obsahu dílo, Holíkovi připisované,
1679 vyšlo v Amsterdamě: „Kurze und wahrhaftige Erzählung
des traurigen Zustandes des Kgr. Böhmen.“ L. 1678 usadil
se v Kralovci, i začal se zabývati štěpařstvím. V tom po-
kračoval i za pozdějšího pobytu svého v Rize. I výborně se
mu dařilo. Vynašel totiž 1678 kopulování a 1680 zjistil zkou-
škami obvyklé u Rusův štěpování triangulováním. Spis jeho
o umění zahradnickém, „Der vereinigte in- und ausländische
Gartenbau“, 1684 uveřejněný, takové požíval obliby, že do
1759 devětkrát byl vydán (Špatný Beitr. zur Gesch. des Obst-
baues 1872). Holik zemřel v Rize asi 1685.

Holko Matěj z Tisovce, nar. 1719, kněz evangelický

Homiliář opatovský.

251

v Skalníku, zanášel se literární historií, mluvou a poesií ná-
rodní. Zemřel 1785 (Hurban v Sl. Pohl. I. 2). Všecka jeho
dila zůstala rukopisem i psána sou latině:

1. Index virorum literatorum Bohemorum, Moravorum atd.

2. Errores a Bohemis et Slavis decantati, sive loca in cantionibus bohemico-slavicis calculus non permerita, vel virgula censoria digna.

3. Jiskra in Hungaria sive de rebus gestis Jiskrae et Bohemorum in Hungaria.

4. Exules Bohemi et Moravi, quorum memoriam vitarum scriptorumque ab iis editorum recensionem hoc specimine ad posteros propagare illustrare-que voluit M. H.

5. De eo, quod nimium est in restituenda et sectanda linguae slavico-
bohemicae puritate, sive adversus Bohemismi superstitiosos sectatores et id
genus alia.

6. Cantiones de patria nostra, bellis, arcibus, viris et variis casibus, ne intercidant, collectae atque de scriptae manu M. H. (Sbírky té užil Kollár při Zpěvánkách).

Hollan Jan Matěj, kanovník u sv. Vítá, 1729 vydal spisek o sv. Janu „Znamení na pravé ruce“ (V. 951).

Holzpeck Ignác František, sekretář a ceremoniář biskupa nitranského, vydal kázaní nad Štěp. Hunyadim (pohř. 17. list. 1743) učiněné:

Obraz člověka spravedlivého. V Trnavě 1744 (V. 1095).

Homiliář kláštera opatovského, dle Palackého (Děj. I. 2, 288) sepsaný v XII. věku za Vladislava I., nyní v univ. bibl. pražské (III. F. 6), opatřený českými glossami dílem z XIII. století, dílem pozdějšími. Obsah jeho otištěn od spolku „für Gesch. der Deutschen in Böhmen“ pod titulem „Das Homiliar des Bischofs von Prag“ (Prag 1863). Srov. Hanušovy rozpravy v Pr. Sitz. B. 1866 II. 17–34, a 1867 II. 63–67 (kde české glossy). Není to než jedna ze snůšek, za středověku praobyčejných, zahrnujících v sobě rozmanitého původu řeči duchovní, rozpravy náboženské a kanonické. Sestavena byla tuším pro Břevnov dílem původně, dílem přepismo z podobné sbírky nějaké, z Němec přinešené. Tím se vysvětluje zvláštní úcta, která se v ní jeví ke sv. Bonifaciovi a Emeramu. Břevnov totiž osazen byl benediktiny z římského kláštera sv. Bonifacia a Alexia, a sám z počátku měl kostel na jméno těch svatých. Svátek sv. Emerama již od 933 tam zvláště slaviván (Erben Reg. 35). Sbírka břevnovská přepsána pak pro klášter opatovský. Jelikož tento zasvěcen byl sv. Vavřinci,

252

Homiliář Rožmberský.

tím vysvětluje se opětovné vyskýtání homilií na den tohoto svatého. I glossy české psány tuším v Opatovicích.

Homiliář Rožmberský jest rkp. za Karla IV. mezi 1350-1378 psaný z rozkazu tuším pánův z Rožmberka. Svědči o tom list, o českém poutnickém domě v Římě některému z pánův téch poslaný, kterýž, obyčejem tehdejším, napřed v rkp. přilepen (Svétozor 1859, 223). Obsah rukopisu jsou výklady na evangelium sv. Matouše, přeložené ze spisův sv. Jana Zlatoústa, Tomáše z Aquina, Origena, Bedy, sv. Řehoře, a jeden od Karla IV. 1338 latině sepsaný. Širší zpráva od Šafařika v Rozb. II. 1845.

z Honbic viz Ořechovský Jan.

Horák Martin z Chleb v Čáslavsku prvotně byl katolik. Za mladších let zastával při některé tamní vrchnosti úřad písaře, až se 1752 vystěhoval do Žitavy. Zde z počátku tržil s potravinami, až se 1768 ujal obchodu s knihami. Jmenovitě halské tisky bývaly od něho do Čech vpravovány. L. 1771 sám začal nákladem svým knihy vydávati, užívaje v tom tiskárny v Laubně. Až po 6000 exemplářich tiskl prý některých kněh. „Špalíčky“ Horákovy, t. j. modlitby pramalého na spůsob špalíka formátu, zvláště bývaly oblibeny. Zemřel 1798 (Pescheck Exul. 113).

Horčický či Sinapius z Tepence Jakub, syn prachu-
dých rodičův, jako chlapec přišel za kuchtíka do jesuitské
kolleje krumlovské. Když ukazoval ke studiím schopnosti,
vzat na školu latinskou a později za pomocníka dán apatekáři
klášternímu, u kterého se v chemii tou měrou vyvícił, že
prý sám některá vzácná objevení učinil. Odtud dostal se za
laboranta do chemické dílny Rudolfa II. Tu hojně nabyl pří-
ležitosti, aby snášel jmění, i zanedlouho tak zbohatnul, že sa-
mého císaře penězi zakládal. Za půjčky tyto zastaveno mu
panství mělnické, na néž pod jménem hejtmana uveden. L.
1608 obdařen erbem a přidomkem „z Tepence“, i ustanoven
správcem nad statky kláštera svatojirského (Balbin Boh. d.
II. 201). Po vydání majestátu uveřejnil konfessí českou i po-
stavil se tím v čelní šík zápasníkův katolických. Když Ru-
dolf If. zemřel, odstěhoval se sice na Mělník, ale stavové
evangeličtí nepřestali ho pokládati mezi přední své odpůrce.
Po osudných událostech májových 1618 uvězen byl od dire-

Horčička Jan.

253

ktorův, i zůstal ve vazbě, až v prosinci t. r. výměnou za Dr. Jessenia ve Vidni jatého spolu s král. prokuratorem Dr. Ponzonem obdržel svobodu (Skala II. 87, 553). L. 1619 nalezáme jméno Horčického mezi osobami, jež stavové ze země vypověděli (ib. III. 82. Slav. Pam. II. 218). Vitězství strany své dlouho nepřečkal. Zemřel již 25. září 1622. Veškerého jméni dědicem ustanovil tovaryštvo Ježíšovo, jemuž se i za živa štědrou a horlivou přízní odvděčoval.

Konfessí katolická, totiž vyznání pravé víry křesťanské. V Pr. 1609 (IV. 1384). Ded. nejvyššímu kancleři Zdenkovi z Lobkovic. Pak 1677, 1782 nákladem Dědictví sv. Václava.

**Horčička či Sinapius Daniel z Turce, syn knéze evangelického.** L. 1660 stal se správcem školy jelšavské. Od 1665 vedl duchovní správu v Kameňanech, od 1667 v liptovské Teplé; odkudž pak se přenesl do Radvaně. L. 1673, byv vypovězen z Uher, odebral se do Slezska. Z počátku meškal v Břehu, až se z jara 1674 přestěhoval do Vratislavě. L. 1677 povolán za ředitele školy v Bojanově v Polsku, která pod vedením jeho velice vzkvetla. L. 1683 vrátil se do vlasti. Ale v Radvani za nedlouho se mu znelibilo, i přijal povolání do slovenské církve v Levoči 1684, kdež se zároveň uvázal v dozor nad tamním evang. gymnasiem (Tablic Poezie I., Slov. Pohl. I. 2).

1. Hortulus animae piae. Zahrádka dušičky pobožné. V Draždanech 1676 (V 1432). Ded. Jiřímu Radvanskému na Radvani a manželce jeho Kateřině Mariášové. Knížku tu sám skladatel přeložil do němčiny a 1680 překlad vydal v Lešně.

2. Neoforum latino-slovenicum, Nový trh latinsko-slovenský. Bez m. 1678 buď v Dráždanech nebo v Bojanově (V. 43). Ded. mladým pánům Janu Radvanskému, Horvátovi, Kubinyimu, Benickému a j. Sbírka přisloví slovenských.

3. Perlička dítek božích. V Levoči 1684, 1701 (V. 751). Prvotně sepsána od Sixta Palmy.

4. Cythara Třanovského, 1684 v Levoči vydána. V ní 15 písní od Horčičky.

5. Kašp. Neumayera Duchovní jádro všech modliteb. V Levoči 1703, v Žitavě 1706, v Laubně 1745, v Prešp. 1779, v Pr. 1782, pak 1800 latinským písmem a pravopisem poloupolským (ČČ. 1861, 277) a častěji potom (V. 1598).

6. Básen schvalná ku knížce J. Milochovského: Ornamentum magistratus politici, v Dráždanech 1678.

**Horčička či Sinapius Jan, Danielův bratr, 1650 rektorem byl v Hlohovci (Fraštáku), načež od 1652 duchovní správu vedl v Skalici. Odtud přenesl se zase do Hlohovce, 1660 do Veličné (trenč.), 1669 do Trenčína, až se po 1672 musil dáti v pohostinství. Zemřel v Hali magdeburské 1682.**

254

z Hořešovic.

Píseň: „Ach jak matka zarmauceuá“ v kanc. Kleychové.

z Hořešovic Sezima, písař desk zemských a od 1412
místosudí dvorský. Zemřel 21. října 1419.

Paměti o věcech manských. Rkp. u desk dvorských, otisf. v Codex juris
boh. II. 2, 414.

Hořický Jan z Hořic studoval na université pražské, kdež se 1550 stal bakalářem (LD. II. 352). Potom jal se připravovati ku kněžstvi Z jara 1551 v Benátkách vysvěcen, i dán Václ. Subuli, farári P. Marie před Týnem, aby u něho tři léta byl kaplanem (Bor. I. 300). L. 1552 dosáhl hodnosti mistrské svob. umění (St. Un. 146). Brzy potom dostal se na faru u sv. Štěpána na N. M., kdež 5. máje 1558 život svůj dokonal (ib. 157).

Sv. Cypriána káz. o důstojnosti večeře Páně. V Pr. 1558 u J. Kantora
(IV. 1757).

z Hořiněvsi viz Švehla Petr.

Horký Martin, syn Viktorinův z Lochovic, studoval na universitě pražské; od 1605 jej nacházíme mezi alumny. Bakalářem stal se 1607 (ČČM. 1848. I. 183 a 193). Ale již v říjnu 1606 začal učitelovati na škole pražské u sv. Haštala, kdež setrval až do poč. února 1608 (ib. 1845, 628). Místrem stal se 1615. Na universitě nepožíval hrubě příznivé pověsti. Zapsáno o něm zajistě v Aktách fakulty filosofické k 1619, že byl člověk mravův neusedlých, jakož prý k. p. vicerektorovi šňupky pod nos dával (Jungm. 173, pozn.).

Vydal minuci na 1616 a kalendáře na 1612, 1613, 1615, 1619 (IV. 778,
Palacký v ČČM. 1829. I. 62). Kalendář k 1615 věnován raddě domažlické.

Hornićí právo královské, jus regale montanum, na
spůsob Institucí Justiniánových latině sestaveno od Mr. Goz-
ziho de Urbe veteri (Città vecchia) k rozkazu Václava II.
Český překlad učiněn asi v polovici XV. věku; rkp. 1478 a
1490. Otišten v Codex juris boh. I. — Druhý překlad či
vlastné recense 1505 pochodí od jihlavského písaře Severina,
třetí 1586 od Hynkonia.

Horný Frant. Ondřej, vychovatel J. E. Kajetána hr.
z Thunu, 1705 vydal a hraběti připsal přislovi Srncova, abece-
dně je spořádav a svými i Flaxiovými přídavky rozmnoživ.

Příslovi česká aneb adagia bohemica (IV. 29; Hanuš v ČČM. 1851, 136.)

z Hořovic Beneš živ byl za Karla IV. a Václava IV.

Hospodine pomiluj ny.

255

Pro cestu, již vykonal do Palestiny, nazýván *rytířem zámorským* L. 1396 jemu a bratru tuším jeho Bohunkovi z H. král zapsal hrad Rabštejn (Arch. Č. II. 450). Brzo potom jal se překladati „kroniku římskou“, kterou byl 1386 strasspurský kněz Jakub Twinger von Königshoven sepsal, jednaje v ní o stvoření světa, o císařích i papežích, o biskupech a válkách strasspurských až do smrti Karla IV. Jelikož větším dílem čerpal z díla Martina Polona, nazýváno ji vůbec „Martimiani“ Beneš i v překladu ukončil smrti Karlovou. O králi prý Václavovi nechtěl psáti pro jeho pravdy nesnášelivost. Zato někdo jiný, snad nějaký Benešův příbuzný, později pokračoval u vypravování dějův českých od 1378, t. j. od toho roku, „kde Beneš přestal mluviti“, až do 1440, kterýžto spis vůbec nazýván „prodloužením kroniky B. z H.“ L. 1412 Beneš byl v Praze, i viděl co očitý svědek stínání tří mládencův o odpustky. Poslední o něm zpráva je z l. 1420, kdež svědkem byl v Praze při zápisu Stacha z Dúbku (ib. III. 493). Po smrti jeho Rabšteinem vládl Bohuněk (ib. I. 165).

1. Martimiani aneb římská kronika. Rkp. 1400 u ryt. z Neuperka. Tišť. v Pr. 1488 (II. 73; Hanka č. 35).

2. Pokračování kroniky Beneše z Hořovic. V Pr. 1819 péčí Zimmermanna; správněji v Palackého St. let. co text E (III. 123)

3. Kronika o trojanské válce (výňatek z č. 1.). V Pr. 1666 (II. 73).

Hořovský viz Rosacius Jan a Martinius.

Horský Jiří Nicefor z Kutné Hory (Montanus) studoval v Praze, kdež 1568 dosáhl bakalářství (LD. II. 398), načež učiteloval na školách pražských. Složil pisní nékolik pobožných, z nichžto dvě 1579, dvě 1587 tiskem vydány (IV. 78 a 179).

Horský Pavel viz Paminondas.

z Horšova viz Scribonius Jindřich.

Hortensius Jan viz Zahrádka J.

Hortovský bakalář viz z Ekšteina.

„Hospodine pomiluj ny-, nejstarší česká církevní piseň (I. 2), tak nazvaný tropus č. rozšířené Kyrie-eleison, pozůstatek to slovanské bohoslužby. Již při nastolení biskupa Dětmara 973 lid ji zpíval (simplícores autem et idiotae clamabant Krlešn. Cosm. 50). Vůbec zpivána, jako v Polsku „Bogarodzica,“ při všech slavných příležitostech, v neděli a o processích svátečných. Tak 1249 při uváděni Václava I. do kostela sv. Vítá. Hlaholem jejím 1200 jízda uherská v bitvě kressenbrunské

256

Hostounský Baltazar.

k útěku poplašena. L. 1283 ji oslavován příjezd Václava II. (Cosmae Cont. 378, 404 a 467). Tehdá sv. Vojtěcha měli za skladatele jejího. L. 1397 benediktin břevnovský, Jan z Holešova, napsal o ní kommentář, jejž Bolelucký v „Rosa bohemica“ 1668 a Draušovius ve „Veleslavné památce sv. Vojtěcha“ (V. 1263) otisknuli.

Hostounský (Hostovinus) Baltazar, dle Balbina v Ho-
stouni, dle Schmidla (Hist. soc. J.) v Horšové Týně 1534 rozen.
L. 1555 vypraven byl spolu se Šturmem a jinými do Říma,
kdež od samého Ignacia z Lojoly přijat do řádu jesuitského.
V Řimě studoval theologii a dosáhl v ni doktorství. L. 1564
přitovaryšil si jej J. Frant. Commendone, papežský legat, na
své do Polska cestě. Tomu nejen v hlavním jeho úkolu, totiž
aby Poláky přivedl k uznání concilia tridentského, platné
služby konal, ale byl mu též nápomocen při zakládání kolleji
jesuitských. Kolleje v Pultusku, ve Vilně a v Brunšperku,
dokud byly v počátcích, H. sám řídil. Pobytem v Polsku tou
měrou přivykl polštině, že mateřský svůj jazyk skoro zapo-
mněl. Když po návratu 1568 v Olomouci poprvé vystoupil na
kazatelnu, takový mluva jeho polopolská a poločeská spůso-
bila dojem na posluchačstvo, že smíchu utajiti nemohli, a Bal-
tazar, nedokončiv kázaní, odstoupiti musel. L. 1571 odebral
se do Prahy, kdež ustanoven správcem konviktu. Když o ka-
techismu veřejné výklady činiti počal, přivábila učenost při-
tom jevená druhdy i professory universitní, aby jej slyšeli.
Theologii vyučoval v Olomouci a v Praze; řečtině od 1575 v
Praze. Provincie rakouská vyvolila jej za svého zástupce v
kongregaci řádové s Řimě. Zemřel s Chomoutově 7. června
1600 (Balbin Boh. d. II 383. Pelcel Jesuiten).

1. Rozjímání. V Pr. 1573 (IV. 1822), jež Ungar mylné připisuje Adamovi z Vinoře.

2. Sv. Augustina traktát, že všecky věci na světě jsau marnost. V Pr. 1573 (IV. 1764).

3. Historia o rozšíření víry křesť. ve vých. krajinách (Japansku). V Litomyšli 1581, v Olom. 1585 (IV. 551). Ded. Vilémovi z Rožmberka, kterýž Hostounskému byl rok předtím poslal original vlaský.

4. A. Possevina křesť. odpověli na otázky pobožného muže, v půlnočních krajinách obývajícího. V Pr. 1584 (IV. 1308).

5. Téhož znamení církve katolické (ib.).

6. Vinc. Lérinského O poznání církve sv. V Litomyšli 1584, v Olom. 1584, v Pr. 1784 (IV. 1312). Ded. bisk. Stanisl. Pavlovskému.

Hozius.

257

7. Stanislava Hosia De expresso Dei verbo. O zřetedlném slovu božím. V Litomyšli 1590 (IV. 1335). Ded. Adamovi z Hradce.

8. Tomáše Kempenského O následování Krísta Pána. B. 1. (1590) v Olom., pak 1598 tamže (III. 882).

9. Pravidlo Tovaryštva Ježíšova. V Pr. 1600, 1667, 1724 (IV. 592).

10. Listy z Indie otcův T. J. (Boh. d. II. 384).

11. Výklad pravého pod obojí spůsoban přijímání. V Pr. 1614 (IV. 1345)

12. Kniha o vyučování křesťanského (ib.).

## Hostounský Jan viz Peit Jan.

Hovorius Eliáš z Vyškova vyššího theologického vzdělání nabyl v germanské kolleji v Řimě, kdež spolu s Maximilianem z Pernšteina († 1593) chován od bisk. Pavlovského. Vrátiv se co doktor práv a protonotář apoštolský 1591 do vlasti, ihned přijat byl do kapituly olomucké; později naň vzložen úřad scholastika. L. 1595 ustanovil jej Pavlovský farářem u sv. Jakuba v Brně a zároveň mu, aby slušnéji živ býti mohl, vyžádal u císaře uprázdněné jedno kanovnictví u sv. Petra. Ale ještě téhož roku se Hovorius fary vzdal. Jsa muž ducha veselého, nevzdaloval se rozmařilostí, které tehdá v kapitule olomoucké takou měrou panovaly, že se biskup nucena viděl hroziti nejpřísnější visitaci, maje jmenovitě přičinu žalovati na nevděk Hovoriův. Teprv pod přísnou rukou kardinála z Dietrichšteina navrátil se do kapituly kázanější pořádek. Po smrti Pavlovského 1598 vyvolen vedle probosťa J. Styrnského a J. Laeta k administraci i Hovorius. Zemřel asi 1606 (Wolný I. 1, 84—7; II. 1, 46 a 79).

Sbírka nálezův moravského práva zemského. Rkp. od 1603 v museum moravském (D'Elvert LG. 47).

Hozius Matouš z Vysokého Mýta studoval v Praze, kdež se 1577 stal bakalářem (LD. II. 425). Učitelovav v Kolíně, oženil a usadil se tam za měšťana. Jsa živ v okolnostech velmi příhodných čili, jak se tehdá říkalo, „maje z požehnání božího z strany věci časných slušné zásobení“, jal se překládati kroniku moskevskou Alex. Guagnina, Vlacha z Verony, jenž za Štěpána Bátora hejtmanil nad pěším lidem na Vitebsku († 1614). Překlad ku přehlednutí a vytištění dal přiteli Veleslavinovi, kterýž přání jeho rád vyplnil, ač se s vytištěním prodlilo, až Matouš asi 1588 zemřel, tak že se „z vydání na světlo těšiti a práce své užitku účasten býti nemohl.“

Rukověť k děj. lit. č.

17

258

Hrabaeus.

„Vypsání krajin zemé ruské“. V Pr. 1590. „Kronika moskevská“ v Pr. 1602. „Výtah z kroniky moskevské“ v Pr. 1786 pěcí Faust. Procházky (IV. 648).

Hrabaeus Jakub z Dobršina u Sušice studoval v Praze. Stav se bakalářem, vedl úřad učitelský 1594 v Kutné Hoře (Lumír 1862, 808). Z Hory dostal se do Vysokého Mýta. Odtud z jara 1600 povolán do Kr. Hradce, kdež mu po roce svěřena přední správa školy (ČM. 1845, 634, 636). Zřízen byv na kněžství podobojí, vedl některý čas děkanství v Louné, až mu 1612 podáno bylo děkanství v Kr. Hradci (Švenda Ž. Obr. V. 176). Kn. Jakub byl ženatý; dva synové zemřeli mu 1616; úmrtí jejich Tob. Čichoraeus, Gabriel Balbin, pak sušičtí na universitě alumnové oslavili latinskými básněmi (ib. 203). Když se po událostech 1620 véci obracely, Hrabaeus, chtěje osudu, kterým vrstevnící jeho jinde byli zachváceni, uniknouti, 8. srp. 1622 „pro nedostatek paměti a oči“ od sv. Havla odpuštění ohlásil, avšak posláni k němu páni z obce, od kterých „pro nebezpečenství církve“ k pozůstání dalšímu byl přemluven (Měd. Obr. I. 104). Nicméně počátkem 1623 předce ustoupili a u vyhnanství dáti se musil.

1. Káz. nad Janem Činvicí z Libína, měř. hradeckým. V Kr. Hradci, 1616 (IV. 1717, Švenda Ž. Obr. V. 203).

2. Káz. nad Jan. ml. Činovským, synem měř. žateckého. V Kr. Hradci 1618 (ib., Šv. 214).

## z Hraběšina viz Matyáš bakalář.

**Hrabové**, kněhtiskaři v Praze, kdež tiskárnu měli v domě plotajském, později v dominikanské ulici v domě u tří střibrných růží. Z nich Karel Jan HRABA pusebíl 1714—1737, načež tiskárna jeho po některý čas vedena byla na jméno dědicův HRABOVÝCH. L. 1740 co majetník vystupuje Jan Karel, jenž 1795 zemřel, načež tiskárna připadla rodině STRAŠTYPKOVSKÉ.

**Hrabovský z Hrabova Petr**, hradu a panství Budětina v trenčanské stolici správec, horlivý podpůrce škol a věcí cirkkevních. Jeho prací a nákladem vyšel spis, latině, slovensky a uhersky sestavený: „Manuale latino-hungarico-slavonicum ad praxin pietatis ordinatum“ v Bardyjově 1663 u Jiř. Sambucha. Slovenská část nadepsána:

Poklad duchovní, z modlitb nábozných nedělních i každodenních shromážděný (V. 183. Tablic Poezie II.).

**Hradecký Matouš z Hradce Králové**, kněz podobojí.

Hradecký z Krusnova.

259

L. 1544 děkanem byl v Žateci, odkudž se asi 1518 dostal na faru u sv. Barbory v Kutné Hoře. Při schůzi, která od Mystopola k narovnání věci náboženských k počátku prosince 1549 do Prahy byla svolána, podivně poněkud se zachoval. Při porade kněžské přistoupil vedle ostatních soudruhův k artikulám, ježto v tě příčině z rozkazu králova na kněží byly podány, ale ve snémě, když Mystopol snešení kněžstva podobojiho oznámil stavům, z návodu děkana svého, kn. Václava, proti oznámení tomuto povstal a, že k třetímu artikuli (o transubstanciaci) přistoupiti nemůže, se ozval. Mystopol, nemálo jsa zaražen, vynluvil se tím spůsobem, že kn. Matouš „ani včera ani dnes u večer nejedl a nepil, a tak zemdlel, že jeho všecken mozek se ztočil.“ (Zimmermann Ferd. II. 359 sld.). L. 1552 po smrti kn. Václava Řezníka Kutnohorští jej vyvolili za arciděkana, leč Mystopol, pamětliv události od 1549, zdráhal se jej potvrditi, „jelikož kn Matouš více prý k učení luteranskému jest podobný, nežli křesťanskému, a při tom rozličné smíchy a potupy v učení a rozmlauváni čini tomu náboženství, kteréž pražské kněžstvo užívá“ (Lumir 1862, 113). Nicméně kn. Matouš nejen na děkanství se udržel, anobrž víceji se k pražské konsistóri priblížil, nežli předchůdce jeho. L. 1560 byl již nebožtik; toho zajistě roku děkanoval už kn. Benedikt (Bor. I. 278, 325 a 338).

1. Zigm. Zigy vojenské kázaní, z něm. v ozdobné kompendium uvedl. 1544 (IV. 1573).

2. Kázaní o hromobití, krupobití a bauřech. V Prostěj. 1556 (IV. 1580- J. Kouba v Pam. 1868, 234).

3. Kázaní troje na den sv. Trojice. V Prostěj. 1557 (ib.).

Hradecký z Krusnova (Krusznaw) Mikuláš, nar.
1562, měštění a kněhtiskař v Olomouci, jehož závod od 1626
jediný zanechán na celé Moravé, stoje pod zvláštní přizní
světských i duchovních vrchností. Ferdinand II. 1627 Hrade-
ckému udělil privilegium, aby směl tisknouti kalendáře krakov-
ského hvězdáře Dr. Pavla Herce Kuřeľovského a jiné knihy
v rozličných jazycích, které by od vrchnosti byly schváleny.
Zároveň zakázán patisk kněh těchto na pět let. L. 1631 pri-
vilegium to, zvláště co do kněh českých, určitěji vytěeno a
zostřeno, ano 1637 rozšířeno až na 50 let. L. 1640 obdařen
Hr. erbem a přídomkem „z Krusnova“. Při udělování tak ště-
drých milostí rozhodoval i ohled na utrpení, jež Hradeckému

17*

260

Hradecký Pavel.

podnikati bylo za osmileté obsádky švědské (1642–50). Tiskárna po snrti jeho 1652 připadla na vdovu Dorotu, kteráž k správě jeji přijala Vítá J. Ettle a jemu, co stařena devadesáti-letá, 1654 ruky i jmění podala (D'Elvert Beitr. 59).

### Hradecký Pavel viz Mathiades P.

Hradecký rukopis asi z pol. XIV. věku, nazván tak, že nalezen v Králové Hradci. Biskup Háj daroval jej Dobrovskému; později dostal se do bibliotheky lobkovické v Praze. Obsah jeho jest: Legenda veršovaná o sv. Prokopu, Radosti sv. Marie, Máři Magdalena, Umučenie Páně, Desatero přikázanie, Jan apoštol, Bájka o lišce a o dźbánu, Satyry o řemeslnicích, O bohatci. (Dobrovský LG. 124, St. Skl. I. str. XXVIII).

### z Hradenina viz Pulkava.

### Hradištský Adam viz Zalužanský A.

Hradúch Martin, učitel v Rekeni na Slovensku, koncem XVIII. věku.

Sprostný, ale zřetedlný traktát arithmetický. V Prešp. 1775 (ČČM. 1862, XXXIX).

Hrdlička Jan z Modré, nar. 12. máje 1741, studoval v otčině své, v Prešpurku a v Lučenci, načež se zanášel soukromým učitelstvím, až 1768 dosáhl král. povolení, aby se mohl odebrati do Jeny. Navrátiv se, stal se kazatelem v Modré L. 1781 povolala jej ev. osada ve Vsetíně na Moravě. Po jednoročním tam pobytu uvázal se v duchovní správu církve maglodské, kdež pracoval až do 1810. Od té doby, složiv s sebe kazatelství, v soukromí živ byl (Tablic Poezie IV.).

1. Píseň na první slavnost vánoční ve Vsetíně. V Brně 1783 (VI. 1989).

2. Kázaní při zakládání domu modlitebního ve Vsetíně. V Brně 1783 (ib.).

3. Nábožnost při posvěcení chrámu vsetinského. V Brně 1783 (VI. 201).

4. Navedení rodičů ku křesťanskému dítek milování (kázaní). V Brně 1783 (VI. 1989).

5. Knížečka pro čeleď křesťanskou. V Prešp. 1794 (VI. 201, 1189, 2221).

6. Modlitby pro mládež zvláště peštanského a békešského kraje. V Prešp. 1778 (VI. 2292).

7. Radost Siona maglodského. 1791 (VI. 201). Básěň.

8. Veselá nábožnost z rozšíření při králi našem titulu císařského (kázaní). L. 1804 nákladem Ladislava Szent-Iványiho (VI. 228).

9. Nový protestant. Rkp. (VI. 1109).

### Hrnčířův či Figuli Ondřej z Rokycan, farář v Zerčicích, 1436 na červené vězi hradu Kosti přepsal Přisloví Šalomounova, Eklesiastu, knihu moudrosti, Eklesiastika, Ježiše Siracha a

Hrubý Řehoř.

261

piesnici piesní s připojeným výkladem slov hebrejských. V témž rkp. (nyní v univ. bibl. pražské) od Ondřeje 1434 vepsána azbuka hlaholská (III. 589, Dobrovský LG. 218).

Hrob boží viz Iry velikonoční.

Hrobský Adam Felix, farář otvojický (otyjický) poč.
XVII. věku, vydal jakés kázaní (Jungm. Příd. 33, Klič 2).

Hrochotský Izák viz Abrahamides.

Hrom Antonín doktor 1598—1601 vydával hospodářský a kancelářský kalendář (IV. 778—9), ded. 1598 Jirímu st. z Martinic, 1599 Ladislavovi z Šternberka, 1601 Zdenkovi z Lobkovic.

Hrubý z Jelení Řehoř (Jelenský, Gelenius), Pražan, potomek rodu patrického, jenž vzdělání svého nabyl dilem doma, dilem v cizině. Hodnosti akademické však nedosáhl. V rodišti svém obecné požíval vážnosti. Manželku jeho zvláště prý sobě oblíbila královna Anna de Foix, chot Vladislava II. (1502—6). Ano podobá se, že i sám Řehoř zastával néjaký úřad dvorský. Užší přátelství spojovalo jej s Vikt. Korneliem ze Všehrd a s jinými tehdejšími humanisty. Zajímavý jest list, kterýmž mu Všehrd vychvaluje básně Bohuslava z Lobkovic. (Proch. Misc. 167). Velikou vedl péči o vychování syna svého Zigmunda. Spisy své namnoze připisoval raddě na St. M. pražském, jakož pak pro ni 1513 sestavil zvláštní jich sbírku. Asi touž dobou uvázal se v překlad životův sv. otcův na poušti pro Ladislava ze Šternberka a na Bechyni, jejž „v krátkém čase spěšně“ provedl. Obě práce ve skvostné úpravě byly přepsány, ale ukončení ani jedné ani druhé Řehoř se ne-dočkal. Zemřelt 7. března 1514 (Lupáč).

1. Sv Jana Zl. že žádný nemůž uražen býti od jiného než sám od sebe.
1496. V Plzni 1501, v Pr. 1828 (III. 864 a 865). Ded. Mikulášovi z Černice.

2. Fr. Petrarchy kniehy dvoje o lékařství proti štěstí a neštěstí. V Pr.
1501 (III. 204). Srov. Hanuš v ČČM. 1862.

3. Jana Joviana Pontana knihy o statečnosti válečné. Tišt. v Kr.
Hradci 1819 (ib.).

4. Téhož rozmluvání, jenž slove Charon mezi Minoem a Aeakem.
(IV. 86).

5. Téhož knihy o dobročinnosti. (IV. 204).

6. Téhož patero kněch o poslušenství (ib.).

7. Téhož knihy o králí (IV. 224).

8. Er. Rotterdamského Chvála bláznovstvie. V Pr. 1864 (IV. 85). Srov.
Prag. Sitzb. 1864. I. 102.

262

Hrubý Zigmund.

9. Výklad tří přístaví ze sbírky Erast Novy: Pospěš povlovně. Práce Her-
kulovy V noci rada. (IV. 111 a 223).

10. Vaví. Vaily o nepravě uvěřeném a smysleném Konstantinovu papeži
nadává. Při tom výklad těžších míst. (IV. 150).

11. Platiny O prelátích římských. Výňatek z života papežův (IV. 162).

12. Petrarchy rozmluvání o pravě mandrostí. Tišť. 1551 v Prostějově
(IV. 204).

13. Téhož šestnáctero epištol. (IV. 204).

14. Vyložení těžších míst z Františkových epištol. (ib.).

15. Téhož list k Hannibalovi, biskupu tuskulanskému, o závisti a lakom-
ství (ib.).

16. Téhož list o bídě mésta Říma pod papeži (ib.).

17. J. A. Campana knihy, kterak má úřad spravován býti. V Pr. 1513
u Šmerlovského (III. 223. Hanka č. 58).

18. Agapeta jáhna napomenutí Justinianovi císaři (Schela regia. III. 225).

19. Sv. Řehoře řeč, kterak se i v štěstí i v neštěstí míti máme (III. 870).

20. Sv. Basilia řeč o závisti. (III. 871).

21. Ciceronův Laelius. (III. 109). V Pr 1818 od Zimmermanna a 1853
v Rozumově stě. bibliothefe.

22. Ciceronova Paradoxa č. Kusové hodní podivení (ib). Tišť. v Hlasateli 1818 a v Rozumově stě. bibl. 1853.

23. Napomenutí Pražanům. (III. 245). Tišť. v Anthologii II.

24. Bohuslavův z Lobkovic list Petrovi z Rožmberka o správě království českého (III. 221). Tišť. v Pr. 1818. Všecken slob zřejmé ukazuje, že to překlad Řehořův. Domněnky Vinařického, an jej český příčítá Bohuslavovi (ČČM. 1831 a 1836), json nepodstatné.

25. Václ. Píseckého Hádaní s mnichem v Bononii o přijímání podobojí spůsobau. (III. 770).

26. Jana podjáhni kostela římského Životy sv. Otcův, kteříž obývali na paušti (III. 926). Srov. Hanslík 625 a Baum v Pam. 1867. 337.

27. Sv. Cypriana řeć v epišole ku knězi starsímu Felixovi. (Krok 1865, 44).

Rukopisy všecky v univ. bibl. pražské: 1497 (č. 1), 1511 (č. 3), 1513 a (č. 3—11, 13—18, 20—21, 23—25, 27), 1513 b (č. 19—22), bez roku (č. 12, 15, 16), druhý bez r. (č. 26), 1516 (č. 26). Rkp. 1513 a šířejí popsán v Kroku (1865, 39) od Hanše.

Hrubý z Jelení Zigmund obecně Gelenius zvaný, syn Řehořuv, nar. v Praze 1497. Vychován od Mr. Václava Písekého, s kterýmž se 1509 vypravil do Vlach. Když pak Mr. Václav 1511 zemřel, Zigmund předce zůstal v Italii. V Benatkách doučil se důkladně jazyku řeckému u staričkého Marka Musura, načež pak v Bononii slyšel Beroalda a Camilla. Po ukoncených studiích dal se na cesty, navštíviv ostrovy řecké, ostatní Italii, Francii a Německo. Ve Wittemberku po-

Hruškovic.

263

byl děleji u Melanchthona a u Joach. Cameraria (Procházka
Misc. 118 sld.). V Praze dostala se mu přiležitost, seznámiti
se s jazyky semitskými pod řízením Mat. Aurogalla Chomu-
tovského. Snaha jeho obrácena byla k tomu, aby na univer-
sitě dosáhl profesury řecké, ale nezdařilo se mu (LD. II. 382).
Pročež rád přijal 1524 pozvání Erasma Rotterdamského, aby
se v Basileji uvázal ve správu nových vydání klassikův la-
tinských a řeckých, jež kněhtiskař tamní Jan Frobenius byl
podniknul. I z Prahy domáhal se k tomu rukopisův. Prostřed-
nictvím Melanchthona zapůjčen mu na rok kodex Plinia staršího
z karolinské bibliotheky 1538 (ib. 320, Spirk Pr. Un. B. 25. Srov.
Sternberg Pflanzenkunde in Böhmen I. 87 sld.). Mimo Plinia
zvláště vydány od něho: Eutropius či vlastně P. Diakona hi-
storia miscella 1532, Arriani et Hannonis Periplus 1533,
Aristophanes 1537, Josephus Flavius 1544, Tertullian 1550 a
mn. j. Několik velkých řeckých spisův přełožil i do latiny.
Přitom nezanedbával mateřského jazyka. Blahoslav, jenž se s
ním 1550 sešel v Basileji, výslovně svědčí o něm, že „velmi
dobře česky mluvil.“ Znal i chorvatsky a Chorvaté se u něho
scházeli, přednašivajice v přátelských schůzích národní své
zpěvy (Gram. 342). Leč literarně známostí těch neužil, krom ve
svém Lexicon symphonum (v Basileji 1536 a 1544), kdež
chtěl ukázati shodu jazyka řeckého, latinského, německého a
slovanského (IV. 30). Sláva jeho rok co rok rostla. Norm-
beršti i Pražané staroměstšti 1540 ucházeli se oň; ale toli-
kerými byl svazky upoután v Basileji, že se nemohl odhod-
lati k odchodu (Proch. Comm. 271). A v povoláni, jež si byl
oblíbil, setrval až do konce. L. 1554 zastihla jej poslední ho-
dina, an práve překládal spisy mučedlnika Justina.

Hruška Matěj, po Janu Crucigerovi byl farařem u sv.
Jilji v Praze. Po něm zůstala rukopisem sbírka kázaní neděl-
ních z l. 1561 (IV. 1584).

Hruškovic Samuel z Krupiny průpravní školy prošel
doma, v Jelšavě, Štávnici, B. Bystřici a v Rožňavě. L. 1717
vydal se do Wittemberku, odkudž když se navrátil, z počátku
byl domácím učitelem, až pak 1720 přejal duchovní správu v
Kostelných Moravcích. L. 1732 povolán do B Bystřice, kde
slovenskou, později německou cirkev spravoval. L. 1744 vyvolen

264

Hrůza.

za superintendenta v báňském okolí. Zemřel 1. září 1748 (Tablic Pœzie II).

1. Katečismus Dr. M. Luthera b. m. 1735, v Šťávnici 1791 (V. 781).

2. L. 1745 vydal Cytharu Třanovského v Laubné, vloživ v ní 88 svých písní, mezi nimiž 8 původních, které podle vzoru Benediktiho skládal časoměrou.

Hrůza Michal, praemonstrát kláštera želivského, rodie z Pelhřimova, kdež 1698 slavil své primicie; kázaní přitom učiněné bylo t. r. v Praze vydáno (V 904). Od 1705 do 1733 vedl duchovní správu v Humpoleci, opatřovav odtamtud i faru v Jiřicích (Pam. 1858, 159; 1859, 338).

Hry dramatické vyvinuly se z středověkých mysterií, ježto o vánocích, velikonocích a jiných svátcích bývaly provozovány. U nás nevyskýtají se časněji než počátkem XVI. věku. První spisovatel, kterýž se je péstovati jal, byl Konáč, přełoživ z němčiny Juditu. Po něm následovali Kyrnezer, Aquila, Lomnický, Stodolius, Adam Tesacius, Mauřenin, Campanus, Vrána, Kozmanecius a některi nejmenovaní. Předměty brány dilem z posvátné historie, zřídka kdy ze světské, dílem z života obecného. Onyno obecně bývaly obsahu vážného, ač nikdy bez žertovných osob, tyto pak venkoncem měly povahu frašek, líčice až hrubě drasticky etnosti a nectnosti nižších stavův. Herci při oněch byli žáci, kteříž ovšem i ženské úlohy zastávali. Nejobecnější přiležitost k hrám bývala depo-sice beánův čili zkouška trpělivosti, kterou noví studenti, vstu-pujice na universitu, musili podnikati. Určité o tom zprávy ne-presahuji 1534. Tehdá na radnici novoměstské dávali Plautova Miles gloriosus; 1538, 1542 a 1579 Zuzanu. Představení 1542 přitomným dvořanům tak se zalíbilo, že je žáci na hradě před králem, královnou a arciknížaty musili opakovati. L. 1543 hrán Terentiův Phormio, 1565 Azotus, 1568 a 1569 sv. Jan Křtitel, 1570 Hekaste, 1575 komické drama z historie Tobiášovy od Mr. Aquily, 1581 Samson, 1585 Nabal. L. 1604 k tomu připravil Campanus drama Břetislav a Judita, ale provozování nejv. kancléřem zakázáno. I jesuité zábavy tyto pěstovali, anobrž postupem času velmi rozšířili. Hned po založení kolleje pražské 1559 dáváno v masopustě divadlo o boji těla a ducha (ČČM. 1844, 206), 1567 o sv. Václavu, 1610 o Eliášovi, 1617 o Konstantinu Velkém. Hrávalo se vůbec la-

Hry dramatické.

265

tině; český, pokud bezpečné zprávy jdou, byl jen kus Aquilův (LD. II. 418) a Campanův, pak z jesuitských o sv. Václavu a Konstantinu. Nicméně se i latinsky hrané kusy vydávaly po česku, jako Zuzana před 1567 (IV. 223), Samson 1608 (IV. 235), Eliáš 1610 (IV. 236). I kromě Prahy žáci sem tam snad i jiní ochotníci provozovali dramata, zvlášť o případech slavnostenských. Tof jmenovitě tvrditi lze o hrách Kyrmezerových, z nichž jedna (Tobiáš IV. 227) hrána při svatbě Arkleba z Kunovic. Z luterské strany na to brojeno; při dotčené svatbě Jeroným Šlik nejedny z pánův od divání odvedl, mluvě, že nemá tak s písmy zacházíno býti, aby hříčky z těch věcí byly strojeny (Světozor 1861, 342). Tím horlivěji si v tom počínali jesuité, v jichž školách žáci jednotlivých tříd ze spolka pravidelně aspoň jednou do roka produkce konávali. Zvláštní slavnosti ovšem nebyly opomíjeny. Tak v Jindřichově Hradci hráno před Adamem Slavatou 1647 a při svatbě Adolfa Vratislava z Šternberka 1654 (Herrn von Neuhaus 162); v Jičině při přenešení tam těla sv. Sekundiny 1658 (V. 232–4, 239–248). I bratrstva jala se opět v kostelích rozličné hry provozovati, jakož víme o kapli betlemské 1665, 1670 a 1722 (V. 235, 236, 238), o chrámě týnském 1746 (V. 247), o píseckém za Bilovského. V Týně žáci z divadla recitovali i veršovaný český katechismus (Jandyt). Taktéž obnoveno provozování mysterii, což v některých městech (k. p. ve Vys. Mýtě) až do druhého desetiletí našeho věku trvalo. — Vedle dramat vážnějších objevují se od pol. XVI. věku frašky prostonárodní. Šem náleží přeložená z polšiny komedie o žebrácích hodujicích a kupci (IV. 226, v Litomyšli 1573), komedie masopustní (IV. 230, v Pr. 1588), hry Mauřenínovy (IV. 232) atd. Podobá se, že je hrávali již i ochotníci kromě studenstva, a snad i osoby komediantstvím s „tatrmany“ se živící. Zvláštního povšimnutí zasluhuji intermedia (intermezza) Kozmaneciova, která mezi jednotlivými oddíly mysterii provozována. — První stopa účinkův divadelnictva francouzskébo jest „Žalostné vále neb Vlastislav“, kterážto hra na nejmenovaném hradě ke cti vojínovi do boje se odebírajícímu od mladých pánův před 1704 (V. 237) byla dávána. V Praze ředitelem Brunianem 1771 poprvé na jeviště uvedena činohra „Kniže Honzik“, později operetta „Ponocný.“ Direktor Bulla 20. a 25. ledna

266

Hry vánoční.

1785 na stavovském divadle a 6. února t. r. na divadle malo-
stranském předvedl Stefaniho drama „Odběhlec z lásky dě-
tinské“. Dojem těchto her nad očekávání byl veliký. Slaveno
je horoucnými básněmi jakožto „svátek českého jazyka“: hlá-
sáno vzkříšení národnosti, že řeč česká opét rozkvete, zlatého
ovoce přinese. Z divadla prý rozsvítí se světlo, které v tma-
vém bludu zhaslo. L. 1786 společnost hereč dosáhla dovolení
k zřízení „boudy“ na koňském trhu, kdežby se německy i
česky hralo, což návěstím 12. června 1786 oznamováno co
zlatá epocha české dramaturgie. A v skutku činnost spiso-
vatelů byla velmi čilá; ve třech letech český repertoir čítal
300 kusův původních i přełožených. L. 1786 hráno před cís.
Josefem II., 1791 před Leopoldem II. (Dobrovský LG. 1792
213 sld.).

Hry vánoční ze starších dob se nezachovaly. Teprv ve
sbírce Kozmanecia (Pr. Sitzb. 1860. I. 64) nachází se Aktus
pobožný o narození Syna božího.

Hry velikonoční, představující události od příchodu Páně
v Jerusalem až do vysvobození duší z předpeklí, ježto za
středověku skrze žáky v kostele v pašijovém témdni od květné
neděle do bílé soboty byly provozovány, zachovaly se česky
z XIV. a XV. věku dílem cele, dílem zlomečně, i v rozdíl-
ných zpracováních.

1. Z hry palmové (ludus palmarum) máme jen zlomek, nalezený A. Gin-
delym v knihovně kapituly pražské, posud netištěný.

2. Druhý tamní zlomek, jenž líčí metání losů o roucho Kristovo, pro-
bodení boku a odnešení těla do hrobu, otíštěn ve Výb. II. 31—36.

