Obsah prvního ročníku.

<table><thead><tr><th></th><th>Strana</th></tr></thead><tbody><tr><td>Památce Jungmannově. Od J. Gebaura</td><td>1—2</td></tr><tr><td>Provolání k paedagogům. Od V. Slavíka</td><td>3</td></tr></tbody></table>

Pojednání.

<table><tbody><tr><td>O původě a vývoji mluvy. Od J. Kvíčaly</td><td>4—17</td></tr><tr><td>Homerovy Odysseie zpěv VI. v překladě metrickém s úvahou o způsobě překládaní Homera. Od J. Niederle</td><td>18—30</td></tr><tr><td>Příspěvky mythologické. Od J. Kvíčaly</td><td>31—38</td></tr><tr><td>Dva pražské rukopisy. Od J. Kvíčaly</td><td>38—43</td></tr><tr><td>O příčinách proměn jazykových, zvláště slovanských. Od J. Gebaura</td><td>43—56</td></tr><tr><td>Příspěvky ku kritice a výkladu štokh. legendy o sv. Kateřině. Od Bohd. Jedličky</td><td>56—62</td></tr><tr><td>O některých překážkách vyučování na školách středních. Od V. Ot. Slavíka</td><td>62—69</td></tr><tr><td>Atrium, cavum aedium a peristylium. Od Fr. Velišského</td><td>81—97</td></tr><tr><td>O metaforických obrazech básnictví národního, zvláště slovanského. Od J. Gebaura</td><td>97—117</td></tr><tr><td>Rozhledy v oboru jazykozpytu. I. Od Ed. Novotného.</td><td>117—122</td></tr><tr><td>O některých překážkách vyučování na školách středních. (Dokončení). Od V. Slavíka</td><td>122—127</td></tr><tr><td>Paedagogicko-didaktická průprava kandidatův učitelství na školách středních. Od V. Slavíka</td><td>127—134</td></tr><tr><td>Troja. Od Fr. Velišského</td><td>161—214</td></tr><tr><td>K nauce o imperativu latinském. Od Fr. Ot. Novotného</td><td>215—221</td></tr><tr><td>Ukázka z překladu Euripidovy Medey od P. Durdíka</td><td>222—225</td></tr><tr><td>O metaforických obrazech básnictví národního, zvláště slovanského. (Dokončení.) Od J. Gebaura</td><td>225—252</td></tr><tr><td>Některé stránky jazyka štítenského. Od J. Gebaura</td><td>252—263</td></tr><tr><td>Rozhledy v oboru jazykozpytu, II. a III. Od Ed. Novotného</td><td>263—274</td></tr><tr><td>Slovo o vyučování jazyku materskému na školách středních. Od V. Slavíka</td><td>274—279</td></tr><tr><td>Nesnadnosti úřadu učitelského na školách středních. Od Fr. Ot. Novotného</td><td>279—280</td></tr></tbody></table>

Památce Jungmannově!

Jako řeka pod nohama Herakleitovýma, tak běží a valí se před našima očima proud života duševního.

Pozorovati a poznávati tento život duševní a jeho proudění jest úkolem věd humanitních v ušlechtilém tohoto jména smyslu, anebo dle pozdějšího pojmenování úkolem kulturní historie, anebo podlé pojmenování nejnovějšího úkolem vědy národopsychologické.

Filologie přijala na sebe velikou a veledůležitou část tohoto úkolu, — totiž pozorovati a poznávati jednak jazyk, jednak výplody umění slovního; podlé čehož dvě stránky má: jazykovědeckou a literární a podlé toho ovšem i dvojí úlohu.

Na jedné straně, jakožto jazykověda, má filologie způsobem porovnávacím a cestou historickou vystupovati až na samé temeno, kde duševní život od ostatní přírody znatelně se odlučuje a vlastním proudem téci počíná, pronikati skrze tmu nesčíslných věků k počátku a vzniku všech jazyků a osvětlovati pochodní svou podivuhodný počátek a původ řeči, jenž jest i počátek onoho proudu života duševního; má dále stopovati a objasňovati podivuhodný vývoj jazyka; a má v nálezech svých sebratí úhrnem všecky zákony, které se formální správnosti jazyka týkají. Touto poslední stránkou úlohy své hoví jazykověda také potřebám praktickým; na stránce první a druhé, vzhledem k původu řeči a vývoji jazyka, jest cíl práce její ideální, prostý všelikých ohledů na potřeby nebo prospěchy praktické. Nálezy její o původu řeči a vývoji jazyka jsou nálezy o prvotném životě duševním a jeho vzrůstání a se vzmáhání, jsou nálezy, jimiž jen kulturní historie, jen věda národopsychologická bohatne.