3. Kristova s kříže rozmluva s Marií a Janem, t. ř. „Pláč Marie“, známa
jest v třech úpravách: St. Skl. III. 61, ČČM. 1848. I. 266 a v Hanušově
MVýb. 56; v této třetí recensi líčeno i skouání Kristovo. Stov. Ambros v Pr.
Sitzb. 1861. I. 41).

4. Hra tří Marií (Ordo trium personarum), ve které se uvozuje kupování
mastí, příchod paní k hrobu, rozmlouvání s Kristem a oznámení o tom apo-
štolům, zachovala se v trojí úpravě. Z nich nejstručnější jest v Hanušových
Osterspiech 31—41 a MVýb. 41—44. Obsálejší známa je pod názvem
„Hrob boží“ v St. skl. III. 61—82 (bez lat. textů), pak v Ostersp. 26—34 a
MVýh. 44—48 (s lat. texty). Nejvíce rozsířená a provedená až k zjevení
Páně Tomášovi otíštěna jest v Ostersp. 47—66 a MVýb. 48. 54. I. „Mastičkář“
není než kus (z jiné ovšem úpravy) bry této o Mariích; zachoval se ze všech
v nejstarším rkp z poč. XIV. věku objeveném 1822 Hankou na dskách

Hubálek.

267

lat. rkp. v ČMuseum. Odhad otštěn v St. Skl. V. 197—219, Výb. I. 65—82.
Srov. Nebeský v ČM. 1847. I. 325.

5. Hra pašijová (Indus paschaen, v níž obsažen rozhovor apoštolův mezi sebou, rozmluva jich s Mariemi, zjevení Páné v Emanzu, otšt. v Ostersp. 67—81.

6. Hra o vzkříšení (Indus de resurrectione) předvádí nejprvé satyrický hovor v pekle, pak poradn kněží židovských, rozmluvu strážných vojutův n hrobu, z mrtvých vstání Páně a vysvobození praoteův z předpeklí. Otšt. v Ostersp. 82—104.

7. Žertovné řeći k závěrku přednášívané, v knihovné kapitulní. z nichž jedna otšt. ve Výb. II. 36—38.

Později Lomnický některé z her těch předělal, o čemž viz při jménu jeho.

## Hubacius z Kotnova Jan Josef, syn Ludvíka Václava, souseda a cís. rychtáře v Táboře († 1675), farářem jsa v Dobříši, vydal kázaní o Panně Marii svatohorské v Pr. 1737 (V. 988).

## Hubacius z Kotnova Milo Jan, Tábořan, nar. 1660, co 21letý mladík vstoupil do řádu praemonstrátského na Strahově a 1688 vysvěcen na kněžství. Po šest let byl kazatelem českým dílem na Strahově, dílem v Doksanech. L. 1694 stal se farářem v Svinčanech, 1711 v Milevsku a 1719 na Strahově, kdež působil s velkým úspěchem až do smrti 20. list. 1726 (D. K. Čermáka zprávy ze zápisek Dlabačových).

1. Hvězdička růžencová, srdce bratrské osvěcující aneb velmi pěkné marianské otázky, vysvětlující růženec. V Pr. 1699 (V. 1450).

2. Jarolíma Hirnhaima, opata strahovského, Kvítí hory sionské aneb rozjímání duchovní na každý den přes celý rok. Z lat. V Pr. 1721 (ib.).

3. Umíráček pobožný o čtyrech posledních věcech. V Pr. 1725 (ib.).

## Hubáček Albert, dominikán, 1758 vydal život sv. Vinčencia Ferreria v Pr. (V. 1360).

## Hubáček Petr z Kolína byl tuším úředníkem na některém statku pernšteinském, nejspíše v Landskrouně. L. 1553 dokončil sbírku náuk o věcech rybářských, ptáčnických a štěpařských. V těchto posledních sledoval Jošta z Rožmberka. Rkp. někdy v klasťere týneckém (Tyniec) u Krakova. nyní v univ. bibl. pražské. Vydán od Poláka Jana Radwańského ve Vidni 1857.

## Hubálek Jan z Prahy nar. 8. září 1741, vstoupil 1757 do řádu jesuitského, ve kterémž po několik let působil co professor humanitní. Po zrušení řádu zůstával v Praze, veda duchovní správu v širotčinci, a účastné se polemiky, která za

268

Hubatka.

císaře Josefa II. povstala o otázkách náboženství se dotýkajících (Pelcel Jesuiten).

1. Základné pravdy nábož. katolického. V Praze 1784 (VI. 1771).

2. Dukaz, že katolíci pod jedním spůsobem živého těla a krve Páně požívají. V Praze 1785 (VI. 1781).

3. Obzvláštné pravdy nábož. katolického. V Praze 1785 (VI. 1779).

## Hubatka Ignác Jan v prvé pol. XVIII. věku byl kanterem v Bydžově.

1. Kantáta ke cti sv. Janu N. „Čtyry studně hlavních etností.“ V Kr. Hradci 1730 (V. 163). Ded. raddě bydžovské.

2. Káz. o sv. Janu N. Tamže 1730 (V. 966).

## Huber Mezeřický z Rysenpachu Adam, nar. 1546 v Mezeřici nad Oslavou, studoval v cizině, jmenovité na universitách v Tubinkáth a ve Wittemberce, kdež se stal i mistrem svob. um. a doktorem lékařství. V srpnu 1567 přihlásil se při akademii pražské, aby přijat byl v počet mistrův a professorův tamních, čehož po veřejné disputaci i dosáhl (St. Un. 175). Roku následujícího přijat do kolleje Karlovy, kterou 1568-9 co probošt spravoval (ČČM. 1847 I. 623). Brzy potom zvláštnímu jeho vedení Adam Budovec svéril syna svého Václava, pokud tento v Praze studoval. L. 1578/9 a 1579/80 byl děkanem fakulty filosofické. Ale již na podzim 1580 dal výhost universitě a oženiv se zcela se oddal lékařství praktickému i pracem literárním. L. 1585 oženil se podruhé a sňatek ten opěván Crinitem. S Veleslavinou vázaly jej svazky přátelské i náboženské. Bylif spolu nejen kmotři, což tehdá jestě dosti vážilo, ale také tajní přivrženci Jednoty bratrské. K pobudece Budovcové jal se Huber překládati spis diaetetický od danského hraběte Jindřicha Rantzowa 1576 vydaný. Nedlouho potom společné s Veleslavinou přistoupil k obnovenému a rozšířenému vydání Mathiolova Herbáře, jelikož Hájkovo již 1582 bylo rozebráno. L. 1600 po smrti Hájkové jmenován životním lékařem cís. Rudolfa II. Ačkoli nebyl professorem, vždy zůstával ve spojení s akademií. Když se 1608 blízilo vojsko arcikn. Matyášovo ke Praze a strach války vůbec rostl, uložil jmění své ve fisku universitním, kdež bylo prý bezpečnejším nežli v domě soukromém (ČČM. 1847 II. 501). Na sněmě 1600 byl zástupcem Nového Města pražského i mel v jednání o majestát neposlední úcastenství. Jmenovité vyvolen do deputace, která

Huber.

269

31. března povolána před Rudolfa II. k slyšení odpovědi na tehdejší pokusy o svobodu náboženskou (Skala I. 158). Po odročení sněmu vyslán 1. dubna s Budovecem a jinými k poslům uherským (ib. 164). Když pak konsistor i universita stavům byla odevzdána, obrán 10. října 1609 mezi defensory, kteří nad oběna těma ústavy byli zřízeni. A nebylo úkolu proň přihodnějšího. S mladistvou horlivostí uchopil se přiležitosti k zvelebení university. Již v záři co člen kommisse, kteráž stav akademie prohlednouti a opravní návrhy ve shodě s professory učiniti méla, směrem tím působiti počal; ještě činnější byl roku následujícího. Pohřichu že jednání nešlo s tím zdarem a kvapem, jakož ve prospěchu věci bylo žádoucnou. Ano počalo se ukazovati, že Huber, ačkoliv stařec skoro sedmdesátiletý, kromě Mr. Benedikta a Zalužanského byl jediný, jemuž obnova opravdu na srdeci ležela. Přimluvám jeho poda řilo se, že M. Albrecht z Kaménka, kterýž, planými sliby byv do Prahy přilákán, v nouzi a bídě hynul, aspoň jakým takým platem a místem na universitě byl opatřen. L. 1611 sám se dal zapsati mezi professory na fakultě lékařské a skutečně také na podzim t. r. přednášeti počal (ČCM. 1847. II. 523 sld.). O sv. Havle 1612 zvolen, co první z professorův ženatých, k důstojenství rektorskému. Ale neušel tu nesnázkám s kollegy svými. Vida nezdar snah svých o opravu celé university, obrátil péči svou ke škole u kostela sv. Jindřicha, v jehož osadě bydlel, což mu od soudruhův universitních dosti téžce váženo. Mimo to netajil se s nespokojeností svou se statutem děkanským a rektorským, jakož i s příliš častým odbýváním zkoušek a promocí. Větší zármutek dolehl naň nebezpečným onemocněním synovým. Upadl v chorobu, kteráž jej řeči téměř zbavila, že se z rektorství chtěl poděkovati. Domluvami professorův dal se nicméně pohnouti, aby až do sv. Jiři přištího roku vytrval. Doby této dlouho nepřečkal; zemřel 23. června 1613 i pochován u kostela sv. Jindřicha (St. Un. 220 a 225). Erbem a přídomkem „z P. senpachu“ obdařen před 1580.

1. Henr Rantzowia Regiment zdravi. V Pr. 1587 (IV. 889). U výtahu vydán 1786 péčí F. Procházky. Ded. Václavovi Budovci z Budova (ČCM. 1863, 348).

2. Minucí na 1. 1589 (Palacký v ČČM. 1829, I. 58). Ded. Hynkoví Brtnickému z Waldšteina, hejtmanu a nejv. sudímu m. moravského.

270

Huberin.

3. Kalendář hvézdářský k l. 1590 a 1591 (IV. 773). L. 1590 ded. Petra Voku z Rožmberka, 1591 radlé města Písku. Šuší zpráva v ČM. 1862, 306.

4. Apotéka domácí, společně s Veleslavínou vydaná, 1595, pak 1602, 1620 (IV. 890).

5. Herbář neb byliňř Dr. P. O. Mathiola, přehlednutý skrze Joach. Kameraria, v Normberce lékaře. Z něm. přel. od A. Hubera a D. Adama z Veleslavína. V Pr. 1596 (IV. 876). Ded. Petra Vokovi z Rožmberka a Adamovi z Hradce. Srev. Šternberg Pflanzenkude in Böhmen II. 102—120.

## Huberin viz Überinus Sylvius.

Hubka z Lliienthalu Augustin, kněz katolický, 1684 v Pr. vydal spis rozjímači „Jiskry milosti boží“ (V. 1441).

Hübner J. za XVII. věku šestnáctiletou praci sestavil slovník latinsko-český s narořem české mluvnice. Rkp. ve třech kvartantech u kn. Jana Vlča, překladatele Iliady (V. 59).

Humpolec z Prostiboře a na Lochovicích Oldřich, potomek patrické rodiny pražské, 1520 stal se bakalářem a 1522 mistrem svob. uměni (LD. II. 270 a 273). L. 1530 byl písářem soudu komorního a 1545 povýšen za místopísáře. V nepokojných dobách 1547 králi velmi platné služby konal, zvláště v Praze samé, přimlouvaje Pražanům po bitvě mühlberské, aby se Ferdinandovi I. na milost a nemilost podali, že král i na ně bude milostiv. Rovněž dovedl při Janovi z Pernšteina, že se oddělil od stavův (Tieftrunk 185, 246—258). Od 1548 spolu s nékolika jinými znalci pracoval o napravení zřízení zemského. Redakce tato 1 října 1549 od sněmu byla přijata a do desk vložena. Odměnou za práci, kterou při tom měl, dáno mu privilegium, aby zřízení to po deset let nikdo jiný kromě něho netiskl. Oldřich zemřel 1552; toho zajistě již roku v místopísářství za nástupce měl Petra Dobřenského (Pal. Přehl. souč.).

Práva a zřízení zeuská království českého. V Pr. 1550 u Kosořského (IV. 916).

Humpolecký Osovec z Ryhenska Jan Jiří, potomek vládycké rodiny Kožkův H., původně v Čáslavsku a Chrudimsku osedlé, a syn Václava († 1591 v Bystrici pod Pernšteinem). Nabyv za mládí literního vzdelání, olebral se podle spůsobu tehdejšího do ciziny na zkušenou. Po návratu svém spravoval od 1598 panství velko mezerické ve službě Ladislava Berky, až mu tento vyjednal úřad menšího písáře při menším právu zemském v Brně. L. 1612 stal se místopísářem zemským, 1612—19 zastupoval nejv. písáře. L. 1616 potvrdil mu cís.

Hus.

271

Matyás starožitný stav vládycký a dovolil, aby se on psáti
mohl II. Osovee z R. V hnutích 1618—20 zůstal co katolík
věren domu rakouskému. Jednou byl v nebezpečenství života.
Odváživ se do schůze nějaké odpořilých obyvatelův, vyzrazen
byl od měštana brněnského Havla Raučského, a jen rychlým
útěkem uchránil se, aby nebyl vyhozen z okna (D'Elvert Ref.
220). Od 1621 sloužil co prokurator královský. Jan Jiří byl
opatrný hospodář: držel zajistě Osovou, Rojetín, Malostovice,
Víckov, jakož i dvory a domy v Mezeřící a j. Z manželstvi
svého s Johankou Řisnickou z Řisnic měl dva syny, Václava
Mikuláše, kanovníka olomouckého, an zemřel 1643 v Tovačově,
byv tam od Švedů vězen, a Zigmunda (D'Elvert Nachtr. 251,
Rybička v N. Sl. III. a v Pam. 1863, 357).

1. Sbírka půhonův a nálezův z desk brněnských od 1. 1406—1598, kterou 1. 1600 sestavováti počal. Rkp. v Museu moravském (D'Elvert LG. 265).

2. Extrakt ze všech registrův zemských půhonův, nálezův a pamětí moravských z 1. 1406—1598. V klášteře rejhradském (ib. 484).

3. Rozličné paměti a naučení v m. moravském od 1535—56 a 1555–85. Rkp. tamtéž (ib.).

4. Generalní registratura brněnských a olomouckých půhonův a nálezův z 1. 1405—1595. Tamtéž (ib.).

5. Codex Humpoleckyanus, chovaný druhdy u zem. soudu brněnského, nyní v archivu města Brna, zavírá v sobě výňatky z kroniky třebičské (ib. 15, 55).

Hus Jan z Husince, nar. 1369, studie od mládí konal v Praze. Tam s soudruhy svými chodíval zpívat vigilie, a jednou při maškarádách, které se až do zápovědi arcibiskupa Jana z Jenšteina (1379—96) provozovaly v kostelích, byl i „kraboškou.“ Takét prý, jak sám dí, „dokud byl mladý v letech a v rozumu, býval z té rubriky bláznivé, ale když mu dal Pán Buoh poznánie v písmě, již tu rubriku vymazal.“ (Sebr. Sp. I. 302 a 307). Tato proména mysli záhy se objevovala. R. 1392, když za milostivého léta k vůli odpustkům chodili v processích, připojil se k poutníkům na Vyšehrad a vykonav tam zpověd, oferoval poslední čtyry groše, že několik dni zůstal o suché chleba partece. Rok potom stal se bakalářem a 1396 mistrem svob. um.; 1394 podstoupil i zkoušku o bakalářství sv. písma. L. 1398 začal působiti na fakulté artistské (LD. I. 287, 309 a 336). Již tehdá s zvláštní zálibou obíral se s filosofickými spisy Jana Wiklefa, ano sám si rychlým pérem učinil přepis traktátův De individuatione tem-

272

Hus.

poris et instantis, De ideis, De materia et forma. De veris
universalibus Rukopis jeho, dopsaný 1398 in die s. Hieronymi
Slavi, podnes se chová v bibliothece stockholmské. Zajímavé
jsou české v něm přípisky, jako k. p. „Bóh daj Wiklefovi
nebeské králevstvie“, anebo: „Ó Wiklef, Wiklef, nejednomu
ty hlavu zvikles!“ (ČČM. 1851. II. 81, Dudík Schw. R. 198
sld.*). L. 1399 první měl o náuky anglického reformátora
hádku na faře u sv. Michala. V říjnu 1401 zvolen děkanem
své fakulty, a t. m. 1402 rektorem university, kteréžto úřady
se tehdá zastávaly polouletné, od sv. Havla do sv. Jiří. Vy-
svěcen byv na kněžství 1400, podle starého podání, v Roudnici,
v březnu 1402 ustanoven za kazatele při kapli betlemské.
Z důchodu toho 1405 platil 6 gr. desátku papežského (Tomek
Reg. dec. pap. 26). L. 1402 přínešeny Jeronýmem do Prahy
theologické traktáty Wiklefovy, i takové jimi mezi učenci
vzniklo pohnutí, že 28. máje 1403 svolána všecka universita,
aby o 45 artikulích, církevně závadných, učiněn byl nález
vůbec závazný. Přes odpor některých, zejměna i Husa, kterýž
popíral správnost výběru a výpisu, rozhodlo se většinou blasův,
aby nikdo, af veřejně, af soukromí, artikulův těch nevyznával,
nekázal, ani zastával (Doc. 327). Tím se tehdá věc odbyla.
Hus jednoměrně pokračoval v činnosti své co kněz i učitel,
bezuhonným mravem a horlivostí v povolání pořád větši na-
bývaje vážnosti a přízně. L. 1404 připravoval k smrti a k
pokání pohnul loupežného rytíře, Mikše Zúle z Ostředka (St.
l. 9). Asi touž dobou se vedle kaple betlemské, patrně pod
vedením jeho, utvořila družina panen, kteréž se o své ujmě a
bez slibův klášterních oddaly životu pobožnému. První, zdá
se, byla Tomáše Štitného dcera Anežka 1401. K ní přidružily
se Kateřina z Pasovar, Střezka z Cejkovic, Kunka z Wartem-
berka, Mareta z Ostrého a j. (Tomek v ČČM. 1864 a Zákl.
Prahy I. 82). Jim nepochybně svědčil Husův list „klášterni-
cím“; rovněž tuším pro ně sepsána i „Dcerka.“ L. 1415
v čele panen betlemských byla Petra, kterou Hus v červnu t.
r. napomínal k setrvání „při pravdě“ a spolu s Dórou a celou
čeledí (tota familia) vzkazoval pozdravovati. I Kateřina Husova,

*) Slova tato i v líčení při proti Husovi nabyla jakés vážnosti (Doc. 168 a 177).

Huč

273

tam zmiňovaná, snad sestra Mr. Janova, též mezi ně patřila. (Doc. 101 a 120). S arcibiskupem Zbyňkem Zajícem z Hazmburka žil Hus v důvěrném přátelství, ano měl od něho uloženo, aby mu, kdykoli v církevní správě shledá co scestného, ústně nebo písemně návěští o tom dal (ib. 3). Když se do divotvorného místa v Brändenbursku, Vülseňáku *), začali z Čech táhnouti poutníci, kázal Zbyněk skrze Husa samotřetího věc vyšetřiti a na základě podané zprávy pouti zapověděl. Podobně překaženy pokusy zázračnické v Mnich. Hradišti a na hoře Blaníku. I o synodách řečníval Hus k duchovenstvu; naposledy 15. října 1407. Neméně u královského dvora rád byl viděn, ano královna Žofie vyvolila si jej svým zpovědlníkem a druhdy i do Betlema k jeho kázaním zajižděla. Vedle této mnohonásobné činnosti dovedl si vždy ušetřiti prázdně k pracem slovesným. Latinské traktáty De corpore Christi, De omni sanguine Christi glorificato, De officiis sacerdotum, De arguendo clero pro concione, Commentarius in IV libros sententiarum Petri Lombardi pocházejí z doby této. I první české spisy své tehdá sepsal: Výklad písně Šalomounovy, oboji Zreadlo hříšných, Devět kusův zlatých, O sedmi smrtedlných hříšich. — Mezitím kvas ideji Wiklefových nepřestával kynouti, tak že se, zvláště původstvím Jeronýmovým, začala o Čechách sířiti pověst kacířstva. Král Václav IV., mině to přetrhnouti, spůsobil, že se mistři národu českého 20. máje 1408 sešli u Černé Růže k obnovenému zamítnutí 45 artikulův. Rovněž mezi kněžstvem vynikal duch novotářský, že se arcibiskup viděl nucena k přísnosti. Nález jeho nad kn. Mikulásem z Velenovic, řečeným Abraham, prvni zavdal příčinu k roztržce mezi ním i Husem, na kteréhož samého v pros. 1408 faráři pražští podali žalobu pro spůsob, jak o nich mluvil s kazatelny. K tomu přistoupilo trojpapečstvi a z toho vzešle zmatky ve vrchní správě církevní. V Čechách se arcibiskup a vétšina mistrů drželi Rehoře XII., král pak jednomyshlně se dvorem francouzským stál na tom, aby do rozhodnutí sboru pisanského k voleným papežům zachována byla neutralita. Žádal toho i na učení pražském. Tu však nastala přikrá neshoda mezi národem českým a národy cizími. Tito

*) Welsenag, nyní Wilsnak, je název polabsko-slovanský, odvozený od vůlsa — olše; tudíž Oľšenják, Olešnák.

Rukověť k děj. lit. č.

18

274

Hus.

Řehoře XII. opustiti nechtěli, kdežto Čechové ochotně povolo-
vali zádosti králově. Češi na neshodě této začali stavěti naděje
i dáleji sahající. Doufalíť, že se nyní podaří přiměti krále k
spravedlivějšímu rozdělení hlasův a prebend na université.
Hus, pobádán od Mr. Ondřeje z Brodu a Jana Eliac, jal se
soukromé o to jednati s milci královými, jmenovité s písarem
urbury kutnohorské, Mr. Mikulášem Augustini (Tomek Pr.
Sitzb. 1860. II). Počátkem 1400 zavítalo k Václavovi IV.
do Kutné Hory slavné poselství dvoru francouzského i sboru
kardinálův. Povolán tam rektor i mistři učení pražského. Při
slyšení, k němuž u krále byli připuštění, Václav IV. zástupce
tří národův cizozemských oslovil přivétivou řeči, slibuje jim,
že je chce chrániti při právech jejich, na Husa pak hněvivě
se osopil, hroze mu hranici, ač nepřestane-li zemi uváděti v
pověst kacířskou (Doc. 282). Tim naděje Čechův rázem zpla-
něly. Hus tak byl sklíčen, že, sotva dojel do Prahy, těžkou
nemocí ulehl. Zatím, mimo všecko nadání, král mysl proměnil.
Jak náhle zvěděl, že jediné cizí mistři jemu odporují, hned
byl hotov ztrestati odpor jejich přeměnou hlasův. Jeste téhož
dne (18. led. 1409) podepsal dekret, aby Čechové měli tři
hlasy, cizozemci pak jeu jeden, podle vzoru universit parížské
a vlaských (ib. 347. Th. Held Tentamen historicum 1827. Pa-
lacký Hussitismus und Höfler 92 sld.). Neočekávané rozhod-
nutí královo v Praze rozdílně přijato. Strana česká jásala.
Hus, brzo se zotaviv, vyzýval mládež, aby děkovali zvláště
Mikulášovi Augustini, že prosbám českým u krále zjednal
vrch. Z německé pak strany pršely výčitky na Husa, on že
kacírství káže, on že Němce vypudil z Prahy, až se odhodlal
veřejně vinu, v tom jemu dávanou, s sebe svěsti a mimo to
sepsati zvláštní obranu dekretu královského (Doc. 353—363).
Faráři pražstí, jejichž loňská žaloba zůstala nevyřízenou, ze
stížností německých vzali si příčinu, aby ji, rozšířenou novými
stesky, obnovili. Nyní arcibiskup nařídil vyšetřování, odevzdav
je professorovi theologie, Mr. Máříkovi Rvače. Hus odvětil
stížností, přímo k papeži Alexandroví V. podanou, následkem
čehož Zbyněk pohnán před stolici apostolskou. Ale již 20. pros.
půhon zdvižen, a arcibiskupovi dána plná moc, aby proti učení
Wiklefovú postupoval a kázaní kromě far a klásterův zakázal.
Dne 16. června 1410 vynešen nález, aby všecky knihy Wiklefovy,

Hus.

275

jichž do 200 svazkův arcibiskupovi odevzdáno, byly spáleny;
zároveň vydána zápověd kázaní v kaplích (ib. 378). Universita se proti zničení spisů Wiklefových ovšem ohrazovala, Hus pak sám odvolal se k novému papeži Janu XXIII. (ib. 386 sld.). Nicméně 16. července bylo v nádvoří arcibiskupském spálení vykonáno; dva dni potom vyřčena i kletba na Husa a tovaryše jeho. Proti tomu Hus, Jakoubek, Prokop z Plzně, Zdislav z Wartemberka a Šimon z Tišňova ohlásili, že ve dnech od 27. července do 6. srpna proti arcibiskupovi veřejně hájiti budou spisy Wiklefovy (ib. 399). Lid se počal jitřiti. Ozývaly se po ulicích pražských hanlivé pisně i na Zbyňka i na Husa, a skutečné již výtržnosti páchány. V Řimě odvolání Husovo odevzdáno kardinálovi Otě z Kolonny, kterýž postup arcibiskupův úplně schválil, ano Husa k osobnímu stání do Říma pohnal (ib. 401). Tu se vkládati jal král, žádaje, aby od půhonu bylo pušténo a do Prahy aby poslán byl legát papežský k opatření pravého stavu věcí. I královna a panstvo se k žádosti králově připojili (ib. 409 a 422). Kroky tyto neměly jiného účinku, nežli že v Řimě vedení soudní do jiných rukou přenešeno; výrokem Kolonnovým nikterak nehýbáno. Arcibiskup 15. března 1411 vůbec prohlásiti kázal kletbu na Husa, a když zůstávala bez účinku, zastaveny služby boží i rozdávání svátosti po celém městě. Ale i to hrubě nepomohlo, ano král dal se strhnouti k ostrým krokům proti kněžím i arcibiskupovi. Dne 6. července stalo se sice narovnání skrze rozsudí, po kterém Hus 1. září v kolleji Karlově před dvěma notáři učinil vyznání víry, a napsav je vlastní rukou, s dotvrzením mistrův a pod jich pečetmi poslal je do Říma (Vyznání věrných Čechův v Proch. Miscell. 330. Jgm. III. 135). Leč poklid tím zjednaný nepřetrval přištího jara. Hus utišení tehdejšího užil k provedení zámyslu literárního, totiž k sepsaní nové soustavy pravopisné. Počátkem 1412 složil Provázek třípramený a pak začal psáti Výklad na páteře, jejž 10. list. dovršil. Nicméně nescházelo hádek; v září 1411 měl disputaci o náuky Wiklefovy s Angličanem Mr. Janem Stokesem (ib. 447). V máji 1412 přinešeny do Prahy papežské bully o odpusteích, i jali se za ně veřejně sbírati dávky. Proti tomu postavil se Hus a obec lidu šla za ním; ale nejedni z posavadních věrných přátel, jako Štěpán z Pálče a Stanislav ze Znojma,

18*

276

Hus.

odloučili se od něho. Faráři pražští zaslali žaloby do Říma,
viníce Husa mimo jiné, že odpor svůj proti odpustkům šíři i
rozesiláním spisův po Čechách, Moravě, Polsku a Uhrách (ib.
461). V Praze jevily se úkazy pořád hrozebnější. Radda
staroměstská, chtic bouři zastaviti, oleje přilila k ohni stětím
tři mládencův, kteří kazatelům o odpustcích v kostele odmlou-
vali. Hus pochoval je v Betlemě jako mučedlníky (11. čer-
vence), ale vyzývačným tím skutkem obecnou pozornost ta-
kovou měrou obrátil na sebe, že mu nezbylo, než odejiti na
čas z Prahy 15. července. Teprv 6. srpna mohl se zase na-
vrátiti (ib. 737). Tu přikročeno v Římě k prostředku nej-
zazšímu. Kardinál Petr od sv. Angela vynesl nad Husem
kletbu nejvyšší; zároveň vydán rozkaz, aby kaple betlemská
byla zbořena (ib. 461 sld.). Z toho nové rozmíšky v Praze.
Dne 2. října skutečně učiněn pokus o rozkotání Betlema. Tu
Husa došlo pokynutí od krále, aby opustil město. Vydav, ještě
tuším z Prahy, appellaci svou „od nálezův papeže římského
k Ježíši Kristu co soudci nejvyššímu“ (ib. 464), odebral se
do krajiny, která za nedlouho se stala dějištěm nejryčnějších
jeho posobníkův. Pod ochranou Jana st. z Ústí Sezemova žil
tam střídavě na Ústí a. na Kozím Hrádku v okolí nynějšího
Tábora. Chodě po městech i vsech, po polích a hradech, jal
se kázati lidu, jenž se pěšky, jízdmo i vozmo, kudyž se koli-
věk obrátil, valem za ním hrnul. Zvláště kde zvěděl posvíčení
neb který sňatek, tam jel. U Kozího Hrádku nejoblíbenější
mu bylo shromáždiště „pod lipů v lese“ (Sebr. sp. III. 241,
St. let. 29). Po smrti ochránce svého přestěhoval se, asi v
srpnu 1414, na Krakovec k Jindřichovi Lefli z Lažan. Odtud
i odonud zajiždíval čas po čase do Prahy, a kratčeji děleji
tam pobýval. Jmenovitě zůstával v Praze od vánoc 1413 do
konce dubna 1414 (ib. II. 206), pak počátkem června 1414
(ib. III. 240). Nadto účastnil se věcí pražských hojným do-
pisováním, ano s Ondřejem z Brodu dal se i v písemnou ro-
zepři. Pálčovi a Stan. ze Znojma odpověděl latinskými trak-
táty. Z Ústí 1413 zástupci svému v kazatelstvi betlemském,
Mr. Havlíkovi, poslal krátké naučení o šesti bludích, což k
rozkazu jeho na stěny kapelní napsáno (Zákl. Pr. I. 82). Na
Kozím Hrádku sepsal hlavní své dílo latinské De ecclesia.
Nejvíce však obíral se spisováním českým. První spis, jejž

Hus.

277

za pohestinství jihočeského přivedl k místu, byl traktát o
svatokupectví (dok. na hromnice 1413). Potom dal se v sepi-
sování Postilly, kterou 18. října t. r. ukončil, sepsav mezitím
několik kázaní zvláštních. Za pobytu v Praze, 6. června 1414,
dovršil výklad na nápisy v kapli betlemské o šesti bludích.
V Ústí Sezemově 26. června dokončil Jádro učení křesťan-
ského. Mimo to náleží do této doby Dcerka a traktát o od-
úmrtech. Přestěhovav se na Krakovec, sepsal jediné, pokud
nyní vědomo, list ku knězi, kterýž, dav se za kuchmistra k
panu Ctiborovi, Husovi vzkázal, žet „horši jest než který dá-
bel“ (Sebr. sp. III. 241). Leč nedlouhý byl tamní Husův pobyt,
a vyplněn jinými pracemi. Již v létě r. 1413 začalo se jednati
o svolání obecného koncilia a koncem října 1413 zůstali pa-
pež i král Zigmund na tom, aby se 1. listopadu 1414 shro-
máždilo v Kostnici. Jedním z předních úkolů cirkevního sboru
bylo potlačení náuky Wiklefovy a Husovy. Zigmund asi po-
lou srpna 1414 skrze Mikše Divokého vyzval Husa, aby se ku
koncilii najíti dal, načež tento ihned ochotu svou přiřekl a
bez odkladu se k tomu strojiti jal. Především rozeslal a roz-
lépal listy (26. srp.), vyzývaje, af každý v celé zemi české,
jenž by do něho věděl které kacířství, provede to naň před
arcibiskupem. Když pak se žádný o to proti němu nepostavil,
ohlásil druhým listem, na dvěre dvoru králova přilepeným
(30. srp.), že chce státi „v Konstanci na prohlášeném sboru",
vyzývaje odpůrce své, aby před papežem a sborem vedli naň
žalobu. Hned nato (1. září) opětné psal Zigmundovi, o opatření
prose, aby nebyl souzen podtaji (Doc. 66 sld.). V Praze po-
čátkem října napsal poslední svou vůli (ib. 73), odevzdav ji
do rukou oblibeného žáka svého, Mr. Martina z Volyně *), i roz-
loučil se se všemi posluchači a přátely psaním srdečným (ib.
71). Potom se odebral na Krakovec, a odtud 11. října 1414
v průvodu Václava z Dubé, Jana z Chlumu, Mr. Jana Kardi-
nála z Reinšteina, Petra z Mladenovic a jiných Čechův na
cestu se dal. Jeli přes Plzeň, Tachov, Pernavu, Neustadt,
Weiden, Sulcbach (kde právě držán byl landrecht), Hersbruck,

*) Martin z Volyně stal se 1409 bakalářem, 1412 mistrem svob. um., na-
čež 1414 na fakultě artistské jůsobiti počal. V pamčitech universitních jme-
nuje se naposledy 1417 (LD. I. 404, 419, 420, 445).

88

Pausteník Matěj.

ale Br. Lukáš odmítl (ČUM. 1861, 40). Jen deset písní Br. Janových přijato do kancionálu šamotulského.

2. Traktáty o těle i krvi Páně (Gind. GBr. I. 232).

3. Svědectví o posledních dobách pána Kunráta Krajíře z Krajku (Fiedler 229).

4. Dva listy panu Žabkovi 1537 (Blahosl. hist. br. 210).

Pausteník Matěj z Žatce vyučil se řemeslu kožešní-ckému, ale ucitiv v sobě „puzení ducha", šel na poušť, a bez-nála šest let ztrávil na horách u sv. Vojtěcha blíže hory bou-binské. Náboženské jeho přesvědčení bylo při náuce Luthe-rově. L. 1519 Pražanům počátkem října poslal otevřený list, v němž příchod svůj oznamoval. „Hříchům a nepravostem, neřádům a zlostem proti zákonu a vůli Páně, těm všem ne-šlechetnostem“ odpovídal, chtěje je rušití „stůj pak a trvej dokudž koli toho života mizerného a hříšného“. Počátkem listopadu už s několika vrstevníky svými byl v Praze, i jal se kázati. Lid se valem k němu hrnul. Scházeli se ve vá-penici Kapalína Duchka. Kněžstvo pražské počalo se v krátce schůzi těchto lekati, i vymohli na ně zákaz. Ale marně! Vápenice sice se vykliďila, ale Matěj nepřestával vždy předce kázati, kde jen chtěli lidé poslouchati, po březích, po ulicích, po haldách, po hospodách. Tu Matěj vypovězen z Prahy, ale on výpovědi vzdoroval. Někdy se sice od Prahy odtrhl a jinam zašel do měst a vsí, ale vždy se navracoval a na žádné po-hrůžky se neobracel. V obcování byl prý šlechetný, že nikdo naň neměl úhony, a k chudým tak milosrdný, že sám almužny přijímaje, s chudými a vězni o ně se dělil. Kn. Jan Poduška, farář týnský, aby lid od Matěje odlákal, jal se sám učení lu-terské zřejmě z kazatelny hlásati, ale i to nic neprospívalo (St. let. 435—7, Bartoš 160). Ještě více Matějova u lidu ob-libenost rostla, když 1520 v Praze vypukl mor. „Tu mnozí velikou žádost toho měli, by je Br. Matěj navštivil, kterýžto rád přicházel, když mohl, s ochotností jich potěšoval a s nimi se modlil“ (St. I. 440). Z toho vznikalo pořád větši lidu ro-zdvojení. Jedni chválili a oblibovali učení M. Luthera a po-božnost Br. Matěje, jiní pak proti tomu kázali, jiní opět mezi sebou o to se hádali, vadili, častokráte i poličovali a bili bez lítosti, také listy na se psali a tiskli proti sobě i písně o sobě skládali (ib. 445). Matěji kynulo sesilení jeho strany, když 1523 po delším u Luthera pobytu krajan jeho, Mr. Havel

Pausteník Jíra.

89

Cahera, sám čtvrtý vyvolen za administratora konsistoře pod obojí. Hned po volbě, ačkoli již opět z města vypovězen (ib. 460), navštivil jej Matěj v Týně i měl s ním samotné rozmlouvání, napomínaje, aby při Lutherovi setrval (Bart. 163). Ale brzo se viděl rozklamána, když Cahera, spojiv se s Paškovci, přidal se cele k starověrným kališníkům. Tu Matěj 17. března 1525 napsal list k administratorovi a jeho konsistoři tak důtklivý, že si tito nevědeli jiné rady, než aby nešetrného horlivce učinili neškodným. Na zejtří Cahera pozval Matěje na faru týnskou i tu jej dal jmouti a uvěziti. Ve vézení setrval až do 24. října 1526 (ib. 173, 232), kdež propuštěn v ten spůsob, aby z města odcěel do západu slunce. I u vězení působiti neustal, napsav odtamtud list Br. Vavřinci Krasonickému. Po propuštění dostal list napomínací od faráře svatohavelského, kn. Jeronýma, z něhož vysvitá, že Matěj tehdá již zabředal do výstředností někdy táborských, roznášeje traktáty tamních přepiatých horlivcův. Z Prahy obrátil se k Janu Dubčanskému na Habrovanech, s kterým se téhož roku v Praze by seznámil. S pánem tím a s Václavem z Lilče jali se nyní rozvažovati pochybnosti své náboženské, až pak se shodli, aby založili novou jednotu. S Jednotou bratrskou začali písemné smlouvání, ve kterémž Matěj jistě neposlední měl účastenství. Po uvězení Dubčanského usadil se v Boskovicích, kdež dle narážky A. Šturmovy v Dialogu žil ještě 1542.

1. Napomenutí Pražanům 1519 ten týden po sv. Václavu od Boubína (III. 779).

2. List adm. Mr. Havlovi Caheře od 17. bř. 1525. Otištěn pod titulem „Spis bratra Matéje Pausteníka“ bez m. a r., nepochybně v Praze u Severina. Ex. v Olomouci (III. 806, Hanka 143).

3. List ze žaláře Br. Vavřinci Krasonickému od 1. list. 1525 (ib.).

4. List faráři svatohavelskému, kn. Jeronýnovi od 9. list. 1526. Všecky čtyry listy otištěny při Bartošově kronice.

Pausteník Jíra, rodem šlechtic, jeden z těch „nábožných lidi z pouště“, kteří 1519 spolu s Br. Matějem do Prahy přišli a tu kázati se jali (St. l. 435). List, jejž kn. Jeroným psal Br. Matěji, tomuto skrze Br. Jíru do rukou se dostal (Bart. 235). L. 1532 uvězen na hradě pražském, odkudž prý psal listy souvěrným svým Bratřím, pobouzeje jich v setrvání (Regenv. 190).

Kázaní o narození božím. Rkp. univ. bibl. pražské XVII. H. 11 (III. 848).

90

Pavikovský.

Pavikovský Jan František, mistr svob. umění, děkan v Kostelci nad Orlicí, za něhož tam zřízeno bratrstvo nejsv. Těla božího a příčinou tou 1684 pod titulem: „Iris eucharistica, t. j. duha“ etc. v Litomyšli spis vydán (ČČM. 1855, 283).

Pavlán nejmenovaný, Slovák, v první polovici XVII. věku přeložil Roszweydovy Vitae Patrum z německého jich vzdělání skrze pezinského faráře Matouše Rollera:

Vitae Patrum, neb životy Otcův, to jest, spisování mnohých starých otců a pústevníků etc. Z německého na slovenskey jazyk pretlumočil jistý kněz z rádu sv. Pavla, prvního pústevníka. Rukopis ve dvou fol. svazcích v univ. bibl. peštanské (Světozor Sl. N. 1858, 105, kdež výňatky).

Pavlovský z Pavlovic Stanislav, syn Stanislava P. a Žofie Brandysové z Grabošic, nar. na zámku Pavlovicích u Pštiny (Ples) v Slezsku. Po přípravních studiích obrátil se na kněžství a obdržev 1566 propuštění z dioecese vratislavské, postřižen 1567 v Brně. L. 1569 propůjčeno mu kanovnictví v kapitole olomoucké, načež se odebral do Říma, a ztrávil tam dobu 1571–1574 na akademii jesuitské. L. 1574 promovován na doktorstvi práva církevniho, načež navrátiv se, stal se 1575 proboštem v Brně, 1576 apoštolským notářem a 1577 scholastikem v Olomouci. Po smrti Jana Mezouna 11. června 1579 vyvolen biskupem olomouckým. V těžkých okolnostech ujal se úřadu svého s myslí důraznou a opatrnou. L. 1582 dioecesi visitovati dal skrze kanovníky Dr. Pavla Grünwalda i P. Illicina a jesuitu Dr. Václava Šturma a na základu zkušeností touto cestou nabytých zpořídil další své postupování. Známo jest, kterak 1583 kázal uvěziti luteranské kněži Adelfa a Tomáše, ano 1584 všecky své úředníky pro roztržky náboženské propustil z služby. L. 1586 vymohl pevný řád, co se dotýče pravomocnosti nad kněžími katolickými, očež s soudem zemským nemalé bývaly nesnáze. K žádosti Rudolfa II. odebral se v únoru 1587 spolu s knížetem Münsterberským a Janem Kochtickým z Kochtic co posel k volebnímu sněmu u Varšavy, maje působiti, aby některý z arciknižat vyvolen byl na trůn polský. Jedna strana dala sice hlasy své Maximilianiovi, ale Janem Zamojským snahy domu rakouského o dosažení koruny polské zmařeny. Po bitvě býčinské opět se v lednu 1589, k vybavení arciknížete ze zajetí, odebral v čele slavného poselství do Polska. V odměnu za služby tyto po-

Pavlovský.

91

tvrdil Rudolf II. biskupům olomouckým důstojenství knížecí. Následky bitvy pod Býčinou dlouho bylo nésti jmenovitě Stanislavovi, jelikož se k němu četní vystěhovalci o pomoc utíkali. Mezi nimi zvláštní jeho přízně užil Paprocký. I jinak býval Stanislav u věcech zemských mnohonásob potřebován, jako v kommissí o vyměření rozhraní moravsko-uherského mezi Rožnovem a Brumovem, v sporných věcech stavův slezských. L. 1591 po dlouhém čase první zase odbývána synoda v Kroměžíři, kdež s jistými výhradami prohlášena sou snešení koncilia tridentského. Rok nato provázel arcikněžnu Annu co nevěstu krále polského do Krakova, a 1595 s Václavem Berkou opět se odebral ke sněmu polskému o sjednání spolku proti Turkům. V zápase proti rostoucímu různověrství, přes všecky částečné úspěchy, nevedlo se mu po vůli; a nezdarem tímto ještě se mu činila citedlnější rozpásanost, která v kapitole olomoucké nechtěla justoupiti přísnější kázni. Byltě v usilování svém dosti osamocen. I ode dvora leccos na něm požadováno, čehož zplniti nemohl. Již 1580 vyzván byl jménem Rudolfa II., aby jakémusi dvorskému zpěvákovi Nizozemčanu propůjčil kanovnictví. Stanislav ovšem odepřel, odpověděv, že kanovnictví nejsou sinekurami pro cizozemce, nýbrž určeny zasloužilým kněžím domácím, jazyka českého znalým a ku kazatelství spůsobilým. Proti obyčeji v Polsku panovalému nechtěl důchodův svých obraceti na bohacení rodiny své. „U nás není ten obyčej“, odpověděl jednomu o to žadateli, „aby hned zůstavši kdo biskupem, jak by přátely své zbohatiti měl, obmýšlel, než nato mysliti má, aby předně religii sv. katolickú promovoval a podlí úřadu svého ovečky sobě svěřené k spasení vedl, a kostel svůj předně dobře opatřil“. Vůbec pilný byl dopisovatel. Listy jeho obsaženy ve 20 foliantech. Jeden foliant v sobě zavírá denník poselské cesty do Polska 1587. Překladem svým Šaškova popisu cesty páně Lva z Rožmitálu 1465—7 zachoval nám aspoň obsah díla toho, jehož český prvopis zahynul. L. 1585 vytisknouti dal zprávu o tom, když Řehoř XIII. slyšení dával poslům králův japonských (IV. 554) a 1591 životy patronův moravských i kostela olomouckého. Zemřel 2. ledna 1598 (Wolný I. 1, 76—86).

Commentarius brevis et jucundus itineris Leonis liberi baronis de Rosmi-
tal. Olom. 1577 (III. 193).

92

Pazděrovský.

Pazděrovský Jan, kněz katolický, jenž 1691 co farář v Nechanicích vydal spisek o povinnostech farních osadníkův (V. 742).

Pecka Matěj z Klatov, písař, jenž pracoval v dílně Jana Táborského. L. 1560 zhotovil tam kancionál klatovský a teplický (Pán. 1854, 188 a 1859, 254).

Pěčka z Radostic Michał, syn rychtáře chrudimského Jana, kterémuž 1571 udělen list erbovní (Rybička v Sl. N.). Po původíti své rodiny psal se těž Smržickým (na Akci) anebo Smířickým (dle Švendy na básni 1598); první zdá se býti průvodnější, jelikož se ve Smržicích (mor.) 1580—1600 vyskýtá příjmí Pěčkovský. Narodil se 1580 a studia vyšší konal v Praze, kdež jej 1598 nalezáme mezi alumny pode jménem: M. Peczkonides a R.; v jiných latinských zápisech brzy se píše Pieczek, Pieczka, brzy Pieczkonius (ČČM. 1848. I. 181). Tehdá již obíral se poezí latinskou. Složil zajisté 1597 „Classicum adversus bellum turcicum“, připsané Rudolfovi II. a 1598 elegii „in natalem Jesu Christi“, pak na smrt přibuzného svého měštana Králové Hradce, Pavla Kavína ze Stranova (Švenda Žel. O. V, 27). Tím otevřel si přístup do kruhu tehdejších básnikův a milovníkův klassické musy v Praze. L. 1609 vydal na základě latinského spisu Beroaldova „Declamationes philosophi, medici et oratoris, qui praestet“, nejznačnější dilo své „Akcí“, jež přední tehdá v Čechách básnířka, Angličanka Alžběta Westonova, oslavila horující básní latinskou. L. 1612 sebral básně latinské otčima svého Duchoslava Tugurina. Vedle tohoto zaměstnání obrátil se k studium práv, i oblibil sobě prokuratorství. Za manželku pojav sestru svého kollegy, Petra Macera z Letosic, nabyl i jmění, tak že se co městénin osaditi mohl na St. M. pražském. V pohnutých dobách 1618 stál při straně Ferdinandové a takovou měrou na se popudil stranu stavovskou, že se v Praze necítil bezpečným, a zanechav ženy i dětí, odešel do ciziny. Direktoři zřejmě jej vinili, že spolu s jinými proti nim rotil a puntoval, všecko zle o nich obmýšleje. V polovici února 1619 se s Šreplem tajně a „skrze divné prý praktiky vrátil do Prahy“, o čemž když direktoři byli zpraveni, veřejně jej ze země vypovědeli (Skala III. 42). Po bitvě bělohorské široká mu do Čech byla k návratu cesta. Zde služby své nabídl knížeti Karlovi z Liechtensteina a od

Pěčka.

93

něho mnohonásob byl potřebován, čímž si u protivníkův ovšem
utržil přezdívku velikého pochlebníka jesuitského a Liechten-
steinova“ (ib. V. 234). Ještě před koncem 1620 stal se perk-
mistrem hor viničných. Když pak v únoru 1622 přišel roz-
kaz, aby professori učení pražského vydali svá privilegia,
statuta a jiné zápisy a listy, tu k přejmutí jich vedle konšela
staroměstského Jiřího Mathiadesa Mollera a hejtmana starom.
Heŕmana Černína ustanoven byl i Péčka (ČČM. 1847, II. 637).
Nan a na Mollera vzloženo také inspektorství statkův univer-
sitních, až 10. listopadu 1622 všecko odevzdali jesuitům (Skala
V. 233). V dobách těchto, kde žádný milovník vlasti, buď
již jakého koli smýšlení, jinak než s žalostí srdečnou patřiti
nemohl na záhubu její, dopustil se Pěčka skutku, ať s měrou
díme, na nejvýš nehodného. Vydán tehdá pod smýšleným
jménem Rybalda Peruána a Reinolda Guisca latinský veršovaný
pamflet: „Petri Rybaldi Peruani satyrarum liber prior et Rei-
noldi Guisco de Goa Americani elegiarum et epigrammatum
cum miscellaneis liber posterior, Indiarum occidentalium poe-
tarum cum rubeo ense. Impressum Utopiae apud Raphaelem
Arabalida. Cum licentia Moschovitarum. Anno MM. DD.
XL. IoI. Tu vše, co jen potupného a posměšného nalézti
bylo, ať pravda, ať lež, zlomyslně vychrleno na národ český.
Rozhorlení nad tím bylo obecné a bez nadsazování napsal
jeden tehdejší epigrammatista:

Omnes dilaceras cum, Petre Boheme, Bohemos,
in caput authoris tot maledicta cadunt.
Rybaldi nomen tibi convenit, et Peruani:
barbara mens quovis cernitur in folio!

Sami místodržící královští, aby dojem spisem tím spůsobený
ulahodili, jej kázali zabaviti a veřejně spáliti. Na tom dosti
nemaje, týž pseudonymec, aby vtipu svého ostrotu ukázal,
celou zosnoval deklamací, která od předu jsouc čtena, vyná-
šela Čechy, a naobrat od konce přednášena, oplyvala na ně
úštěpky a útržkami. Pravé skladatelovo jméno neutajilo se.
Dr. Vencelin, kterýž Pěčku dokonale znal, objevil Balbinovi,
že Rybaldem není nikdo jiný nežli Pěčka „vir inconstantissi-
mus et omni tempore fortunae serviens“ (Boh. d. II. 312).

Akcí a rozepře mezi filosofem, v lékařství doktorem a oratorem neb
prokuratorem. V Pr. 1609 (IV. 266). Ded. všechněm při vyšších soudech
kr. č. na hradě pražského pánům prokuratorům. Byli to: Oldř. Gerštorf z

94

Pečovský.

Malšvic, Joachym z Těchenic, Jan Ledčanský z Popic, Petr Macer z Letošic, Pavel Prokop z Rovin, Vít Dentulin z Turtelšteina, Vojtěch Kautský z Jenšteina, Jan Cába z Chyš a Špicberka, Adam Linhart z Neyenperku na Vlkánově, Václav Magrle ze Sobíšku, Mikuláš Rydl z Neyenperku, Martin Fruwein z Podolí.

## Pečovský Bartoloměj viz Pacovský B.

Peit Jan, rodem z Hostouně, spolu s bratrem svým Jakubem, kterýž se potom stal arciděkanem v Bílině, vychován byl v jesuitském konviktě u sv. Bartoloměje v Praze. Později stal se proboštem v Roudnici (Červenka Notitia coll. ad S. Bartolomaeum).

1. J. Scherera katechismus. V Pr. 1612 (IV. 1403).

2. Výklad pravého pod o. sp. přijímání. V Pr. 1614 (V. 1423).

3. Obrana putování křesťanského. V Pr. 1616 (IV. 1442).

4. Zpráva o milostivém roku. V Pr. 1617 (IV. 1485).

5. Knižka de benedictionibus et consecrationibus. Dva díly, z nichž první jedná o posvěcování, druhý o posvěcování a požehnání od kněží vykonávaném. V Pr. 1616 a 1617 (IV. 1753).

Pekk Jan či Hans, kněhtiskař, prvotně v Normberce usedlý, kdež 1518 s Janem Mantuanem vydal „Enchiridion seu manuale curatorum“ (Dobr. LG. 327). Společně s Mantuanem přesídlil se do Plzně, kdež jej 1526—31 nalezáme usedlým měštanem.

V Plzni vydal 1526 Strojkův překlad Erasmova výkladu na Otčenáš, 1527 Nový zákon, 1528 Radu zvířat, Albertana o mluvení a mlčení, 1529 Promptuarium seu manuale sacerdotum continens obsequialia latine et bohemice, Piesničky na čtení nedělní, Josafata i Barlaama, O čtyrech stěžejních ctnostech, Řeči blubokých mudrcův, 1531 Klatovského Naučení české a německé řeči.

Pelcel František Martin z Rychnova nad Kněžnou, syn souseda Františka, z Velké Zdobnice tam přistěhovalého, nar. 12. listopadu 1734. Omylné jest, žeby se otec jeho byl jmenoval Kožíšek (Sedláček, Rychnov 78). Gymnasiální studia konal doma a v Kr. Hradci, filosofická u cisterciáků v Králové Dvoře a v Praze. Asi 1756 dosáhl bakalářské hodnosti. Po některém váhání odhodlal se k právnictví. Ale člověk míni, a Bůh mění. L. 1757 vpád práský přetrhl všecko učení v Praze. Studentstvo i professoři rozprchli se, kam kdo mohl, když se Prusové hlavní město obléhati strojili. Pelcel obrátil se do Vídně i vytrval tam až po bitvě kolinské. Vraceje se, svědkem byl čerstvých ještě záhub válečných. Země zpustlá, Praha z velké části v ssutinách, Karolín zavřen. Tu nabídnuto

Pelcel.

95

Pelclovi, aby převzal vychování mladých hrabat z Šternberka, Jana a Joachima. V tom setrval plných osm let, pobývaje namnoze na zámku Oseku u Rokycan. L. 1769 v témž povoláni vstoupil do domu šlechetného Františka A. hraběte z Nostic, od 1782 nejv. purkrabí českého († 1794). V domě Nostickém setkávalo se tehdá všecko, co v Čechách slynulo uměním a vědou. Soudruhové Pelclovi u vyučování mladých čtyr hrabat byli Dobrovský a Jaroslav Schaller. Obcování s nimi v oblibeném jej historictví jen utvrdilo. Prvotiny prací jeho byly stručný dějepis Čechův, německy psaný, jehož vydáni 1774 s obecnou přízní uvítáno. Rok potom uveřejnil Balbinovu obranu jazyka českého a 1777 vydal Ellenhardovu latinskou kroniku králův z domu habsburského, Rudolfa I. a Albrechta I., pak cestopis Vratislavův z Mitrovic. S Voigtem i s Dobrovským spojil se k větším podnětím: s oním k vypsání života výtečníkův českých i moravských, s tímto k vydání starých krohnistův českých. U vydávání životopisův požívali podpory litoměřického biskupa Arnošta hr. z Waldšteina, u vydávání krohnistův nápomocen jim byl kapitulní probošt Jan John, ješto vymohl, aby kapitula náklad poskytla, ač bohužel po vydání druhého dílu 1784 smrtí Johnovou (18. list. 1786) ochota tato pominula a tím pokračování zmařeno. Díly těmito jméno Pelcelovo velice se proslavilo. Nebylo učence domácího, kterýž by, v podobném spůsobu pracuje, s Pelclem nebyl stál v literních svazcích. On sám rád se jim pomocí svou propůjčoval. Tak Monseovi 1778 dal přepisy své listův Karlových z Žerotina, Cerronimu 1780 přepis paměti Nosidlových (Dudík MGQ. 369 a 460). Hlavní pili obrácel k dějinám Karla IV. a Václava IV., o kterých 1780—1 a 1788—90 uveřejnil čelné své dva spisy s hojnými doklady listin. Vedle toho psal drahně monografii dějepravných, ježto větším dílem místo své nalezaly v aktách kr. české učené společnosti. I dějinám souvěkým zřetel svůj věnoval. Mimo kroniku XVIII. věku zůstavil paměti z doby josefinské, ježto byvše postoupně psány vždy pod svěžím dojmem událostí, náležejí k vzácným pramenům k poznání důležité oné doby. Pelcel prodlením desíti těch let z horouciho velebitele přeměnil se v posuzovatele až příkrého skutkův Josefa II. Vše, co posud uvedeno, psal německy, i zajímavo jest viděti, jak hledel na budoucnost živlu slovanského v Čechách.

96

Pelcel.

Jako Dobrovský, nevěstil mu ani on skvělých naději. V roz-
pravě své „Geschichte der Deutschen und ihren Sprache in
Böhmen“ 1789 porovnával stav Čechův se stavem Srbů v sou-
sedním Sasku za XIV. věku. Jako za oněch dob v Lipsku
jen s venkovany na trhu smlouvati se po srbsku, podobně prý
po některém čase i v Čechách zanikne jazyk český. Nicméně
předtuchy tyto nebyly mu závadou, aby o zvelebení jazyka
toho úsilovně pracoval. Ano, zdá se, že nedlouho po pronešení
onoho výroku náhledy své počal měniti. Jalt se dějiny české,
jichž německá příruční kniha jeho 1779 a 1782 znovu byla vy-
dána, 1790 obšírněji a zevrubněji psáti po česku, a již 1791
první jich svazek obecenstvu odevzdal. Když 1792 na uni-
versitě pražské zřízena byla kathedra české řeči a slovesnosti,
co první professor dekretem 5. ledna 1793 on na ni povolán
a letním polouletím přednášeti počal. Tím od dějin obecných
poněkud poodveden k historii písemnictva a k jazykozpytu. I
v tom osvědčil důmysl a pracovnost svou. Pohřichu, že záhy
z činnosti té vytržen; zemřel 24. února 1801. Kr. učená spo-
lečnost česká památní mu postavila tabuli. I rodiště jeho
oslavilo památku jeho pomníkem s podobiznou 1870. Pozůstalost
jeho literární dostala se dilem do Děčína, dilem do sbírky
knížat z Lobkovic.

1. Handbuch zum Gebrauche der Jugend bei Erlernung der deutschen, böhmischen und französischen Sprache. V Pr. 1775 a 1792 (VI. 125).

2. Abbildungen böhmischer und mährischer Gelehrten und Künstler nebst kurzen Nachrichten von ihrem Leben und Wirken. Prag 1773—1782, čtyry dily. Společně s Ad. Voigtem. První dva vyšly i latiné: „Effigies virorum eruditorum atque artificum“ 1773—1775.

3. Böhmische, mährische und schlesische Gelehrte und Schriftsteller aus dem Orden der Jesuiten. Prag 1786.

4. Nová kronika česká. V Pr. I. 1791, II. 1792, III. 1796. Díl IV. zůstal rukopisem (VI. 944). Ded. M. Gabriele hraběnce Rotenhanové, roz. Černínové z Chuděnic.

5. Akademische Antrittsrede über den Nutzen und die Wichtigkeit der böhmischen Sprache. Pr. 1793.

6. Typus declinationum linguae bohemicae, nova methodo dispositarum.
Pragae 1793 a 1795 (VI. 71).

7. Grundzüge der böhmischen Grammatik. Prag 1795 a 1798 (ib.).

8. Böhmische Bibliothek oder Verzeichniss aller in böhmischer Sprache gedruckten Bücher von den ersten Werken bis 1798. Rkp. Užito od Jungmanna.

9. Navržení literatury české k veřejnému přednášení. 1799. Rkp.

z Pelhřimova Mikuláš.

97

z Pelhřimova Mikuláš studoval v Praze zároveń s Příbramem a Mladenovicem i spolu s nimi 1409 stal se bakalářem (LD. I. 404). Záhy přitovaryšil se k nejpokročilejším z stoupencův Husových, k Táborům. Mezi kněžími tamnimi hned 1419 nad jiné vyniknul a brzo potom zaujal přední místo co ústrojce náboženské jejich soustavy. S neůmornou horoucností vedl boj s vůdcem mírných kališníkův pražských, s Příbramem. První jich setkání událo se při schůzi v domě Zmrlíkové 1420. Tu se proti Mikulášovi postavil i Mr. Jakoubek. Když totiž onen předložil traktát svůj proti uživání ornátův, povstal tento a z připraveného již spisu porážel důvody Mikulášovy. V září 1421 Mikuláše obec táborská vyvolila biskupem, od čehož mu zůstalo příjmi Biskupiec. S podřízeným svým kněžstvem, zvlášt s Húskou a s Kanišem, mnoho nesnázi pomél, ješto v obci, kde hlavní zásadou zvůle ve skoumání, těžko bylo udržovati jakou takou u víre srovnalost. Jednou (1421), když M. Húska začal hlásati nauku Řepanského o transsubstanciací, v takové se M. ocítil nesnázi, že nevěděl si jiné pomoci, než dovolávati se rady Příbramovy a Jakubkovy. V únoru 1422 předsedal shromáždění píseckému. Stoje tu v čele těch, ježto se nejdál vzdálili od učení, obyčejův a ustanovení církve římské, spůsobil tím, že se mírněji smýšlející pod jménem Širotkův oddělili od výstředných Táborův. L. 1423 druhou měl s Příbramem hádku na Konopišti. Tehdá jakýs jeho traktát (poč.: Ad magnificationem etc.) předmětem byl sporu i konečně vydán na ocístění od bludův Příbramovi a Havlíkovi z Sušice (Proch. Misc. 270). Biskupiec však, málo na to dbaje, traktát ten nejen latině, ale i česky rozšířovati nepřestal. L. 1429 při hádání Mr. Payne-a s Příbramem povolán od onoho za rozsudí. Nejvétší činnost nastala mu v době, kdež se jednalo o kompaktáta. Již 1432 byl mezi posly, kteří se umlouvali s legáty sboru basilejského v Chebu, a 1433 v lednu ve velkém poselství českém na sboru samém. Řečněním svým, ve kterém mu připadlo zastávati požadavek český o stavování a trestání veřejných hříchů v církvi, nemálo pobouřil preláty na sboru shromážděné. Odpůrcem mu byl professor Jiljí Carlier z Pikardie. Když v červnu t. r. legáti sboroví zavitali do Prahy a k jednání s nimi stavové i kněží v kolleji Karlově se sešli,

Rukověť k děj. lit č. II.

7

98

z Pelhřimova Mikuláš.

tu schůzi té, vedle Rokycany a Payne-a, za Tábory předsedal Mikuláš. Rovnéž volen i do výbornu, jenž se s legaty dohodnuti měl. L. 1435 byl na sjezdu brněnském a 1436 dovezeno s volí jeho smíření Táborův s císařem Zigmundem. Sbor knězský, 1443 do Kutné Hory svolaný, opětnou Biskupovi dal příležitost setkati se s Přibramem. Po potupení učení táborského na sněmu 1444 proměnilo se ovšem postavení Mikulášovo, i jal se hledati přivržence kromě obornu, ve kterém posud byl působil. Tak tuším se stalo, že schválné zajel do Vodňan, aby s Petrem Chelčickým se domluvil. Leč setkání toto nevedlo než k dosti nepříjemnému písemnému boji. Táborům se mezitím nehrubě dařilo u prostřed poměrův, k pořádku se blížících. Již Albrecht II. zakusil jich odpor. Když pak 1452 Jiří z Poděbrad vyvolen správcem zemským, zdráhali se uznati ho a spolu s Lounskými, Žateckými a Píseckými postavili se branně proti němu. Leč když přijíti mělo k boji, město dalo se v smlouvu a knéží své Jiřímu vydalo. Mezi těmi byl i Biskupec, jejž správce zemský kázal uvěziti na Poděbradech. V žalářích tamních zemřel okolo 1459 (Palacký Déj. III. 2. a IV. 1). O posledních jeho dobách skladatel Rozmluvy starého Čecha s mladým rytiřem vypravuje některé dobrodružné podrobnosti. Do věže s Mikulášem dáni prý bylř ještě dva soudruhové a jakýsi mnich. Tento, uměje lézti jako veveřice, spustil jim provaz do žaláře, a dva skutečně odtud vypravil. I Biskupec se o to přičinil, ale jsa starý a nemocný na kámen, spadl a nohu sobé zlomil. Mnich a soudruhové, nechavše ho, dostali se rybářskou ulicí k Labi a po lodí do luhův. Tam ukryli se tu noc i na zejtrí pod vývratkem, aniž jich strážní, sténáním Biskupcovým vybuzení, dostihnouti mohli. Druhou noc dali se do Kolína i dáleji za Rychnov do hor, a tam prý některé léto kázali. Latině, mimo dotčený již traktát, M. sepsal: Chronica continens causam sacerdotum Taboriensium, vydanou 1568 od Illyrika Flacia při Confessio Waldensium, pak v Höflerových Geschichtschreiber der hussit. Bewegung, a Scriptum super quatuor evangelia in unum concordata (rkp. víd. dvorské bibl.).

1. Kronika táborská, ač pochybno, žeby i česky sepsána byla (III. 165).

2. Psaní Mikuláše a Mr. Jičina do Prahy s strany Martina Moravece, t. j. Hásky, 1421 (Šturm Srovnání 386, Přid. 121).

3. Traktát proti Kaníšovi (Šturm 1. c. 411, Přid. 158).

Peristerius.

99

4. Traktát proti Petru Chelčickému. Latinský předložená artikulářská spisu toho v Příbramě.

5. Traktát proti Rokycanovi a jeho knížstvu, v němž se oznamuje, v kterých kusích Rokycana s svými knížemi Táborským kněžím křivdu a ublížení slovy a rozpisováním o nich činil. Přepis v ABr. II. 112—119. Dle mínění Šafrářkova je to spis Biskupcův.

6. „O Jezu Kriste, synu matky čisté.“ V písních Martinia (Obr. 436).

**Pelikán Václav Josef, úředník pražský počátkem XVIII. věku.**

Gruntovní zpráva o volení a kornování římského krále. V Pr. 1711 (V. 266).

**Pelikán Václav M., jsa děkanem v Soběslavi, 1743 vydal katechismus „Pastva duchovní“ (V. 790).**

**Pelišot či Pellischotti Michal, minorita a doktor sv. písma, jeden z znamenitějších církevních rečníkův, jakož o tom svědčí čtyry folianty kázaní nedělních a svátečních. Od 1720 do 1730 asi působil co nedělní kazatel u sv. Jakuba v Praze. L. 1737 shledáváme jej guardiánem kláštera v Horaždějovicích. V létě t. r. stal se definitorem a přeložen co guardián do Kr. Hradce, kdež ještě 1753 zůstával.**

1. Poružná kázaní, 1720—1730 v Praze vydávaná (V. 930).

2. Concionum dominicalium tomi duo: Trinitas dominicalis, to jest, Trojice nedělní anebo kázaní troje na každou neděli. V Praze I. 1741, II. 1743 v Karla Fr. Rosenmüllera, kterýž k dílu druhému připojil přípis (V. 878).

3. Concionum festivalium tomi duo: Unum binum trinum, to jest, jedno dvoje troje kázaní sváteční. V Praze I. 1751, II. 1753 (ib).

Obě šírky věnovány sony „nejsvétejsí a nerozdilné Trojici“.

**Pelt Jiří, kněz katolický 1654, jehož nedělních kázaní se část chová v univ. bibl. pražské (V. 858).**

**Penthamer Mikuláš z Ledče, kněz luteranský, 1558—62 byl duchovním správcem ve Velkém Mezříčí (Wolný II. 3, 59).**

Šeh. Kastiliona Rozmlauvání společného z písem sv. knihy čtyry. V Mezříčí 1558 u St. Šafránka (IV. 1157).

**Peristerius Petr z Horšova Týna, kněz katolický a kanovník u sv. Vítá na hradě pražském. Za Ant. Brusa po Skriboniovi byl officiálem, až 1567 úřad ten složil. Příčinou tomu byla rozepře mezi ním i kapitolou vzniklá. Cisař Maximilian II. v lednu 1568 rozkázal arcibiskupovi, aby spor urovnati hledel, ale prvé, nežli k tomu přislo, Peristerius s kapitulním děkanem boleslavským, kn. Urbanem, potaji odešel do Olomouce, kdež se jim biskupem Prusinovským přivětivého dostalo přijetí. Pru-

7*

100

Perknovský.

sinovský přijal je do své dioecese, a chránil v tom, i když
arcibiskup Brus o né se domáhal (Brus 67, 91).

Kázaní o příjimání vel. svítosti oltářní pod oboji spůsobou, tak jakž
nyní vůbec žádajícím od koncilium sv. tridentského povoleno jest. V Pr.
1564 (IV. 1586). Ded. Václavovi, Mikuláši a Jiříkovi Zajícům bratřím z
Hažmburka na Strakonicích, Budyni, Mšeném a Brozauch.

Perknovský Hynek, syn tušim vládyky soujmeného,
jenž na klástěre vilémovském 1520 dal vytisknouti Chelčického
Síť víry (viz Dubánek). L. 1529 v Brandeyse zřízen na uče-
dlnictví a pak vypraven na studie do Wittemberku spolu s
Václ. Mitmánkem a Jirkou Podébradským. Však oblibovavše
si tam netoliko učení Lutherovo, ale více prý svobodu téla
pod zástěrou svobody křesťanské“ a podobné náhledy i po
návratu domů příkladem i řečmi plodivše, veliké mezi Bratřími
spůsobili pohoršení. V kázaní, jež H. měl v Mladé Boleslavi,
tuze na Bratří dostupoval, vyčítaje jim, v čem prý pobloudili
i hroze jim, nepřestanou-li jiných (t. j. luteránův) potupovati,
potom prý to světleji vyšnoří, při čem Jednota zbloudila. Kázaní
toto přivržencům německého reformatora ovšem vhod bylo, a
zdá se, že Hynek podobně Mitmánkovi zcela přistoupil k jejich
straně. Jméno Perknovský omylem nějakým Václ. Šturm četl
co Petrov rozský, kterážto forma jména budí pochyby již pol-
skosti svou.

Kázaní, učiněné v Ml. Boleslavi v neděli osmé po sv. Trojci, dosti dlouhé,
v némž mnohými důvody dokazuje, kterak žádný nemá se hned ve všem
učení od církve límské děliti a od ní se odlouciti, než toliko v tom samém
a potud, pokudž ona falešné přidává svého učení Kristovu Šturm v Srovnání
víry str. 295. Kázaní toto M. Launský vytiskl ve své sbírce 1542 (IV. 1571).

z Pernšteina Vojtěch, nar. 1532, třetí syn Janův a
Hedviky z Šellenberka. L. 1548 po smrti otcově připadly
naň v Čechách statky Landskroun a Landštein, na Moravě
Pernštein, Plumlov s Prostějovem, Tovačov a Kralice. V době
1554—7 byl nejv. komorníkem markrabství moravského. L.
1556 za manželku pojal Kateřinu, deru Bohuše Kostky z
Postupic. U Bratří z počátku o něm byla čáka, že jim bude
dobrodincem, ale zmlýlili se. Jda po šlepčích otce svého, ne-
jen sám k luteranství přilnul, ale nadto na paustvích svých
zvláštní jednotu zakládati se jal, kněží, pro schylnost k učení
Lutherovu od konsistoire podobojí ztrhlé, k sobě táhl; zkrátka,
stal se, ač jiným poněkud směrem, následovníkem Dubčan-

z Pernšteina.

101

ského, tak že se mu dostalo i přezdívky „biskupa moravského“ (Červ. Osvědč. 128). Z počátku proti Bratřím užíval prostředkův mírných. Predstíral jim, zef u něho jsou čistí služebníci evangeličti, náboženský řád bezúhonný, anobrž i mezi literáty v jich bratrství, aby mezi ními za jednoho byl, se dal (ABr. X. 3). Zřejmé nepřátelství proti ním provozovati začal teprv 1554, když vydali „Šest artikulův, proč k Evangelickým přistoupiti a od obzvláštnosti svých odstoupiti nemohou“ (Mart. Dův. XXXIII, Ohlás. 167). Předním mu v tom počínání radcem byl kn. Jiřík, jehož z Bělé v Čechách povolal a 1558 po smrti starověrného Jana Zahrádky dosadil na faru prostějovskou. Jiným pomocníkem byl Jan Facilis, tehdá rektor, a tuším i Pavel Aquilinas, přední správce při škole prostějovské. L. 1557 Facilis správci zboru prostějovského, Br. Zachariášovi z Litomyšle, důtklivé napsal psání, a když to zůstalo bez úspěchu, uveřejnil Vojtěch pod jménem svým „deset příčin, pro které on s jinými Evangelíky k Bratřím neb k jich straně přistoupiti nemůže“. Bratří vinili kn. Jiříka, že vlastně on té knížky písařem byl a tím omluvili ostrotu, kterouž prodchnuta odpověď, jménem jejich od Br. Červenky 1558 sepsaná. Útoky na učení a ctné obcování jejich tak byly jízlivé, že věru mlčeti nemohli. „Kdo nás medle mohl více slinami rouhání, ortelů potupování, za sektu, rotu atd. počtení ukydati nežli písař této knížky, více dvorské než theologické a pobožné, méně (než sluši) vážné, špinavé, přislípavé, mnohých hanění, spílání a ševcování plné!“ (Červ. Osvědč. 7 a 143). Červenka psal tak pádně, že i pánu i knězi zašla chut k dalšímu vedení sporu. Zato se pán jinak odemstíval. Nařídil, aby děti po bratrsku krtěné byly překřtivány a manželé ve zbořích snoubení z novu oddáváni od kněží jeho (ib. 130). Bratřím zapověděl všecky k náboženství schůze i zakázal jich přijímati do cechův. Kdo z poddaných nechtěl poslechnouti, toho trestal vězením, tak že někteří raději svá hospodářství opouštěli. Z té příčiny hojně gruntův na prodej v Prostějově bylo v městě i v předměsti (ABr. X. 4). O tom již 1558 psal Br. Červenka: „A zvláště nyní v Prostějově náleželo by pánu nad tím ruku držeti, to opatřiti, aby tak Bratří pro oddávky a kostelnictví atd. sužováni a proti dovernosti i svědomí jinam hnáni nebyli“ (Osv. 33). Ale všecko bylo marné. Vojtěch ani toho nedovedl, aby

102

Pernšteiner.

od Jednoty odvrátil vlastní svou ženu! Zemřel 1561 i po-
chován v Doubravníku v kryptě Pernšteinské. Panství jeho
připadla na bratra Vratislava, kterýž předni byl podporou
katolicismu.

1. Příčiny některé nesrovnání mého s Bratřími, jenž Waldenští slovau, v smyslu, z kterýchžto i o jejich obzvláštnosti poněkud porozumíno býti nůže. V Prostěj. 1557 (IV. 1265 a Pří. 153). Výťah ze spisu toho, na X. artikulův rozděleného, v Důvodech Martiniových. Ex. v Č. Museum.

Nato: Osvědčení a Očišťení se Jednoty. V Prostěj. 1558 (ib.).

2. Konfessí těch, kteří se s Vojtěchem z P. u víře srovnávali. V Prostěj. 1558. (Gind. GBr. I. 461).

Pernšteiner František z Hranic, 1782 jsa alumnem
semináře brněnského, spolu s Hančem, Daubravskym a Kva-
pilem přeložil Noaillův „Svatodenní pořádek křestana katoli-
ckého“ (VI. 2284). Co kněz administroval od 1784 faru u sv.
Tomáše v Brně, odtud pak se 1792 dostal na faru modřickou.
Zemřel v Modřici 1799 (Wolný II. 1, 118 a 400).

Patero kněch o víře a náboženství křesťanského. Dva díly. V Brně
1783-4 (VI. 1762).

Pessmayer Antonín, kněz katolický na Moravě.

Raní kázaní na všecky neděle a svátky celého roku. V Brně 1782 a
1792 (VI. 1923).

Pešek Kristian, nar. v Žitavě 31. července 1676, syn
chudého hudebníka z Kr. Hradce, kterýž z příčin nábožen-
ských v polovici XVII. věku domov opustil a nejprvé se ve
vsi Petavě u Žitavy, pak v Žitavě samé usadil. Kristian chtěl
se dáti na studie, ale pro chudobu zanechati toho musil, i ode-
bral se 1690 do Budišina, živě se tam přepisovačstvím. Slo-
venský žák, Sam. Michaelides, pomáhal mu v doučování-se
latině. L. 1693 vydal se Kristian do Uher do Březové, dou-
faje, že se mu tam snáze podaří nalézti podporu ke studiím;
i povedlo se mu, že jej Sidonie baronka z Ostrošic přijala za
písaře. Po roce obrátil se na školu do Trenčína, a odtud do
Prešpurka. L. 1698 mohl se odvážiti na universitu wittem-
berskou. Dosáhnuv hodnosti mistrské, 1700 povolán na české
kazatelství v Novém Salcu. L. 1704 propůjčeno mu učitelství
na gymnasium v Žitavě, i zůstal tu až do smrti. Pozvání za
kazatele do Žiliny, kteréž ho 1706 došlo, pro válečná v Uhrách
nebezpečí nepřijal. Hlavní obor jeho bylo počtářství. Zvláštní
měl umělost v tom, že náuky počtářské dovedl vykládati spů-
sobem prostorozumným. Knížky jeho „Rechenschüler", „Gemein-

Pešín Cyprian.

103

nützige Rechenstunden", „Italienische Rechenstunden" po celé
XVIII. století po severním Německu veliké požívaly obliby.
V domě svém zřídil si i hvézdárnou. Přitom nepřestával pra-
covati slovem i pismem pro exulanty. Zemřel 28. října 1744
(Pescheck Gesch. v. Zittau a Exulanten, F. A. Slavik v Osvěte
1874. II.).

1. Krmanův Novorocní dar poetický Pešek 1700 ve Wittemberce vydal a Jana Baltazarovi věnoval (V. 196).

2. G Hofmanna Čtverá nábožnost. V Žitavě 1709 (V. 1603).

3. J. Millera Poklad zpěvův duchovních 1710 (V. 113). Habermannovy Modlitby 1710 a 1715 (IV. 1934). Kegelovo Dvanáctero přemyšlování 1715 (V. 1419) a jiné knihy opatřil předmluvami.

4. Kristiana Langhanse Postilla dítek křesfanských. V Žitavě 1712, 1734, 1738 (V. 843).

5. Tři písně postní. Z němčiny přeloženy. V Žitavě 1716, 1724, 1740 (V. 116).

6. Několik písní v kancionálech Millerově a Kleychově.

7. Dvaustoroční církve evangelické památka. V Žitavě 1730 (V. 390). Nákladem Jiříka Fachnara, Jiříka Křížka a Jana Špićáka.

Pešín (Pessinus, Passinius, Pessius) Cyprian rodem
z Žatce, studoval v Praze. L. 1594 kaplanoval v Kutné Hoře
(Lumír 1862, 808). L. 1603 mu k narozeninám Campanus
spolu s jinými básníky připsal „carmen in natalem“ (Dlabač 44).
L. 1607 byl farářem námětským v Kutné Hoře, kdež mu 1612
zemřeli dva synové u věku pacholetském. Při pohřbu jejich
tehdejší děkan kutnohorský, Václav Štefan, kázaní učinil (IV.
1686). Po 1621 P. se ukrýval, ačkoli naň pílné nastrahováno.
Jednou, jeda s Kašparem z Žerotina, přepaden byl od čtyři-
ceti jezdcův, od společníka svého odtržen a na Choltice od-
veden. K prosbám Kašparovým a jiných pánův po některém
čase složením sumy 4000 zl. vyvétěn, i odebral se u vyhnan-
ství do Hirschberka ve Slezsku, kdež i život svůj dokonal
(Hist. pers. 180).

1. Výklad na Agnus Dei 1607 (IV. 1529).

2. Vysvetlení slov: Aj Beránek. V Pr. 1612 (ib.).

3. Světlo k zjevení národův 1612 (IV. 1638).

4—8. Kázaní o vdovách. V Pr. 1612. O morové ráně 1614, o ohni
žateckém, o pádu dobytka 1616, o posvěcení chrámu (ib.).

9. Výklad žalmu 133. V Pr. 1616 (IV. 1529).

10. Výklad Maudrosti 3. kap. 1616 (ib.).

11. Vysvětlení slov Salomaunových. 1616 (ib.).

12. Kázaní pohřební nad Janem Chotouchovským z Nebovid a na Ho-
stačově. V Hradci Kr. 1616 (IV. 1718).

104

Pešin Matyáš.

13. Škola kříže. 1617 (IV. 1912).

14. Výklad snův sv. Jakuba. V Pr. 1618 (IV. 1529).

15. Kázaní o posílání k námí andělův. 1618 (IV. 1638).

Pešin Matyáš ze Strakonic, Cyprianův otec, studoval v Praze i stal se 1576 bakalárem (LD. II. 431), načež učiteloval v Žateci, tam se přiženil a co měšťan usadil. Zemřel 1611.

Zahrádka vonného koření po duše nedužívé a nemocné. Přel. z němčiny. V Pr. 1583, 1585 (IV. 1958).

Pešina z Čechorodu Tomáš, nar. 19. pros. 1629 v Počatkách, studoval v Jindřichově Hradci a v Praze. Vysvěcen byv 1653 na kněžství, poslán do Kostelce n. O., kdež se po dvouletém kaplanování stal děkanem. L. 1657 povolán na děkanství litomyšlské a 1658 odevzdáno mu biskupské vikářství ve východní polovici Chrudimska. Nedlouho potom nadán přídomkem „z Čechorodu“. Za studii seznámil se s Balbinem, kterýž, spatřiv u něho zvláštní „rozkoš“ v dějepravě domácí, nemeškal ji pěstovati. Prátelské mezi těmato muži spojení vytrvalo až do hrobu. V Litomyšli kynula Pešinovi naděje, žeby se mu zdařilo sepsati podobné dílo o Moravě, jakýmž se Balbin chystal obdařiti Čechy. L. 1663 již měl tři díly „Moravopisu“ hotovy. Aby na práci svou obrátil zřetel a zároveň povzbudil k zasílání zprav historických, odhodlal se vytisknouti „sumovní výtah všeho toho, co v Moravopisu obširně položeno bude“. Současně vydal horoucné vyzvání k boji proti Turkům: „Ucalegon Germaniae, Italiae et Poloniae — Hungaria flamma belli turcici ardens“, kteréž myslemi tak hnulo, že je spisovatel v krátce po sobě třikrát musil dáti otisknouti. I v moravopisných snahách mu „Ucalegon“ prospěl, jelikož jej stavové moravští poctili titulem svého historiografa. Kapituly litoměřická a vyšehradská ještě 1663 vyvolili jej ku kanovnictví, 1665 povolán za kanovníka a českého kazatele ke sv. Vitu. L. 1668 ozdoben hodností cís. hrabčete palácového, moci kteréž ještě téhož roku kněhtiskaře litomyšlského J. Arnolda nadal přídomkem „z Dobroslavina“ (Zpráva A. Rybičky). L. 1670 stal se tajným radou, děkanem kapitulním a zemským stavem. Tu na čas poupustiv Moravopis, zabral se do dějin chramu svatovitského, o němž 1673 vydal dílo: „Phosphorus septicornis, h. e. metropolitanae d. Viti ecclesiae majestas et gloria“. L. 1675 povýšen za světciho biskupa s titulem kostela semendrienského či smederevského. S pomocí

Petřík.

105

stavův moravských uveřejnil 1677 první dil válečných dějův
Moravy: „Mars Moravicus"; i druhý dil obsahující dobu
1527—1632 dokonal, ale k vydání jeho nedospěl. L. 1678
koupil statek Obořště i založil tam klášter pavlanský; ale
dostavění jeho se nedočkav, zemřel 2. února 1680. Rukopisy
jeho chovají se dilem v Duchcově, dilem v zemském archivu
moravském. (Pelcel Abbild. IV., A. Rybička v Sl. N. VI. a
E. Tonner při překladu dissertace apologetické, od Balbina
Pešinovi věnované).

Prodromus Moravographiae, t. j. předchůdce Moravopisu. V Litomyšli
1663 (V. 274).

Pešinius Vīt, spisovatel „Pravidla vyučování v nemoci“,
spisku, kterýž jediné znám z Indexu (Jungm. Přid. 95).

Peterka Vít, kněz podobojí, farářem byl v Toužimi.
S farářem Janem Anděličkem z blízké Žlutice v přátelské
přízni byl živ, ačkoli se nejednou spolu i nepěkně potkali.
Na posvicení 1552 se u něho s ním a jedním knězem „subu-
náčem“ pohádal o smysl při svátosti oltářní, z čehož se roku
přištiho, vystřežen byv Anděličkem, musil ospravedlňovati
(Bor. I. 315 a 318).

Dvě písně, jedna o tom, co každý kněz má činiti, druhá proti daremným
žváčům a Istivým bližních utrhačům, složené 1552 (V kancionále Musophi-
lové č. 258 a 259).

Petřek z Polkovic Benjamin, písař komorní při úřadě
podkomorském, později úředník na Buštěhradě. Dne 7. června
1598, vraceje se podvečer domů, přepaden a obloupen. Od
ran, jež přitom obdržel, 23. t. m. skonal i pohřben u sv. Petra
na Pořiči (Ant. J. Beck v ČČM. 1847, II.).

1. Abrahama Bucholzera Rejstřík historický. V Pr. 1596 (IV. 285).

2. Jana Machezia z Jachimstálu Historie Pána a spasitele našeho (32 kázaní). V Pr. 1596 (IV. 1604, Dudík Schw. R. 336).

Petřík z Benešova Jan narodil se v jižních Čechách,
snad v Benešově u Nových Hradů (bud.). Před 1530 dosáhl
bakaláriství. Až do 1537 pobýval v Praze, zanášeje se učitel-
stvím i spisuje knižky pro mládež. Potom usadil se v Budě-
jovicích. Zde za nepokojův 1547 vzešlých nejen sám stál při
králi, ale i ostatní měšťanstvo v poslušenství královském udržel.
Zato 1548 obdařen erbem a přídomkem „z Benešova“. I po-
zdější svá léta v Budějovicích ztrávil (Rybička v Sl. N. VI.).
Synové jeho byli Dr. Václav, vychovatel kurfiršta Maximiliána

106

Petrle.

Bavorského, jemuž Lonnický jednu písem 1580 připsal († 1592) a Jiřík, úředník Viléma z Rožmberka († 1575).

1. Kníha o rozličných včech každému člověku znáti potřebných. Rkp. 1530—4 na Strahově (Weyrauch 23).

2. Erasma Rotterdamského Rozmlauvání dítek. V Pr. 1534 (IV. 735).

3. Žaltář na spůsob modlitb složený. V Pr. 1535, 1536 (IV. 1929).

4. Erasma Rotterdamského Civilitas morum. O uslechtilých mravech dítek. V Pr. 1537 (IV. 735). Rkp. na Strahově (I. c.).

5. Sebastiana Franka z Werdu o opilství. V Pr. 1537, 1556. Pod titulom: „Sedmihlavý drak opilství“ 1632, „Potvorný drak apokalyptický“ 1642 (IV. 670).

Petrle Michal z Annaberku v Krušných Horách, nar. 1527, naučiv se tiskařství v Lipsku a v Normberce a zdokonaliv se v umění tom v Malinu (Mecheln) a v Amsterdamě, usadil se po 1570 v Praze. Tu založil si závod svůj v domé Brikcího z Cimperka na N. M. Z počátku pracoval ze spolka s J. Černým, vydav spolu s ním 1574 kázaní Rešelova, pak s Janem Bognerem, s kterým 1575 vytiskl Zelotinův Kalendář 1575 (ČČM. 1862, 251). Zemřel 17. září 1588. Tiskárnu jeho vedli pak dědicové až do 1606 (Rybička v Sl. N. VI).

Petrmann Jiří, Slovák z Pukance, syn tamniho městana a blanaře Daniele, nar. 1710. Poučiv se liternímu umění v Šťávnici a v Prešpurce, dokonal universitní studie v Hali, kdež se stal mistrem. Od 1734 do 1738 vyučoval na české škole v Berlíně, načež se, ordinován byv v Lipsku, odebral za českého kazatele do Uhystě či Gebhardsdorfu v hřejši Lužici, kteroužto službu (z mrzutosti prý pro nový český zpěvník) 1741 směnil za archidiakonství v Nečavě v dolní Lužici. Odtud 1747 povolán za kazatele české církve evangelické u sv. Jana v Dráždanech (Tablic Poezie III. Pescheck Exul. 27). L. 1782 snažil se zvlástním listem ulahoditi rozpory mezi evangeliky českými o smysl večeře Páně vzniklé. Zemřel 1792.

1. Hospodina srdcem a rty chválení. Písně duchovní. V Dráždanech 1748 (V. 145).

2. Celý žaltář v písně zpotádaný. V Dráždanech 1781 (VI. 193).

3. List o večerí Páně. V Pr. 1782 (VI. 1757).

4. Čechořečnost tauž řečí mluvícím složená a ve dvau dílech obsažená, totiž v dobropísemnosti a v zpěvomluvnosti. V Prešp. 1783 pěčí Stěp. Lešky (VI. 39).

5. Křesťanské víry základ. Dva díly. V Dráždanech 1783 (VI. 1894).

6. Písně duchovní. V Drážd. 1784 (VI. 193).

Petřilka.

107

7. Jedna baseń „Vymyšlení“ ve sbírce Thámové.

## Petrovrozský Hynek viz Perknovský II.

Petrozelin či Petrozelina, Petroselinus Jakub, syn kn. Tomáše, jenž byl duchovním správcem v Kunštátě a v Jevičku, nar. 1571 v Kunštátě, studoval v Německu a 1592 ordinován ve Wittemberce. Po návratu domů spravoval faru v Rožné, až se odtud 1600 dostal do Troubska u Brna. L. 1601—4 byl v Mor. Budéjovicích, potom v Třebiči. L. 1612 shledáváme jej co kněze pomocného u Br. Jiřika Borovského v Bystřici pod Hostejnem, což důkaz, že mezitím byl přestoupil k Jednotě, kdežto prvotně byl luteránem. Od 1613 až do vypovězení z země 1625 spravoval zbor třebíčský, jsa členem úzké raddy. Zemřel co exulant ve Vratislavi 14. října 1633 (Regenvolscius 342). I oba jeho synové, Jakub a Tomáš, byli kněžími bratrskými. Jakub studoval v Praze 1618 i zemřel 1647 co exulant v Subotišti, Tomáš od 1635 žil v Ostrorogu (Wolný I. 3, II. 1, 2 a 3, Dekr. 298).

1. Rozjímání napomenutedlné o pokoji, lidu božímu v Třebiči předkládané. V Pr. 1608 (IV. 1631, Klič 74).

2. Pastor, t. j. výklad žahnu XXII. V Pr. 1612 (IV. 1533).

3. VIVens DI:Ce MorI. Kázaní. V Pr. 1613 (IV. 1631).

4. Postilla neb kázaní sumovní. V Pr. 1613 (IV. 1561, Klič 70).

5. Spis o bauřkách tělesných i duchovních. V Pr. 1616 (IV. 822).

6. Lazarus redivivus. Vysvétlení historie o nemoci, smrti a vzkříšení Lazara Betanienského v 7 kázaní. V Pr. 1617 (IV. 1631).

## Petrýn Václav viz Stach Václ.

Petrželka Václav ze Sušice byl tuším hospodářským úředníkem i přepsal k potřebě své 1621 Kolidiovu knížku o počitání úrokův (V. 505). L. 1627 opustil vlast i usadil se co měštěnín ve Freiberce v Mišni, bavě se tam štěpařstvím.

Knížka, v niž se vypisuji mnozi užiteční kusové, kterak se vinice, štěpnice, též i zahrady dělati a spravovati mají, přitom, kterak a jakým spůsobem stará i mladá vína opravovati a strhovati mají, léky jim užitečné. Vybранé z mnohých autorův. Ve Freiberce 1631 sepsáno. Rkp. psaný od Karla Ctibora v un. bibl. pražské (V. 565).

Petržilka Jan Stanislav, kněz katolický, bakalář theologie, 1719—23 byl farářem v Mikulovicích u Chrudimě (Pam. 1855, 311).

Duo minuta, t. j. dva šarty neb dva peníze maly k vyvedení z bludu nevéry. 2 díly. V Pr. 1721 (V. 764 a 1211).

Petržilka Václav Baltazar, rodic chrudimský, nar. ok.

108

Pfeifer.

1685. V Praze konal studia universitní, i nabyl tam kromě mistrství ve filosofii i doktorskou v lékařství hodnost. V čas moru 1713—4 spatřujeme jej mezi lékaři, kterým od fakulty svěřeno opatřování chorých. L. 1720 přestěhoval se do Chrudimě i přijal na se fysikat krajský. Zároveň sloužil obci co starsí a konšel, konečně i co primator, kterýžto úřad až do smrti spravovav, zemřel 7. list. 1750. Skoumal vody lečebné v Chrudimsku, jako chrudimskou, chlumeckou, bysterskou a j. i vydal o některých dilem německé dilem české popisy (A. Rybička v Sl. N. VI.).

1. Něbeský lékař Kristus Jozis, Salvator, ve farním chrámé chrudimském. Dva dily. V Kr. Hradci 1735 (V. 1221). Ded. Norb. Umlaufovi, opatu hradštskému na Moravě.

2. Fons ruber aneb červená studánka pod titulem Salvatora v m. Chrudimi. V Kr. Hradci 1744 (V. 558).

### Pfeifer Krištof, pastor v Dittmannsdorfé na Münstersku, přeložil u výtahu Paprockého Zrcadlo. Překlad jeho vydán 1730 ve Vratislavi a Lipsku pod titulem:

Paprotzkius enucleatus oder Kern und Auszug aus dem Mährischen Geschichtsspiegel. V zkrácenější spůsobě 1741 ve Vratislavi: Compendieuser Schauplatz des ehemaligen alten Adels im Markgrafthume Mähren.

### Pfleger Dominik, kněhtiskař v Praze, od něhož jediná kniha z l. 1720 u Jungmanna se uvozuje.

### Phaeton viz Žalanský Havel.

### Phagellus Vít z Písku, nar. asi 1506, kněz podoboji, kaplanem byl v Černém Kostelci, pak 1594 farářem v Kaňku, 1600 na Náměti v Kutné Hoře (Lumír 1862, 90 a 208). Odtud dostal se do Tuklat (1605), a později, asi 1612, zase do Černého Kostelce co „dékan a superintendent“ Posléze po smrti Cikadově 1618 povolán k sv. Jindřichu na N. M. pražském, kdež jej 1621 stihlo vypovězení ze země.

1. Výklad kapitoly LIII. z Isaiáše. V Pr. 1605 (IV. 1526). Ded. z Tuklat Hedvice Smiřické.

2. Processus neb vypsání pohřbu Albrechta Václava Smiřického s 14 kázaními, jež v Praze, v Škvorci, v Nymbuce, v Kr. Městci, v Jaroměři a v Náchodě od rozličných kazatelův činěna byla. V Pr. 1614 (IV. 1692 a 1693, Zikmund v Sl. N. I.).

3. Psalmodia Davidica, t. j. žalmové Davida sv. V Pr. 1615 (IV. 141). Žalmové tu parafrasováni v modlitby ne veřšované. Ded. Albrechtovi Janovi Smiřickému.

### Philadelphus Zámrský Martin, nar. 1550 v Zámrsku u Vysokého Mýta, kněz evangelický a rozhodný zastavatel

Philadelphus Martin.

109

konfessi augspurské, která, ač v Čechách a na Moravě drahně
měla stoupencův mezi podobojími, vždy zůstávala bez státního
uznání a tudiž zřejmě hlásati se nesměla. Kn. Martin a po-
čátku působil podtají v okolí Nového Jičína co nástupce Jakuba
Kunwaldského († 1578). Teprv v kteří r. 1581 odvážili se No-
vojičinští, že jej veřejně povolali za kazatele. Ale netrvalo ani
rok, již musil ustoupiti. Radda městská na rozloučenou vy-
strojila mu hlučnou hostinu, sezvavši i okolní zemanstvo. Dne
9. února 1582 odebral se kn. Martin do Hranic k souvěrci
svému kn. Krištofovi Slanskému; nedlouho tam pobyv, povolán
od Karla st. z Žerotina do St. Jičína, odkudž stále zůstával
ve svazích s bývalými osadníky svými. (J. Beck Neutitschein
201 sld.) L. 1584 přesídlil se do Opavy, kdež byl kazatelem
českým při osadě sv. Jiří. Odtamtud 1585 Novojičinským
poslal dvě písně, aby je, dokud by tehdejší mor trval, po
službách božích zpívali v kostele. Po všecken ten čas pracoval
na Postille, ježto v sobě zahrnovala veškeren soubor učení
luterského v prostomluvě a s písněmi. Spis tento šířil se opi-
sováním „v Čechách prý, v Moravě, v Slovácích a v Slezsku",
až jej nejv. hejtman moravský, Hynek starší Bruntálský z Vrbna
na Bruntále, Guldenšteině a Ejvanovicích, pod jehož ochranou
církev luteranská „v pohodlné hospodě okřívala", vytisknouti
dal na zámku svém Bruntále. Prvé však než tisk dokonán,
kn. Martin, jak sám o sobě dí, „jeden, ač i nejzadnější kopáč
na vinici Pané", dne 9. března 1592. v mladém ještě věku
rozžehnal se s světem. Smrt jeho opěvali poeta caesareus
Salomon Frencelius a Friedenthal, písař opavský Mr. Jindřich
Polan z Polansdorfu, Tomáš Mitis z Limuz, kravařský kněz
Adam Gabriel, přerovský kněz Bart. Lortius v Ružemberka,
jichž básné latinské k Postille přitištěny. Jakmile se zpráva
o vydání roznesla, nemeškal biskup St. Pavlovský učiniti kroky,
aby šíření její zamezil (Wolný I. 1, 84). Zabavením nekterého
počtu výtiskův ztenčil se náklad, kterýž i tak „v skrovnosti“
byl pořízen, tak ze okolo 1600 již veliká byla po Postille po-
ptávka. Tu se současně dva kněhtiskaři pražší odhodlali
k vydání. Sedlčanský, maje sobě danou pomoc od pánů
z Šternberka, ze Smiřic, Trčkův a Kaplířův, dal ji vytisknouti
u dvorského kněhtiskaře Jeronýma Šice v Dražďanech; Dačický
pak s podporou Vencelíkův z Sarabic u Mich. Kapihorského

110

Philadelphus Nikodem.

v Lipšte. Oba zato do vězení dáni a nemalý čas v něm držáni
byli (Slav. Pam. I. 240). Podobizna Philadelphova nacházi se
ve vydání dráždanském.

1. Postilla evangelistská amb výkladové na evangelia nedělní a sváteční.
B. m. 1592 (IV. 1555). Ded. Hynkovi st. z Vrbna. Druhé vyd. 1602 v
Dráždanech s přípisem latinským pastorův evangelistských v král. českém a
markr. moravském ku Kristianovi II., knížeti saskému a lantkraběti durin-
skému; ded. Jiřímu z Šternberka na Postoloprtech, Zigmundovi Smiřickému
na Skalách, Dubu, Fridsteině a na Črném Kosteleci, Janu Rudolfovi Trékovi
na Velši, Kumburce, Lipnici. Světlé nad Sázavou, Opočné a Smiřících, Kaš-
parovi Kaplíři z Sulevic na Zvéstově a Miličiné. Vers latinské Jana Cho-
rinna, Jiřího Carolidesa a Jiřího Hanusa. Třetí vydání 1602 v Lipšte, ded.
bratrům Janu Václavovi, Jindř. Konrádovi a Zigmudovi Matéji Vencelíkům
z Sarabic na Třešti; přípis podepsán od Eliáše Hyboveského z Roslav a Ta-
tiana Hr. Latinské básně od Matéje Dressera v Lipsku, Jana Siglici v Hali
a Mr. Jeremiáše Siebeneichera z Hirschberka.

2. Písně na evangelia. V Pr. 1607 (IV. 121). Zvláštní otisk písní z Postilly.

**Philadelphus Nikodem 1597** sepsal odpověď na spis, kterým Vilém Slavata, přestoupiv k církvi katolické, příčiny skutku toho vyložil. Zdá se býti pseudonym.

Rkp. v Herrnhutě 1597 (IV. 1351).

**Philomathes Matouš Dačický** studoval v Praze, zvláštní přitom požívaje péče od soujmeného strýce svého, jenž co professor na universitě proslul a 1565 zemřel. Dosáhnuv bakalářství někde v cizině, zabral se do studií přírodnických a duševědných, kterých pak upotřebil co vychovatel v domech panských. Nejprvé v domě Jana z Waldšteina na Hrádku, kterému 1574 věnoval i obsáhlé z toho oboru sepsání. Vychovanci jeho, Adam a Karel, vydávajíce po smrti otcově „Modlitby“ jeho, se zvláštní šetrností v předmluvě připomínají „ctihodného svého praeceptora“ výklady o porušitelnosti všelikého tělesa z živlův spojeného. L. 1573 měl Matouš nesnázky s Janem Felixem Chrudimským o urážlivé řeči, pro něž jej před senátem universitním žaloval (St. Un. 1841. Tehdá ještě jmenován Philomatesem, ale již po dvou letech, když obdařen byl erbem a přídomkem, zanechal příjmí toho i jal se psáti Walkenberským či Walkenbergem z Walkenberka. Po ukončení úkolu svého v domě Waldsteinském vyučoval syny Hertvika Zejdlice z Schönfeldu, Jana Školského z Dubu, Jiříka Punkovského atd. Za latinské básně své vyznamenán titulem věnčeného poety.

Pilařík.

111

1. O vyyvýšení a vysokém důstojenství lidkého pokolení i o divně fabrice, o spůsobu, spojení a usilování audáv v těle, z autorův anatomických vybrané. Druhá knížka o vyyvýšení nesmrtedlně a věčně duše rozumné, jinak ducha života. Rkp. od 1574 (IV. 661, Hanka v Pr. Abh. V. 8, 45). Ded. Janovi z Waldšteina.

2. O vyznamenání a přípodobnění slunce. 1574. Tisf. ve Věele 1843 (IV. 679).

3. Výklad erbovní piktury Hertvika Zejdlice (IV. 501).

4. Růžová zahrádka žen plodných. V Pr. 1576, 1581-IV. 907 Vyňatek z č. 1.

5. Výklad na žalm 128. V Pr. 1578 (IV. 1501, Klíč 106). Ded. Lounským. Stav ČM 1857 II. 325.

6. Knížka o libé etnosti naději. Rozmlauvání mezi Mr. Roznmem a Philelpem. V Pr. 1580 (IV. 683). Ded. stavu městskému v Čechách i v Moravě.

7. Spekulář etnostučho života (ib.).

### Philomusus Martin
koncem XVI. věku žil v Praze i psával básně příležitostné.

1. „Epithalamium, metro, non rythmo- Dan. Přeloučskému (Jandyt).

2. Epithalamium k svatebnímu veselí Václava Dobřenského. V Pr. 1583 (IV. 184).

### Philonomus viz Benešovský Matouš.

#### Pihavský Jan, kněz katolický, 1631 děkanem byl v Rožďalovicích.

A. Sequeta Kšaťt křesťanského člověka. V Pr. 1631 (V. 1386).

#### Pilař Matouš, mezrický rodem, usedlý v osadě u sv. Haštala, 1555 přepsal písně Bohuslava Sopouška, Václava Miřinského a j. Rkp. v univers. knihovně pražské XVII. C. 6 (Hanuš III. 43).

#### Pilařík Štěpán, nar. 1616 v Očové (zvol.), od prvního mládi divně byl nehodami stihán. Učil se v Bardyjově a v B. Bystřici, i zanechav škol, nejprvé byl kantorem v Jilavě. Později, stav se knězem evangelickým 1630, kapnoval u svého otce. Když pak otec i syn od Ludvíka Čákiho vypovězeni byli z Očové, přijal povolání na faru do Horní Střihové. L. 1647 uvázal se v duchovní správu v Teplici i vyvolen za konseniora ve Spíši. Z Teplice přešel do liptovského Sv. Ondřeje, kdež zároveň sloužil co dvorský kněz u hraběnky Illešházové. L. 1657 Sv. Ondřeji dal výhost za Ružemberk a 1658 Ružemberku za Beckov. L. 1660 přišel na faru v Senici. Tu 1663 3. srpna od Tatarův, kteří tehdá Nitransko a Trenčansko obapol Váhu mečem i ohněm hubili, vraceje se z kostela do Branče, byl chycen a do zajetí odveden. V říjnu t. r. vyvázl sice, ale

112

Pilecius.

sotva poněkud se zotavil, již naň došlo stihání soudní. Utíkaje
nalezl útulek v Levárech pod hrabétem Ferdinandem Koloni-
čem; brzo však musil z vlasti. Nejprv odebral se do Vrati-
slavě, odtud 1673 do Žitavy. L. 1674 přejal duch. správu při
české osadě v Neu-Salcu, a tam 17. července život svůj doko-
nal. Podobizna jeho podnes v tanním kostele se chová (Tablic
Poezie I. a při Sors).

1. Harfa Davidova. V Trenčíně před 1648 (V. 87).

2. Favus destillans, t. j. stred tkaucí utěšených, srdečných a nábožných modliteb. V Levoči 1648 (V. 1550). Ded. pánům Střihovským.

3. Salomenea postilla Joannis Gerhardi (V. 835).

4. Sors Pilarikiana. Los Pilaříka Štěpána. služebníka Boha Pána (veršem). V Žilině 1666. Podruhé s nápisem: Pamětné příhody Št. Pilaříka, senického někdy kněze, od Tatarů 1. 1663 zajatého, ale zvlástním řízením božím ze zajetí vysvobozeného. Péčí Bohuslava Tablice. V Uherské Skalici 1804 (V. 212). K dílci tomu přidal Pilařík i některé jiné verše.

Pilecius, kněhtiskař v Příbrami, od jehož vdovy Anežky
uvozuje Jungmann jednu českou knihu 1732 (V. 1218).

Pink Jan Bapt., opat, protonotář apoštolský, vice-archi-
diakon žilinský a farář novoměstský nad Kisúcí, 1761 u Škar-
nicla v Trnavě vydal „Poklad duchovní“ (Sl. Pohl. I. 2).

Pinvička Jan z Domažlic 1459—1461, jsa nepochybně
učitelem v Ledči, přepsal kroniku Dalimilovu, Novou radu
Flaškovu, Podkoní a žáka, Apollonia, Waltera i Griseldu,
Tandariáše a letopisy. Rkp. v Č. Museum, náležev před tím
Zebererovi, potom Krtičkovi z Jadenu.

Ku konci jednotlivých článkův klade Pinvička druhdy směsné přípisky:
Po Dalimilu: „Než se tato kronika dopsa, že ji kavka ledecká ve škole tři-
krát zesra“. Po Nové radě: „A tak této řeči konec, jako bez vlasov bývá
holec“ Po Podkoním: „Mnišské klamání, ženské plakání, kupecké věro-
váníe jest lidské zklamanie“. Po Walteru: „A vach mach“. Po Tandariáši:
„Milost vieže, a chudoba ještě tieže. Psal sem sedě jako sup, někto mi za
to za haleř piva kup“.

Písař Bartoloměj čili Bartoloměj od sv. Jiljí, vůbec Bartoš Písař zván, měštění St. M. pražského. V obchodu plátenickém, jejž provozoval, z počátku za společníka měl Jana s mečem; od toho se však 1515 oddělil a živnost svou sám dále vedl, maje kram v Koteích, kdež manželka jeho sedávala, plátno prodávajíc. L. 1518 učiněn písařem při úřadě hor vi- ničných, ten však úřad po některém létě složiv, vedle pláte- nického obchodu začal se zaměstnávati písařstvím. V Chrudimj se chová jeden jeho přepis práva pražského od 1519. V nábo-

Písař Matěj.

113

ženských věcech užíval svobody, která po tu dobu volna všechněm bývala, chodě na kázaní ku kněžím jakého koli směru. Zvláště pak přilnul k učení Lutherovu a k Matěji Poustenikovi, hlavnímu jeho po Praze hlasateli. Když tedy 1524 Paškova strana obdržela vych a proměnu náboženskou mentem provésti se odhodlala, obeslán i Bartoš 9. srpna 1525 na radnici, musil z úst Paškových příkré slyšeti výčitky. Tu nemoha smlčeti, jal se Paškovi ukazovati k posavadní svobodě a brániti se proti tomu, aby kdy byl býval ve zbořích mezi Bratřemi, na něž jediné mandát královský zněl. Ale málo mu zpomohlo. Musěť rovně jiným sousedům ve dvou nedělich z Prahy, „a tam vně trvati a zapomenouti se nad manželkou, nad dětmi svými, nad přátely i nade vším statkem svým za čtyři léta pořád bezmála. A nebylo proti tomu žádného lékařství ve všech apatekách, leč naděje božího smilování.“ Naděje tato teprv pádem Paškovým se vyplnila. Dne 22. června 1529 navrátil se zase do Prahy. Nicméně musil ještě nárky naň činěné, jmenovitě „že jest chtěl napravovati víru křestanskou, a ještě prý nepřestává,“ s sebe svésti před konšely a administratory, jakožto prostředky od krále volenými (19. ún. 1530). Dne 23. máje oznámeno mu a jiným, že administratorové pří něm nic proti víre křestanské scestného nenalezli a že jej tudíž páni zase přijímají do společnosti měštanské. Přijetí toto 25. srp. veřejně prohlášeno. Nyní teprv přistoupil k sepisování pamětí svých, kteréžto dílo 1534 dokonal. Zemřel 1535 asi 6. máje, čtyry dcery po sobě zůstaviv.

Kronika pražská o pozdvižení jedněch proti druhým od 1. P. 1524 až do konce 1. 1530. V Pr. 1851 péčí Erbenovou (III. 132, Palacký Würd. 262). Latinský překlad, jenž Slavatovi i Beckovskému byl před rukama, vydán od Hóflera nákl. kr. učené spol. 1859: „Bartolomaeus von St. Aegidius Chronik von Prag in der Reformzeit, Chronica de seditione et tumultu pragensi 1524“. Výtah z překladu latinského uveřejnil Pontanus v Bohemia pia 1608.

Písař Jakub z Třebové Moravské 1594 sloužil Jiřímu Sedlnickému a přepsal proň knihu drnovskou.

Rukopis se nyní pod jménem „codex Sedlnickianus“ chová v brněnském museum (Brandl Knihla drnovská V, ČČM. 1865, 400).

Písař Matěj ze Zlína 1416 v Kounicích přepsal herbář Křišťanův (III. 261).

Písař Matěj viz Jakubův M.

Rukověť děj. lit. č. II.

8

114

Písař Vavřinec.

Písař Vavřinec z Kostelce nad Labem 1511 přepsal knihu tovačovskou.

Rukopis v moravské registratuře zemské.

Písecký Jiřík, syn Martina Velikého, přišel na universitu, sloužil co famulus Mr. Václavovi Korandě. U něho tuším nabyl zalíbení i eviku v pracech historických Bakalářem stal se 1511, mistrem svob. um. teprv 1518 (LD. II. 236—8, 263), načež brzo působiti počal co professor. V pohnutých dobách tehdejších klonil se k Hlavsovi, ačkoli co do náboženství ne-souhlasil s žádnou z tehdejších stran. Na synodě v dubnu 1523 hlavní měl účastenství. Když pak Mr. Jiří Jezulus pro ne-schopnost svou 11. července 1523 s děkanství filosofické fakulty svržen, povolali mistři na místo jeho jednosvorně Mr. Píseckého (ib. 277). Týž úřad zastával 1525/6 a 1526/7. Mezitím vyvolen byl na proboštství kolleje Karlovy, ježto vedl až do 1529, kdež se uvázal v proboštství kolleje všech svatých. L. 1529 dosazen co assessor do konsistoře podoboji, v čemž potvrzen i při obnovách 1531 a 1534 (Bor. I. 50, 61 a 99). Rektorství zastával trikrát 1532/3, 1535/6 a 1540/1. L. 1536 nemilá se mu udála věc, ježto na jevo přišlo okrádání bibliotheky národu českého. Rukopisy na listy rozdělené babám na tarmarku prodávali lotrasové „na vobasla“ (St. Un. 108). Mr. Písecký zemřel 17. dubna 1545 (ib. 123). Latině sepsal chronicon věci českých od 1518 do 1526; mimo to, jak se podobá, od něho sestaveny:

Letopisy české 1312—1509, jichž rkp. asi 1515 psaný chová se nyní v bibliothecech křížovnické (Dobr. LG. 268). Ve vydání Palackého uveden co text G. Některé jeho kusy viz v Hanužově M. Výb. 9—14.

Písecký Martin studoval v Praze i dosáhl 1566 bakalářství. Procházka jej uvozuje mezi básníky českými rudolfinské doby (Comm. 317). Dle Jandyta spolu s V. Špačkem věnoval báseň panu Faberovi Vožickému, svobodných umění podporovateli.

Písecký Ondřej, kněz pod obojí, kterýž v době 1583—4 farářem byl na Dobrovici, na podacím Viléma Voka z Waldšteina (1579—1593). L. 1585 povolán na děkanství v Časlavi, kdež si předešlého již roku byl koupil dům. V Časlavi se jmenuje ještě 1591 (Sedláček Čáslav 161).

1. Rozmluvání těla rozkošem oddaného a duše kající. V Pr. 1583 n J. Černého (IV. 1832). Ded. Vilému Vokovi z Waldšteina.

Písecký Václav.

115

2. Boj člověka hříšného s pokušením. 1584 (ib.).

3. Otázky. Okolo 1584 (IV. 1313).

Písecký Václav, syn píseckého měštana Ješka Hradičovic *)
a Kateřiny Žídkové, nar. 1482, studia svá konal v Praze, kdež
se 1502 stal bakalářem a 1505 mistrem svob. umění. Několik
let potom přednášel na université, i uvedl na ni řádné vyučo-
vání o jazyku a písemnictví řeckém (Kodicill Ordo). L. 1508
vyvolen děkanem fakulty filosofické. Vida výtečné jeho na-
dání, pobádal jej Jan Šlechta ze Všehrd, aby šel do Italie a
tam se v náukách klassických zdokonalil. Ale Václav, nemaje
dostatečných k tomu prostředkův, nemohl se toho odvážiti, až
se mu v tom propůjčil Řehoř Hrubý z Jelení, vyvoliv jej za
průvodce a pěstouna třináctiletého syna svého Zigmunda (Far-
ragines 1570, 372). S vychovancem svým odebral se 1509
za Alpy, jmenovitě do Padue a Bononie. Tam setkal se s
Řeky z otčiny své před Turky uteklými, pod jejichž vedením
zahloubal se do filosofických spisů hellenských. Chtěje se
Řehořovi zavděčiti, přeložil řeč Isokratovu k Demonikovi i
odeslal mu překlad s listem čtení hodným. Nedlouho mohl
užiti potřebného k studiím poklidu. Válkou francouzskou při-
nucen byl uchýliti se do Benátek, ale benátské povětří nešlo
mu k duhu. Nejprvé onemocněl na prudkou zimnici a sotva
se té zhostil, podlehl moru 1511 v první polovici října. Řehoř
památku jeho oslavil vydáním řeči Isokratovy, nadto pak zče-
štěním latinského spisu Václavova: „Disputatio de communione
utriusque speciei inter magistrum et doctum theologum mona-
chum ad instar dialogi digesta“ (III. 770). Jan Šlechta v
listech svých k Mr. Petru Píseckému i k Zigmundovi Hrubému
velikou svou žalost nad úmrtím Václavovým projevoval. „Mnoho
prý znamenitého muž ten slibovati se zdál, kdyby mu Prozře-
tedlností boži delšího života bylo bývalo popřáno“. Epitaphiem
Šlechtovým zachována nám v hlavních aspoň zárysech biografie
Václavova (Farrag. 375).

Spis Isokrata k Demonikovi napomenutedlný. Rkp. pražské un. bibl.
XVII. D. 38 a XVII. H. 13. Vyd. Řehořovo 1512 v Pr. u J. Moravusa
(Hanka č. 54) a 1558 v Prostéjově skrze Aquilina-Vorličného. Ve Výb. II.

*) V Sl. N. a ve Výb. II. rodinné jméno Píseckého mylně psáno Mladič.
Srov. listiny z píseckého archivu v Poutníku od Otavy 1858 uveřejněné od
V. Zikmunda.

8*

116

Písmo sv.

dle rkp. posledně jmenovaného. Veleslavina, opravil text propter longe alium cultum sermonis bohemici, qui nunc — 1586 — est, ab eo, qui aetate illius uit. Podle Veleslaviny Rozum v Stć. bibl. I. (III. 108). Rozbor Fr. Lepaře v Listech fil. a paed. 1874.

Písmo svaté na jazyk český překládáno ne najednou, nébrž po částech a v postoupných dobách od prvního uvedení křesfanstva až do XIV. věku. Preklad dál se venkoncem z vulgaty, aniž pozorovati jaký účinek staroslovanského textu. Že se neutvořil pevný typický text český, příčinu svou mělo v tom, že církev římská překlady na jazyky národní na jednu roveň stavěla s pouhými výklady, nad kterými latinská vulgata vždy zůstávala vrchním a neodchylným pravidlem. Ano i v kázaních se za středověku citáty z písma sv. uvozovaly napřed latině a k tomu teprv připojováno vyložení v řeči obce. Každý kněz u vykládání tom plnou měl vůli; nebylo textu, na nějž by byl vázán. Proto také počátky překladův biblických hledati sluší v glossách, ježto mezi řádky textu latinského pro pohodlí duchovních vpisovány, až se pak z gloss vyvinul souvislý převod. Takové glossy nalezáme v žaltáři musejním (I. 16), v prorocích olomouckých z 1. 1391 (ČČM. 1861, 274). Srovnej, co pod náslovím Mammotrektus položeno. I kázani skládána latině, a jen ku pohodlí kněžím, kteří je lidu přednášeti měli, přidávány české glossy, jako k. př. v homiliáři opatovském (I. 13).

Z Nového Zákona nejčasněji zčeštěna evangelia. Převodu toho z X. věku zachoval se jen zlomek, obsahující v sobě kusy z evangelia sv. Jana, kap. 12, 13, 14, 17 a 18, takovým spůsobem, že český text vepsán mezi řádky latinského. Objeven byl co pergamenový obal na dskách latinské knihy „Disciplina et doctrina gymnasii Gorlicensis 1595-, kterou Václav Hanka 1828 koupil od pražského antikváře. První o nálezu tom návěšť dáno v ČČM. 1828 II. 138, celý pak text vytištěn tamže 1829 II. 33–44. Dobrovský a Kopitar pronesli tehdá pochybnosti některé o přesnosti zlomku, kteréž však s důkladem vyvráceny od P. J. Šafaříka a Fr. Palackého ve spise „Die altesten Denkmäler der böhm. Sprache“ (1840 str. 105 až 196). Převod, ve zlomku svatojanském obsažený, počátkem byl a základem všechněch pozdějších až do XV. překladův evangelií. Jmenovité to viděti z opětování se chyby v 12, 24 (ač zrno žitno umrělo bude, nisi granum frumenti mortuum

Písmo sv.

117

fuerit), jakož doličil J. Jireček 1859. — Zvláštní odrůda překladu evangelii nachází se v perikopách čili v tak řečených Zpravidlech (o nichž viz). Nový zákon z překladův jednotlivých součástek v jedno snešen nejpozději za Karla IV. Dečer Karlově Anně, kdyz se 1381 vdávala za krále anglického Richarda II., jak Wiklef vypravuje, s výbavou dán i Nový Zákon nejen latinský a německý ale také český. Text tehdejší zachoval se v kodexu tetovském, nyní u minoritův brněnských chovaném, a v nejstarších rukopisech celé bibli. L. 1406 neznámý kněz podnikuul úplně novou úpravu celého N. Z. Práce jeho uchránila se v rukopise, jenž náleží kollegiatní kapitole mikulovské (ČCM. 1872, 385). Odtud s některými proměnami přešla do musejního N. Z. 1422, do N. Z. Dietrichšteinského z XV. věku č. 53 (Dudík Dietr. Bibl. 33) a do jiných rkp. Za dob husitských český text N. Zákona mnohonásobně nejen přepisován, ale i předěláván (III. 540 – 566). Nová revise podniknuta od Rokycanova podbiskupí, Martina Lupáče (III. 564). Pozdější opravovatelé a vzdělavatelé Nového Zákona jsou Mikuláš Klaudyán 1518, Br. Lukáš 1525, Beneš Optát 1533, Br. Jan Blahoslav 1564 a Fr. Faustin Procházka 1786.

Ze Starého Zákona před XIII. věkem přeloženy byly žaltář (o němž viz), Genesis, Exodus a Levitikus i Tobiáš; za XIII. a v počátku XIV. věku: Numeri, Deuteronomium, Josue a Ruth, Soudci a Paralipomena, Judith a Esther, Job Pověsti a Eklesiastikus, Kazatel, Piseň písní, Esdráš a větší proroci (rkp. krumlovský z konce XIV. věku a univ. bibl. pražské, odkudž výňatky ve Výb. I. 333). Za pozdějších dob XIV. věku povstaly: knihy královské, machabejské, proroci menší a kniha moudrosti. Podle mluvy soudíc, pracovalo na tom asi sedmnácte spisovatelův. Týž kněz, od kterého pochází přehlídka N. Z. 1406, začal opravovati i knihy zákona starého i provedl to v Kazateli, v písni Šalomounově, v knize moudrosti, v Eklesiastiku a Žaltáři (ČCM. 1872, 388). Jeho text vešel do bible nyní šafhausské a jiných kodexův tak zvané druhé recense, kdežto se první recense nalezá v biblích Leskovecké (nyní v Dráždanech), v olomoucké 1417, ve vatikanské někdy královny Kristiny, v hlaholské, v litoměřickotřeboňské, v Dietrichsteinských č. 173 a 174, v litoměřické 1429, v moskevské a v Bočkovské nyní v Stockholmě.

118

Písmo sv.

V jeden svod všecky knihy biblické snešeny teprv 1410 až 1416, a sice nejprvé v překrásném kodexu trojdilném, psaném od Matěje Jakubova z Prahy, jehož dva folianty se nyní chovají v Litoměricích, jeden v Třeboni. V kodexu tom jednotlivé knihy položeny jsou tím postupem, jak se písari událo texty jich ku přepisu dostati. Ve všech ostatních kodexech, ježto jen o několik málo let později psány, zejména i v biblí hlaholské (díl II. 1416), v Leskovecké, v olomoucké 1417, šetřen již pořádek vulgáty. Z toho nejstaršího textu přepsána i staropolská bible, vydaná knížetem Jiřím Lubomírským 1871. Mimo obyčejný text biblický se prodlením času vyskýtaly jednotlivých kněh buď opravené texty anebo nové překlady, jež pak písařové do svodů svých přijímati neváhali, tak že málo kodexů jest, které by se vespolek úplně srovnávaly. I mimo to osnova prvotní od písařů samých ustavičně měněna, zvláště od té doby, co popřestala autorita církevních korrektorův čili opravců bibli a novotáři náboženští v písmě sv. dotvrzení svých výmyslův hledati začali. Vlastni a opravdová revise veškerého textu podniknuta teprv za krále Jiřího, touž asi dobou, kde Martin Lupáč upravoval text Nového Zákona. Oprava tehdejší, zdá se, že obsažena jest v bibli Lobkovické psané 1476 až 1480 (nyní v Stockholmě). Potom byla přejata do první tištěné bibli pražské 1488. S touto shoduje se, ač s některými uchylkami, text kutnohorský 1489, jenž opět, s nepatrnými jen přeměnami, přešel do vydání benátského 1506, do Severinova 1529 a 1537, do Milichthalerova 1540 a do prvního Melantrichova 1549. Potom Melantrich s Sixtem z Ottersdorfa vykonal opravu, ač mírnou, pro níž mu vytýkáno, že bibli „zmelantrichoval.“ Jejich text obsažen ve vydáních 1556, 1560, 1570, 1577 a 1613. Mezitím Vartovský podle hebrejského originálu znova přeložil Starý Zákon, ale práce jeho zanikla, leda že ji snad užito bylo od překladatelův bratrských, jejichž dílo 1577 začato a 1593 dokonáno byvši, vyslo co bibli kralická, a sice šestidílná 1579—1593 (šestý díl podruhé 1601), pak v menším formátu 1596 a ve folio 1613. Mimo Br. Blahoslava, jehož N. Z. prostě a bez proměn do bible kralické přenešen, účastnili se v tom Br. Ondřej Štefan, Br. Isai Cibulka, Mr. Mikuláš Albrecht z Kaménka, Br. Jiří Streye, Br. Jan Kapita, Br. Pavel Jesen, Br. Jan Effreim, Br. Lukáš Helic, v další revisi

Písmo sv.

119

Samuel Sušický a Adam Felin. — L. 1620 přetrženo další vydávání biblií nekatolických v Čechách a na Moravě. Za to počato pracovati na opatření textu přisně podle vulgáty. První krok v tom učinil Frantisek kardinál z Dietrichsteina, jenž 1633 skrze kapucína Františka Polona celou biblií přeložiti dal a 1634 za obecné jí schválení při kongregaci de propaganda fide, ač marně, se zasazoval. Úspěšnější bylo podněti, od pražských arcibiskupův Matouše Ferdinanda z Bilenberka a Jana Fridricha z Waldsteina zahájené. Z nařízení jejich uvázali se v dílo postoupně tři jesuité, Jiří Konstanc † 1673, Matěj Šteyr † 1792 a Jan Barner † 1708. Za základ od nich vzato vydání benátské 1506, ač co do jazyka i k biblií kralické hleděno. L. 1677 vyšel Nový Zákon, 1712 prorokové a knihy machabejské, 1715 ostatní části Starého Zákona. Biblií tato, jelikož náklad na ni veden z dědictví sv. Václava, známa pod názvem sratoráclarské. Po druhé tištěna 1769—1771. Arcibiskup Petr hr. Příchovský k pokynutí císařovny Marie Theresie uzavřel spůsobiti nově upravené vydání i svěřil provedení jeho Faustinovi Procházce a Fortunátu Durychovi. Vyšlo 1778 a 1788. Procházka sám pak se dal v další úpravu textu, kterou uveřejnil 1804. — Pro potřeby nekatoliků vydávána biblií po 1620 jen v cizozemsku, a ke všem vydáním užito textu bratrského 1613. Daniel Krman s Matějem Bélem zjednali 1722 vydáni v Hali, kteréž pak 1745 kněhkupec břežský Samuel Trautmann a 1766 starší osady berlinské Jan Theophil Elsner tamtéž přetisknouti dali. První biblií na Slovensku (v Prešpurku 1786—7) uveřejněná není než otisk halského vydání Elsnerova; totéž platí o biblií berlinské 1807.

F. Durych: De slavo-bohemica sacri codicis versione 1777. — Franz A. Strahl: Beschreibung der bekannten böhmischen Bibeln in der Büchersammlung des Bischofs E. von Waldstein před 1778. — Dobrovský: Ueber das Alter der böhm. Bibelübersetzung 1782. Popis biblií rukopisných nalezá se v 2. a 3. kuse Literarisches Magazin 1786. Dále: Uiber den ersten Text der böhmischen Bibelübersetzung 1798. — Dobner: Uiber die Einführung des Christenthums in Böhmen und das Alter der böhmischen Bibelübersetzung 1786. — R. Ungar: Allgemeine böhm. Bibliothek 1786 (jen o bibliích jednajici). — Fr. Tomsa: Uiber die Veränderungen der böhm. Sprache 1805 (podává souhlasné výňatky z biblií litoměřické 1611 a Dlabačovy, pak z tišténých od 1488 do 1579). — Frant. Novotný z Luže: Bibliotheka českých biblií 1810. — Dlabač: Nachricht von einem bisher unbekannten böhmischen neuen Testamente 1816. — Herm. Jireček: Biblií kralická a překladatelé její v

120

Písně církevní.

Rozpravách I. 1861 a Dodatky k tomu v Památkách 1862. — Jos. Jireček: O českém prvotním překladu sv. evangelií 1859 v aktách kr. české učené společnosti, O biblí svatováclavské v Rozpravách I. 1861, pak Rozbor prvotního českého překladu starého zákona v ČCM. 1864, K rozboru staročeského překladu starého zákona a Biblí staropolská ib. 1872. — Josef Kolář v Pr. Stzb. 1866 a 1867, pak v ČCM. 1870.

Písně církevní české nejstarší a původní jsou „Hospodine pomiluj ny“ a „Svatý Václave“ (což viz). K nim se řadí: „Bóh všemohúci“ (Výb. I. 322) a „Jezu Kriste ščedrý kněže“, jejižto prvotní text ve dvou čteních se dochoval (Svétozor Sl. N. 1855, 41 a Výb. II. 21); píseň Husová s ní jen počátečnými slovy se shoduje. Snešením synody pražské 1406 zpěv kostelní na tyto čtyry písně obmezen (Höfler Concilia pragensia 1862). Jiné dávní písně Balbin nalezl v hymnáři kostela pražského: „Nastal nám den veselý, Angelové sou zpívali, Narođil se Kristus Pán, Jméno boží veliké, Co tu stojite“, ale ty všecky sou přeloženy z latiny (Dobrovský LG. 251, Jgm. III. 35). To platí též o písních, ježto obsaženy sou v rkpech Mikuláše z Kozlího 1421 ve Vratislavi, pak univ. bibl. pražské XVII. F. 30 (Rozbor I. 131 a Pr. Sitzb. 1863. II.) a jiných (III. 44 a 45), pak v modlitebníku lvovském (ČCM. 1859, Akta kr. učené společnosti 1861). — Při hymnech z latiny přejatých shledáváme týž úkaz jako při písmě sv., totiž že předchází napřed glossování slovy českými, a teprv z gloss těchto že postoupně se vyvinul souvislý překlad a posléze pravidelné zveršování. Z takových gloss Šafařík sestavil (ČCM. 1862, 260) obsah písní: „Vexilla regis prodeunt“ a „Pange lingua“. Nacházejí se i celé hymnáře glossované, jako Janův z Domašina (III. 33), jiný ve vídenské dvorské bibl. při tamním evangeliáři, opět jiný v rkp. univ. bibl. pražské XI. D. 1 atd. Souvislé překlady, ano již pravidelné zveršování vyskýťa se v rkp. kapitulní bibliotheky mikulovské při breviáři (ČMM. 1873, 2). Rozruchem husitským i na poli duchovního zpěvu hnutí nemalé nastalo. Sám Hus složil několik písní, které od lidu přijaty takovým úchvatem, že proti němu marný byl zákaz synody 1412 (Hus. Sebr. Sp. II. 132). Jak velice pak vzrostlo pésnotvorství duchovní, o tom zřejmě svědčí literatura kancionálův. Mnohé písně středověké obsaženy v Kamarýtově sbírce písní duchovních 1831—2 (Anth. II. 119). Srov. Kancionály a Marianská sklúdaní.

Pistorius.

121

Písně světské nalezaji se dilem po různu v rkpech XIV. a XV. věku, dilem ve šbírkách, jichž dvě v Třeboni zvláště vytknouti třeba. Skladatelé jich na mnoze byli žíci-vaganti.

Tištény: v ČČM. 1827 od Palackého (Dřevo se listem odievá, píseň veselé chudiny atd.), 1838 a 1839 od Hanky pod názvem „Svitanička“, 1848 od Šafaříka „Mistr Lepič“, 1857 od V. Nebeského „Cantio Zavišonis“, ve Výb. II. 639—649 „Písně světské“, v Hanušově MVýb. 93—99. Nejúplnéji vydány od Julia Feifalika v zprávách cís. akademie vědeňské 1862 „Altčechische Leiche, Lieder und Sprüche“ (úvaha v ČČM. 1863). — Počáteční slova písni ztracených viz u Jungmanna II. 28, ve Feifalikových Leiche, v ČMM. 1874. 5, v ČČM. 1862, 50. — O vagantech českých psáno od Feifalika v Studien V., kdež i latinské jich plody otištěny.

*Pistalocius (Pistalozzi) Vincenc, rodem z Chiavenny ve Valtellině (Rhetus Clavennas), jeden tuším z alchimistův, kteří žili při dvoře Viléma z Rožmberka. Sám se psal „velikým v pravdě filosofem, výtečným nejvážnějších a nejpodivnějších věcí vynálezcem, řečníkem a básníkem.“

K sňatku páně Vilémovu s markrabinou badenskou 1578 vydal latinskou orací, kteráž i do češtiny přeložena a vytištěna byla (IV. 495, Dudík Schw. R. 78).

Pistorius z Lučska Pavel, nar. v Žatci 25. ledna 1572, studoval na školách v Německu a ve Vlaších, kdež dosáhl hodnosti mistrské v svob. um. a doktorátu v theologii. L. 1601 stal se arcipryštem plzenským. V Plzni z počátku obecně byl ctěn, později pak všelijak stihán a nesnazen. Příčinu zavdalo k tomu, jak se zdá, založení jakéhosi kláštera ženského, v němž žili jmenovité Lidmila Markwartova z Chudénic a Anna Kašparská z Palatinu. Pro tyto dvě slečny sepsal několikero rozprav náboženských (č. 1—3). L. 1608 dostal se na dékanství karlšteinské. Z Karlšteina po třikráte do Prahy vezl korunu království Českého, totiž ku korunování Matyáše, Anny a Ferdinanda I. L. 1618 jej kapitola vyšehradská, ku kteréž od 1603 co kanovník náležel, po Sixtovi vyvolila svým děkanem. Úřad tento po 12 let spravoval, pě cuje horlivě o navrácení statkův kapitule odcizených. Později v rozepři zapletl se s kanovníky, kteráž 1628 od papežského legáta Karla Karaffy vyrovnána. Zemřel 1630 (Ruffer hist. vyšehr.). Velká jeho, na 3000 zl. ceněná knihovna připadla bibliothéce klementinské (Hanslik 47).

1. O umučení a zmrtvých vstání Pana našeho J. Krista rozjímání. Z vlaštiny kn. Vinc. Bruna přeloženo 1603. Rkp. v Roudnici (IV. 1871).

122

Píšek.

2. Spůsob života pobožného. Sepsáno 1598 a 1606. Rkp. tamtéž (IV. 1358 a 1878).

3. Laučení, když se z Plzně na Karlštein ubíral 1608. Rkp. tamže (IV. 1358).

4. Cvičení duchovní o přítomnosti boží. Psáno 1608 n Karlšteina. Rkp. tamtéž (ib.).

5. Kážaní sv. Jana Zlatoústého o nestálosti štěstí. V Pr. 1616 (IV. 1779).

6. Kašpara Šopia Královská rada hispaanskému králi, kterak by všelijaké války vykonati mohl 1621 (V. 493).

## Píšek viz Skribonius Jindř.

**Piškule Jan ze Sušice, přeložil Urbana Regia „lékařství duše“ (vyd. 1592, 1608). Překlad opraven Štelcarem (IV. 1799).**

**Piter Bonaventura Josef z Třebechovic, nar. 5. list. 1708.**
Jelikož rodiče byli příliš chudí, aby syna na studiích chovati mohli, ujal se jeho matčin bratr františkán, vzav jej s sebou 1721 do Hostinného a vymoh mu přijeti za žáka zpěváka v Broumově. L. 1728 vstoupil do řádu benediktinského a 1733 na kněžství vysvěcen. Popracovav ve škole i v duchovní správě v Břevnově a v Polici, povolán do Broumova na professuru filosofie a theologie. L. 1756, když se příčinou rozepře kláštera s arcibiskupem pražským co sekretář opatův vydal do Vidně, seznámil se s cis. archivářem A. Toulovem z Rosenthalu, jehož přímluvou dosáhl titul „c. k. českého historika“ a tím spolu přístup k archivu i dvorské bibliothéce. Vyšší milost stala se mu od samé cis. Marie Theresie, kteráž jej zvolila za svého zpovědlnika a spůsobila, aby benediktini rejhradští Pitra zvolili proboštem. Od té doby žil jen povinnostem úřadu svého a studiím historickým. Zemřel v Rejhradě 15. máje 1764, zůstaviv po sobě drahně rozprav dějepravných, latiné sepsaných (J. E. Havelka v ČM. 1828).

1. Hlas na výsosti, naříkání a pláč Rachel. V Kr. Hradci 1748 (V. 1229).

2. Řehole aneb zákon sv. otce Benedikta opata; těž jeho život. V Brně 1760 (V. 477).

**Pitrkaff z Hradiště a z Tuchovic Jan 1437 přepsal kn. Bohunkovy „knihy o rozličném stromů štěpování.“**
Rkp. někdy Dobrovského v Č. Museum (III. 251). Širši zpráva od Kašpara hr. Šternberka Pflanzenkunde in Böhmen 1817, 60. Týž spis přepsán také od Zdislava Krineckého.

**Placalius Tomáš Ignác, vychovanec škol jesuitských,**

Plachý.

123

1633—34 studoval theologii, a brzo po vysvěcení dosazen na faru v Březnici.

1. Postní potrava. V Pr. 1633 (V. 1388).

2. Petra Skargy Pobožný soldát. V Pr. 1634 (ib.). Ded. Zdeňkovi Lvovi Libšteinskému Kolovrat.

3. Martyrologium neb passionál římské církve. V Pr. 1634, v Litomyšli 1676, v Pr. 1760 nákladem děl. sv. Václava a s připsáním arcibiskupovi Janu Mauriciovi hraběti z Manderscheidu (V. 1258).

4. Suria Metafrasta Obora panenská čili životově sv. panen. V Pr. 1634 (ib.).

5. J. Drexelia Heliotropium, Veliký sluneční kvét, jináč kolovrátek. V Pr. 1635, v děd. sv. Václava 1762 (V. 1388).

6. Téhož Orloj neb budič anděla strážce. V Pr. 1636 (ib.).

Plácel (prvotně Plácal) z Elbinku Václav, Kralo-hradčan, nar. 7. září 1556, syn zámožného měšťana tamního, záhy vystudoval, tak že již 1577 co 21letý mladík v rodišti svém zastupoval strany před soudem purkrabským. Téhož roku vženil se do rodiny Bonaventury Koyta z Bílé Hory a tím vstoupil ve spojení s Jednotou bratrskou, jižto horlivým tchán jeho byl posluchačem. I s starostou Bratří pražských, s Veleslavinou, pěstoval vroucí přátelství. Přidomku „z El-binka“ dostalo se mu 1582. Tři léta potom stal se písařem soudu purkrabského a 1591 uvázal se v přední písařství obecní. L. 1593 poprvé volen do sněmu a od té doby rok co rok úkol ten naň vzkládán. Morem 1599 ztratil druhou chot i všecky dítky své, načež se oženil po třetí s Libuší z Ka-liště a z Ottersfelda, sestrou dávního přítele svého. Ale již 1604 6. října zemřel, poražen byv šlakem i pohřben s velikou slávou. Památní tabule jeho podnes se nalezá v chrámě sv. Ducha v Hradci. I Bratří prokázali mu čest neobyčejnou, zapsavše smrt jeho, ač byl jen z obce, do nekrologia svého (Fiedler 299, Rybička v ČCM. 1871 a v Kralohr. rod. erb.)

Historia židovská. V Pr. 1592 a 1610 (IV. 291). Ded. purkmistru a raddě Kr. Hradce. Jest to překlad díla německého, jež sepsal potomní Plá-celův švakr, král. prokurator Václav z Kaliště a z Ottersfelda.

Pláč Marie viz Hry velikonoční.

Plachý Jiří viz Ferus J.

Plachý Ondřej, nar. 18. ledna 1755 ve Vrbovku (hont.), školního vzdělání nabyl v Ipolských Kesikovicích, v Sudicích, v Malé Slévé, v Římavské Sobotě a v Prešpurce, načež 1777 odebral se na universitu do Lipska. Po třech letech vrátil se

124

Platzer.

do vlasti, i vedl napřed soukromé učitelství, až se 1781 stal
konrektorem evangelického gymnasia ve Štávnici. Ale již při-
štího potom roku uvázal se v kazatelství v Kostelných Mo-
ravech. L. 1784 přejal týž úřad v Sv. Martině turčanském.
Spojiv se k bystřickým kněhkupcem Janem Tumlerem, jal se
vydávati 1785 spis měsíčný pod titulem „Starých Novin“, ježto
obsahovaly v sobě rozpravy „z všelikého umění historického,
geografického, filosofického, fysikálského a oekonomikálského",
majíce sloužiti „k užitečnému času trávení zběhlých sloven-
ského jazyka milovníkův a k potřebnému naučení mladého
věku lidi“. Podněti to však dvouročí nepřetrvalo. L. 1804
se Plachý dostal kazatelem do Nového Města nitranského. (Tablic
Poezie IV). Zemřel 7. října 1810. Kromě českých psal drahně
spisů latinských, dilem příležitostných, dilem theologických.

1. Pevná naděje blahoslavené nesmrtedlnosti. Pohřební baseň nad Pavlem Fabry. V B. Bystřici 1785 (VI. 363).

2. Staré noviny umění literního. V B. Bystřici 1785 a 1786 (VI. 728). Pak co kniha pod společným titulem: „Spolusebrání rozličných spisů z všelikého umění“, jíž místo předmluvy „předložen charakter aneb vyobrazení Josefa II.“ V B. Bystřici 1786. Světozor Sl. N. 1861, 258.

3. Agenda ecclesiastica slavica A. C. Neosolii 1789 (VI. 2113).

4. Kr. Sturma Kochání se s Bohem v raních hodinách. V B. Bystřici I. 1790, II. 1791 (VI. 2216).

5. Život M. Luthera. V B. Bystřici 1791 (VI. 1045).

6. Platnost umění i po smrti. Pohřební baseň nad Št. Pánem. V Prešp. 1794 (VI. 2077).

7. Patnácte písni ve funebrálu 1798 a několik v Cythaře 1788.

8. Řeči písma sv., znějící o článcích náboženství křest. V B. Bystřici 1799 (VI. 1291).

9. Postilla domovní. V B. Bystřici 1804. Dva díly (VI. 1906).

10. J. Krist. Förstera Kochání se s Bohem ve večerních hodinách. Ve Skalici 1810. Dva díly (VI. 2239).

Platzer Norbert, kněz katolický, praeses alumnův v semi-
náři sv. Vojtěcha, 1738 vydal kázaní: „Moře pro plnost vod“
(V. 991).

z Plavče Aquila Jan, syn městana pražského a majetníka
domu u bílých orlů (ab albis aquilis), studoval ve Wittem-
berce i dosáhl tam mistrství, načež 1543 přijat na universitu
pražskou. Brzo se oženiv, neprofessoroval (LD. II. 329), ač
vždy zůstával ve spojení s mistry. Držel statek Krásnou Horu,
koupiv jej 1556 od Václava Podhradského z Vlči Hory. Že
by se byl psal „z Kozího Hrádku“ je omyl povstalý tím, že

z Plzně Prokcp.

125

současně s ním žil Jan Aquila de Castro caprino, jemuž 1576 od M. Grylla připsáno carmen consolatorium (viz Rukověť I. 19).

Plevňovský Václav, jesuita, nad Marií Max. hraběnkou ze Šternberka Lažanskou měl pohřební řeč, kteráž 1665 tistěna (V. 1081).

Plintovic Adam (chybně Plinovic) ze Skočova okolo 1650 varhanikem byl v Žilině (Tablic Poezie II.).

1. F. Kegelia Dvanáct přemyšlování duchovních. Při tom několik písní. V Levoči 1666, v Žilině 1669, 1677, v Levoči 1677, 1707, v Žitavě od Kr. Peška 1715 atd. (V. 1419).

2. Deset písní v Cythaře.

Plorantius Krištof, Moravan, kněz luteranský, nepochybně bratr Matouše Plorantia, jenž byl učitelem dítek Karla z Žerotina, 1604 ve Wittemberce přijal ordinaci, načež spravoval faru v Lípově, od 1609 do 1618 děkanství v Lipniku (Wolný I. 2).

Krátké pravdivé a důvodné, podle vlastních slov Kristových, vysvětlení večeře Páně. Vydáno 1613. Rkp. v Č. Museum.

Plzenský viz Alexander a Klement Adam.

Plzenský Benedikt 1523 z vlastiny přeložil Frant. Venetiana spis „Katholikus sv. Petra.“

Rkp. v Stockholmě z kopie Budovcovy přepsaný (Dudík Schw. R. 151, ČČM. 1851. 3, 36), ve Warmbrunně a v českém zem. archivě.

Plzenský Matěj, kazatel v Poříči nad Sázavou a poslední tam farář podoboji, 1614 kázal při pohřbu manželky Adama z Waldsteina (IV. 1655 a 1698).

z Plzně Nového Jan 1472 pro Petra Freytaga, benediktina kláštera v Třebíči, toho času kaplana pánův na Slavkově, přepsal žaltář latinský, připojiv tu i tam české přípisky. Rkp. v bibl. stockholmské (Dudík Schw. R. 205).

z Plzně Prokop studoval v Praze i stal se 1403 bakalářem, 1408 mistrem svob. um. (LD. I. 377 a 396), načež hned působiti počal na universitě. Tehdá náležel k přátelům Mr. J. Husi a k zastavatelům náuk Wiklefových, jehož traktát de ideis 27. srp. 1410 veřejně hájil. Dne 27. srp. 1414 provázel Husa ke dvoru arcibiskupskému, a v říjnu volen děkanem fakulty filosofické. L. 1420, jsa rektorem, předsedal schůzi v domé Zmrzlikově i postavil se zřejmě proti novotám Táborův. Úzká shoda i citův i náhledův spojovala jej s Příbramem. S ním 1421 předsedal schůzi v kolleji Karlově

126

z Počátek Martin.

i volen ke správě duchovenstva, s ním zajel t. r. ke schůzi
do K. Hory, s ním viněn z úkladův na Jana Želivského, s ním
1426, podruhé jsa rektorem, přátelil se s Korybutem, a po
pádu knižete sdílel s ním vězení i vyobcování. S Příbramem
v lednu 1434 byl v Chebu i dal se tam přijmouti v poslušen-
ství církevní. Společně s ním pracoval o sjednání kompaktát.
L. 1435 vydal veřejné napomenutí k Čechům a Moravanům,
předkládaje proti Rokycanovi i prospěšnost i čestnost nové
úmluvy náboženské. Téhož roku s Křištanem zastupoval stranu
svou na sjezdu brněnském. V Basileji byl dvakrát, v čer-
venci 1433 s Lupáčem a Laudou, v srpnu 1437 s Příbramem.
Tu přede sborem řečnil o rozdávání svátosti oltářní dítkám.
Téhož roku dosazen na faru u sv. Jindřicha. L. 1439 po-
druhé volen děkanem i vzloženo naň a na Příbrama admini-
stratorství. L. 1443 byl na sboru kněžském v K. Hoře, smířiv
se krátce předtím s Rokycanou. L. 1444 potřetí zastával rek-
terství. Poslední o něm zpráva je z 1448, kdež po vzetí Prahy
od Jiřího z Poděbrad sproštěn byv administratorství, s Pří-
bramem o to se zasazoval, aby Rokycana potvrzen byl na
arcibiskupství.

Veřejné napomenutí k Čechům, aby námluvy se sborem basilejským učiněné přijali a dokonali. V pros. 1435. Rkp. v Třebouši rukou Křižovou (III. 625). Arch. Č. III. 437, Výb. II. — V témž rkp. ještě jiných sedmero spiskův Prokopových.

z Počátek Martin studoval v Praze i stal se 1468 ba-
kalářem, 1475 mistrem svob. um. (LD. II. 101 a 126). Od
1480 působil na universitě. L. 1481, 1486 a 1490 byl děka-
nem fakulty filosofické, 1503/4 rektorem. Při rozmluvě, ku
které Bratří po novém roce 1504 pozváni, měl být jednou
z předních osob, a Br. Lukáš od rytíře Libáka k němu při-
veden na důkaz, že dostál slovu. Na universitě Mr. Martin
působil až do 1505, byv již předtím ustanoven farářem týn-
ským. Když koncem máje 1504 zavital do Prahy biskup
Filip Sydonský, stal se mu Mr. Martin vřelým přivržencem.
Skrze kancléře Albrechta z Kolovrat spůsobil, že i král Filipa
uznal českým biskupem a správcem konsistoře podobojí. Ve
sporech, kteréž 1505 biskupovi nastaly s administratorem Mr.
Pavlem Žateckým, věrně při něm vytrval, nedbaje na proti-
venství, kteréž mu proto bylo snášeti. Opustiv faru týnskou,
k mnohým prosbám přijal faru u sv. Štěpána Většího a tam

z Poděbrad Hynek.

127

všední dni v kostele čitával knéžstvu, mistrům a bakalářům o theologii (St. 1. 274).

O bludích pikharských. V Pr. 1514 (III. 772). Odpověd nato od Br. Lukáše (č. 28). Srov. *Mikuláš z Pěhřimova*.

z Počenie viz Želecký N.

Podbělovský viz Stach V.

z Poděbrad Hynek či Jindřich mladší, třetí syn krále Jiřího a Johanny z Rožmitálu, nar. 18. máje 1452 v Praze. Otec u všech ohledech starostlivé oň pečoval. Na Fridrichovi IV. vymohl 1463 jeho a starších dvou bratrův, Viktorina a Jindřicha, povýšení na knížectví říšké, hrabství kladské a vévodství münsterberské. Co do jmění, vedl věc tak, aby všickni tři synové zůstávali v nedílnosti a ze spolka je statky opatřoval. Hynkovi 19letému za nevěstu vyhlídl knéžnu Katerinu, dceru Viléma Saského. Pohřichu že již měsíc po svatbě, o masopustě 1471 slavené, na věćnost se odebral. Po smrti Jiřího nepomýšleno ovšem na následnictví kralevicův, ale při volbě nového krále ostatní práva jejich náležitě opatřena. Volebním zápisem, 16. června t. r. v Krakově daným, Vladislav II. zavázal se chrániti je v jich důstojenství a statky jejich vybaviti z dluhův, kterými k váli potřebám zemským zavazeny byly od Jiřího. Nedílnost, která se za života otcova dobře hodila, rozvázána smluvou, na Poděbradech 1472 učiněnou; přičemž na Hynka ze statkův českých připadly Poděbrady a Kostomlaty. Leč nedocíleno tím obapolné na vždy shody; teprv 1482 stalo se konečně mezi bratry narovnání a smíření. V náboženství stáli na témž stanovišti, jako otec; ale i v té příčině nastala proměna. Kníže Jindřich z jara 1472 s rodinou přesídlil se na Kladsko i jal se hledati přízně s duchovenstvem katolickým. I Hynek, který tam někdy zavitával, neukazoval se neoblomným kališníkem. Jednání o úplné příjetí v poslušenství římské prodlilo se však až do února 1473, kdež Hynek rozřešen z klatby po otci pozůstalé skrze kaplana svého, Jana probošta jaroměřského. Z opatrunosti proměna ta dlouho tajena před veřejností. Brzo potom povolán Hynek k vládě. Bylté v červnu t. r. na sněmě benčovském jakožto zástupce strany Vladislavovy sám čtvrtý ustanoven správcem zemským až do vyrovnání sporův s Matyášem Korvinem. Nezdá se, že ustání vení toto bylo se stalo z důvěry nějaké k dvacetiletému mladé.

128

z Poděbrad Hynek.

díkovi; podobnější jest, žeť bylo pouze formou, pod kterou k moci přivedena královna Johanna. A v skutku spatřujeme, že paní tato ve všem, i v řízení druhého sněmu benešovského v únoru 1474, zastupovala syna svého. V jedné však věci Hynek osvědčoval samostatnost i proti vůli matčině. Jalt se klonití vždy určitěji k Matyášovi Uherskému. Pohnutky nejsou dost objasněny, ale přední z nich asi byla velká potřeba peněz u mladého pána, jižto nehrubě vystačovala Vladislavova v splácení dluhův zdlouhavost. Matyáš z rozpołožení toho kořistiti neváhal. Sotva Hynek 1475 směnou od bratra Viktoria řina obdržel Kolín, již mu panství i hrad odkoupil Matyáš za 20.000 dukátů, nabyv tím možnosti, aby tudy prostřed Čech mohl udržeti posádku uherskou. Při svatebním veselí, jež Matyáš v prosinci 1476 slavil v Stolním Bělehradě s Neapolitánkou Beatricí, dvořanil tam s Viktorinem i Hynek, ano tak prý sobě počínal, jakoby všecka spása jeho záležela na milosti Matyášově. Rovné v Čechách přátelil se s stranniky Matyášovými. Nejnechvalněji zachoval se, když násilníka Racka Kocovského, proti kterému se i sama strana Matyášova spojila s Vladislavovou, učinil vládařem svým na Konopíti a pletichy jeho s králem uherským prostředkoval. Smluvou brněnskou 28. března 1478 rozpory mezi Hynkem a Vladislavem konečně ulahozeny. Brzo potom mohl Hynek ještě jednu službu pokázati Uhrům, vybaviv v Praze biskupa Jana Bosáka a Stěpána Zápolského z nebezpečenství, ve které se vyzývačným jednáním sami byli uvedli. Od té doby změnil politický svůj směr i stal se z odpůrce věrným radcem a pomocníkem Vladislavovým. Patrně se byl přesvědčil, jak vrátkou jest oporou přátelstvi Matyášovo, an vždy hotov byl obětovati vše sobeckým záměrům svým, jsa laskav i vražedlen, jak to kdy hovělo prospěchům jeho. Ano 1488 připojil se Hynek i ku knížatům slezským, když se vzepřeli proti hrabivosti Matyášově, což ovšem těžce pykati musil. Nejen že mu Srbové ve vojště uherském vybrali vozy, ale po přemožení Slezanův nucen byl smluvou videnskou 6. února 1489 Matyášovi a levobočkovi jeho Hanuši Korvinovi dědičně postoupiti otcovské své dědictví, Podébrady i Kostomlaty; jen z milosti zanecháno mu doživotní jich uživání. Není divu, jestliže v něm vřela pomsta, ale duchovní jeho odolnost tehdá již zlomena byla zhýralým živo-

Poděbradský.

129

bytím, jemuž se záby byl oddal. Krutou chorobou epilepticou léta poutin byl na lože, až 11. července 1492 zemřel v Poděbradech. Mrtvola jeho pohřbena na Kladsku v rodinné hrobce při tamním klásteře františkánském. Hynek byl muž vzdělaný i v slovesném i v rytiřském spůsobu. Při turnaji, jenž 13. srpna 1482 v Praze na náměstí staroměstském vystrojen, s nemalou zúčastnil se pochvalou. Na poli válečném ovšem nikde nevynikl. Věhlasnéji osvědčil se v radde; pohřichu že sám se zhubil. „Nie nedávněž u nás“, psal Bohuslav z Lobkovic brzy po jeho smrti, „nebylo nad knížete Hynka znamenitějšího, nic výmluvnějšího, nic k jednání hotovějšího! Však ho vezdejší porušování panen a cizoložstva všem nelibého učinila. Aniž kdo o tom pochybuje, aby byl neměl mezi našimi pány v cti a důstojenstvi místa, kdyby byl přirození svého znamenitých darův přílišným smilstvem neporušil, kterýž potom, ode všech jsa potupen, v tu neřest upadl, o kteréž všickni mluví“ (vyd. Zimmermanovo 1818, 45). Z manželství svého jedinou měl dceru Annu, která se 1493 provdala za Jindřicha z Hradce. Milostnice Kateřina Vojkova z Štítar a z Strážnice porodila mu syna Fridricha, jemuž odkázal Kostomlaty.

1. Májový sen, somnium majale, jehož původství Lupáč výslovně připisuje Hynkovi, za XVI. véku byl tištéu (viz Čtení, později pak pokládán za ztracený, až v rkp. Neuberkovskému objevena z počátku necelá baseň, která nepochybne je tím skládaním Hynkovým. Tištěna v St. Skl. V. 111—122. Srov. Pr. Sitzb. 1863 II. 1 a 1867 II. 67 (III. 61). V témž rukopise, jejž v ČČM. 1848 popsal V. Nebeský, nachází se ještě několik kusův, o kterých se domnívati lze, že jsou skladbami téhož spisovatele, totiž:

2. Výstraha před ženěním (veršě).

3. Allegorická baseň o ctnosti, z části otištěna v ČČM. 1840 (III. 65).

4. Jiná o ctnosti a mondrosti, prostomluvou.

5. Skládaní o milovníku. V St. Skl. V. 73—111.

6. Skládaní o manželství. Tamtéž 122—132 (III. 64).

7. Allegoric o štěstí, prostomluvou.

8. Jedenácte novell Boccaciových (III. 1—3, 5, 6, 8, VII. 8, VIII. 5, 7, 8, IX. 6) a jedna rozprávka původní.

9. Zreadlo marnotratnosti. Verše. V Pr. 1515 a v ČČM. 1872 (III. 68 a 205, Hanka 67). Téhož spůsobu co 2, 3, 5 a 6, a tudíž snad skládaní Hynkovo.

10. Foulchera de Chartres (Fulcheria Carnotenského) děje křižácké výpravy 1099. Dle Lupáče práce Hynkova, nyní ztracená (III. 134).

Poděbradský Jan, bakalář 1566 (LD. II. 391), nějakou

Rukověř k děj. lit. č. II.

9

130

Poďhořanský.

přiležitostnou básěn složil, pro kterouž jej Jandyt uvozuje
mezi poety českými.

Poďhořanský, knihtiskař v Levoči 1791 (VI. 1999).

Podkoní a žák, humoristické líčení dvou stavův, sluzeb-
níkův dvorských a studentův, pochodíci asi z polovice XIV.
věku. Připisováno skládaní toto Smilovi Flašce, ale jistě
omylem. Co do spůsobu vnitřního značné json tu rozdíly od
básní nechybně Fláškových. A vnějšího důvodu taktéž neni;
pouhé vyskýtání se v týchž dvou rkpech vedle skládaní Fla-
kových rozhodovati nemůže.

Text v rkp. univ. bibl. pražské 1409. Hanslik (623) chybně klade, že to překlad „Dialogu, in quo literarum studiosus cum beano loquitur-, od Mr. Pavla Niavis, jelikož tento, zemřev 1517, o sto let později žil, než původce „Podkoního a žáka“. Jiný přepis pončkud rozdílný jest v Pinvičkové rkpse 1459: „Vo satrapě a vo žáku“. Tištěno v Plzni 1498 (II. 66, Hanka 13), v St. Sklad. V. 178 sld., ve Výb. I. 943. Fejfalik Studien III. 29 a V. 7 sld.

Podmanický z Assódu Jan, zeman uherský, církvi evang. bratrstva pešfanského inspektor, podporoval Glozia u vydání kancionálu, sám pak některé písně složil. Tři z nich nalezaji se v kancionále Gloziově 1724 (Tablic Poezie III. 45).

Podolský z Podolí Simeon, městěním pražský, o němž
první zmínka 1598, kdež jemu a některým spoluměšanům od
Sixta Palmy kniha věnována (č. 6). Měřickému umění vy-
učil se u zemského měřiče Matouše Ornyse a úřad ten po
smrti učitele svého přejal (Pam. 1556, 91). L. 1601 koupil
na N. M. pražském dům řečený Reimhof. Z nařízení sněmo-
vního z l. 1615 sepsal 1617 přehled měr zemských. Erb i
přídomek měl spolu s rodinou Fruweinův z Podolí.

Knížka o mírách zemských. Vydána nákladem Samuele Globiće z Bu-
ćina v Pr. 1683, v Kr. Hradci skrze Devotýho 1828 (IV. 745).

Podvážský Jan, katol. farář bobodský, 1790 sepsal „Ob-
širný výklad Katechismusa“ (Sl. Pohl. I. 2, 27).

Pohl Jan Václav z Kr. Hradce, byl u cís. dvoru ko-
morním přídveřným (Kammerthürhüther) i svěřeno mu české
vyučování arciknížat synův Marie Theresie. Později učil
češtině na theresianské akademii. On sám se psal „v cís. kr.
urozeninské věstni řeči čechské nejveyš vzřízeným učitelem“.
Již z této ukázky vidno, na jaká scesti muž ten zabředl.
Nemaje žádného základu vědeckého, umínil si po své hlavě
češtinu přetvořiti. Historickou souvislost, „bezzákladný prý

Poledne.

131

običeje něhdejších českomoravských bratru a krajinohubnych
zižčanu“ za nic pokládaje, srdnate jal se mýtiti ty „staro-
dávni k nynějšímu vzlepšenýmu řečistavu nechodlivé običeje",
i brzo se ocitil na též cestě, jako ubohý pomatenee „terezial-
ský“, jenž 1845 matiénimu sboru podal slovník k „obnoveni
tváře jazyka českého“. Grammatiku svou, 1756 poprvé vy-
danou, dedikoval arciknížeti, potom císaři Josefovi II. Neni
pochyby, že nedokonalou známost češtiny, ba nechuf k ni u
panovníka tohoto sčisti sluší na podivinství Pohlovo. „Wäre
doch der Beruf, Seine Majestät in der böhmischen Sprache
zu unterrichten, einem Manne von Geschmack zu Theil ge-
worden!“ volá pod dojmem zkušeností tanoucích v čerstvé
paměti 1792 Dobrovský (G. d. böhm. Spr. 209). I positivně
postavil se Dobrovský proti nesmyslným novotám Pohlovým
1779 (Böhm. Lit.) a 1782 (Lit. Mag.); nieméně podařilo se
tomuto, mluvnici svou přivésti k čtvrtému vydání, ano odvaha
jeho postupem vzrůstala. Přidalt k ni i „slovnář“ a „přílepek
všelikých česko-německých rozmlauvání“. Ba 1786 vytasil se
s česky psaným pravopisem, kterýž nejlépe charakterisován
slovy Dobrovského: „Hätte uns doch Pohl mit seiner wahren
gegründeten Rechtschreibung verschont, und die böhmische
Sprache dadurch nicht verächtlich gemacht!“ Přitom vždy
zůstal v úřadě přidveřnictví až do smrti. Zemřel 23. června
1790 (Zpráva A. Rybičky).

1. Grammatica linguae bohemicae oder die böhm. Sprachkunst, bestehend in vier Theilen. Wien 1756, 1764, 1773, 1783 (V. 28). Dedikována svatému Václavu a císaři Josefovi II.

2. Pravopisnost řeči čechské, ředlně založená, též i důkazmi obráněná, k užitečné potřebě c. k. urozeninské věstny a veskerého obecli vydaná. Vídní. Tisťěna u T. šlechtičnína z Trattneru, c. k. dvorského tiskatele 1786 (VI. 40).

Poklad chudých, Aquinův thesaurus pauperum, sbírka
lékařských poučení, asi koncem XIV. věku zčeštěná.

Rkp. ve sbírce Cerronské (III. 273).

Poledne Jakub, řemesla svého kovář, přivrženec Jednoty
v Ml. Boleslavi. L. 1537 i s rodinou od ní odstoupil i dal se
v blouznění náboženské. Počal tvrditi, že on, neslýchaný prý
kazatel, „novou cestu nad Boha a nad jeho služebniky, kteříž
sou od počátku světa byli, našel, ale takovou cestu, že všickni
spaseni budou, co jich jest pod bilým nebem“. Tvrdil, „že by

9*

132

Poličanský.

víra byla slovo boží a ta víra že jest Bůh, ano také, že by
všickni lidé spaseni býti měli, a žádný zatracen". Jíz ze slov
těchto viděti, že byl pomatenec, ano sám cítil, že blábole. Di
zajisté, „že se mu hrubé kouří v hlavě, a pro to prý kouření
bidné že nemůže pilně ani kladiva hleděti". Přistrachy apo-
kalyptické pomátly jej. Složiv myslénky své ve spis, podal
jej Bratřím v Boleslavi, kteříž mu dvakrát počátkem 1538
odpověděli, sami jej nazývajice „švermerem". On pak s po-
mocí bratrského knéze Jíry, ježtó se k němu připojil, odvětil
apologií, nadepsanou:

Slovo Páně zůstává na věky, a bojím se, že já také Poledne Polednem a švermerem na věky zůstanu, neznajícím pravé slova božího. V rkp. univ. bibl. pr. XVII. C. 3, 85—92. Srov. Gind. GBr. II. 250.

Poličanský Matěj byl Mikulášenec a, jakož se podle
všeho podobá, starším sekty této.

1. Rozmlauvání hosta s pausteníkem 1600 (IV. 1360), obšírnejším titul-lem: Hádaní aneb historie o jednom pausteníku a knězi, kterak se o 7 artikulův víry hádali (ib.). Proti tomu Obrana Samuele Virgy.

2. Knižka o vyjití Noe z korábu, o stavení véže Babel etc. V Pr. 1603 (IV. 1472).

3. Kaule všeho svéta (IV. 1413).

4. Pokuty a trestání přestupníkův božích přikázaní. V Pr. 1613 (ib.).

z Polkovic či Polkvic viz Petřek Benj.

z Polné Mikuláš (omylem: Polda) sestavil sbírku rozličných písní duchovních 1473 k žádosti jakého panice Vítka. Rkp. v univ. bibl. pražské (III. 40).

Polonus Adam, kantor v Budyni, 1549 přepsal Bosákův
spis o snažení satanáše (IV. 527).

Polonus František, kapucín, k rozkazu kardinála z Dietrichšteina jal se 1633 překládati Písmo sv. i pracoval s takovou píli, že po roce dílo bylo hotovo. Listem z Brna 21. pros. 1634 obrátil se kardinál ku kongregaci de propaganda fide, žádaje za opatření, aby biskupové čeští Polonův překlad s vyloučením jiných textův ve svých diecesích přijali (Dudik W. Sitzb. 1870). Leč nezdá se, žeby kongregace žádost tu byla vyplnila. Rukopis Polonův, nebyv k tisku odevzdán, podnes se chová v arcib. bibliothece v Kroměžíři (Wolný I. 1, 92).

Polonus Valentin, Polák z šlechtické rodiny erbu Prus,
ku kteréžto náležejí i také hrabata Potočtí, rodem z Pelčic,

z Pořiečie.

133

odkudž se psal i *Pelčickým* (Peleczycenus), nar. 1535, záhy přišel do Čech i vysvěcen za knéze katolického. L. 1564 kaplanem byl v Jindřichově Hradci. Odtud dostal se na faru v Ranné u Skutće na podacím Václava Berky. L. 1582 farářoval v Hostivici (rak.) a 1588—1600 v Drevčicích (kouř.). Erb i podobizna jeho jako muže 50letého z l. 1585 nalezá se při „Ponni na mne“.

1. Speciálník anebo zpívání křesťanská starodávní. S notami. V Pr. 1582, 1584, 1596 (IV. 85. Klíč 159). Ded. Václavovi Berkovi z Dubé a z Lipého na Rychmburce a manželce jeho Marketě Talmberkovné.

2. Ponni na mne. Knížka obsahující v sobě kratičká spasitedlná naučení. Vloženy tu i tam písně. V Praze 1589 a 1600 (IV. 1332, Klíč 162). Ded. nejv. Kancléři Adamovi z Hradce.

3. Ruční knížka, zdržující v sobě spasitedlná naučení vyňatá z písem sv. zákona božího. V Pr. b. r. (IV. 1826).

Pongrác ze Sv. Mikuláše a Starého Hradu Baltazar, advokát a několika stolic uherských assessor. 1783 přeložil Amadea Kreutzberka „Pobožná přemyšlování“ (Šaf. LG. 392).

Pontanus viz Barthold z Praitenberka.

Popel viz z Lobkovic Jan.

Br. Popel Jan Horažďovický, stav se učedníkem 1572 a jáhnem 1575 v Boleslavi, knězem 1582 v Slavkově, od 1588 spravoval zbor vidimský (Fiedler 281). Do úzké raddy řízen 1592 v Lipníku (Dekr. 250). Tou dobou byl již správcem zboru horažďovického. Měl zajistě nesnáze s Adamem Harantem, jenž 1592 před soudem jej z nářku cti viniti se strojil. Jakéby povahy vina ta byla, z dekretův synody lipnické 1592 (ib. 252), s kterou Br. Popel bral radu, nevysvitá. Tolik jen jasno, že obviněnému hrozilo blízké nebezpečenství, jelikož synoda uzavíela, že by pro uvarování nebezpečenství dobře bylo, aby Br. Popel jinam přenešen byl a ochrany Viléma z Rožmberka se dohledával. Zemřel 16. října 1599 v Horažďovicích, kdež pochován „v klášteře při kazatedlnici u zdi“. Kázal nad ním Br. Jan Štavouň (Fiedler 293). Télesné jeho ostatky 1621 rozkazem guardiana Severina Dudecia byly vykopány a na hřbitově spáleny (Hist. pers. 404).

U Br. Popela ve Vidimi pobývali Br. Pavel Slovák a Matěj Cyrus, zanášejice se překládáním cestopisu Leryova. Přepis překladu, rukon Popelovou učiněný a 7 ledna 1591 ve Vidimi dokonaný, chová se v bibl. Fürstenberské v Praze (ČCM. 1862, 195). Písař jméno své naznačil písmenami J. P. H.

z Pořiečie Václav, Duchoně Libenského syn, 1396

134

Poručenství.

komorníkem byl Jana z Dubé (syna nejv. hofmistra Beneše), t. č. probošta vyšehradského. L. 1398 shledáváme jej ve sluzbách kapituly pražské. Na obou místech zanášel se přepisováním kodexů stitenských. Jeden z rkp. jeho 1396 psaný, obsahuje v sobě knihu Augustinovu o bojování hřiechov s šlechtnostmi, Davidovu o sedmi duchovnieho stavu vstupniech a traktátec o korábě Noemově (II. 158, Rozpravy I. 30). Druhého rkp. z r. 1398 obsahem jsou: Rozmlúvání duše s svědomím, jimž hiekají zreadlo sv. Augustina, pak knihy, jenž slovú Samomluvenie sv. Augustina (II. 122).

„Poručenství dvanácti patriarch, synóv Jakubových, co který z nich synóm a bratřím svým mluvil a poručil jest". Tak nadepsáno české vzdělání, z XIV. století pocházející, spisu starodávního, jenž také bulharskými Bohomilům byl oblíben. Štítný je znal, odvolávaje se k němu 1370.

Rkp. necelý 1465 v univ. bibl. pražské, 1470 v Č. Museu, 1491 ve Vraťislavi, jiný v Lipníku. Tišť. v Prostéjově 1545 a tamtéž 1551 nákladem M. Pražáka, v Pr. 1570 v Melantricha (II. 136). Srov. Rozpravy I. 77 a ČČM. 1862, 64.

Poskok Vítolid, pseudonym spisovatele pamfletu: „Kaule Danielova, kterouž podává draku pikhartskému, jinak waldenskému“ 1589 (IV. 1329). Podobno jest, že se pod ním kryje Václav Brosius.

Viz v ČČM. 1862, 49, kdež i výňatek vytištěn. Druhé vydání učiněno 1613, i dostaven k němu přídavek. XXI. důležitých příčin. proč by nebezpečno bylo, v augčpurské konfessí a v nově zaražené víře život konati a skonati. Přídavek tento celým obsahem otištěn v Skalové hist. I. str. 339—346.

Posthumus Václav z Bydžova, učení bratrskému oddaný, studoval na universitě pražské a po dosažení hodnosti bakalářské 1565 (LD. II. 390) zanášel se učitelstvím. V postavení tomto 1570 vydal slabikář s výborem přísloví Šalomounových. Pak pokračoval ve studiích ve Wittemberce. Tam mu zajistě 4. dubna 1573 psal Mr. Petr Kodicill, pronáseje soud svůj o konfessí od Jednoty tou dobou vytištěné (Gind. Quellen 365). Mistrem svob. um. učiněn v Praze 1576 (ib. II. 421). L. 1579 vydal epickým veršem báseň „De lapsu et damnatione hominis et de ejusdem per mortem filii Dei redemtione“ (Proch. Comm. 255).

Sententiae Salomonis. Propovědění Šalomúnova. V Pr. 1570 (IV. 3).

z Prachňan.

135

Postřehač Pavel, kněhtiskař, 1600—70 držitel tiskárny arcibiskupské v Praze.

z Požova viz Stodolius Dan.

Praetorius (Vojnovský) David, soused a praeceptor v Táboře, 1586 přepsal Postillu Rokycanovu (rkp. univ. bibl. pražské XVII. D. 40). K tomu 1597 jiný písař G. K. připsal Chelčického Výklad na čtení sv. Jana v první kapitole (Šaf.).

z Prahy Jan v době 1433—1435 přepsal bibli českou pro Filipa z Padeřova, jenž se chová nyní ve dvorské bibl. videnské (III. 516). V bibliothce jagellonské v Krakově nalezá se traktát o čtyřech artikulích českých, „quem edidit Fr. Joannes de Praga, s. paginae confessor in concilio Basileensi 1433“ (Dudík Arch. Galiziens 67). Bibliotheka pak mikulovská chová Nový zákon český, napsaný 1470 „písařem Janem z Prahy, ty chvíle v Meziřieči“ (Dudík Dietr. B. 34). Zdali to jedna osoba či tři, určiti nelze.

Prachynus Joachym František, kněhtiskař v Příbrami, jehož jedinou českou knihu 1712 uvádí Jungmann V. 1202.

z Prachňan Bartoš žil v druhé pol. XV. věku jakožto jeden z předních měštanů v Kutné Hoře. Děláním hor velikého nabyl jmění. L. 1491 od Pašinovských koupil statek Kbel. Mnohá léta obci sloužil co šefmistr; 1495—6 v čas velikého zbouření havířův byl šefmistrem starším a statečností svou nemálo přispěl k obnovení pořádku. Král Vladislav zvláštním listem 1506 věrné jeho služby uznal a vůli i lásku svou mu projevil (ČCM. 1854, 73). Téhož roku s životem se rozžehnal.

Bartoš od 1454 zapisoval paměti své, jež pak pravnuk jeho M. Dačický z Heslova pojal do svého díla (Srov. Palacký Zeugenverhör über den Tod K. Ladislav's 13).

z Prachňan Mikuláš, syn Bartošův, nar. 1485, po otcově smrti vstoupil na jeho místo ve správě obecní. L. 1506 od biskupa Filipa Sidonského oddán s Justinou z Hor; svým i jejím jměním stal se nejbohatším sousedem horským. Mimo Kbel držel i Libenice a Neškaredice. Ku králům Vladislavovi a Ludvíkovi nejednou v příčinách obce poselství konal. I volebního sněmu 1526 se účastnil a byl jedním z těch zástupcův stavu městského, kteří vypraveni k nově zvolenému králi Ferdinandovi I. S mincmistrem Albrechtem z Guttenšteina, jenž v úřad tento 1533 se uvázal a na práva Horníků sahati

136

Pranostiky.

se jal, nemalé měl Mikuláš spory, které teprv 1542 ukončeny,
spůsobivše mu mnoho zaneprázdnění. Jako otec, tak i on
zapisoval své paměti od 1519, jež se nám zachovaly v dile
vnuka jeho M. Dacického. Zemřel v Hoře 16. máje 1550
(ČČM. 1854).

Pranostiky (prognostiky) byly spisy obsahující v sobě sesta-
vení zpráv hvězdářských, hvězdopraveckých (planetáře), větro-
znalských (praktiky) a podobných. Druhdy berou na se i povahu
pravidel o tom, jak se zachovati v hospodářství, v poživě atd.
Palacký v ČČM. 1829 a v Radhostu I. 82—114; ČČM. 1862.

1. Traktátec o nešťastných dnech, jejž mistři pařížstí poslali po všem křešťanstvu. Rkp. druhdy kartouzův dolanských v olom. stud. bibl. (ČČM 1861, 276).

2. Planetář neb vysvětlení nebeských znamení v rkp. un. bibl. pražské 1440 (III. 227).

3. Planetář při rkp. Neuberkovském „Hodin“ 1444 (Rozb. stč. l. I. 191).

4. Planetář a pranostika hospodářská o hřmění. Rkp. stockholmský 1471 (ČČM. 1851, 60. Dudík Schw. R. 188).

5. Planetář z konce XV. věku. Rkp. bibliotheky Dietrichsteinské v Mikulově (Dudík 39).

6. Pranostika při kalendáři plzenském na 1489 (III. 235), pak při Zahrádce duše, v Norm. 1520 (ČČM. 1853, 424).

7. Pranostiky od Velenského, Šuda, Lvovického, Franty, Kodicilla, Straněnského, Rodovského, Makovského, Jana Rosacia, J. Jak. Dobřenského a mistrů krakovských (srov. Kalendáře).

8. Pranostika sedlská aneb knížka o povětří a správě. V Pr. 1704, v Jindř. Hradci a často jinde (V. 548). Znovu otštěna v Reinsberg-Düringsfeldově Festkalender aus Böhmen 1862.

Práva horenská, t. j. o horách viničných, zachovala se
některá na Moravé, jako pro hory divácké, strážnické (IV.
965—6).

Práva horniči viz Horniči práva.

Práva manská. Nejstarší jich památka česká jest ustano-
vení o soudu dvorském 1360 (II. 58. Otšt. v Codex juris
boh. II. 2, 403). — Karlšteinské manské právo při dskách
dvorských z 1. 1732, otštěno v ČČM. 1835. — Olomoucká
práva tištěna v Olomouci a v Litomyšli 1538 (IV. 960).

Práva městská první podle Cursus civilium sententiarum
(II. 89) v jedno snesl Brikec 1536, potom Koldín, jehož dilo
v platnosti se udrželo až do zavedení zákona občanského. —
O právech magdeburských podáno Maximilianovi II. 1571 větši
dilo Mitasovo (IV. 936). — Práv normberských opis (latině

Přemyšlenský.

137

s vkládanými po různu slovy českými) chova se u obce v Klatovech. — Práv brněnských rkp. 1543 je na Děčíně (III. 295, srov. 297). — Práva prazská sestavena za XIV. véku (II. 92 a 96). Srovnej v Rozborn I. Hankovo sestaveni pramenův právních. Viz též Kožený, pak Zrcadlo saské a šválské, Emler v Pr. Sitzb. 1867 I. 61, Haněl O vlivu práva něm. 1874.

Práva poddanská či sedlská obsažena ve spisech Brtviná, Černobýla, Dobrenského, Griespeka a j. Mimo to vydávána obcím poddaným, mestským i vesnickým, v podobě instrukcí, jichž několiko otistěno se nachází v ČUM. 1843, 1844, 1846, 1847.

Práva zemská viz Zřízení zemské.

Pražák Matěj nákladem svým v Prostějově vydal 1545 Křižovníkův překlad Melanchthonových Loci communes (IV. 1249) a 1551 Poručenství 12 patriarchův (II. 136).

Prefát z Vlkanova Oldřich, syn Jindřicha, jenž na sněmu 1545 přijat byl do stavu rytířského (Schönfeld’s Materialien 277) a na St. M. pražském byl obytný, drže dům na Uhelném trhu. Oldřich, nar. 12. máje 1523 v Praze, za mládi svého vycvičil se v rozličných jazycích, v mathematice a v astronomii. L. 1546 před božím tělem podstoupil první svou cestu do cizích krajův. Bral se přes Benátky do Palestiny, navštívil místa svatá, ostrovy Cypr, Kandii, Zante atd., přestál bouři morskou i přepadení od loupežníkův morských. Po byv 24 nedél na této pouti, vrátil se z Benátek přes Salcburk pěšky domů. Dne 4. dub. 1547 byl zase v Praze. Druhou cestou zaměřil do západních zemí evropejských, i dostal se až do slavného tehdá poutnického místa v španélské Galicii, do Kompostelly. Usadiv se pak v Praze, přejal asi 1560 dům po otci, i zanášel se děláním nástrojův mathematických a astronomických. Zemřel 26. července 1565 (Lupáć).

Cesta z Prahy do Benátek a odtud potom po moři až do Palestiny, to jest do krajiny někdy židovské, země svaté, do mésta Jerusalema k božímu hrobu. S obrazy rytými. V Pr. 1563 vyt. od J. Kozla impressora v domě Mr. T Mitisa z Límuz (IV. 643). Ded. Václavu Zajíci z Hažmburka. Podruhé v Pr. 1786 péći Faust. Procházky.

Přelaučský Tomáš viz Tůma Přelaučský.

Přemyšlenský Jan, vládyka i veliký horlitel náboženský. Spolu s Jiřím Lantśperským z Libchavy podali, każdy

138

Přenský.

zvláště, psaní k sněmu 1519, žádající o moc úřední na zkro-
cení a potrestání všelikých prý křiklavých nepravostí a ne-
řadův, zvláště mězi kněžími. Psaní Lantšperského zůstalo
rukopisem; Přemyšlenský pak žalobu svou „na několiko set
listův kázal vytisknauti a ty listy rozdával vůbec každému,
kdož jediné chtěl je bráti“ (St. let. 436, 345). Zemřel v Praze
10. srpna 1522 i „nešen z Starého Mésta k sv. Štépánu na
hořejší město a tam pochován“ (ib.).

List pana Jana Přemyšlenského, kterýž jest psal ke všem stavům. 1521 (b. m.). Tlačen na žádost Jindřicha Špěla (III. 153). Srov. Pam. 1866, 325.

Přenský Jiřík Rudolf, syn purkmistra ve Veselí, kterýž udatně se Uhrům 1620 bráně, zabit byl. Jiřík sám nacházel se na zámku veselském, když na podzim 1621 vojsko Betlena Gáborovo zámku dobylo a docela jej vydrancovalo (Dudík MGQ. 261).

Památky, co se tak kdy stalo v kraji hradištském 1605—1667. V Chaos Pešinianum v zemském archivě v Brně. Otištěny v Quellenschriften zur Geschichte Mährens und Öst. Schlesiens (Brünn 1861, 353—364).

Přerovský viz Jakeš Vít.

Přespole Petr z Prahy v rodišti svém provozoval
živnost soukennickou. L. 1440 zúčastnil se pokusu Koldy z
Náchoda a konšela Zikmunda Slámy, aby se zmocnili Prahy
ve prospěch polského krále Vladislava; ale pokus se nezdařil,
a Petr, ač chtěl-li následkům skutku toho ujíti, musil uteci
(St. l. 120). I usadil se v Kutné Hoře. Tam přebývaje, 1460
z latiny přeložil práva jihlavská, jichž rkp. se chová na Stra-
hově (Dobr. LG. 257).

Pressius Pavel, prvotním jménem Přáza, z Kouřimě
rodic. Doprovázeje co paedagog syny vdovy jakés na univer-
situ wittemberskou, zjednal si tam mistrství svob. uměni. Po
návratu do Prahy z jara 1568 přijat na fakultu filosofickou
(LD. II. 397). Později dostal se i do kolleje Karlovy, kterouž
1570/1 co probost spravoval (ČM. 1847 I. 623). Zechtělo
se mu potom doktorství. K vůli tomu obrátil se k Br. Enea-
sovi, s nímž se ve Wittemberce byl seznámil, i žádal ho za
kommendací k Nikodemovi Vacetinskému ve Vídni, aby tento
podle obdarování, kteréž má, promovoval jej za doktora theolo-
gie. Psal Br. Eneasovi, že toho pro nic nežádá, než aby volně
kázati mohl slovo boží v Čechách. Kdyby prý na kněžství
ordinován byl v Nemečích, že by mu toho přece nepovolili; než

Pressius.

139

doktorovi že brániti nebudou moci. Takovým během dosáhl
toho, že asi 1572 ve Vidni učiněn „bullatu s doctor.“ Potom
nedlouho v Čechách pomeškav, jel s Jeronýmem hrabétem
Šlikem do Lipska i byl jeho tam praeceptor (ABr. XI. 455).
L. 1575 opět jej shledáváme na fakultě filosofické v Praze.
Když se tehdá na sněmě jednati počalo o konfessí českou, on
z oseb duchovních vzat do velkého k tomu voleného výboru.
Tu pripadla naň úloha, aby konfessí samé učinil první návrh.
Rokování tehdejsi a Pressiovo v něm účastenství široce vy-
psáno v dějepise Jednoty bratrské od A. Gindelyho (GBr. II.
141—163). Ačkoli Pressius zřejmě vždy jednal ve smyslu
luterském, nicméně pro ústupky některé Bratřím učiněné upadl
v pozezření kalvinismu, ano Ladislav z Lobkovic přímo jej
vinil, že stavové konfessí českou od něho byli oklamáni (ABr.
XII. 330). K útržkám těmto přidružily se mrzutosti, které
Pressiovi vzešly na université. Byl zajisté zavedl řádná pro
studentstvo kázaní, a ta mívala nejen horlivé posluchače, než
i pátravé posuzovače, kteří se směrem jejich uráželi (Tomek
Pr. Un. 194). Tot bylo příčinou, že se v dubnu 1576 vzdal
dekanátu fakulty své, k jehož přijmutí loňského října jen veli-
kými přímluvami byl přiveden, a i professuře dal výhost. (LD.
II. 418, 420). Odebral se do Kutné Hory, kdež co německý
kazatel pobyl v době 1576—7. Pak se obrátil do Štyrska,
i přejal tam superintendentství. Což prý nedlouho trvalo; bylť
příčinou „concordiae Schmidelini“ téměr s potupou odtud vy-
sazen. Takž se dostal na Moravu. O sv. Jiří 1581 přijat od
Jetřicha z Kunovic na místo Kyrmezerovo do Uherského
Brodu. Tím Bratřím „Brozanům“ nastala pokojnější doba.
Velmi pěkně prý se k nim nový děkan ukazoval, jakoby téměr
jejich vlastní byl, pročež i nejedna pohanění snášel, až mu
i pikhartův spilali. Počátkem 1582 poslal tři jonáky do Břeha
na kněžství, ale ti navrátili se mu nevysvěceni. Nechtěli prý
jich v Břehu světiti, proto že se zapřisáhli z Čech aui z Mo-
ravy žádného nesvětiti. Pressius nemálo tím rozhorlen, i počal
usilovati o to, aby v Brodě samém ordinací byla, a nebylo
třeba jinam kněžství choditi. „V mnohé věci se dobrý muž vydává
nevelmi prohlédavě“, psal tehdá Br. Aquin, „ano se s ním jaksi
trhá a boří.“ Pochybnosti Aquinovy nedošly zplnění; Pres-
siovi, co chtěl, se zdařilo. V druhou neděli po velkonoci 1582

140

Pressius

první se v Brodě dálo ordinování kněží podle agendy Pressiem
složené. Doktor i starší na kandidáty ruce vzkládali. Slavně
a důstojně prý se to dálo. I jinak Pressius utužoval svou
jednotu. Sezvav kněží dekanátu brodského 1583 k společné
schůzi, jednal s ními o nové řády cirkevní, kteréž pak s pod-
pisy všech jich Arklebovi z Kunovic podány, ale od tohoto
nehrubě milostivě přijaty byly. Utržil prý sobě od pána za to,
že přišlhloubá. Pakli svých předsevzeti nepřestane, pravil mu
pán, af se opatří jinou farou; pán že se opatří jiným farárem
na Brodě. Byl z toho Pressius v nemalé turbací, a přižed k Br.
Aquinovi s pláčem na to mu toužil. Nicméně rozesílal řády své
na rozličné strany, zejména i Dr. Jordanovi. Počátkem března
1584 sám se vydal do Brna přes Židlochovice a Evančice, aby
se o to smluvil s Leichamerem, Efronem, Eneasem, Kapitou a
jinými. Ano i Fridricha ze Žerotína a jiné pány a soudce
zemské zanášeti mínil svými řády. Přes všecko to jednota,
kterouž štěpoval, „divně ji zalívaje, jaksi špatně se zelenati
chtěla.“ Koncem března domů se návratil z Brna s velikou
žalostí, „že již pánům poně šest exemplářův těch svých mozo-
lův dodal, a oni mu připověděli, že chtí do toho nahlědnouti,
ale nechtělo prý to nic jaks jíti. Páni tak nechali, a sami se
kněží trhali. Daniel Virga v Bojkovicích nechtěl se Pressiovi
podepsati, a kn. Simon v Veselí, maje Virgu napravovati, i po-
stavoval se více proti děkanovi.“ Tu Pressius počal se hojiti
na Bratřích, nutě je, aby k němu chodili do kostela. Mezitím
znova vynikala narčení z kalvinismu a evinglianismu. Karel starší
z Žerotína na Starém Jičině, známý ochránce směru luteran-
ského, ostře se Pressia v tom dotýkal, až se tento obširným
psaním proti tomu musil ospravedlňovati (ABr. XI. 455—519).
Poslední léta ztrávil Pressius pokojněji. I tělesná choroba
bránila mu plésti se dáleji v boje. Trpělí na vodnatelnost. Po-
čátkem března 1586 vydal se přes Brno do Jihlavy na lékař-
ství, ale v Ostačicích, dvě mile za Brnem, skonal 7. března
o poledni. Mrtvola jeho zpět přivezena do Brodu, i pochována
v Kášteře (Wolný I. 3, 302).

1. Kodicillův Vokabulář Pressius 1575 vydal v Pr. n Nigrina (IV. 33). Tot taším json ta „Elementa“, o nichž Mr. M. Bacháček 1606 psal do Vodňan (ČČM. 1845, 389).

2. První návrh konfessí české. 1575.

3. Agenda k svěcení kněží 1582, ABr. XI. 458.

Příbram.

141

4. Spusob uvozování správečů do církvi jim svěřených 1582 (ib. 462).

5. Rád církevní v děkanství brudském 1583 sepsaný a 1584 opravovány (ib. 479, 491–511) pod titulem: „Podání o nejpříčelnéjším dobrém v církvi (52 artikulu) a o druhém dobrém v církvi“.

6. Agenda v děkanství brudském (ib. 511–521).

Přestický Martin sepsal elegii na Hendr. Straku z Nědabylic 1634 vydanou (V 198.) Srovn. *Fulco*.

Pretlík Bendikt Josef, potomek sušické rodiny, křížovník s červeným srdcem, 1740 kázał při tristaletém jubileji o vynalezení kněhotisku, klada Gutttenberga za „rodice a vlastence kutnohorského“ (V. 996). Druhé od něho 1744 vydané kázani jedná o sv. kříži (ib.). Mimo to sepsal:

> Večeře veliká aneb dokazové živého téla a krve Kristus Ježíše u velebné svätosti. V Pr. 1733 (V. 780).

Příbram Pavel z Prahy, 1506 stal se bakalářem a 1515 mistrem svob. umění (LD. II. 213 a 255), načež hned na universitě působiti začal, přednášeje mathematiku. Na podzim 1517 vyvolen k děkanstvi fakulty filosofické, ale nikterak úřadu toho přijmouti nechtěl (ib. 262). L. 1518 dostal se ve spor s Mr. Václavem Žateckým, o jehož ephemeridech tvrdil, že jsou vadné, jmenovité co se dotýče zemépisné dělky Prahy. Tehdejší rektor Vavřinec Třeboňský, chtěje spor urovnati, obeslal i Pavla i Václava před sbor mistrův a doktorův a uložil jim, aby každý minění své důvody dolíčil. Výsledek pro Mr. Václava vypadl nepříznivě (Živa 1864, 153). Ale nebylo Pavlovi přáno dlouhé činnosti; zemřel 5. řijna 1520 morem (St. let. 441). Lupáč po Mr. Šudovi vypravuje o ném, že vzdy se obával opposice dvou planet, Marta a Saturna, kterou prý i s světa sešel. Co do náboženského přesvědčení, klonil se k Lutherovi, jehož jeden spis přeložil, ale vytištění překladu se nedočkal.

Mr. Luthera Výklad na desatero boží přikázaní. V Pr. 1520 u bílého lva (III. 853, Hanka č. 80).

z Příbramě Jan, vůbec Příbram, příjmím Kněz, byl prý učenníkem Mr. Matěje z Janova († 1394), což by se vysvětliti dalo jen tím, že teprv po vysvěceni na kněžství přísel na universitu a v dospělejším již věku dosáhl hodnosti akademických. Bakalářem stal se 1409 a mistrem svob. um. 1413 (LD. I. 404 a 422). V hnutích tehdejších značné měl účastensvi. Již 1409 přítomen byl ve schůzi v dome u černé růže. Když pak 27. srpna 1414 Hus vymáhal vpuštění do dvoru arcibiskupského, nalezal se mezi průvodci jeho i Příbram.

142

Příbram.

Ale jakkoli horlil pro kalich, nedal se svésti ku krokům od-
vázným, anobrž záhy zabočil v mírný směr. Jmenovité se mu
do duše protivily výstředně novoty Táborův i vystupoval proti
nim po celý život s náruživou prudkostí. Naďán jsa úchvat-
nou výmluvností, vedl ve všech rozmluvách náboženských
přední slovo, i brzo uvykla jej strana mírných Pražanův po-
važovati za svého náčelníka. V hádání, pod sírým nebem na
Malé Strané 1420 odbyvaném, vedl slovo za kalisky proti
Dr. Petru Pavlu de Vergeriis. Rovněž t. r. vyniknul při
schůzi v domě Zmrzlikově. Ode sněmu čáslavského 1421 na-
řízeno vládařům, aby u věcech náboženských jim a Janem z
Želiva se spravovali. Když pak se počátkem července t. r.
sešel sbor kněžský v kolleji Karlově, poslán k němu s Mr.
Prokopem z Plzně co náměstek arcibiskupův a společné s
Prokopem i s kn. Janem a Mr. Jakoubkem předsednictví vedl,
jakož i spolu s muži těmi vyvolen k vrchní správě duchoven-
stva českého (Proch. Misc. 296). V srpnu, když strana kněze
Janova v Praze dostávala vrch, vyveden skrze posly vládařův
s Mr. Prokopem na Kutnou Horu. V nástrahách na kn. Jana
stál při Mr. Jakoubkovi (Arch. Č. III. 237. L. 1423 s Bi-
skupcem měl hádání na Konopišti i vzloženo naň, aby jeden
traktát jeho spolu s kn. Havlíkem z Sušice probral (Proch.
Misc. 270). Roku příštího hádal se s kněžími táborskými v
Praze s rovným vždy neprospěchem. Spory s Tábory pone-
náhlu vedly jej k tomu, že začal zamítati náuky Wiklefovy,
v čemž hotového našel protivníka na Angličanu či Engliši Mr.
Petru Paynem. V pros. 1426 setkal se s ním o to v kolleji
Karlově v přítomnosti knížete Korybuta. Tehdá již se domní-
vali, že strana jeho v Praze tak upevněná, aby bylo lze jednati
o sbližení s Rímem. Ale byl to klam. V dubnu 1427 do-
vedla strana pokročilejší, s Rokycanou v čele, že nejen Kory-
but, ale i Příbram a stoupenci jeho, jako Mr. Prokop z Plzně.
Mr. Petr z Mladenovic, byli uvězeni a z Prahy vyobcováni.
Teprv po dvou letech vrátil se zase a opět se dal v hádání o
Wiklefa s Paynem, které po sv. Václavě trvalo plné tři neděle
a skončilo se tím, že Rokycana v otázce o transsubstanciaci
opustil Payna a k Příbramovi se připlictil. Šíreji o tom ve
„Vyznání věrných Čechův“ (Proch. Misc. 324). Tehdá Příbram
sepsal nejostřejší svůj traktát proti Táborům, načež tito odpo-

Příbram.

143

věděli přísným rozkazem do všech obci svých, aby kněži
strany Příbramovy nikde nebyli trpení. Když se jeviti začala
nadeje smíření s církvi skrze sbor basilejský, byl Příbram
ovšem předním podpůrcem těchto snah. V lednu 1434 sešel
se s legáty v Chebu i byl od nich přijat v poslušenství cír-
kevní. Rokem 1436 nastal proń obrat příznivéjší. Král Zig-
mund, přijeda do Prahy, raddu obnovil stranníky Příbramovými
a i úřady zemské obsadil jednak katolíky jednak mírnými
kališníky. V máji 1437 dosazen Příbranu na faru u sv. Jilji
i vyvolen do poselství, které tehdá vypraveno do Basileje. Na
sboru zastával přijímáni pod oboji spůsobou. O působení jeho
na universitě od 1418 paměti mlčí. V pohnutých těch dobách
vůbec život vědecký zanikl; teprv asi 1438, kdež se Příbram
stal děkanem fakulty filosofické, poněkud počal pookřivati, že
i z ciziny studenti zase přicházeli. Ano zdálo se vůbec, že
pevnější řád v zemi zabezpečen. Když se v říjnu t. r.
Albrecht II., jeda do Uher, v Praze loučil, Příbram a páni k
otázce jeho, zdali ještě něco zbyvá, coby zemi učiniti povinen
byl, dobře mohli odpověditi, že ničeho nevědí. Ale úmrtím
císařovým vše zvráceno. Dne 7. list. 1439 na Příbrama a na
Mr. Prokopa vzloženo administratorství, úmrtím Křišfanovým
uprázdněné. Děkovati z toho měl ochraně Menharta z Hradce,
k jehož se byl jednotě přivinul. L. 1442 přejal správu kaple
betlemské. Téhož roku smířen konečně s Rokycanou, posa-
vadním odpůrcem, tím pak živéjší nabyl odvahy k prodlouže-
nému boji s Tábory. Za sněmu pražského obnovil své na ně
nářky, a na sboru kutnohorském 1443 udeřil na Biskupce a
Korandu, tvrdě, že na ně 200 kusů kaciřských chce dovésti.
Z toho nemalé vzešlo haštěření, až pak na tom zůstáno, aby
Příbram nazejtři ráno, by pak celou noc neměl spáti, položil
těch 200 kusův písemně. Úkolu tomu dostál, ale shoda tím
nikterak neprospéla. I s Mr. Paynem měl tam srážku, ač
jiného spůsobu. Neodpíral sice, hádati se s ním, ale jen česky,
načež Mr. Engliš ovšem přistáti nemohl. I jinak jej Příbram
popudil. Psal Žateckým, že Payne jest človék bludný i že
to chce naň zaručiti pod 1000 kop gr.; na kterém koli učení
obecném v křesfanstvu že chce s ním státi. Když pak Payne
jmenoval obecné učení, kde by se s ním sročiti chtěl, Příbram
neodpovídal, a po odjetí teprv Paynovu z Žatce psaní tam

144

Primus.

poslal, které prý se však souperři nedostalo do rukou (Traktát proti Rokycanovi v ABr. II. 112—119). L. 1443 učinil napomenutí k lidu, aby Pánu Bohu dekovali za vítezství krále Vladislavovo nad Turky (St. let. 133). L. 1446 slavila se v Praze zvláštní slavnost. Pět mužův, z nich čtyři panošíského stavu, odřekše se svéta, dali se v klášter slovanský a Příbram je obřadem církevním k tomu potvrdil (ib. 141). Rok potom měl v kolleji Karlové zjevné hádaní akademického spůsobu o sv. Trojici, přičemž on seděl na stolici bakalářské a všickou mistři na něho hádali co odpůrcové thesí jeho (ib. 146). L. 1448 v lednu úřadoval na fakultě co místokanclér (LD. II. 36), ale sic jinak rok tento nemile proň zběhl. V máji nešetrnosti kardinála Karvajala povstala v Praze nemalá bouře, a Příbram měl co činiti, aby lid utišil, když se rozneslo, že Karvajal, vyloudiv kompaktáta, s nimi chtěl ujeti. Dne 3. září Praha od Jiříka z Poděbrad dobyta, a pan Menhart nejvyššího purkrabství, Příbram pak administratorství zbaven. Přeměny této mistr dlouho nepřečkal. Zemřelt 20. pros. 1448 (Palacký Dějiny III. a IV. 1). Z latinských jeho spisů připomenouti sluší: „Liber de professione fidei catholicae et errorum revocatione, scriptus Pragae 1427“ (Cochlaei Hist. Hussitarum 1549, 501—547), „Tractatulus de usura“ (v rkp. univ. bibl. pražské III. G. 16), „Apologia Mr. Joannis Příbram“, „Articuli episcopi taboriensis de tractatu suo, quem scripsit Petro de Chelčic in vulgari“, „Articuli Joannis Teutonici de Zaez“, „Articuli Martinkonis“, vše z rkp. kapituly svatovitské vydáno v Höflerových Geschichtschreiber der hussit. Bewegung.

1. Život kněží táborských 1429. Rkp. v Treboni a Roudnici, přepis nový v Č. Museum (III. 160). Otištěn ve Výb. II. a v Č. Katol. D. 1863.

2. Kniha, proti Rokycanovi a Čechům sepsaná, o poslušenství papeže a jeho církve. Latině i česky. Od Jaffeta dotčená (III. 639).

3. Řeči kostelní. 20 kapitol. Rkp. rukou Pavla z Sedlčan, někdy Mystopolův, nyní v Č. Museum (III. 706). Širší o nich zpráva od Hanky v Rozboru II. 58 sld.

Primus Martin z rodiny prostějovské, kněz katolický, 1550 byl v Prostějově, kaplanoval v Mohelnici, až se 1572 dostal na faru do Greifendorfu. Zemřel 1573 (Wolný I. 3, 15).

Trináctero kázání o umučení Krista Pána. Rkp. 1550 v stud. bibl. olomoucké.

Procek Malý z Cetně, potomek rodiny vládycké, stal se

Procházka Fr. Faustin.

145

asi 1510 sekretářem krále Vladislava II. Z plného jsa přesvědčení horlivý velebitel moci panovniči, všemožně se o to zasazoval, aby pozdvihl kleslou auktoritu královskou. Jméno jeho poprvé vyniká 1511, když nastalo rozdvojení v nejvyšších kruzích vládních. Tehdá Procek s Rendlem nemálo k tomu působil, aby se proti straně Rožmberské utvořila strana královská, ku které náleželi Vilém z Pernšteina a Ladislav z Šternberka. L. 1513 poslán do Čech, i podařilo se jeho a Rendlovu úsilí, že se města spojila s stranou královskou. Po smrti Vladislavově dal se co sekretář ve službu polského krále Zigmunda, ve kterémž to postavení po směru svém jednati neustával. L. 1518 učinil překlad latinský smlouvy svatováclavské i jiných vládních listin českých a sbírku tu s poznámkami svými podal Maximilianovi I. jakožto poručníku krále Ludvíka, pobývaje u něho v poselství od krále Zigmunda. Počátkem března 1520 v poselství Zigmundově přijel k Prostějovu, kdež se tehdá Vilém z Pernšteina u Mr. Jana Černého nacházel na léčení. Příjev v noci, nebyl do města vpuštěn, načež nejen Mr. Janovi si stěžoval, ale přes omluvný list páně Vilémův jiným mrzutost svou jevil, až se teprv v červnu udobřili a pak o dobré královské zase spolu jednali (Arch. Č. I. 88 a 117). L. 1521 byl Procek v Budíně, veda k tomu, aby král spojil se s městy, a opětovné o to cesty konal do Prahy (Palacký Děj. V. 2).

**Procházka Adam, Kouřiman, studoval v Praze a stal se 1577 bakalářem (LD. II. 425).** L. 1609 byl v Praze farářem u sv. Havla. Tehdá osvědčil se horlivým odpůrcem sjednocení luteránů s Bratřími. Učiniv spis hanlivý, vtrousil jej mezi lid ještě před zavřetím sněmu při začátku 1610, v kterémž stavy obviňoval, že sobě do konsistoře nasázeli bludařův a kacířův, arianův, novacianův, donatistův atd. Byv proto obeslán před konsistoř, jen pokorným odprošením defensorův sotva ušel téhož trestu, ve který kn. Borovský pro podobné provinění upadl (Ohláš. proti Mart. 59). Zemřel před 1620 (IV. 1394).

**Procházka František Faustin z Nové Paky, nar. 13.**
ledna 1749. Prvního cviku gymnasialního nabyl v slezském městě Křesově, maje tam v cisterckém klášteře výživu co zpěvák; i za vyšších tříd opatřil se co houslista v ji-

Rukověť k děj. lít č. II.

10

146

Procházka Fr. Faustin.

činské kolleji jesuitské. L. 1766 slyšel filosofii z Praze, a rok
potom vstoupil do řehole pavlánské ve Vranově na Moravě, přijav
klášterní jméno Faustin. L. 1770 stal se mistrem svob. unění,
načež po odbytých studiích bohoslovných 1772 vysvěcen na kněž-
ství. Tu se mu dostalo výborného učitele a povzbuditele
v spoluřeholníku Durichovi, jenž jej vedl k důkladnému po-
znání nejen klassických a orientalských jazyků, ale i také
řeči a historie domácí. Co kněz první léta zůstával v klášteře
pražském, kdež kázal, kleriky v humanitních náukách cvičil
a dějinám církevním, hermeneutice, řečtině a hebrejštině je
vyučoval. Při tom ustavičně sbíral materialie o slovesnosti
starodomácí. Brzo se jemu a Durichovi dostalo úkolu čestného
a náklonnostem jejich příhodného. Arcibiskup Petr Příchovský
k pokynuti Marie Theresie uzavřel opatřiti nové vydání písma
sv. a úpravu jeho oběma přátelům společně uložil. S živou
horlivostí přistoupili k dílu, a již 1778 vytištěn Nový, 1780
Starý Zákon. K tomu probrali nejen tištěné texty starší, ale
kořistili i také z prohlídky rukopisův. Nicméně dílo toto u
missionářův tehdejších nemalou vzbudilo nechut a sočení, tak
že se Procházka viděl nucena, aby přímo u císaře Josefa II.
hledal ochrany. Hned potom zabral se v dějiny literatury v
Čechách. L. 1782 vyšel jeho o nich „kommentář“, první to
soustavná rukověť k poznání písemnictva latinského i českého,
jak se vyvinulo na půdě česko-moravské. Sepisování díla to-
hoto přesvědčilo jej o potřebě, aby se hlavní aspoň spisové
probrali monografiemi. I sám se v to dal s důmyslem podivu-
hodným. Napřed napsána od něho: „Commentatio de litera-
rum latinarum in Boh. et Mor. restitutoribus“ (Voigt Acta, vol.
II.), v době pak 1784—5 vydal tři svazečky rozprav, jednají-
cích o učené společnosti dunajské, o pramenech hnutí husit-
ského, o spisech Jana Zvolského, Jana Rosina, Všehrda, Bohu-
slava z Lobkovic a Tomáše Mitise, jakož také o současné
literatuře pamfletův, o které již 1782 byl uveřejnil vtipnou
zprávu: „Uiber die Broschuren-Literatur unserer Zeit“. V krátce
potom přistoupil k jinému podnětí. Vida veliký nedostatek
kněh českych mezi lidem a obecnou náklonnost k čtení, spojil se
s malostranským kněhkupcem Kašparem Widmannem a s kněh-
tiskařem v Papouškové lázni, Janem Josefem Diesbachem, „aby
nejlepší knihy české, od učených předkův buď vůbec vydané,

Procházka Fr. Fauşcinn

147

buď toliko sepsané, sebrali, a tu škodu, kterouž jednak zá-
hubnost časů, jednak horlivost bez umění někdejších missio-
nářův v Čechách a v Moravě spůsobila, vynahradili“. Obno-
vená tato vydání měla vycházeti ve čtyřech pořadích, totiž
1. kroniky české a historie domácích skutkův od Dalimila do
Beckovského, 2. historie národů a zemí cizích, 3. spisy o uměni
všech jiných věci svétských a 4. knihy umění božího, kromě
těch jediných, kteréž, hádky o víru obsahujíce, lásku křesfan-
skou více ruší než vzdélávají, a kromě bíbl české, o jejíž
zvláštní vydání žádné nouze není. Každého měsíce mělo vy-
jíti po pěti arších všech čtyr pořadí, a na to odbératelé měsíčně
po 20 kr. předpláceti měli. Lednem 1786 měl se v tom uči-
niti počátek, i také hned příkročeno k dílu. Vydány z 1ho
pořadí: Kronika boleslavská a kronika Pulkavova, ze 2ho:
Prefátův cestopis a Hoziův výtah z kroniky moskevské, z 3ho:
výtah z Koppova Regimentu zdraví, Řeči hlubokých mudrcův,
Erasmova kniha o hotovení se k smrti a téhož ruční knížka
o rytíři křesfanském, ze 4. pořadí sv. Augustina Samotná roz-
mlauvání, Rukověť, Zrcadlo hříšného člověka a kniha XXII.
o městě božím, sv. Ignacia epištoly, pak Lakt. Firmiana spis
o hněvu. Vše to k místu přivedeno 1786; jen kniha o rytíři
křesfanském má letopočet 1787. V předmluvě k této poslední
Procházka vyložil nesnáze, ve kteréž se vydáváním ocitil.
Missionáři tehdejší hrubě se uráželi nad tím, že se nevázal na
Klíče a Indexy, i všelijak jej stihali a lidu ostouzeti hleděli.
Leč tu přišla kosa na kámen. Procházka sokům odpověděl
filippikou, která bezohlednou ostrotou málo má sobě rovné.
Pohřichu, že pro jiné příčiny od pokračování v díle tak zdárně
počatém musil poustati. Jinét mu práce nastaly. Během 1786
vydal opětně Nový Zákon, porovnav českou osnovu s řeckým
textem, s starým latinským výkladem a s východními překlady,
a hned potom se k vyzvání probošta Ferd. Kindermanna strojil
k novému vydání celé bíbl, i při tom důkladnou vykonav pře-
hlídku nejen s originály, jako při Novém Zákoně, ale i s star-
šími překlady českými. Vydání toto stalo se 1804. Nadto
Procházkovi 1786 i v ostatním povoláni drahně práce přibylo,
jelikož jmenován censorem a ředitelem gymnasií pražských.
L. 1800 stal se repraesentantem gymnasií při studijním kon-
sessu u českého gubernia a 1807 direktorem veškerých gym-

10*

148

Procházka Jan.

nasii v Čechách. Vedle tohoto úřadu vzloženo naň 9. list. t. r. po R. Ungarovi universitní bibliothekářství. Dr. Ant. Spírk ve své „Geschichte und Beschreibung der k. k. Universitäts-Bibliothek zu Prag“ (Wien 1844) uveřejnil zprávy a dobrá zdání Procházkova u věcech bibliothečních, ježto jasně svědčí o hlubokém rozumu, s kterým ústav, staršimi vinami zašlý, snažil se povznésti na vyšší stupeň dokonalosti a všestranné užitečnosti. Opačný soud Hanslikův není než liché mluvení, založené na klepích, jakéž se v úřadě tak uzavřeném, jako knihovny jsou, podáním podřízených osob velmi rády vyvíjejí a pěstují *). Tolik jen vysvitá, že Procházka od svých úředníkův dosti poměl příkoří, a že rozčilení, ve kteréž tím byl uveden, při ohnivé povaze jeho smrt jeho snad urychlilo. Zemřel, raněn byv mrtvicí, 2. prosince 1809.

1. Nový Zákon Pána a spasitele našeho Ježíše Krista. V Pr. 1778 (VI. 1705). Tot část biblí, vydané pod titulem:

2. Biblí česká, to jest, svaté písmo Starého i Nového Zákona. V Pr. 1780 (ib.). Společně s Durichem.

3. De saecularibus liberalium artium in Bohemia et Moravia fatis commentarius. Pragae 1782.

4. Miscellaneen der böhmischen und mährischen Literatur, seltener Werke und verschiedener Handschriften. Prag I. 1784, II. a III. 1785.

5. Písmo sv. Nového Zákona. V Pr. 1786 (VI. 1714).

6. Biblí česká ve dvou dílech. V Pr. 1804 (VI. 1707).

**Procházka Jan, řeholník pavlán, 1710 vydal kázání „Palma honoris“ (V. 911).**

**Procházka Jan Josef z Litomyšle, nar. 1711, vstoupil do řádu piaristského 1728, pode jménem Amadeus a Sto Antonio. Po mnohá léta vyučoval na školách v Kosmanosích, v Kroměžíři a v Litomyšli (1735–46), načež řídí skoly v Benešově, v Litomyšli a v Lipníku do 1762, vynikaje zároveň co výmluvný kazatel český. Zemřel v Příboře 17. září 1788 (Jehlínek Litomyšl III. 254, zprávy Prokopa Dvorského).**

1. Krátký výtah historie písma svatého. V Litomyšli 1744 a 1765, v Pr. 1760 (V. 821).

2. Žáček pobožných škol. V Pr. 1755 (V. 8).

3. Krátké vypsání života a zázrakův sv. Josefa Kalasanského. V Lito-

*) Procházka, hledaje jednou spis „Vita et acta J. Hussi“, zpřemítal celý katalog, aniž by zaznámky nějaké byl našel. Kustos Müller, jemuž o to domlouval, hned věděl kudy kam. Otevřel katalog při záhlavi „Vita“ a tam na hledaný spis ukázal. A historka tato jest Hanslikovi (str. 162) hlavním důvodem o Procházkově neznalosti bibliothekářské!

Prokop písař.

149

myšli 1768 (V. 1365). K tomu připojen „Spůsob nábožného přisluhování knézi při mši“.

4. Sekretář český 1780. Rkp. n provinciála českého (VI. 1691).

### Procházka Jiřík František
studoval v Praze co cho-
vanec semináře svatováciavského. Zde dosáhl hodnosti mistrské
ve filosofii a zároveň, co nejvýtečnější zák seminářský, obdařen
akademickým šlechtictvím, že se mohl psáti „nobilis de Lauro.“
Byv vysvěcen na kněžství, farářoval od 1713 ve Svatém Poli
a Dlouhé Lhotě na podacím pánů z Bechyně. Později dosazen
na děkanství do Berouna. Zde přežil zlé nehody, požár, krupo-
bití a povodeň. Při velkém požáru 1735 zachránil nejen archiv
děkanský, ale i vnitřek kostela tím, že uhasil provazy z poho-
řelé vižky nad velkým oltářem dolů spadlé (Lumír 1862, 472).
Za něho do Berouna pod vrchním řízením Koniášovým přišli
missionáři, jakož následkem přísného patentu od 28. pros. 1735
k vyhubení kaciřství a k pálení kněh podezřelých po všech
krajích českých byli rozesíłáni. L. 1736 dostal se Procházka
do Prahy co vicesuperior domu vysloužilých duchovních u sv.
Karla Borromejského.

Kázaní několikero: 1713 o sv. Piovi V., 1715 o sv. Trojici, 1724 o Hájku n Prahy, 1735 o sv. Janu N., 1736 o sv. Apollináři a o obraze staro-boleslavském (V. 913, 939, 983).

### Prokop
prvotně byl ve službách císaře Zigmunda, jsa
hospodářem jeho v králově dvoře na Zderaze. L. 1434 pře-
nesl se do domu opavského na Karlově náměstí v Praze, kte-
rýž ve válečných bězích tehdejších velice byl zkažen, zbořen
a opuštěn. Vlastník, Václav kníže opavský a hlubčický, chtěje
dům zase v lepší stav uvésti, požádal Prokopa, aby se tam vstě-
hoval a stavbu, jak moha, opravoval. Prokop vlastních peněz
na obnovu do 15 kop. gr. vynaložil, začež mu 1441 užívání
domu až do splacení nákladu postoupeno (Tomek zákl. II. 12).
Dluh tento 1463 dostoupil 50 kop. L. 1440 se Prokop stal
radním písařem na N. M. pražském, v kterémžto úřadé nemalou
sobě získal zásluhu o sebrání a zachránění listin. Vedl jej až
do 1467. Asi 1444 obrátil se k němu kníže Václav s žádostí,
„aby se ptal po tovaryši dospělém v alchymii“ a jemu jej po-
sal. Viděti z toho, nejen že kníže se zabíral tajným uměním,
ale poněkud dán tím i klíč k tomu, jak asi přišlo, že dům
opavský později nazván Faustovým (Tomek v ČČM. 1845,
71 sld.). L. 1457 Prokop od kapituly vyšehradské koupil do-

150

Br. Prokop.

mek, zahradu a něco luk, poli i chmelnic v okolí Botiče mezi Vyšehradem a Slupí, vše v sousedství domu opavského. Na území tomto stál kostelík sv. Trojice, ku kterému Prokop co patron dosadil 1476 kanovníka vyšehradského Ondřeje z Budišova. L. 1482 hospodářství to zpět daroval kostelu vyšehrad skému (Ruffer 225). S Bohuslavem z Lobkovic dobře byl znám. Zachoval se list páně, kterýmž Prokopa žádá, aby mu opatřil staré kroniky a letopisy české (Vinařický Věk 35). I sám se Prokop zanášel dějepravou. Od něho jest „Chronica Novae civitatis pragensis“, sepsaná 1476 (Höfler Fontes I. 67—76) a tuším i rkp. nyní vyšehradský (Rozb. I. 172).

Veršovaná kronika česká, z níž se zachovaly dva zlomky v bibliothecе mikulovské (III. 57, Dobrovský LG. 272, Feifalik Altčech. Lieder und Leiche 636, Dudík Dietrichst. B. 52). Není nepodobné, že z kroniky té částka jest i skládaní: „Král Přemysl Otakar a Záviše“, a „O válce s Uhry 1468—1474“. Obojí zachovalo se v rkp. kapituly vyšehradské (ČČM. 1828, St. 1. 486, Výb. II. 437 a 831).

Br. Prokop z Jindřichova Hradce, jeden z těch, kteří byli při počátcích jednoty. Studoval v Praze a 1467 dosáhl bakalářství (LD. II. 99). Dle Jaffeta byl knězem svěceni římského, dle Blahoslava zvláště se zahluboval ve spisy Jerojnýma i Cypriana, thomistických však a skotistických nehrubě jsa milovníkem (ČČM. 1861, 375). Když se stalo první spořádání hierarchie bratrské, nalezáme jméno jeho mezi členy úzké raddy (Meč 143). Že by před 1494 byl povolán k biskupství, jakož Jaffet vypravuje, nezdá se býti průvodným. Všaktě se jméno jeho ještě na snešení rychnovském z toho roku nalezá ne mezi biskupy, nýbrž mezi členy užší raddy. Když 1478 Bratři pozváni k druhému hádání do Prahy, vyslali z prostředku svého Prokopa sama třetího; leč rozmluvy ty neměly lepšího zdaru než první colloquium 1473. Brzo potom vydał se Prokop s jinými na cestu do Marek navštívit tamnich Bratři waldenských, ale již v Kladsku byli zastaveni a domů navráceni po výslechu, jejž podstoupiti musili před knížetem Jindřichem Münsterberským, před mistry a bosáky (Lukáš o obnov. 242). V obnově Jednoty Prokop měl rozhodné účastenství. Jmenovitě když se následkem rozličných výkladův o ospravedlněni utvořily dvě strany, z kterých jedna dle učení Br. Řehořova přílišnou kladla váhu na skutky, druhá zase na zásluhy Kristovy, onano vymáhala zdržování se ode všeho utě-

Br. Prokop.

151

šení světského, tato pak rozkošem hověti počala: vystoupil Br. Prokop, i pobouzeje k středmosti, každé straně pravdu i nedostatek ukazoval. Tehdá i Br. Lukáš, naléhaje prý tuze na milost boží a na zasloužení Kristovo, nedorozuměv Prokopovi, proti němu se postavoval. Odporem jeho dána přičina k důkladnějšímu probrání věci a k obapolnému srozumění. Ještě hlouběji náhledy v Jednotě rozrývány souvislou s tím otázkou o moci světské a o užívání statkův. Přísnější výklad po některý čas takovou vzal převahu, že dva páni, chtěvše Bratřími býti, panství svého museli zanechati. Totéž se stalo některým zemanům a měštanům. Vedle toho bráněno Bratřím bráti na se veřejné úřady, ano upíráno přímo, aby kdo, v moci světské jsa, mohl Bratrem býti. V rozporech těchto Prokop prostředkovati se snažil spisem „o dobré vůli“, kterouž prý se nahrazují i nedostatkové víry a skutkův. K tomuto spisu brzy připojil výklad na pátou kapitolu sv. Matouše o osmeru blahoslavenství, zastávaje v něm, že nesnadné prý, ale vždy možné jest, aby urození a mocní, „když by se ostříhali hříchův smrtedlných, pro něž i chudi do pekla půjdou, a na druhou stranu nalezali se v podstatných věcech a základných a v poslušenství i životu křesfanském, mohli za Bratří přijati a držáni býti, a moci požívati středně podle zprávy a naučení řečí božích. A též že i obecní Bratří mohou užívati moci v konšelství a v jiných správách, a k moci světské se utíkati k obraně, poněvadž k dobrému jest“. Na synodě brandýsské 1490 přednešen výklad Prokopův a ode všech přijat i podle něho s některými výhradami výpověď učiněna (ib. 92—96). Snešení toto, ač k němu přitomní na synodě všickni přisvědčili, brzo zavdalo v Jednotě podnět k roztržce, která se poodstoupením Klenovského, Prokopa a jiných opatrnějších zkončila. Když Br. Lukáš po návratu svém „z Turek a Valach“ vydal první spis svůj o korábu a o bárce, a v něm tvrdil, že „jakož bez jedné dsky bárka nestane, tak spasení bez plnosti pravd“, opřel se proti tomu Prokop a opětovanými psaními Lukáše převedl k středmějšímu náhledu svému *). Když pak na synodě rychnovské

*) O spise tomto vypravuje Lukáš (o obnov. 97): „Na to sem se oddal, abych v pokoji, přišed z Turek, zase pracuje rukama, své spasení působil. Avšak spadlo na mne tesklivé divání mezi stranoma správcuov toho, co se

152

Br. Prokop.

1494 strana rozumná zase k vládě se navrátila, uveden Prokop co sudi na přední místo biskupské, aby všecko řídil, a všickni, ani Br. Matěje nevyjímajíc, k němu hleděli. Byltě, jak dí Blahoslav (Hist. 114) „předním za toho času mužem v Jednotě“. Na synodě 1495 i při rozmluvách chlumeckých 1496 rozhodné vedl slovo. Obyčejné sídlo jeho bývalo Brandýs n. O. Tam 13. září 1507 s světem se rozžehnal i pochován u kostela. Podle svědectvi Blahoslovova byl „muž učený, znamenitý a osvícený, lahodný v řeči a důvtipný, rovnaje se téměř Cyprianovi. Co koli psal, vše prý čisti se hodí, i pro čestinu i pro něco většího; spisy jeho líbezné, scripta dulcissima, svědectvím jsou přebystrého vtipu jeho“ (Fiedler 222, ČM. 1861 375, Gr. 287).

1. Psaní, v němž dává počet z víry. 1490 (Bl. hist. 107).

2. O dobré vůli. 1490 (ib.).

3. O tom, že vždy divný lid byl na světě. 1490 (ib.).

4. Výklad na 5. kapitolu sv. Matouše. Lukáš dí o něm (o obnovení, l. 95): „A mezi tím nalezen téhož Bratra, kterýž o vuoli dobré psal, spis a výklad na pátou kapitolu sv. Matouše o hojnější spravedlnosti“.

5. Kniha proti Antikristu. Dle zprávy Jaffetovy v Hlase strážného. V knize té Prokop o sobě dí, že byl prvé Římanem.

6. Psaní patero Br. Lukášovi o spis bárky. 1492 (III. 704).

7. Psaní o Pánu Bohu a o víře pravé křesťanské a o modlářství. 1492. První díl od Br. Vavřince Krasonického, druhý od Br. Prokopa (III. 707, Bl. hist. 107). Zdá se býti tutožné s následujícím:

8. Spisek o hanebném hříchu těchto časův již lidem velmi známém, to-
tižto o modlářství. ABr. V. 227 (III. 757).

9. Psaní za odpověď od přítele sobě položenou, proč s Bratřími ode všech lidí potupenými obcovati nepřestává. 1503. Nejisto, zdali od Prokopa, či od Krasonického nebo Tůmy (Bl. hist. 110, III. 740).

10. Otázka, sluší-li křesťanóm mocí světskú nevěrné a bludné k pravé víře přinucovati. Dle Jaffeta tištěna v Litomyšli 1504, dle jiných 1508 (III. 222 a 757, Hanka 136).

bylo mnoho zlého zdílo a díti počalo, tak že blízko bylo k zahynutí, a jsa
mlád léty a smyslem, vyšel sem tomu vstřic, učiniv první napsání na dvé
rozdvojené. Jedno pod příkladem *korábu*, míně Jednotu, z kterých pravd
měla by býti složena, jako deska a potřeby, které by měla míti, a správce
proč by měli míti, a jaká díla jich a konec. Druhý spis o *bárce* Antikristově
na odpor o bludích a zavedeních, o příčinách hodných utíkání z bárky té,
vedoucí na zahynutí. Tak sem úmyslem tím psal, abych za příčinu k soudu
dal obujím, čím by některé věci církevné správy měly konec bráti a v jednotu
jíti. A když potom praveno mi, že by tomu nevelmi rozuměli, jiné dvojí
knížky učinil sem k mnohým potřebám církevním“.

z Prostiboře.

153

Prokop Josef za doby josefinské byl nižším úředníkem při spojené dvorské kanceláři ve Vídni.

1. Mravné naučení pro mládež sedlskou. Ve Vídni u Šulce 1778 (VI. 1273), pak v Pr. 1779 a v Brně 1780 atd.

2. Píscůn ke mší sv. Ve Vídni 1783 (VI. 196).

3. Krátký výpis pětileté války židovské. Ve Vídni 1786 u Jos. Bumeistera (VI. 938).

Br. Prokop Matěj, kněz bratrský, na první synodě u vyhnanství v Lešně 1632 vyvolen k přední starosti a zároveň ustanoven místosudím. Tehdá u Br. Jana Rybinského v Ostro. rogu užíval pohostinného bytu a chleba, až 1635 Bratři v Lešně jej opatřili, kdež 16. února 1636 život svůj dokonal.

Psaní k rozptýleným posluchačům Jednoty bratrské, vydané 10. června 1630 (Ohl. 1531, Obrana 63, kde výňatky. Regenw. 322).

Br. Prokopius Jan z Litoměřic, kněz bratrský, jenž 1620 byl správcem zboru někde v okoli Kr. Hradce. U vyhnanství řídil sbor nějaký u Sandomieře (Regenw. 438).

1. De motu terrae et coeli territorii Hradecensis, t. j. Kázaní napomenutělné o třesení země v kraji bradeckém. V Kr. Hradci 1620 (Klíč 77 IV. 1659).

2. Slov božích o sv. Anně prorokyni vysvětlení (Kázaní, ib.).

Prokopius Jan, Slovák, doktor v lékařství, v Uherské Skalici usedlý, zemřel asi 1808.

1. Tissotova zpráva pro obecný lid, kterak zdraví svého chrániti. V Skalici 1788 (VI. 1592).

2. Slovník slovensko-lutinský. Rkp. (Šaf. LG. 395).

3. Dějepis války husitské. Rkp. (ib.).

4. Životopis Jiřího z Poděbrad. Rkp. (ib.).

5. Gellertovo naučení o mravích. Rkp. (ib.).

o Prokopu sv. legenda viz Legendy.

Prostějovský Jiřík, kazatel v panenském klášteře u sv. Anny v Praze, 1511 pannám klášterním sepsal řád bohoslu žební (III. 81).

Prostějovský Kašpar viz Aorgus K.

Prostějovský Matěj (Mathias de Prostanno), augustinian kláštera v Prostějově počátkem XV. věku. Přeložil Hugonův spis „de praeparatione cordis“, již před tím od Štítného zčerštený.

Počínají se knihy Hugovy o připravování svého srdce. Rkp. (v stud. bibl. olom. I. 10) psán rukou Macha Šama z Hnojic 1438 na moravském Šternberce (Rozpr. I. 32).

z Prostiboře Oldř. viz Humpolec z P. O.

154

Prostibořský.

Prostibořský z Prostiboře Joachym, syn Jana, jenž, stoje ve službě Krajiřské, s Václavem Austským soudní měl oplétání a 1535 s Kunrátem z Krajku, Václavem Týmem a Augustou do Vidně jel, na kteréžto cestě společně složili píseň: „Ve jméno Krista doufáme“, otištěncu v kancionále šamotulském (Blah. de cant.). Joachym 1542 co mladík do-provázel Augustu do Wittemberka (Quellen 31). Později psal na prvním foliantu archivu bratrského, jejž 1557 i dopsal. L. 1564 spolu s Václavem Služským a Br. Herbertem vypraven v poselství k cís. Maximilianovi II. do Vidně (Gind. GBr. II. 25). Na sněmě 1575 již ho nenalezáme.

Protiva Jan z Novévsi (de Nova villa), kněz katolický. Když kaple betlemská založena byla, zakladatel její Mühlheim prvního jej presentoval na kazatelství; 5. července 1391 arcibiskupovým vikářem Janem z Pomuka k úřadu tomu formálně byl ustanoven (Tomek Zakl. Pr. I. 82). L. 1396 vzdal se kazatelství a přesazen na faru v Bystřici na podacím pánův z Dubé (Tingl LConf. 245 a 253). L. 1401 byl již zase v Praze, a 1407 držel faru u sv. Klimenta na Poříčí. Tehdá (as 1401), náležeje ještě mezi přátely Husovy, ačkoli se s ním ne vždy snášel, v domě Václava číšaře přítomen byl schůzi s Husem, Jeronýmem, Křížem, Mikéškou a hospodářem i účastnil se hovoru o věcech náboženských. Poznenáhlu však přátelství chladlo, ano 1408 již stál na popředí protivníků Husových. L. 1409 měl s ním hádku na faře svatomichalské o sv. Rehoře, kterého Hus nazval „prlencem“, což pak Protiva vykládal na „kejklíře“, Hus na „pěsnotvorce“. Téhož roku v říjnu sepsal druhý žalobní spis na Husa, jenž od farářův pražských podán arcibiskupovi. Ano sledoval jej i na kazatelně. Jednou Hus, spatřiv jej v betlemské kapli, an v šedivém plášti a s kuklí spuštěnou sedě poslouchá, tu prostřed kázaní naň zvolal: „Kuklíku, napiš to a nes na 'nu stranu!'“ (Doc. 164—176). L. 1411 byl při sepsání listu, kterým universita i arcibiskup rozepře své o Husa vznesli na krále (ib. 436). I v Kostnici vedle Štěpána Pálče proti Husovi stál. Protiva byl muž učený a v písmě sv. velice zběhlý. „Mnoho svědom byl zákona Kristova, i mnoho doktorův přemlel naň, a. Mojžiešovu stolici také ohlédal“, tak nám jej líčí Chelčický, jenž s ním v Praze obcoval a spisy jeho mnohonásob se obíral, v knihách svých

Proxenus.

155

z husta k nim se táhna. V Síti víry jmenovitě uvozuje dílo
Protivovo, ve kterém se jedná „o rozdílu dvů správú, světské
i duchovní“. V traktátě o základu zákonův lidských uvozuje
rozum Protivův ze spisu, ve kterém tento jednal o podobném
předmětě (Ol. 151).

Proxenus z Sudetu Šimon, Budějovičan, nar. 1531, po
odbytí průpravních studií některý čas sloužil v rodišti svém
co písař. Ale brzo služby té zanechav, odebral se do ciziny.
Navštivil Wittemberk a Frankfurt nad Odrou. Onde Fil. Me-
lanchthona, tuto Jodoka Brandta slyšel. Ve Wittemberce 1555
uveřejnil první svou báseň latinskou: „Epistola Jonathae ad
Davidem“, věnovanou krajanu svému Mr. Jindřichovi Mrázovi
a 1556 druhou: „Ducum et regum Bohemiae series usque ad
Carolum IV. descripta carmine.“ Téhož roku, dosáhl mistrstvi
v svob. uměních i navrátil se do Prahy. Dne 27. srpna pod-
stoupiv disputaci o přijmutí mezi mistry pražské (LD. 363),
s úspěchem začal působiti i na universitě i v básnickém druž-
stvu Jana z Hodějova. L. 1559 uvázal se u vydavání praktik
a minucí z učeni pražského. V jedné z těchto publikací za-
díral se do Jana Mystopola, pravě o něm, že působí v „ho-
vězi škole“ (Blah. Gr. 170). Viděti z nejemného útoku toho,
že Proxen, co do smýšlení svého, byl přivrženec náuky Lu-
therovy, od kteréž Mystopol „jinam vojkou byl obrátil“.
L. 1562 strojil se Proxen zase do ciziny „pro nabytí hojnějšího
umění“, vlastně pak k dosažení důkladného vzdělání v právích.
Pobyv tím záměrem na akademiích ve Francii a v Italii, a
dosáh doktorství práva kanonického, brzo po návratu svém,
ustanoven radou nad appellacimi a 17. června 1567 na lavici
doktorské v úřad ten installován. L. 1572 provázel nejvyš.
hofmistra Ladislava z Lobkovic co posla stavův českých do
Varšavy, kdež se po smrti Zikmunda Augusta jednalo o volbu
panovníka. Mezi řečníky českými, kteří na sněmě varšavském
mluvili, byl také Proxen. Řeč jeho ve Varšavě tištěna a
s velkou prý pochvalou přijata. Zemřel 7. pros. 1575 v praž-
ském domě svém (LD. II. 419.) i pochován velmi slavně
v kostele božího těla na N. M., kdež mu bratrovci jeho Jiří
a Daniel Mathiašové postavili náhrobek. Proxen byl zname-
nitý učenec, zvláště v mathematice zběhlý, výtečný právník,
básník a řečník. Kromě řečtiny, latiny a češtiny dokonale

156

Pruno.

mluvil francouzsky, vlasky a německy. „Čechové nikdy prý neporozuměli, jakého muže měli v Proxenovi“, jsou slova, již miž jej oznacil Jan Bezdružický z Kolovrat. Většina prací jeho zůstala rukopisem, načež místři pražští už v čas smrti jeho sobě stěžovali (ib.). Poslední svou vůlí odkázal 500 tolarův na podporu studií, značná pak bibliotheka jeho dílem připadla právnické fakultě, dílem příbuzným (Kalina Nachr. I. a II., Palacký v ČR, 1829).

Praktika na l. 1559, o kteréž se Blahoslav na několika místech v Grammatice zmiňuje. I v potomních letech Proxen vydával praktiky. Poslední, věnovaná purkmistru a konšelům St. M. pražského, vyšla na 1563 (Palacký l. c.).

### Pruno Jan z Fraštáku či Hlohovce učil se v Žilině,
načež 1576 odešel na gymnasium do Jihlavy. L. 1577 vydal
se s krajanem svým Ondřejem Túrským do Slezka, hledaje
někde domácího učitelství, ale pro neznalost řeči německé ni-
čeho dosíci nemohl. Po některých marných jinde pokusech
odebral se do Wittemberka, odkudž po dvou letech zašel do
Lipska. L. 1581, vrátiv se, stal se ředitelem gymnasia ve své
otčině, a 1583 svěřena mu správa gymnasia trenčanského, kte-
rou však nedlouho držel, zemřev 23. dub. 1586.

Katechismus latinsko-slovenský. Ve Fraštáku tištěn. K tomu přidáno několik písní (IV. 1319. Tablic Poezie L)

### Průpovědí mravoučných prosaických sbírka jedna
tištěna v Plzni asi 1498 (Hanka 14). Druhou Blahoslav vložil
do gramatiky své (ve vydání videnském na str. 298—318).
Starší sbírky jsou v rkp. musejním z XV. věku pode jménem
Senekova spisu o mravích (Výb. II. 649) a jinde (viz Hanu-
šův MVýb. 86). Sbírku průpovědí veršovaných z rkp. brněn-
ského z XV. věku vytiskl Feifalik v Studien VI.

### Pruša Ignác, kněhtiskař pražský 1750—1763, po němž
závod jeho vedla vdova Johanna.

### Prýbiš (Příbyša) Daniel, syn kněze Antoně v Matyá-
šovcích (lipt.). Dokončiv učení školní, povolán do Přibyliny
v Liptově 1611 a odtud do Harhova (Görgü) ve Spiši 1624,
kdež se stal starším bratrstva nižno-hernadského (Tablic
Poezie I.)

1. Knížka obsahující v sobě otázky Mr. Balt. Fišera a Lutherův Katechismus z l. 1612. V Levoči 1634 (IV. 1406).

2. Katechismus Lutherův z l. 1612, pak Trotzendorfovo Rosarium animae (Příd. 159), spis o spůsobu modlení a písně duchovní, dílem od El. Láního,

z Puchova.

157

dílem od Prýbiše. V Levoči 1634 u Brewern (ib.). Ded. Kateřině Thurzové, dceři Jiřího, manželce Štěpána Těkeliho.

3. Jedna píseň v Cyth. Třanovského.

Pštros, Štros, Straus, Struthio Mikuláš, knéhtiskař pražský, jenž závod svůj měl v Kaprové ulici (IV. 782) a od 1594 do 1623 knihy české tiskl.

Ptochaeus Š. viz Lomnický z Budče.

Pučálka Pavel z Prahy, dosáhnuv mistrství v svob. umění, obrátil se k duchovenství. V polovici XVII. věku byl farářem v Karlašové Řečici. Obíraje se pracemi historickými, jal se překládati Balbinovo Epitome rerum bohemicarum (V. 297). Mimo to sestavil chronologický přehled dějův světových:

Lodí církve rytěřující. V Pr. 1677 (V. 384). Ded. arcibisk. Janu Fridrichovi z Waldšteina.

z Puchova Jan, kanovník i později archidiakon u sv. Vítá, zároveň pak člen kapituly vyšehradské a probošt měl-nický, v době 1543 – 1554 vedl administraci arcibiskupství pražského. L. 1552 spolu s proboštem Jindřichem Scriboniem byl ve Vidni domáhat se u Ferdinanda I. obsazení arcibiskupství pražského. Králi dobře znám byl i nejednou spolu rozmlouvali o tom, jak by v lidu českém rozšířiti se mohly obsáhlejší známosti o národech cizích, bytu a životu jejich, aby „národ český slavný a jiní všickni v jazyku s ním se srovnávající asi tudy u věcech domácích i válečných správnější a vycvičenější byli učiněni.“ Řeč obrácena na vyšlou tehda kosmografii Šeb. Münstera a král pobádal kn. Jana, aby sám se uvázal v překlad jeji. Tomu vyhověti nemoha, k dílu přiměl bratrovce svého Zigmunda, sám pak se postaral o vydání. Joachym z Hradce slíbil mu k tomu 100 tolarů, a při Vilémovi z Rožemberka domáhal se, aby mu půjčil 200 tol., ale nezdá se, žeby té od nich podpory užil. Náklad obnášel 1200 kop gr., kterážto suma dobře by byla stačila, aby za ní mohl koupiti hezký tehdá stateček rytířský (Palacký v ČČM. 1831, 438).

z Puchova Zigmund, Zika Puchovský, syn Floriana na Chraštanech a bratrovec kn. Jana, kterýž jej, jsoucího ještě v mladých letech, pobídnul k přełožení Münsterovy Kosmografie. Zigmund s chuti ve práci se dal a v několika letech první dil dokonal, z větší části překládav z latinského origi-

158

Puklice.

nálu; jen stať o Čechách a o Moravě sestavil původně. Censuru překladu vykonali Jan st. z Lobkovic, Oldřich Dubanský z Duban, Petr Bechyně z Lažan a na Píčině a Dr. Jindřich Scribonius, načež během 1554 v dílně Jana Kosořského tisk proveden. Jestít to kniha největší, jakáž za starší doby českým jazykem vytištěna. Později začal Žigmund s Lupáčem spisovati „kroniku českou a historii o rodech stavův koruny české“; ale, jakž 1588 vypravuje Petr Kodicill, „nemajice fedruňku, čas prý jim ušel a příhodnost psaní s ním. Oni pak zemřeli, a tak kronika s nimi pohřbena. Tožt my bez toho. A jiní s takovým uměním a zkušením ne tak brzo nám dospějí.“ (ČČM. 1864, 306). Žigmund zemřel asi 1584 a s ním vyhynul rod Puchovských.

Kosmografia česká. V Pr. 1554 (IV. 642).

Puklice ze Vztuh Jan, syn Ondřeje, měšťana budějovického, pána na Vztuhách a Ortvinovicích, kterýž co přední krále Jiřího v Budějovicích sstoupenec od protivníkův 26. máje 1467 byl zavražděn ze zášti strannického. Jan, nar. 1454, vyučen byl ve školách rodiště svého, tak že se znal v češtině, latině, němčině a poněkud i v řečtině i hebrejštině. L. 1477 s bratrem svým Václavem učinil smlouvu o statky rodinné tou měrou, aby Václav podržel vše, co v městě, Jan, pak aby měl Ortvinovice, Vztuhy a Hůrku. Ale nedlouho mu bylo života. Zemřel t v čas velikého moru 18. října 1482.

Tragoedia Andreae Puklice Budwicensis. Vypísání vraždy na Ondřeji vykonané, jež Jan, tehdá jinoch 13letý, co očitý svědek učinil. Otištěno od K. J. Erbena v ČČM. 1846.

Pulkava z Radenína (chybně: z Tr. anebo z Hr.) Přibyslav či Přibík, syn Dluhovojův, vzdělal se, jak se podobá, na učení pražském brzo po založení jeho i dosáhl hodnosti mistrské. Do 1378 byl rektorem při škole u sv. Jiljí na St. M. pražském. Tehdá pobuzením a s osobním účastenstvím císaře Karla IV. jal se skládati kroniku českou. Nejprvé sepsán text latinský, potom Pulkavou samým zpořízeno vzdělání české, a posléze pod dohledem jeho i také vzdělání německé. Prvotního textu latinského skvostný se zachoval rukopis „pulavský“ v bibliothce knížat Czartoryjských v Paříži, psaný před 1374, kterýž druhdy byl majetkem kardinála-biskupa krakovského, Zbyhněva Olešnického. Z něho jakož i z porovnání všech rkp. latinských, českých i německých viděti, kterak

160

Račenský.

Račenský Mathiades Jan Jiří, syn Matěje Jakobidesa Volyňského, faráře ve Starém Kníně, 1612 přepsal sbírku litin o církevních věcech českých, počínaje dekretem university pražské o přijímání pod oboji spůsobou 1417 a konče majestátem Rudolfový. Ku koncirkpu toho, jenž se v univ. bibl. pražské chová, připojil některé zprávy o svém životě (IV. 579). L. 1618 přijal úřad kněžský, i uvázal se v duchovní správu v Semilech a některý čas i v Turnově. Odtud se 1619 odebral do Prahy. Zde se s Ottou Hendrichem z Wartemberka spojil k vysvobození Elišky Kateřiny Smiřické, od matky své na Skalách vězené, i byl mu v tom „s velikým prý svého hrdla nebezpečenstvím“ nápomocen. Ale slabou zato odměnu vzal. Vyžádáť si, aby mu nevěstu jeho, Annu Kopeckou z Turnova rozenou, sirotka, z poddanství propustili; to se sice stalo, leč Anna mu s nějakým Rakušanem z Prahy ujela. A platného i sic ničho nedostal. L. 1620 za manželku pojal Kateřinu, kmetičnu Lidmily Vratislavovy z Lub na Starém Kníně, od kteréž pro ni mnoho protivenství snášeti musel. Posléze podařilo se mu zase dostati faru; Jan Rosacius kommendoval jej 1620 do Milivska. Tam mnoho kyselých věcí zakusil od vojska, až pak přes Zrubek ujel do Knína. V Kníně žil do 1623, kteréhož roku k velikému neštěstí přišel. Něco z hněvu, něco z opilství mezi soldáty se dal, s nimi až do Chba putoval a 12 neděl zůstal. Od 25. dubna upadl v šílenost, ve které se, mámen přízrakem nějakým, 8. máje probodl. Do září se sice pozdravil, ale dále o sobě žádné více zprávy nezanechal (Proch. Misc. 261—4).

Spis o večeři Páně. 1619 (IV. 1400, Klíč 49 a 75).

Račín Karel, syn purkraběte hradu pražského, Krivštofa Leopolda Račína z Račín na Hluboši, a Doroty Lidmily Chotouchovské z Nebovid. Krtěn byl na jméno Václav Rudolf; když asi 1677 vstoupil do řádu theatinského, Karlem se prozval. Vynikal v duchovním řečnictví. L. 1696 psal se kazatelem „u Panny Marie Poustevnické na Nové Cestě“; kazatelem svého kláštera byl až do smrti 1711.

1. Duchovní zasnaubení Marie Teresie Audrcké z Audrče a Anny Kateřiny Hložkovny z Žampachu, benediktínek u sv. Jiří. V Pr. 1696 (V. 900).

2. Čtyry živlové proti hříšné duši bojující či Postní diškursy. V Pr. 1698 (V. 865). Ded. podkomořímu Jiřímu Umbrechtovi Bechyňovi z Lažan a Hluboši.

z Radnice.

161

3. Operae ecclesiasticæ. Robota církevní v neolěli toliko dovolená, t. j. nedělní kázaní. V Pr. 1706 a 1720 (ib.). Ded. Nurbertovi Leopoldovi z Kolovrat.

4. Sním nebeský svatých a světic božích, t. j. sváteční kázaní. V Pr. 1712 (ib.). Od vydavatelky Kateřiny Alžběty Koniášové připsán „Panně Marii v Einsiedlu aneb Samobytnosti.“

Řád práva zemského jest sbírka předpisův o řízení před soudem zemským, sepsaná před 1350 česky, pak do latiny přeložená. Otisk v Arch. Č. II. a Codex juris boh. II. 2. Srov. ČCM. 1861 (II. 85). Řád při dskách zemských, obecněji pod názvem Jus terrae Bohemiae známý, obsahuje v sobě stručná pravidla o půhonech, příšahách atd. pro úředníky u desk. Prvotně latině sepsán (srov. z Bergova) a pak zčeštěn. Otisk v Codex juris II. 2. — Řád při soudu dvorském, sepsaný 1337—1399, otisk tamtéž. — Řád při soudu zemském markrabstrí moravského schválen snešením sněmu jihlavského 1531, otisk v Právníku 1863 péčí A. Rybičky.

Radda všelikých zvířat jest skládani mravoučné asi z počátku XV. věku, avšak později všelijak rozšiřované. Zejména prosaiské mezi verši výklady pocházeji z prvé polovice XVI. věku, ba není nepodobno, že vzdělány byly teprv pro vydání 1528. Celek rozdělen na dvě knihy, z nichž první obsahuje rady „zvířat“, t. ssavcův, druhá rady ptactva. Druhá část zdá se býti totožná s Radou ptačí, o kteréž zmínka u Všehrda (Vyd. II. 539).

Vydání: 1528 v Plzni u Pekka, 1578 v Praze u Melantricha, 1628 nevědomo kde, 1814 péčí K. Tháma a s předmluvou Dobrovského. Výňatky ve Výb. II. Rozbor od Wocela v ČCM. 1855, Feifalik Studien III. 1860, Gebauer ve Sborníku vědeckém 1873 (III. 71).

Radič Ondřej 1678 přidal se k Tökölymu a po jeho od Turků uvězení hájil Munkáč proti cís. vojsku, ale vzdáti se musil. L. 1783 jej Rákócy ustanovil velitelem hořejších Uher (Haan Tran.).

Píseň raní: Ach přenejdobrotivější, v Cithaře.

Radl Eugen z Kutné Hory, cisterciák kláštera zbraslavského a tamní kazatel ordinarius, 1733—37 vydal několik kázaní (V. 973 a 978), věnovav je větším dilem opatovi svému, Tomáši Budeciovi.

z Radnice Pavel 1400 přepsal Benešův z Hořovic překlad Martiniana, k čemuž 1437 připojen Solfern, Belial a Husova Dcerka, pak 1445 cesta Mandevillova a román o Alexanderchu (II. 73). Rkp. ve sbírce Neuberkovské.

Rukověť k děj. lit. č. II.

11

162

Raduch.

Raduch Martin (jehož jméno I. 260 dle CČM. 1862 mylně položeno Hradúch), Liptovan ze Sv. Mary, učitelem byl v Rekeni.

Sprostný ale zřetedlný traktát aritmetický pro neumělých a zvláště kupéckého a sedláckého stavu lidí sepsaný. V Preşp. 1776 u Fr. Packo.

Rachtába, rektor školní a varhaník u sv. Mikuláše v Praze. Blahoslav nazývá jejnožířem pražským. Byl prý světský člověk, čistá hrdina, ale veliký frejíř, slovoutný v ty časy et ad musicam plane natus. Zemřel morem 20. září 1520.

Písnička: „Ó daremné světské utěšení“ přijata i do kancionálu šamotulského (Blah. de cant., St. 1. 441).

Ráj duše čili „knihy o všelikých etnostech“ anebo „knihy mravní“, latině: „Paradisus animae sive de virtutibus libellus“, spis biskupa řezenského Alberta příjmím Velikého († 1280). Do češtiny přeložen v první polovici XIV. věku (ČČM. 1864, 381).

Rkp. 1383 (Dobr. LG. 1792, 115) a jiné dva přepisy z konce XIV. věku v universitní bibl. pražské. Jiný přepis ve skvostném kodexu prelatury Krumlovské, o němž ČČM. 1843, 420. Výňatky ve Výb. I. (II. 82). Jiný překlad od Adama z Vinoře.

Rakovnický Jan viz Bakovský.

Rakovnický Václav viz Kohaut.

Rambek Václav Šťastný František, měštění N. M. pražského, 1678 když po dlouhém suchu zpadla první vděčná vláha, složil píseň:

Klíč od deště aneb nová píseň v čas sucha. V Pr. 1679 u Dan. Michálka.

Rameš Václav z Prahy, kdež se 1568 stal bakalářem (LD. II. 398). Později učiteloval; jmenovitě od 1599 kantorem byl u sv. Klimenta na N. M. pražském (ČČM. 1845). Pokusiv se o pokračování v dile, od Mr. P. Lupáče historií Karla IV. počatém, složil:

Historické vypání o Zigmundovi císaři, uherském a českém králi. V Pr. 1589 (IV. 431).

Ramhofský z Ramhofu Jan Jindřich, Pražan, byl ingrossatorem, později deklamatorem při dskách zemských a cís. radou. L. 1747 nadán šlechtictvím. Zemřel 4. března 1760. Německy sepsal dějiny desk zemských (v Lipsku 1755. Ryb.).

Trojí popsání vjezdu, slibu přijetí a korunování Marie Theresie. V Pr. 1743 (IV. 294).

z Ratiboře Jiljí, františkán, 1505 pro Ladislava z Štern-

Br. Řehoř.

163

berka přepsal epištoly a evangelia, jichž miniaturami ozdobený rkp. nyní v Duchcově (Pam. 1867).

z Raupova Hynek, druhý syn Jana, 1485—93 nejv. písaře, vstoupil do řádu kartouzského pode jménem Bruno. V klášteře gaminskému pod Očerem v Rakousích asi 1526 Marketě z Klinšteina, manželce bratra svého Jana, který za mládí sloužil u dvoru papežského a pak byl radou kr. Ferdinanda I., sepsal život sv. Reginy. L. 1527 zvolen převorem v Kartouzích (Königsfeld) u Brna, kdež zemřel 1528 (Wolný II. 1, 211).

1. Šest psaní z Gaminku, jedno bratrovi Janovi, pět Marketě z Klinšteina 1526. Rkp. u minoritův pražských (III. 810).

2. Život sv. Reginy, v témž rkp. (III 917).

### Rausinovský viz Xenomen.

Rebmann Alberik z Prahy, cisterciák zbraslavský, farárem byl na Moravě ve Výmyslicích a v Tišňově, kdež 8. máje 1743 zemřel. Vydal pět kázaní přiležitostných (V. 963, D'Elvert Beitr. 280).

Regius Jan z Želkova, kněz evangelický, byl děkanem v Žatci. Po bělohorské bitvě vypovězen od Jiříka Michny. L. 1633 s Hansliniem vypraven o almužny do Hollandu a do Anglie pro české exulanty v Sasích, ale nedařilo se jim valně, z čehož pak pošly všelijaké nedohody (ČČM. 1874). Vrátili se teprv 1635.

1. Perkynsia Pobožné rozbírání a vysvětlení svědomí lidského. V Pr. 1620 (IV. 1920). Ded. Bohuslavovi z Michalovic.

2. Apologia podaná konsistoři belgické v Londýně. Asi 1634 (Klíč 71).

Br. Řehoř příjmím Krajči, zakladatel a „patriarcha“ Jednoty bratrské, byl syn sestry Rokycanovy, provdané za chudého jakého zemana. Nabyv po tehdejším spůsobu učeného vzdělání přípravního, vstoupil do kláštera bosákův v Praze. Brzo však životu řeholnímu dal výhost i živil se krejčováním, hledaje při tom, jako Chelčický, náboženského poučení rozmluvami s „věrnými Čechy.“ Mezi těmi přední byl ujec jeho, s kterým se již co voleným arcibiskupem asi 1440 zbližil. Tu seznámil se i s Lupáčem. K oběma přilnul s velikou důvěrou. Když na podzim 1448 Rokycana opět uveden do Prahy, následoval jej tam nepochybně i sestřenec, jenž sobě zatím přísností mravův a nadšením náboženským zjednal byl velikou vážnost. V spolku, který se k vůli opatření v náboženství utvořil v Praze, brzo zaujal čelní místo. Když za La-

11*

164

Br. Řehoř.

dislava krále nová na Rokycanu přišla protivenství a on v
své nad tím hořkosti proti „zavedení lidu křesťanského“ ká-
zati počal, ještě se k němu úžeji přivinuli Řehoř a soudruhové
jeho. Tehdá stalo se, že Rokycana odkázal je k Chelčickému,
schváliv jim spisy jeho. Řehoř nemeškal seznámiti se osobně
nejen se zvláštním tímto mužem, ale i s tovaryši a přivrženci
jeho. Jmenovitě v přízeň bližší vešel s Janem Kolářem z Vi-
tanovic. V těch letech často býval i v Chelčicích i ve Vita-
novicích. Po smrti Ladislavově 1457 Rokycana „vozy své na
zad šikovati“ a ovšem od posavadních přátel svých, když v
šlépěje jeho vstupovati nechtěli, oddělovati se počal. Tehdá
tuším udála se návštěva Řehoře a Jana Koláře u něho, při
kteréž se onen k mistrovi obrátil, řka: „Svědom jsi mne více
než od sedmnácti let. Jestli že's na mne co zlého neb blud-
ného shledal, pověz mi“. A mistr, nemoha odpověditi, se od-
mlčel. Ochlazení mezi ujcem a sestřencem od té doby stále
vzrůstalo, až dospělo k úplné roztržce. Rokycana, aby se zbavil
nemilých svědkův bývalé své rozkvašenosti proti Rímu, zjed-
nal jim na králi místo v soukromí na litickém zboží, v Kon-
waldě za Žamberkem. Ještě 1457 přestěhovali se tam Řehoř
s soudruhy svými, založivše tam jednotu, s kterou ponenáhlu
se spojila všecka téměř ostatní bratrstva náboženská po Če-
chách a na Moravě. Mezi osamělými blouznivci zanedlouho se
objevily neshody o smysl při večeři Páně. Podnět k tomu
zvláště vycházel z čtení traktátův Biskupcových, Martínkových
a jiných táborských. Tu 1459 svoláno první shromáždění stejno-
myslných, ve kterém vrch obdržela náuka Chelčického „aby,
všech traktátův zanechajíce, dosti měli na zákonu božím a
jemu sprostně věřili.“ Počátkové tito Rokycanu nenechali
lhostejným. Myslil-tě, že oddálením Řehoře z Prahy do zá-
koutí horského celé hnutí usne, nyní pak spatřoval vyvíjeti se
organisaci, která příliš mu daleko hleděla. Z prva dlouho ne-
přijímal žalob a mněl, že nejlépe bude věc umlčeti, až pak
příchodem Řehoře do Prahy na počátku 1461 příčina dána k
ostrému zakročení. Zdá se, že přijmutím pohostinství na Li-
ticku zavázal se Řehoř do Prahy nechoditi. Tu pak nejen že
přišel, ale s souvěrci shromáždění nemalá míval. Při jedné
takové schůzi na N. M. dne 15. března bylo několik kollegiátův,
studentův a jiných osob. Tu dodána jim výstraha, aby se ro-

Br. Řehoř.

165

zešli, že budou zjímáni. Řehoř napomínal k rozchodu, a kteréž mohl, zvláště kollegiáty a jiné přední osoby ven vyšikoval. Jini pak tvrdě se vzpírali, pravíce, že je při něčem zlém nezastihnou. A když jim Řehoř pravil, že jim to neprospěje, ale že se dostanou do vězení a třebas že budou i zmučeni, nic toho dbáti nechtěli, řkouce: „Herež, mučení na snídani a hranice na oběd!“ V tom rychtář mezi ně vkročil a uvězil všecky, jmenovité studenty Augustina Halara z Chrudimé, Petra z Ledče, Jiříka z Sušice (St. Un. 56). Skoro všechny opustila počátečni odvaha. „Posnidavše, nechtěli čekati oběda“, anobrž rádi učinili veřejné odvolání před Rokycanou v Týně (III. 640), aby vyvázli z vazby. Nejvíce z nich zmučen Řehoř. Byl prý i do kozla svázán, i na skřípec dán, i pálen. Ale jsa dlouhými posty oslaben, upadl do mdlob, že bolesti necítil, až teprv, když jej rozvázali, chytil se za bok a srozuměl, co se s ním bylo stalo. V těch mdlobách měl prý jako ve snách rozličná vidění a zjevení o věcech Jednoty budoucích, zvláště o vyzdvižení služebníkův. Rokycana navštívil jej v žaláři i litoval prý jej „krokodilovou lítostí.“ Vida jej tak utrápeného, vzplakal nad ním, řka: „Ach milý Řehoři, což mi tě líto! Pmysliž, že sem vám říkával, dáte-li se v to, že musíte trpěti, a že vám těžce půjde“ (Jaffet o původu Jednoty). Po dvouleté vazbě propuštěn Řehoř, ač nejisto, zdali následkem odvolání nebo přimluvou Rokycanovou. Ale mýlil se Rokycana, domníval-li se, že tvrdá jeho mysl útrapami obměkne. Vycházeje z žaláře, poslal mu Řehoř list, ve kterém hájí své učení a mistra vini, že strani ku papeži, moc světskou na Bratří volaje. I jal se choditi po zemi, aby souvěrce své utvrdil. Jmenovitě byl v Teplici, kdež bratrství tak se zmáhalo, že již předtím rychtář tamní s rukojměmi postaviti se musil před Rokycanu. Tam zdá se, že Řehoř některý čas byl i uvězen. Také k Lupáčovi do Chotěboře a do Běstviny docházel na radu, aby se rozmluvami s ním upevnil v náhledech svých (ABr. II. 44 a V. 304). Jelikož ze zboží litického dostali výhost, přenesli se po propuštění z vazby pražské Bratří na panství rychnovské. Na horách tamních Řehoř 1464 svolal druhé shromáždění bratrské, ku kterému se najíti dali souvěrci nejen z Čech, ale i z Moravy, i stalo se svolení, jež Řehoř sepsal, o učení a životě, jak mezi Bratřími má býti zachováváno. Tu nepochybně

166

Br. Řehoř.

přednesl i viděni svá o zřízení kněžstva a tím k rozhodnuti přivedl otázku, která od delší již doby myslemi hýbala, a po usazeni na Liticku jen tím poodložena byla, že kněží Michal Žamberský a Martin Kréinský Bratřím podle obyčejného obřadu posluhovali svátostmi. Ještě za pobytu Řehořova v Praze přemítáno o tom, zdali kde na zemi žiji lidé, ježto by víru Kristovu v prvotnosti její drželi a tudiž knéží pravé posloupnosti apoštolské Čechům poskytnouti mohli. Pomýšleno na Indii, na Řecko, na Armenii, na Rusko i na Valasko. Ale zanedlouho poznali, že daremné jest potazování jejich. Nicméně nepřistoupeno hned k opatření Řehořem navrhovanému, jejž svým časem i Rokycana i Lupáč byli schvalovali. Teprv 1467 obeslal Řehoř Bratři ke schůzi do Lhotek na Rychnovsku. V domě Duchkově sešlo se jich 60—70 z Čech a z Moravy. Biskupové tři obráni losem a potom posvěceni od biskupa waldenského. Hned po vyzdvižení kněžstva ustanovena kázeň mezi Bratřími ostrá, výhradně k životu pobožnému směrující, a 1468 pravidla tato doplněna. Tím Jednota přetala všecka spojidla s církvi starou i postavila se rázem na půdu samosvojnou. Rokycana nemohl ovšem déleji odkládati s zámítnutím nového náboženského spolku. L. 1468 vydán list jeho proti „Pikhartům“, kdež vedle obou kněží, Michala a Martina, výslovně zatracován i „laik Řehoř Krajčí“ (Výb. II. 735). Z toho nová polemika, ve které péro Řehořovo bylo nejčinnějším. I politická moc obracela se proti novotářům. Sněm benešovský 1468 k ponutce královny Johanny proti Bratřím přísná učinil snešení. Leč válečné doby tehdejší odňaly ostroty opatřením těmto. Bratři nalezali utočistě v horách a lesich rychnovských, kdež v noci uhlí pálili a ve dne při řeřavění jeho, aby je dým neprozradil, zkřehlé své údy zhřívali. Správa Jednoty pro větší bezpečnost přenešena do Lenešic u Louna. Teprv smrtí Rokycany i krále Jiřího dostalo se Bratřím zvůle a oddechu. Řehoř poslední svá léta ztrávil v Brandýse nad Orlicí. Tam prý vystavěl dům, řečený *srub*, později co útulek Komenského proslulý, a chaloupku, kteráž tu byla, kudy se vcházelo do zámku Orlíka. V Brandýse i zemřel 12. srpna 1474 i pochován nad městem na Orlíku ve včelnici či v skále (Fiedler 219, Meč 157, Palacký Děj. IV. 1, 422 sld. a IV. 2, 429 sld.). O spisech Řehořových dílem

Br. Řehoř.

167

jsou zprávy v ABr., dilem v snešení 1495, kterýmž vyhlášeny
za apocrypha. Tituly jich sestavili Gindely GBr. I. 498,
Palacký IV. 1, 424 a Safarík rukopisně; úsudky znalcův těchto
naznačili sme jich šiframi. Mimo to přibrali sme jiné některé
spisy, do 1473 sepsané, o kterých určitě, zdali Řehořovy jsou,
tvrditi nelze, ačkoli to velmi podobno; ty hvězdičkou vytčeny.
Řehoř, jakkoli sám ne prost byl vzděláni, přítelem učencův ne-
byl, jelikož se ze své zkušenosti obával závadného jich vlivu
na prostotu víry a mravův. Na smrtelném loži před nimi
Bratří vystříhal.

1. * Vyznání krátké o svátosti večeře Páně. Seps. 1461—5. ABr. I. 342.

2. List od Bratří Mr. J. Rokycanovi poslaný, když z vězení vyšli po zmučení okolo 1463. ABr. I. 217. Srov. Gind. GBr. I. 30.

3. Svolení na horách rychnovských, též: Spisek starých Bratří učiněný I. 1464. ABr. V. 260. Š.

4. Sedmero psaní Mr. J. Rokycanovi 1468—70. ABr. I. a II. Srov. Dekr. 2. (III. 147, 634, 646 a 667).

5. * Odpověd Bratří starých všem vůbec na psaní Mr. J. z Rokycan, kteréž učinil ohyžďuje a haněje Bratří. L. 1470. ABr. I. 236 a II. 62. To-tožná tuším s „Apologií ke všem lidem, proti útiskům od Rokycany pochá- zejícím.“ Bl. hist. 105 (III. 658).

6. Traktát o církvi svaté. L. 1470. ABr. I. 107. Dekr. 2. Srov. „Veřejné vyznání víry své o církvi svaté.“ Blah. hist. 105 (IV. 656).

7. Spis o auzké cesté Kristové. L. 1470. ABr. I. 77. P. (III. 663).

8. Spis o moci mečové. ABr. IV. 1. P. a Š. Srov. dvojí psaní o moci světa, ABr. I. 290 a 315, ježto sepsána již po smrti Rokycanově. Š.

9. O posvěcení pravého kněze a kněze zlého, odkud který moc úřadu svého béře. Kratčejí: Spis o dobrých a zlých kučích. Nalezá se v ABr. I. 28 a 66 v dvojím sepsání, ježto z počátku se shodují, ku konci rozcházejí G. P. (III. 659).

10. O zmaření slova skrze zlého kněze. ABr. I. 59. Srov. Dekr. 2. (III. 660).

11. O dvojím díle. Spis ztracený. Dekr. 2.

12. O křesanech věrných a jejich víře, lásce a ctnostech, jací by býti měli. Dle Gindelyho snad totožný se spisem: O rozdíle mezi Bratřími právými a falešnými na slova II. listu sv. Petra 3. ABr. I. 173.

13. List panu Albrechtovi, nepochybně Kostkovi z Postupic (zemř. 3. bř. 1477). ABr. I. 74. G.

14. Kterak se lidé mají míti k církvi římské. ABr. I. 130, kdež Br. Řehoř výslovně jmenován spisovatelem. Výňatek v Palackého Děj. IV. I. 431.

15. Spis o přísaze. Ztracen. G.

16. O trpělivosti s milostí. Ztracen. G.

17. Zpráva o počátku Bratří vůbec vydaná. P. Snad totožná se spisem: „Proti nářku, žeby původ Jednoty bratrské byl z ďábla, a důvod, že dílo jejich jest ze sv. Ducha.“ (III. 657, Blah. hist. 105.)

168

Reissmann.

18. Psaní, v němž Bratři dávají zprávu ku porozumění jich shromáždění (III. 654). Pak spis v ABr. I. 356: Tuto oznámujeň povolání naše ku pokání i původ shromáždění našeho i položení, v čem sme se uštavili (III. 652).

19. O správcích a pastýřích církve sv., kterací mají býti a kterak se mají přijímati a po čem znáti. A také kráteco, o svátostech kterak držíme a věříme. Kratřeji: O služebuících církve a svátostech. ABr. I. 379. Č. 18. a 19. psána sou 1471 ještě za živohytu Rokycanova. (III. 656).

20. Psaní, oč jest nosnáze v Čechách. Blah. hist. 104 (III. 653).

21. Počet z toho, proč se oddělili od kněží římského poslušenství a od služebnosti jejich. Blah. hist. 105. Od francouzských Waldenských přeložen pod titulem: Ayczo es la causa del nostre departiment de la gleysa Romana. Palacký v ČCM. 1868, 317 (III. 661).

22.* Smysl Bratři o původu apoštolském svatých prvotní církve. Blah. hist. 205 (III. 662).

## Reissmann z Risenperka Ferdinand Karel, nar. 1688 na St. M. pražském, 1714 vstoupil do kláštera kanovníkův lateranských na Karlově, kdež devět let působil co kazatel. Zemřel 28. března 1728.

Kázaní o sv. Janu N. 1722, dvě o sv. Martyru biskupovi 1724 a dvě o sv. Martinu 1725 (V. 935).

## Rektoris Jiří z Roždalovic, nar. 1632, stal se jesuitou 1650, Po 20 let byl českým kazatelem v Týně pražském, posléze 3 léta rektorem v K. Hoře. Zemřel v Jindř. Hradci 16. ledna 1690.

1. Rok marianský. V Pr. 1670 (Pelcel).

2. Studnice milostivého léta. V Pr. 1677 (V. 1101). Ded. purkmistru a raddě St. M.

## Rektůrek Hugo, praemonstrát zabrdovický, jenž 1731—40 spravoval faru klášterskou a 1758 zemřel.

Kázaní při korunování obrazu mariánského na Sv. Hoře. V Olom. 1758 (D'Elvert Nachtr. 276).

## Remešské evangelium, rkp. 4º staroslovanský 47 listův:
prvních 16 písmem cyrillským, ostatek hlaholským. Cyrillská jsou čtení sv. evangelií, podle starého podání psaná od sv. Prokopa. Karel IV. je co vzácnou památku slovanské bohoslužby v Čechách daroval klášteru na Slovanech, 1347 založenému. Tam 1395 staroslovansky a písmem hlaholským připsána část II. podobného obsahu. Rukopis opatřen byl vazbou hojně ozdobenou zlatem, drahými kameny a reliquiemi. Asi 1451, když se jednalo o sbližení Čechův s církví východní, dostal se do Cařihradu. L. 1574 jej kardinál lotrynský, koupiv od Řeka Palaeokappy, daroval kostelu v Remeši, kdež nazyván „texte du sacre.“ Od těch dob králové franští naň

Rendl z Aušavy.

169

skládali přísahu korunovační. Za revoluce asi 1793 zmizel, a teprv, za konsulátu vrácen do městské knihovny remešské, ač oloupen o drahocennou vazbu. Ale tam zanikl, až teprv 1838 opět na jevo vynešen.

Sazavo-emauskoje sv. blagověstvovanije. Vyd. V. Hankou v Pr. 1846. Srov. ČM. 1838-40 a Rozb. I. 1842.

Rendl z Aušavy Albrecht, potomek rodu rytiřského, prvotné u Tachova osedlého, syn tuším válečníka Vilema, kterýž 1468 co hejtman vojska Rožmberského a Šternberského odpověděl císaři Fridrichovi IV. (ČCM. 1828 III. 63). Z nevalného dědictví otcovského připadl mu mlýn, tuším že někde u Vodňan, jehož výtěžkem se živil. Tim se vysvětluje, co o něm di Mr. Jiri Sovka 1502, nazývaje ho mlynářem (LD. II. 192), jakož i úštěpačný přídomek R. ze Mleyna, kterýž mu přilépl staré letopisec (St. 1. 293). Záhy přistoupil Rendl k Jednotě bratrské i nemalé měl účastenství ve sporech 1490 (viz Kubík). Vzdělav se k právnictví, 1494 dosazen na purkrabství hradu pražského a 1496 jmenován prokuratorem královským. Ročniho důchodu měl 120 kop gr., 6 dźberů kaprův a dva polouvozi vina (Arch. Č. VI. 586). Když 1499 přistoupeno ku kodifikaci zřízení zemského, ustanoven do komisse, která k vůli tomu měla přehlédati dsky, co první člen stavu vladyckého (ib. V. 496). Vedle Zdeňka a Petra z Šternberka hlavní naň v tom práce vzložena, jakož se 1500 spolu s nima měl postarati též o vytištění (ib. 10). Rovněž povolán koncem t. r. k prohlédnutí a registrování zápisův a privilegii zemských na Karlšteině. V úkolech těchto zastupoval Rendl snahy dvou vyšších stavův, usilujících o to, aby města zbavena byla všeho politického vlivu, i činil to s obratností a horlivosti, která naň pobudila největší nevoli měštanův. Pány a rytiřstvo zbláznil prý svými chytrými nálezky (St. 1. 291); starodávní práva prý zhoršil a porušil, některá odstraniv, některá zpřevracev a zpřeměniv, všecka zrendlovav (LD. II. 193 sld.). „Což pak Rendlova práva a nálezové mají býti důstojnější, než králův a císařův?“ volá souvěký zastánce měštanstva; „žádná prý by nebyla škoda, aby navozili na ten rendlík asi čtyry vozy suchých drev, a všecky ty nálezy i s ním spálili, aby se žadný o takovou věc nikdy nepokoušel“ (St. 1. 258). Jitření rostlo pořád hrozebněji; města chápala se všech prostředkův k uhájení starobylého

170

Rendl z Aušavy.

svého práva u věcech zemských. Nejdůtklivěji pány dojala pověst, že se Viktorin z Všehrd strojí postaviti proti Rendlovi, leč podařilo se Zdenkovi Kostkovi, aby nebezpečného odpůrce přivedl k mlčení. Konečně v lednu 1502 král zavítal do Čech a mezi spornýma stranama učinil rozsudek, kterým nadéje měst venkovcem zmařeny. Jaké tehdá byly Rendlovy svazky s šlechtou, viděti z toho, že koncem 1502 s kandidáty nejv. úřadův, s Jindřichem z Hradce, Janem z Šellenberka a Albrechtem z Kolovrat, vypraven ku králi do Budína, aby tam výmluvností svou věc jejich podporoval. Ale sotva Albrecht z Kolovrat zaujal kancléřství, již se mimo nadáni těch, ježto kandidatuře jeho přáli, jal chy stati reakcí náboženskou, obrátiv zřetel svůj především na Bratří. Pod zástěrou narovnání podobojích s Rímem vydalo se v červnu 1503 do Budína sněmovní poselství, složené dilem z katolikův, dilem z podobojích a Bratří. Mezi těmito byli zejména Jan z Šellenberka, Vilém z Pernšteina, Bohuše Kostka a Rendl. Ti, prohledše zámysly kancléřovy, vši moci přimlouvali králi Vladislavovi, aby se nedal svésti k utiskování Jednoty. Ale vše nadarmo. Strana kancléřova dobře byla své léče nastrojila. Neoštídali se viniti pana Viléma, že s pomoci Kostkovou, Rendlovou a jiných „pikhartův“ ukládá o korunu královskou pro sebe nebo pro jednoho ze svých synův. Tím nedůvěřlivý král tak byl popuzen, že prý přítomné v Budíně „pikharty“ málem nedal postínati. Dne 5. července 1503 podepsán první mandát proti Bratřím. Tu se Rendl nenadále ocítil v jiné nesnázi. Starší, jimž pravý stav věcí ovšem povědom býti nemohl, oznámili mu, že „oň více péče mítí nechtějí,“ čili jiným slovem, že jeho již nepokládají za Bratra. Na dotaz jeho, proč se mu to děje, odpověděla synoda usnesením, že každý posluchač má býti zjevným, a ne tajným, buď on již v moci postaven či nebuď (Dekr. 82). Nepodobá se, že by se Rendl s Jednotou kdy více byl dohodl, ačkoli se jí vždy přivětivě ujímal; Bratří aspoň dáleji nic s ním co činiti mítí nechtěli. Když na nový rok 1504 Br. Lukáš a Krasonický s nebezpečenstvím unikli luze pražské, nabídl jim Rendl útulek na sídle svém v Roztokách, ale jim se nevidělo za příhodné, aby užili pohostinstvi muže, kterýž se k nim veřejně přihlásiti vzpíral. Od té doby kolysal se Rendl u věcech víry; „chvíli prý pod oboji spůsobou, chvíli s Rímany a chvíli s Pikharty“

Rendl z Aušavy.

171

držel“ (St. 1. 322), tvrdě, že „z každého národu, buďto z pohanův aneb Řekův mohou lidé býti spaseni,“ jakož jej o to 1508 Mr. Jiří Sovka s kazatelny potupně přesuzoval (ib. 285). Tot ovšem za oné doby náboženského horličství nemohlo přispívati k tomu, aby se Rendl městům stal oblibenějším. Nechut k němu dostupovala vrchole, když se proneslo, že Jiříkovi Kopidlanskému, an se chystal mstiti bratra Jana od Pražanův sstatého, rádcem byl, jakby se zbavil právních následkův svého odbejnictví; mimo to, že vydaný počátkem 1508 manifest stavův vyšších, k vzájemné proti městům obraně sestouplých, jest z péra Rendlova. I na jinou stranu se nesvářil. Záští, za pobytu budinského 1503 proti Albrechtovi z Kolovrat štípené, neustále rostlo. I proti němu Rendl pikle snovati nepřestal, až konečně v srpnu 1508 cíle svého dosáhl a moc kancléřova obmezena. V rozepři, již následkem toho 1509 kancléř zdvihl, Rendl zastupoval protivníky jeho a šťastně jich věc i provedl. Mezitím počal potají agitovati v městech. Zejména spojil se s Mr. J. Paškem z Vratu a soudruhy jeho, chtéje prostředkem jeho utvořiti sobě stranu mezi „strnady a vrabci“, jakž on rozmaným slovem nazval Pražany. Prvním vystoupením jich byla vitací jízda na proti králi, kterou 1508 o své ujmě a bez uložení obce podniknuli (ib. 296). Přištího nato roku vzat Rendl do raddy královské i vsazen do soudu zemského, což Albrechtovi z Kolovrat, jenž se mezitím proti nejv. úředníkům a soudcům zemským byl spolčil s městy, zavdalo příležitost, aby skrze bratři z Gutšteina rozpisovati dal, že Rendl proti právu zemskému do soudu zemského vzat. Leč úklad ten s účelem se minul. Rendl nejen nálezem královským opatřen na cti, ale koncem 1509 dosazen na nejv. písařství. Dosazení toto novou spůsobilo bouři. Nepřátelská strana pustila do řeči, že se stalo podkupné, jelikož prý Rendl předchůdci svému, Mikulášovi Horickému, 2000 kop miš. zaplatil za odstoupenou. Tentokráte lépe se jí zvedlo. Rendl po dvouměsíčném úřadováni v únoru 1510 na sněmě kutnohorském z nejv. písařství vyveden k nemalému potěšení mést, ježto pád jeho provázeli škodolibými úsměšky; jak prý on jiným činil, též se jemu stalo (ib. 322). V raddé královské nicméně podržel své místo jako předtím, a brzy se mu podařilo provésti rozdvoj v nejvyšších kruzích vládních. K tomu se byl sjednotil s sekretářem královským

172

Rendl z Aušavy.

Prockem Malým z Cetně. Při straně jeho stáli Vilém z Pern-
šteina, Ladslav z Šternberka a Ladislav z Boskovic, kdežto
straně protivné vévodili Petr z Rožmberka, Zdeněk Lev z
Rožmitála a Jan z Lomnice. Obratem tím položen základ k
nové politice, vedoucí k tomu, aby král, pusté nespolehlivou
šlechtu, opory hledal v městech. Třeba bylo opatrnosti a vy-
čkání pravé doby. Jen Rendl sám neváhal se ani okamžením,
aby vozy své zatočil, ačkoli zpáteční své tažení výborně krýti
dovedl. Ještě v červnu 1512 poháněl Pražanův pro odpor, jejž
s městy vedli proti řádu zemskému (ib. 335), ale velmi vý-
znamno bylo, že k soudu tomu nepřijel ani Vilém z Pern-
šteina ani Ladslav z Šternberka. Také z měst nikdo se ne-
dostavil. Bylať to bra patrně nastrojená a obapol umluvená.
Když v listopadu Rendl co člen deputace sněmovní přijel do
Kladska, sledoval jej tam s zástupci měst Jan Hlavsa, ačkoli od
sněmu žádného poslání nemaje. V Kladsku setkali se oba s
Ladislavem z Boskovic a vnukem krále Jiřího, knižetem Bart-
tolemějem Münsterberským, a čtveřice tato se nyní díla roz-
hodně uchopila. V máji 1513 k návrhu Hlavsovu zvolen stálý
výbor z měst, ježto měl moc, což by koli buď ku pokoji nebo
k válce náleželo, aby řídil a působil, jako by tu města všecka
byla osobně. Tím připraven orgán, s kterým bez obtíží a bez
hluku bylo lze jednati. Dne 20. června od výboru uzavřena
smlouva s plnomocníky knížete Bartoloměje k obapolné pod-
poře a obraně (ib. 343). Největší obtíži bylo ulahoditi dávné
zášti měst proti Rendlovi. Vůdcové stavu městského snadno
se dali přesvědčiti, ale hůře bylo s obcí lidu, kterýž na Rendle
uvykl hleděti jako na největšího svého škůdce. První o to
jednání počato v září, ale teprv v listopadu dokonáno. Pražané
hostinou oslavili provedení celé akcí, kterouž šlechta, o jejíž
pokoření se tu ukládalo, rázným slovem tehdejším nazvala
„šibalstvem.“ Skutkem tímto vliv Rendlův velikou měrou vy-
nikl. Slovo jeho vedle knížete Bartolomějova a Prockova stalo
se závažným nejen u věcech českých, ale i také v uherských
a záhraničných. Arcibiskup ostřihomský Tomáš Bakáč, kanclěr
i palatin uherský brzo měli přičinu horliti proti Rendlovi, ku
kterému král, kdykoli sám neměl odpovědi na snadě, všeliké
strany odkazoval. V nesnázích mezi králem Zigmundem pol-
ským a císařem Maximilianem 1514 kníže Bartoloměj vyslán

Rendl z Aušavy.

173

prostředničit do Polska, Rendl pak k císaři vypraven, aby jej
pohnul k mírujšímu s Polskem spůsobu. Oba poselských cest
zároveň užili k tomu, aby získali podporu své politice; směrem
tím zvláště kn. Bartoloméj působil u krále Zigmunda. Po-
měr měst k Rendlovi pořád stával se přívětivější. Ochotně
slyšáno 1514 přimlouvání jeho k městům, „aby krále pána
svého neopouštěli“ v tisních jeho (St. l. 361); snahy Ren-
dlovy o podkomořství, a tudiž o vrchní nad městy správu,
nikde již nebudily udporu. Pomáhali mu v tom Hlavsa i Pa-
šek; po sjezdu budinském Vladislav k radě bratra svého, krále
Zigmunda, ssadiv posavadního podkomořího Buriana Trčku,
na jeho místo Rendle jmenoval a 28. února 1514 jej vyhlásiti
dal. To však na nejvýš rozjítřilo stav panský a rytířský, kte-
řížto ovšem dosti měli příležitosti poznati, jak důsažné Rendlovo
přátelství i nepřátelství. Nemeškali do Benešova svolati stav
rytířský a do Roudnice stav panský, aby překazili Rendlovo
úřadování, ač ovšem té chvíle bez účinku. Pokus svůj obno-
vili o sněmě 1515, ale s nehrubším úspěchem, jelikož Rendl
nejen krále, než i města královská měl sobě na pomoc (ib.
387). Podobné výjevy opakovaly se na sněmě 1516. Jaká byla
tu zafatost, viděti z ohlášení vyšších stavův, že nic královského
nechtí před sebe bráti, leč Trčka bude podkomořím. Tu kníže
Karel Münsterberský jiné si nevěděl pomoci, než aby spolu s
kancléřem Ladslavem z Šternberka Rendlovi přimlouval, at
pustí od svého podkomořství. Rovnéž mluvili k městům. Rendl
i města svolili sice, ale páni a rytířstvo žádali, aby Trčka
hned uveden byl v úřad, načež kníže Karel bez poručení
královského ovšem přistoupiti nemohl. Ani úmrtím Vladisla-
vovým 13. března 1516 útoky na Rendle neustaly. Na sjezdu
benešovském v červenci prohlášeno, nebude-li Trčkovi úřad
podkomořský navrácen, že má se mu konečně do vánoc k
nému dopomoci a na Rendle saženo býti jako na toho, kterýžby
se právu a zřízení zemskému zprotivil. Také sněm 1517 v
lednu skončil se obnoveným prudkým horlením proti Rendlovi.
Vedle toho města pořád při něm stála, anobrž vypravila jej v
březnu k Maximilianovi I. co poručníku mladého krále Ludvika,
aby císaře ústně šířeji zpravil o stavu věcí českých. Posléze,
po tolikerá úsilích, na sněmu 1518 v září rozkazem královým
a schválením celého sněmu Trčkovi stalo se po vůli. Následek

174

Rendl z Aušavy.

toho byl, že se Rendl spřátelil s dávnéjším protivníkem svým,
Zdeňkem Lvem z Rožmitála. Ve spolku s ním strana Lvova
provedla některé články, týkající se nejen královského důsto-
jenství, ale i svobod zemských a dala je dskami zapsati, na
sněmu toho ani neoznámivší, ani o to jaké řeči učinivší. „Ška-
redé to věci jsou, takové spůsoby na nás a na naše potomky
vymýšleti“, psal o tom Ladslavovi z Šternberka Vilém z
Pernšteina, kterýž se po dlouholeté přízni ocítil mezi odpo-
vědnými nepřátely Rendlovými. Příčina roztržky té nedosti
objasněna, ale nejvíše ji hledati sluší v tom, jak se Rendl za-
choval v příčině splácení dluhův královských. Postupem času
byl si totiž zjednal dosti značné jmění. V Praze na Malé Straně
měl dva domy, jež mu 1514 listem královským osvobozeny všech
dávek a povinností. Mimo Roztoky 1515 držel Myšlín, ku kte-
rému za svého podkomořství přikoupil panství Komorní Hrádek,
Ježov a Zlenice. Půjčoval též na úrok peníze, jako k. p. 300
zlatých uherských červených Václavovi Štitnému (Rel. tab. I. 365).
I za králem a zemí měl značné pohledy. V máji 1520 byl
při schůzi věřitelův i povzbuzoval je, af stojí na svém. „Ne-
stane-li se nám dosti, budeme k jistcům a rukojmím svým hle-
děti. Toho se nepouštějme, ani se z toho žádnému nedejme
vyvoditi. A by jiní to chtěli udělati, já toho neudělám jeden!“
tak mluvil tehdá, a řeč jeho nemálo se dotekla Viléma z Pern-
šteina, kterýž mezi jistci a rukojměmi byl neposledním. Roz-
horčenost jeho a pánů podobně postavených rostla tím vice,
když zvěděli, že Rendlovi dána moc, aby mohl na královském
místě s mocí poháněti pánův u všech věcech, ježto se dotýčí
hrdla, cti a statku. U pana Viléma dály se o to schůze, a tu
děláno zápisy na hrdlo Rendlovo dosti divné. A při tom jaká
slova sou o něm mluvívána nejednou, ale mnokokráte dosti
špinavá! „Kdež mi pak píšete o Rendle“, psal Vilém Prockovi
z Cetně, „kýž mi jest čert do Rendle! Jsou-lit naň všickni
tak laskavi, jako já, mělt by se radši viděti v páté zemi, nežli
zde.“ (Arch. Č. I. 106–9, 134). — Brzo Rendl na sebe znova
rozkvasil i města. Když totiž obecného zhoubce, Petra Sudu
z Řeneč, moc městská učinila neškodným, Rendl, ačkoli sám
Klatovským radil obehnati Janovice, v únoru 1521 zdvihl na
ně žalobu před soudem zemským, kterak prý s jinými městy
Sudu připravili o statek proti řadu a právu, bez jeho prý viny!

Rendl z Aušavy.

175

Před soudem proti němu co obhájce Klatovských stál něk-
dejší jeho spojenec, Mr. Jan Pašek. Tu se mezi oběma roz-
předla rozprava, tak velice do osobnosti zabihající, až jich
bylo třeba okřiknouti. Pašek oslovil Rendle: „Však-si se všem
třem stavům zle zachoval a nade všemi's zradil. Protož znej,
nevíš-li, že před žádným právem ty mluviti nemáš, ani
žádného práva užiti.“ Na to Rendl se ozval, „že jest
lepší, nežli všecka města jsou.“ A tak se dále vyzývali
výtkami a důtkami (St. 1. 448). Toť bylo poslední, pokud víme,
Rendlovo na veřejnost vystoupení. Zemřel ſ. 9. září 1522. Ne-
návist, kterou za živa byl stihán, sledovala jej i do hrobu.

Mortuus es tandem, bipedum tu pessime Rindel;
ditior est anima Tartarus ipse tua!!

toť byl pozdrav, jenž od souvěkého básníka na věčnost za ním
poslán (LD. II. 192). Nehrubě šetrnější byli souvěcí letopis-
cové. „Vadil pány s rytířstvem, a opět města s pány i s
rytířstvem,“ napsal jeden z nich; „zhoubcům, šibalům, zlodě-
jům a škůdcům zemským byl přítel proti městům. Nálezy a
práva svá velebil, potupuje slavné krále prvnější, a jakás
divná práva vymýšleje skoro o každém sněmu, vždy jináč a
jináč. K králi mluvil jako k sobě rovnému, a ledacos mluvil
i činil, jakoby byl králem. Jakékoli nevole vznikly v zemi,
on toho příčina byl i počátek“. (St. 1. 322). A předce nepod-
jatý historik k úsudkům takovým z prosta přistoupiti nemůže.
Třebať uvážiti všecken tehdejší stav věcí a osob, a pak teprv
souditi, nebyl-li pravdivý výrok, jejž Rendl sám o sobě 1513
v Tatě před králem učinil, že JMsti poctivěji sloužil, nežli
všickni jeho odpůrcové. Králi Vladislavovi opravdu byl oddán,
a vrtkost jeho politiky na mnoze vysvětluje se tím, že se
upřímně ujímal slabého toho panovníka a prospěchy jeho bez-
ohledně hájil, tím pak postoupně všecky tři stavy na sebe
rozdráždil. Měrou bezpečnou jeho činnosti jest dlouholeté přá-
telství s šlechtným pánem Vilémem z Pernšteina, ale rovněž
také přetržení svazkův těchto. Velkou jeho vadou, zdá se,
bylo pravotaření. Tím vysvětlují se slova, jež Ladslav z
Šternberka 5. bř. 1508 o něm psal Vilémovi z Pernšteina:
„A pana Rendle sem s sebú také pryč (z Prahy) vzal, aby
vždy nic nepřišlo mezi lidmi, což by k ruoznici slúžilo“ (Arch.
Č. VI. 368). Na stará kolena zachutnal sobě v jmění, a péče

176

Řepanský.

o ně svedla jej ke skutkům, které se nezcela shodují s bez-
ůhonnou nezištností dávnější (Srov. Pal. Děj. V. 1, 368 a V.
2, 384). Synové jeho, Jan, Albrecht, Vilém a Mikuláš 1525
statky otcovské prodali Jaroslavovi z Šellenberka (Pam.
1859, 260).

Zřízení zemská léta božího 1500. V Pr. 1500 (III. 296, Hanka č 42).
Nově vydána pěcí Fr. Palackého v V. sv. Arch. Č. 1862 (též o sobě).

Řepanský Martin, syn rychtáře Wolfa chocenského,
1585 stal se bakalářem (LD. II. 447), načež se co lékař usadil
ve Vysokém Mýtě. Zde počátkem června 1586 za manželku
pojal zámožnou vdovu. Zemřel nepochybně v moru 1599.

1. Knižka o potupě světa. 1587 (IV. 1838).

2. Krátký spis o neplodnosti manželské. Asi 1587 (IV. 693, Klič II. 326).

3. Knižka o moru. 1599 (IV. 900. Klič II. 333).

Řepanský Zigmund, muž rodu vládyckého, usedlého u Žatce. L. 1418 hlásati se jal pikhartskou náuku, to jest, že v svátosti oltářní chleb a vino nejsou než pouhá znamení těla a krve Kristovy. Náuku tuto, dle svědectví Chelčického, proti mistrům pražským zastával českými traktáty, jež dílem spo-lečně s Húskou psal. Mezi obcí lidu a nižší šlechtou v Ža-tecku, v Plzensku a v Praze mnoho sobě získal přivržencův. Ku konci však sám se vrátil k učení kališnickému, vyznav, že zaveden byl kněžími táborskými (Pal. III.n. 1, 13).

Řešátko Tomáš Soběslavský usadil se v Sušici, kdež
drahně let působil co spoluradní a vynikající člen sboru lite-
rátského. Mnohonásob zanášel se literaturou; zvláště mnoho
překládal z němčiny, či, jak Jan Rosin s narážkou na jméno
jeho o něm napsal, drahně spisů německých řešetem českým
přesíval. Četné práce jeho tištěny, velká nicméně část zůstala
rukopisem. Zemřel v Sušici 4. ledna 1602. Přibuzný mu kn.
Jan Musophilus Soběslavský na jméno jeho dvě složil písně,
o dobrém a o zlém svědomí (č. 116 a 117 kancionálu).

1. Jana Mathesia Oeconomia de matrimonio, t. j. Správa duchovní o stavu manželském. V Pr. 1574 (IV. 485, Klíč 153).

2. Krištofa Fischera Postilla dítek, naučení na evangelia nedělní a svá-
teční. V Pr. 1758, 1589, 1601 a 1617 (IV. 737).

3. Nové léto, přeloženo z němčiny. V Pr. 1581 a 1582, vydáno od Mr. Jana Rosacia (IV. 1829, Klíč 85).

4. Písně o smrti a smrtedlnosti. V Pr. 1607 a 1615 (IV. 122 a 139).

Rešel.

177

5. Kancionál coloročení. V Pr. 1610 (IV. 122). Vydán od Jiříka Závéty. Peněžitou k tomu pomoc učinil Jiri Račín z Račína a na Čejkovicích. Za postoupení rukopisu Závéta literátum susickým zavázal se dáti jedno sto výtiskův.

6. Písné na spůsob katechismu. V Pr. 1610 (Kleych). Nepochybně týž spis jako: Summa učení křesťanského (IV. 1288, Klíč II. 139).

7. Pád prvních rodičův, skládaní rýmované, jež Š. Partlic spolu s překladem latinským pod titulem „Adamus judicatus“ vydal v Pr. 1613 (IV. 161).

8. O dni soudném (IV. 1288, Klíč II. 139).

9. Rebrík Jakoba (ib.).

10. Netiš tény zůstaly. Písně na svátky, Žaltář a žalmově písně, Historie obojího zákona v zpěvy uvedené, Loci communes, a jiných prý mnoho spisův a zpěvův „vše s hojnými výklady, i také příkladným a mnohonásobným našečením.“ Nebylo prý k tomu patronův a fedrovníkův.

## Rešel (Reschelius) Tomáš z Jindřichova Hradce, odkudž se psal i T. Hradeckým. Byl kněz katolický i drahně let držel faru v Jarošově či Jerošově nedaleko rodiště svého. Literární syou činnost počal, jakož se velice podobá, 1549 překladem kázaní Michala biskupa sidonienského, suffragána v Mohuči. V práci tu se uvázal k vyzvání Joachyma z Hradce, jenž i na vydání náklad vedl. Podobně i v jiná díla k pobudkám přátel se dával. Vídeňský biskup Nausea, vydav Postillu, k pánu známému v Čechách psaní častá činil, pobízeje, aby ji na češtinu vyložiti dal; ten pak psaní ta Rešelovi, jsa s ním v dobrém přátelství, ukazoval, až jej i přiměl k vyplnění žádosti Nauseovy. V přátelských svazích žil Rešel se Straněnským, jehož nazývá svým „dobrým a láskou spojeným přítelem“, a s Krištofem Hecyrem, učitelem na nově tehdá zřízené škole krumlovské, od něhož mu dán podnět k sepsání slovníka. Ale jen první díl sám vydal; druhý vyšel 1562 již po jeho smrti, jelikož jej vydavatel, kněhtiskař Günther, v předmluvě k Zikmundovi Heldtovi z Kementu nazývá mužem zbožné paměti (piae memoriae). Počátkem 1562 zajistě Rešel byl zemřel.

1. Michala biskupa sidonienského kázaní na velký čtvrtek o svátosti těla a krve Páně. Též druhé na den božího těla na říšském sněmu v Augšpurku učiněné l. 1548. V Pr. 1549 péčí Straněnského (IV. 1574).

2. Téhož kázaní patnáctero o přesvaté mši, v Augšpurku na říšském sněmu l. 1548 kázaná. V Prostějově 1549, v Olomouci 1567 péčí Straněnského (ib.).

3. Jesns Sirach, jinak knihy Ecclesiasticus. Překlad spisu Kašp. Huberina. V Pr. zjednáním Straněnského 1561, 1563, 1571, 1574, 1575, 1579, 1580, 1597, v Olom. 1563 s dřevořezy, dle monogrammův od normberského

Rukověť k děj. lit. č. II.

12

178

Řezník.

rytce Hanuše Springinsklee nebo Hanuše Schalda Böhma (IV. 1192 a 1496, Klíč 67 a 89). Ded. od Straněnského raddé městské v Jindře. Hradci.

4. Dictionarium latino-bohemicum et bohemico-latinum ex Petri Dasypodii dictionario concinnatum. V Olom. I. 1560, II. 1562 (IV. 34.). Ded. I. Vilémovi z Rožemberka. II. Zikm. Heidtovi z Kementu.

5. Kázaní křesfanská s krátkými výklady Fridricha biskupa videnského na evangelia píes celý rok. V Pr. 1561 pěći Straněnského a ded. Joachymovi z Hradce. Druhé vydání Petrlovo v Pr. 1574; třetí spůsobeno od arcibiskupa Ant. Brusa v Pr. 1578 i ded. Adamovi z Hradce (IV. 1585).

6. Katechismus víry, učení a vyznání sv. starých učiteluov a mučedlníkuov. V Olom. 1562 pěći Straněnského (IV. 1273).

7. O nekřesfanském a hrozném láni, rouhání, Bohem zlořečení, hromování a klnutí věrně a dobrým úmyslem sepsané napomenutí a výstraha. Překlad spisu Ondřeje Muscula. V Pr. 1562 (IV. 1814, Klíč 153).

Řezník Václav, obyčejně kněz Václav zvaný, 1526 dostal se na faru do Litomyšle i vstoupil v bližší styky s Habrovanskými. Chopiv prý se učení jejich, jal se kázati „proti processím, službám kostelním i oběti oltářni“ (Dial.), i usiloval o to, aby se Bratři spojili s jednotou Jana Dubčanského. Bratři litomyšlští, jejichž zbor od 1532 spravován od Augusty, na oko dali se s ním v jednání, nastrojivše k tomu soukenika jménem Kašpara. Ten s kn. Václavem 1532 v dopisy se dal. Jasně jest, že listy Kašparovy nebyly dílo „počátečního Bratra,“ jakýmž se odsilatel jich nazýval, nébrž že za tím vězel sám Augusta. Kn. Václav ve sporu tom podlehl, a což horšiho, před světem aspoň přemožena se spatřoval od prostého laika. Pro hanbu nemohl v Litomyšli déle vytrvati, i odebral se do Skutče; ale případ ten v srdci mu zůstavil osten neumorný, a Bratři nemýlili se, odvozujice odtud jeho na ně hněv, pro nějž by prý jim rád byl „zazpíval zlou píseň“ (ib.). Ze Skutče asi 1538 povolán na děkauství k vysokému kostelu do Kutné Hory. Mezitím si získal přízeň Jana z Pernšteina, jenž se touž dobou stavěl v čelo hnutí luteranského. Spolu s Češkou, Mystopolem a Mitmánkem náležel mezi „miláčky a přední raddu duchovní“ páně Janovu (Červ. hist. 219), i živě účastnil se boje, kterýž se z táboru luteranského začal proti Bratřím. L. 1540 vydal Augusta spis svůj O závazcích a brzo potom Zrcadlo. Proti oběma kn. Václav vydal polemická sepsání. „Chtěl sem s tou rotou a sektou,“ tak sám o tom vypravuje, „pokoje užívati, pro to, neb je tak pyšné býti znám, že žádnému žádného nedostatku a výstupku při své rotě ani ukázati ani opraviti.

Řezník.

179

nedadi. Kdyžby nékdo chtěl jim písmy sv. jich nedostatky a výstupky ukázati, jako pan Jan Dubćanský, tehdy věčným a krvavým nepřátelstvím vždycky budou se odplacovati“ (Mart. Obr. 151). Bratři ovšem v jeho napravování nespatřovali nežli snahu snižovací; „bluduje, prý, nás a kaceřuje, Krista i církve sv. odsuzuje, za rotníky, sektáře, zatracence pokládá“ (Dial.). Augusta odpověděl mu 1542 uveřejněním korrespondence jeho s Kašparem Soukenikem. Mnohem jízlivější bylo ozvání, jež ve shodě s Br. Michalcem 1543 vydal Br. Adam Šturm pod titulem: Dialog dvou formanů, Peterky s Valouchem. „Já tomu Václavovi, u víře změtenci“, psal Šturm živým spůsobem svým, „nemohu se nadiviti, odkud to v jeho šílenou hlavu přišlo, aby on směl se věrou a církvi bezpečiti, a tady k svodu mnohým sloužiti? Zdali, mne-dle, pod věrou víry nevyvrácí? Kristem od Krista nesvádí? Svátostí Kristových nelehčí, nepotupuje? Církvi domnělou a falešnou od pravé v částce její neodvodi? A není-liž to dravý vlk pod rouchem ovčím, ukaž na jiného! Měhoděk pánům Horníkům takového správce a děkana! Mělit by mu na službu opraviti, že tak dobře víře Antikristově vyučuje. A přitom motá se sem i tam co nepeřený kluk, jednak k služebnostem nakloňuje, však aby je leckdes od leckohos přijímal; jednak aby bez nich Bohu se dověřil, ukazujíc na lotra na kříži; jednak zase radi, aby porůznu kdesi dobré shledával.“ I zevnější postavy a spůsobu života kn. Václava neušetřeno. „Ledva, prý, pro tlustost chodi, a nekvasí než — každý den.“ Ba i jinéna mu Šturm přimýšlel, nazývaje jej hned Václ. Vrtochem, hned V. Desátníkem (decanus!). Nebylo divu, že se útokem takovým nemálo rozjitřil nejen děkan, než i ochrance jeho. Pan Jan se Br. Michalci odemstil, kázav jej v Prostějově uvěziti, sám pak Václav více neodpovídal. Nastalyť mu mezitím spory s protivníky, kteříž nad Bratři byli mocnější. Sotva se usadil v Hoře, počal v kázání svá vtrušovati učení rázu luterského, což pod očima tak přísného vládaře, jako tehdá byl mincmistr Albrecht z Guttenšteina, bez pokárání minouti nemohlo. Zanedlouho došel rozkaz královský, kterým děkanovi kázati zapovězíno. Marně se ho ujímali Horníci, marně konsistoř podobojí psala Albrechtovi, aby on děkanu o to pokoj dal. Mincmistr 1540, když kn. Václav přes zákaz předce kázal, znova věc přímo na krále podal. Dne

12*

180

Řezník.

26. ledna 1541 stál děkan před konsistoří, žádaje za opatření, jelikoz žádného prý neporádu neučinil, a páni Horníci že sou přitom byli (Bor. I. 163). Když pak Mystopol hlavního úsili o uznání směru luterského se odvážil, na kn. Václavovi ovšem měl věrného spojence. Tento ve smyslu jeho jmenovité mluvil na sjezdu, konec dubna 1543 v kolleji Karlové odbývaném. Kdežto však Mystopol barvu pak změnil, kn. Václav s dráhy nastoupené strhnouti se nedal, a učinil-li okamžité ústupky, však brzo zase ve starou povahu svou vpadal. I s okolním knéžstvem sporů mu nescházelo. L. 1545 pro jakés prý nařknutí rovnal se s farářem chotusickým. Hlubší byla nevole jeho s kouřimským děkanem, kn. Bartoškem Dvorským, tuhým starontrakvistou a věrným spojencem kn. Pavla Bydžovského. Bydžovský jej 1549 obžaloval u konsistoře podoboji, že by některé řády církevní proti starobylé zvyklosti a pořádku měniti měl. Dotýkalo se to nepochybně vystavování nejsv. svátosti. Kn. Václav, stoje následkem toho na počátku září před konsistoří, nemohl toho upříti, ale pomáhal si obtáčkou, že prý se „chce“ držeti podle artikulův, ježto 1530 od knéžstva podobojiho byly přijaty (ib. 196 a 250). O sněmě, kterýž v prosinci 1549 k vůli porovnání náboženskému do Prahy byl svolán, postavil se kn. Václav proti samému Mystopolovi. Když vétšina kněžstva v kolleji Karlově k 12 artikulům Mystopolovým přistoupila, ozval se on proti ním s Matějem Lounským a Jakubem Kamenickým, děkany v Nimburce a Žateci, a s jinými několika. K úsilovným přímluvám Mystopolovým dali se odpůrci sice pohnouti k povolnosti, ale bylo to jen na oko. Na sněmě samém kn. Václav nastrojil kn. Matouše Hradeckého, aby při artikuli o transsubstanciaci ohlásil, že se s ním neshoduje. Toť bylo heslo, na které se i Václav a s ním jiných 20 kněží zjevně odtrhli od Mystopola a přidali k stavům podobojím. Tim rozraženo celé jednání. Výsledek tento zvýšil nejen odvahu Václavovu, ale i také Mystopolovu naň nevrlost, že se od té doby vespolek drážditi nepřestali. Kn. Václav hlavní měl oporu v zvláštní konsistoři, která od biskupa Filipa Sisdonského v Kutné Hoře se držela (Lumír 1862). Hned 1550 udělal a o své ujmě vydal katechismus a podle něho lid v kostele učil (Bor. I. 287). Opletky, které z toho nastávaly, přetrženy smrti Václavovou 1552 (Lumír 1862. 113).

z Říčan.

181

1. Listové a psaní kn. Václava, pana děkana nyní na Horách Kutnách a Kašpara Saukeníka, kterážto tehdy (1532) se mezi nimi zběhla, když byl farářem v Litomyšli. V Litomyšli 1542 (IV. 1239).

2. Knížka proti Zreadlu kněžskému 1542 (IV. 1233). Rozdělena na osm artikulův. Proti tomu Dialog Šturmův.

3. Spis proti falešnému užívání písem o závazcích. 1542.

O dvou těchto knížkách, č. 2. a 3., výslovně se zmiňuje a tituly jich uvozuje Br. Červenka (hišt. 217). Spis č. 3. jest ona druhá odpověď Augustová, o níž Martinius zprávu dává (Obr. 134), tvrdé, že kn. Václav odpovídal Augustovi „jednou i po druhé“.

4. Katechismus. 1550 (Bor. I. 257).

### Rhakopoeus Martin Kašpar z Vodňan stal se 1605 bakalářem, 1608 mistrem svob. um. (ČČM. 1848. I.). Od podzimku 1605 vedle Campana byl kollegou na škole sv. Jindřicha v Praze, od jara 1606 rektorem v Táboře (ib. 1845). Z Tábora tuším dostal se do Slaného; aspoň raddě slanské k novému roku 1606 připsal „Apophoreta“ (Dlabač 45). L. 1612 učil v Třebíči.

Narození Messiáše v přirození božském a lidském v jedné osobě z neposkvrněné panny. Bez m. a r., okolo 1620 (IV. 1447).

### Rhakotomus z Greifenberka Viktorin z Vodňan 1597 učiteloval v Hradci Králové, kdež měl nesnáze se dvěma synky městskými, kteříž se na něm dopustili jakých si výtržností (Švenda Ž. Obr. V. 18). L. 1599 vydal elegii latinskou nad Dětlebem Kocem z Dobrše „Planctus Bohemiae“ (Dlabač 66). L. 1600—3 nalezáme jej měštanem v Sušici. Později osadil se v Praze, i byl přijat v erbovní strýcovství od pražských rodin Šturmův a Zbytkův z Greifenberka, což 1612 od Campana oslaveno básní, latině i řecky sepsanou, a od Jiříka Galli gratulací latinskou (ib. 47).

Historia o umučení. Historia passionis in versibus. Český a latině (Příd. 125, Klíč 159 a 160).

### Rhasesovo ranné lékařství viz Křišťan.

z Říčan a na Hořovicích Václav, syn Mikuláše z Ř. a Mariany z Talmberka, po smrti bratra Jana 1569 zdědil Hořovice, sňatkem pak s Salomenou z Talmberka dosáhl statku Mnichu. Od 1592 zastával úřad dvorského sudi i zemřel na štědrý den 1596, načež na nový rok 1597 v smrti jej následovala manželka, tak že oba v jednom hrobě jedné hodiny byli pochováni. Pan Václav, jak vypravuje Jan Rosacius Hořovský, „na knihy dobré a hodné náklad vedl, na zámku hořovském librář hojnými knihami naplnil, a podle nich na

182

Ridel.

knihy některé zákona božího v spisování výkladův aneb vý-
světlování pobožných svou rozkoš a kratochvil míval, literní
umění fedroval a na mládence školní z důchodův svých jisté
vyživení nařídil. " Dve léta před svou smrti v sklípku pohřebním
v Hořovicích vlastní rukou napsal značně velkou báseň.

Báseň ta otištěna v předmluvě Rosaciově na II. díl Výkladův Slova-
ciových v Pr. 1620.

Ridel či Ridelius z Nayenberka Mikuláš, potomek patrické rodiny pražské, a přivrženec učení Lutherova. L. 1588 přijat za souseda novoměstského, kdež pozemky držel ve čtvrti u sv. Jindřicha. Byl prokuratorem při vyšších soudech. L. 1601 zastupoval Zikmunda z Dietrichšteina proti Karlovi z Žerotina; leč, shledav nenáležitost pře, z dalšího jí zastávání se vyvětil (Pam. 1873, 688). L. 1607 v lednu šňatek slavil a škola u sv. Jiljí tomu na památku vydala „Epithalamica carmina.“ Leč již 1609 zemřel.

Sedmero kázaní o životu véčném od Lukáše Pollia (kazatele A. V. vra-
tislavského, zemřelého 1583). Z něm. přel. V Pr. 1604 (IV. 1606 a 1618).

Rietmüller Matouš, kněz katolický, 1677 v Trnavě vydal „konfessí katolickou“ (Sl. Pohl. I. 2).

Rivulus Jan z Žlutice, 1600 farář ve Zvoleňovsi.

Knížka potěšitedlná v nemoci a při smrti. 1600 (IV. 1865).

Robertus a Sta Ludmila, karmelitán, 1730 v Pr. vy-
dal spisek o sv. Janu N. (V. 962).

Robík Jan, kanovník ostřihomský počátkem XVIII. věku.

Vyložení o užitku a potrebě katechismusa. V Trnavě 1702 (Sl. Pohl. I. 2.)

Rodovský z Hustiřan Bavor, syn Jana R. a Anny
Šellendorfské z Harnšperka, nar. 1526 i vzdělán mimo školy.
Zabral se do alchymie, kteráž pohltila jmění jeho. Statek Ra-
dostov, na nějž se přiženii, 1576 pro dluhy prodati musil. Ně-
kolik let předtím byl se seznámil s Vilémem z Rožmberka,
kterýž jej v alchymických pokusích podporoval (Březan 225).
Jemu k libosti 1574 staročeský text Tajností Aristotelových ob-
novil čili, jak on dí, „z charvatské řeči na český jazyk uvedl.“
Charvatštinou zajisté on i někteří vrstevníci jeho rozuměli
jazyk dávních Čechův, jelikož tito dle Dalimila přišli z země,
„jiejž Charvaty jest imé“. I Rudolfovi II. Bavor dobře byl
znám a snad i v laboratorium jeho pracoval. L. 1578 pře-

Rob.

183

býval na Poříči v Praze. Později spolu s Paprockým nalezl
útulek u Zbyňka Zajice na Budyni, u něhož zemřel 1592.

1. Řeči starých filosofův, spis alchymický. Rkp. v Č. Mus. asi 1572
(IV. 681 a 852).

2. Secreta Aristotelis. Kniha lidskeych ctností a mnoheych naučení, kte-
rak se králové, knížata i páni v svém panování opatrovati atd. Z charvatské
řeči na č. j. uvedena 1574. Rkp. univ. bibl. pražské (IV. 278). Ded. Vilé-
movi z Rožmberka. Výňatky v Hanušově MVýboru.

3. Užitečná propovědění a potřebná naučení, v spušobu rytmuov slo-
žená, kterak se jeden každý člověk podle svého povolání chovati má. Z
charvatské řeči. V témž rkp.

4. Krátké sepsání o divné světlosti jedné hvězdy z hvězd, jenž slovou fixae. V Pr. 1574 (IV. 758 a 763).

5. O požehnaném kameni filosofském hraběte z Marka a z Tervic. L.
1578. Rkp. v Č. Museum (Sl. N. VII.).

6. Nové praktiky dvě 1570—1600 a 1580—1588 od Ursina Plavenského.
V Pr. 1580 (IV. 763, ČČM. 1862, 302). Ded. purkrabí karlšteinskému, Ja-
novi Vchynskému z Vchynic a na Lžovanech.

7. Kuchařství, t. j. knížka o rozličných krmích, kterak se užitečné s
chutí strojiti mají, jakožto zvěřina, ptáci, ryby a jiné mnohé krmé. V Pr.
1591 (IV. 874). Ded. Kateřině roz. Přepické z Lichumburka. vdové po Vi-
lémovi st. Malovcovi na Kolodějich. Srov. Světozor Sl. N. 1859. Po druhé
v Olomouci v Hirnle b. r. pod nadpisem: Kniha kuchmisterská a kuchařská
(D'Elvert Beitr. 73).

8. Život Alexandra Velkého a některé věci z Plutarcha. Ztracen (IV. 273).

Br. Roh Jan, lat. Cornu, něm. Horn, rodem z Do-
mažlic, učeného vzdělání nedosáhl, zato vlastní péči a na ško-
lách bratrských dostatečně se vycvičil v latině. Znal důkladně
i německy, a mnoho toho jazyku kněh čital (ČČM. 1843, 192).
V druhém desetileti XVI. věku žil v Turnově, kdež tuším
vstoupil v užši přízeň s Bavoryňským, ano snad jej provázel
i do Wittemberka. Na kněžství zřízen 1518 v Brandýse
nad Orlicí, načež některou dobu spravoval zbor v Bělé (Pam.
1864, 147). Že byl „dobrý Němec“ a ve Wittemberku po-
vědom, užíván býval v poselství k Lutherovi. Poprvé jej tam
vypravil Br. Lukáš 1522. Luther netajil k Br. Rohovi ne-
shodnost svou s některými kusy učení bratrského, a brzo potom
vydal i zvláštní psaní o tom, co se mu u Bratři vidělo za
pravé a co v pohybnosti, kteréžto hned potom překladem ne-
pochybně Rohovým vydáno v Litomyšli. V městě tom Br. Roh
měl tehdá sídlo své spolu s Krasonickým. Tam se k nim
dvěma utekli tři klášterníci, pro luteranství ze Slezka vypu-
zení, Michel Weysz, Jan Mnich a Jan Čižek (Bl. hist. 122).

184

Roh.

Druhou do Wittemberka cestu vykonal Br. Roh 1524 společně již s Weyszem. Dáno jim za úkol, aby se dokonale seznámili s stavem mravnosti a praktické zbožnosti u stoupencův Luthe-
rových. Setkali se i s reformatorem samým, ale nezvedlo se jim, aby vzešlý mezi ním a Br. Lukášem rozdvoj ulahodili.
L. 1529 na synodě brandýské Br. Roh povolán k biskupství,
ale Br. Škoda jej, ač nejvíce naň hlasův připadlo, postavil ne
na druhé, nébrž na čtvrté místo (Meč 149). Zanedlouho však
uprázdněna Br. Rohovi příslušná mu přednost. Br. Roh od
mladších let více, než Br. Lukášovi bylo po mysli, lnul k
k náuce Lutherově, kteráž tehdá vůbec vábnou novotou i vý-
mluvnosti zastavatelův svých „slavně před očima mnohých se
stkvěla“, tak že se i Bratřím nejedněm „mimo Jednotu a učení
její světlejší a dokonalejší býti zdála“ (Dekr. 164). Směr ten, od
Br. Lukáše byv přitlumován, po smrti jeho mocně se zmohl,
až pak 1532 vrcholu dostoupil, když se na synodě brandýské
odvážné mladší straně podařilo zmocniti se vlády v Jednotě.
Br. Škoda, jsa již stařec u vysokých letech, nemohl obecnému
proudu odolati a přednost svou i úřad sudího odevzdal Rohovi
(Meč 148), vedle něhož na biskupská místa zasedli B. Bavo-
ryňský, Vít Michalec a Jan Augusta. V témž duchu doplněna
i úzká radda. I osoby z stavu panského, ježto se 1530 zjevně
k Jednotě přihlásily, touž drahou postupovati se jaly. Kunrát
Krajíř vybídnul Starší, aby vypracovali apologii učení svého,
kterážby Jiřímu markrabí brandenburskému podána býti mohla.
Práce ta vzložena na Br. Roha. České jeho sepsání přeloženo
od Weysze do němčiny a překlad pokoutně vydán v Zürichu.
S čímž když Starší spokojeni býti nemohli, učiněn pod do-
hledem Rohovým nový převod a skrze Michalce donešen do
Wittemberku, kdež Luther 1533 vytištění jeho pod zástitou
jména svého opatřil. Mezitím uzavřeli Starší, aby i kancionál
bratrský vydán byl německým jazykem a vzložili i to na
Weysze. Když pak Weysz 1534 zemřel, sám se Br. Roh
věci ujal a s předmluvou svou knihu vydal v Normberce
1535 pod titulem: Ein Gesangbuch der Brüder in Behem und
Merhern die man aus hasz und neyd Pikharden, Waldenser
nennet (ČČM. 1862, 96). Téhož roku nastala nesnázka o opě-
tování křtu, kteréž konečně z Jednoty odstraněno. Nejurputněji
se staré náuky ujímal Br. Valenta, správce zboru v Holešově,

Roh.

185

podporován jsa od pánův Holešovského a Kurovského. Z toho
pošlo dosti živé dopisováni mezi výtržníky těmi a Br. Rohem
(Bl. hist. 207), až se spor dilem odstoupením některých od
Jednoty, dilem poddáním jiných urovnal. Mezi zaměstnáním
takovým obíral se Br. Roh korrigováním kancionálu, ruko-
pisně po Br. Lukáši pozůstalého, až redakce jeho 1541 tiskem
vydána. Rok předtím vypíven Br. Červenka do Strassburka.
Správci tamni cirkve reformátské, Mart. Bucerovi, po něm
vzkázáno, kterak se Bratři ve spisích jeho kochaji, jmenovité
pak že si přejí povolení jeho k českému překladu spisu jeho
německého o pěcí pastýřské (Quellen 59). I v skutku se jej
překládati jali. Br. Roh hlavni měl v tom účastenství, upra-
viv konečné i celý text a zpořídiv jej k vytisťení (Blah. Gr.
283 a 352). Při slavném řízení kněžstva o synodé boleslavské
1540 celou slavnost Br. Roh pořádal, kdežto Augusta kázal a
Michalec ordinoval (Blah. hist. 211). Bočeni do luteranstva po-
nenáhlu v Jednoté působilo odpor, kterýž čím dále tím určitěji
se projevoval. L. 1546 z zapomenuti vynešena Br. Lukášova
kniha zpráv kněžských a tím konečný obrat proveden. Obecné
se rozešlo poznání, že se Jednota dostala na scestí. První,
jenž na synodé boleslavské 1546 to vyslovil, byl Br. Roh. Dlouhou
řeči přiznal se k pomyčlení svému. Překážel prý sobě knihami
německými, ačkoli příčinou jich jasněji a lépe poznal věci
bratrských. Nikde prý u všech učitelů jiných jednot, co jest
jich kdy přeběhl a ohledal, nenalezl tak celého a gruntovního
učení jako v Jednotě. To vyloživ, s pláčem pokání činil
(Dekr. 164). I Augusta a ostatní následovali šlepějí jeho. Leč
Br. Roh obratu toho dlouho nepřečkal. Zdraví jeho odedávna
bylo vrátké, a s věkem ovšem i choroba rostla. Za posledního
půldruhého léta v službě u něho byl Br. Jan Kalef, jehož se
nejednou naproti Augustovi ujímal. Kalef ho i k smrti dohlídal.
Br. Roh asi hodinu ještě před smrti vynášel soud o tom, jak
se moci duše z člověka pomalu ukrádaji a hasnou, tak jako
prý svíčka dohořívá. Skonal 11. února 1547 v Boleslavi, kdež
od 1529 sídlo své měl, i pochován tam na obecném hřbitově.
Kázaní pohřební nad ním učinil Br. Jan Černý (Fiedler 233).
Br. Roh, jejž Kalef nazývá mužem právě čadským, velmi váž-
ným a soudným, byl jedním z předních správcův a ustavi-
telův Jednoty. Autorita, kterou měl u věcech náboženských,

186

Roháč.

drahně let jej přežila; výroky a úsudky jeho dlouho po něm od synod co rozhodné citovány (Dekr. 169, 223, 236). Přitom byl znamenitý znatel jazyka českého. Blahoslav nazývá jej mužem velikým, kterýž sobě rovného v českém jazyku a do-konalé známosti jeho za svého věku neměl (Gram. XIX.), ač prý, jako Livius po patavicku, v řeči zatrhal po domažlicku (Fiedler 233). Zanášel se Br. Roh i skoumáním mluvnickým a něco o tom i sepsal. Nejvíce mistrství své ukazoval v kor-rigování kněh českých. V tom nemálo působil i na neustup-ného sic Augustu, kterýž opravčímu péru jeho bezodmluvně se i podroboval (Gr. 290). Životopis jeho strojil se psáti Bla-hoslav, ač se posud neudálo, vynésti jej na jevo (Fiedler 233).

1. Spis M. Luthera, v němž ukazuje, co se mu při Bratřích zdá za pravé a pochybné, a to z příčiny Otázek dětinských. V Litomyšli 1523 (III. 792. H. 147).

2. Psaní o Novokřtěncích, jež 1528 společně s Krasonickým učinil k Br. Matouši Streyci do Dačic (Bl. hist. 202).

3. „Apologie bratrská veliká“ 1532. Tištěna pod titulem: „Vydání počtu z víry“ na Karmelu 1532 (IV. 1218) a pod titulem: „Počtu vydání z učení a náboženství při víře“ v Litomyšli 1536 (IV. 1222). Něm. překlad 1532 v Zürichu, 1533 ve Wittemberku; latinsky (od Bur. Sobka) 1538 též ve Wit-temberku.

4. Psaní Br. Roha a Wolfa čeládce bratrské, kteráž byla v Přerově, jak by měli v svém povolání hodně choditi a k svým povinnostem hodně státi. 1536 (Blah. hist. 209).

5. Písně chval božských. Písně duchovní evangelistské znovu přehléd-nuté, zpravené a shromážděné, i také mnohé v nově složené z gruntu a zá-kladu písem sv. atd. Jan Roh s pomocníky svými. V Pr. 1541 (III. 48).

6. Překlad spisu Bucerova o péči pastýřské. Že tištěn byl, svědčí Bla-hoslav (Gr. 283), že po 1540, viděti z listu Starších k Bucerovi (Quellen 59).

7. Píseň: „Otče náš, jenž jsi na nebesích“ v kanc. 1541 a 1561. Druhá „Bože věkův všemohoucí“ jen od Roha korrigována (Blah. de cant.).

8. Sepsání o věcech mluvnických, jež Blahoslav do Gram. vložil (13—19 a 22).

Roháč Jan, Turčan z Jasenovic, syn rektora školy březenské, žil okolo polovice XVII. věku.

Píseň jedna prý v Citbače.

Rohn Jan Karel z Liberce, nar. 1711, studovav v Jičíně a v Praze, 1735 vstoupil do řehole bílých křížovníkův s červeným srdcem i všechen svůj život ztrávil v klášteře pražském, zastávaje v něm rozličné úřady a bavě se spisovatelstvím. Juenovité pracoval v oboru jazykovědy a církevní dějepravy české. Zemřel 28. list. 1779 (Ryb.).

Rokycana.

187

1. Diarium o obležení města Prahy 1757. V Pr. 1758 (V. 296). Přidány dvě básně.

2. Nomenclator, t. j. jmenovatel neb rozličných jmen jak v české a latinské tak i v německé řeči oznamiteln. Čtyry díly. V Pr. 1764—8 (V. 68).

3. Analecta grammatico-historica idiomatici triplici, bohemico, latino et germanico, adaptata. Dva díly. Rkp. v un. bibl. pražské (V. 69).

Rokos Václav Michal, mistr svob. unění a doktor sv. písma, kaplanovav u sv. Vojtěcha, 1791 stal se farářem u Matky boží sněžné a rok potom u Týna v Praze. Zemřel 24. září 1814.

1. Zpráva o večeři Páně. V Pr. 1784 (III. 1770).

2. Důkaz, že kazatelé A. a H. V. nejsou kněží. V Pr. 1785 (VI. 1782). Ded. Ant. Dan. Dvořákovi, faráři u sv. Vojtěcha. Proti tomu Stach pod jménem Petra Záchodského ze Šlevízu (VI. 1105 a 1787).

3. Několik kázaní 1785—90 (VI. 1993—1996).

z Rokycan Jan, vůbec Rokycan neb Rokycana zvaný, nar. 1397, syn kováře chudého na předměstí rokycanském, v Praze 1415 stal se bakalářem (LD. I. 436). V rozjitřené oné době zcela přilnul k Mr. Jakoubkovi, jehož se věrným stal následovníkem. Veřejně jméno jeho nejprvé jmenováno 1418, když spolu s jinými obeslán před sbor kostnický „co jeden z náčelníkův sekty Husovy“. V piklích, kteréž vedly ke stětí Jana z Želiva 1422 tou měrou byl narčen, že spolu s Jakoubkem musil uteci z Prahy (St. 1. 51). L. 1423 shledáváme jej co účastníka v hádaní na Konopišti (Proch. Misc. 269). Příštího na to roku dostalo se mu skvělé příležitosti osvědčiti výmluvnost svou. Žižka, rozkacen nad Prahou, jakožto prý hlavní závadou zákona božího, přitrl k Libni i chystal se město vyvrátiti, aby kámen nezůstal na kamení. Tu k němu vypraveno poselství. Rokycana, ač z poslův nejmladší, tak dovedl dojmouti strašného vůdce, že, pustiv hněv, s Pražany se smířil. Od té doby neustala moc Rokycanova růsti. L. 1426 stal se kazatelem a brzo potom farářem u Týna. Když Korybut, spoléhaje se na zdánlivou převahu strany Přibramovy, začal jednati s Římem, opět jal se Jakoubek s Rokycanou snovati pikle (Výb. II. 311). Na zelený čtvrtek 1427 dozrál úmysl ve škutek. Kníže i spojení s ním místři Přibram, Prokop z Plzně a Mladenovic, byli jati a odstraněním z Prahy učiněni neškodnými. Když pak stoupenci Korybutovi na podzim, vtrhše na Staré Město, od vystřežených měšťanův branně byli zaskočeni, tu prostřed

188

Rokycana.

vražedlné vřavy, oblečen jsa k vůli poznání v komži, objevil
se Rokycana i jal se zaskočence chrániti a pod záštitou bílého
roucha svého odváděti z bojiště (St. l. 73). Před koncem roku
hádal se na Žebráce s Mr. Šinonem z Tisňova. L. 1428 vzlo-
žena na Rokycanu správa kněžstva staroměstského a 1429 jej
arcibiskup Konrád z Wechty učinil generálním vikářem. Tehdá
u Rokycany počaly působiti úvahy chladnější. Ukazoval se
ochotným k císaři Zigmundovi, nebránil návratu vypovězených
1427 mistrův, ano přistoupil i na veřejné Příbramovo s Mr.
Paynem hádaní, sám sedný přejav úřad rozsudiho. Hlavní
třínedělních rozprav výsledek byl, že se Rokycana s Václavem
z Drachova přidali k Příbramovu učení o transsubstanciaci,
přijavše za pravé, „že veškeren a celý Kristus jest v svátosti
vidomé svým bytem podstatným“ (Proch. Misc. 336). Krokem
tím se Rokycana konečně odtrhl od Táborův a značně se při-
blížil ku katolikům. Obrat ještě určitěji vynikl v dubnu 1431
při hádani s Tábory v kolleji Karlové. — L. 1428 zjednal si R.
mistrství v svob. uměních (LD. II. 8). Učinil to patrně proto,
aby si otevřel přístup na universitu i mohl tudiž užiti vlivu s
tím spojeného. Byv v skutku brzo potom, ač nevědomo, kte-
rého roku, vyvolen k rektorství, všemožně usiloval o to, aby
se mezi studentstvem zavedl přísnější řád. Nařízeno, aby kan-
didáti bakalářství úplně slyšeli čtení o knihách Aristotelových,
aby cvičení předpoledních se účastnili, zvláště pak aby pod
pokutou peněžnou i pod vyloučením z burs a z hodnosti aka-
demických pilně přítomni bývali při veřejných disputacích
(LD. I. 122). Až do 1465 dosti často připomíná se jméno
Rokycanovo mezi promotory. — Vrchol pak činnosti jeho ve-
řejné připadá v dobu koncilia basilejského. Vyjednávání s
tímto sborem církevním nejen upřímně schvaloval, alebrž sám
je co přední z kněží českých vedl, stále při tom hledé k tomu,
aby rozdíly, velikým hnutím husitským v národu českém
vzrostlé, ponenáhlu se vyrovnaly. Jak se měl k straně Pří-
bramově, již podotčeno. Sirotky v krátkém čase na své ná-
hledy převedl. Opravdové a trvalé závady byly jen s Tábory,
ale není pochyby, že by se opětovaným hádaním bylo poda-
řilo, mezi sebou je potrhati a výstřední jich učitele osamotiti.
Tak stály věci, když 1432 nastalo předchozí smlouvání s le-
gáty sborovými v Chebu. L. 1433 Rokycana s ostatními posly