Na druhé straně, literaturou se zabývajíc, jest filologie nauka o umění slovním, jehožto plody pozoruje a posazuje vzhledem k formě jejich, vzhledem k obsahu a vzhledem k historickému vývoji. Vzhledem k formě ustanovuje aesthetická pravidla slovního umění; vzhledem k obsahu ukazuje, jaký v které době a u kterého národa býval názor života a jaké myšlénky ducha lidského zajímaly; vzhledem pak k vývoji historickému popisuje průběh vzdělanosti lidské, vykládá, čím která vrstva, který národ, které pokolení, který genius k obecnému ušlechtění a vzdělání lidstva přispěli. A tak tedy i na této straně filologie za cílem ideálním se ubírá.

1

2

Památce Jungmannově.

Při tomto idealním směru a cíli swém má filologie pod se-
bou pevnou půdu positivní, jazyky a literatury. Na pevné posi-
tivní půdě stojí a k výsostem ideálním se povznáší. Proto obzvláště
způsobilá jest k tomu, aby ducha lidského zajímala a šlechtila
a aby se jí pokolení lidské ob čas omlazovalo. Evropa institu-
cemi středověkými stýraná omládla studiemi jazyků a literatur
klassických a později opět studiemi jazyků a literatur národních;
umírající národnost českou k novému životu křísila před jinými
filologie; a omlazený život národa českoslovanského naplnil láskou
k sobě dva muže, Šafaříka a Jungmanna, kteří pak na poli filo-
logie jemu sloužili a v té službě se proslavivše co velikáni duševní
jméno české a slovanské věčně zdobiti budou.

Naproti takovým svědectvím nemůže nikdo o vznešeném a dů-
ležitém úkolu filologických nauk a prací býti v pochybnostech a
snižovati je pro jejich, prý, — neprospěšnost „praktickou“.

Všecky jazyky a všecky literatury jsou předmětem skoumání
filologických. Pole filologie jest tedy nepřehlédné, takřka neko-
nečné, pročež potřebí jest, děliti je na pole menší; a zejména
jest potřebí, jen jedno nebo několik málo menších polí si vybrati,
jestliže na nich nejen se procházeti a ohlížeti, ale také praco-
vati chceme. Tu pak dílem dle osobní náklonnosti volíváme, dí-
lem dle jiných pohnútek.

Časopis, jehož první ukázka tuto na světlo vychází, filologii
jest věnován; a sice především jistému oboru filologickému, z pří-
činy právě dotčené. Napřed a ze zásady není z něho žádné pole
filologické vyloučeno, ale filologie klassická a slovanská
obzvláště v něm se pěstovati má, ona pro svou důležitost kul-
turní, tato pak za tou příčinou, že náš jazyk český jest jazykem
slovanským.

Potřeba českého filologického časopisu cítila se zajisté ode
dávna, ale od myšlénky přistupuje se k skutku teprv nyní —
v roce, ve kterém jsme stoletou památku narození Jungmannova
slavili; a neposlední pohnútkou, aby zamýšlený odborný časopis
filologický vycházeti počal, bylo právě přání, aby se strany če-
ských filologů památka Jungmannova také nějakým plat-
ným činem ctěna a slavena byla. Jí tedy posvěcujeme toto dílo,
toho sobě žádajíce, aby bylo hodno posvěcenu býti veleduchu Jung-
mannovu.

Záviseti bude na činném účastenství našich kollegů,
v jaké míře dílo tuto započaté úkolu svému zadost učiní. Zvouce
tedy všecky do spolku, žádáme jich, aby nás podporovalí buď sa-
mostatnými původními pracemi, anebo úvahami o pracích cizích,
tak aby v časopise našem filolog klassický a slovanský o všem,
co v jeho oboru důležitého se vyskytuje, povědomosti nabyl.

J. G.

Provolání k pædagogům!

„Mládež dobře věsti a zvěsti, větší jest
sláva než Troje dobýti.“
Komenského Didaktika.

Nižší školství české, v němžto za posledních dob přičiněním uvědomělého učitelstva národního zavanul patrně jakýsi ruch osvěžující, má již své časopisy odborné, ve kterých uvažují se obzvláště předměty patřící v obor pædagogicko-didaktický škol oněch, jakož i rozličné tužby a přání kruhů příslušných; nad to pak konává učitelstvo toto ob čas sjezdy krajinské a zemské rokujíc o žádoucích opravách působnosti a postavení svého, ba. činnost jeho dopěla již tou měrou, že dorozuměvši se též s jiným učitelstvem slovanským v Rakousku pokusilo se letos s výsledkem dosti zdárným a svolání sjezdu pædagogů slovanských do Vídně, kde mimo jiné stalo se usnešení o vydávání obecného orgánu spolkového.

A jak asi počíná si u nás v oboru pædagogicko-didaktickém školství střední? — I zde jest — nehledě k otázkám přísně odborným — hojnost látky společné, pædagogické a didaktické, jejížto vyložení a objasnění se strany povolané podstatně mohlo by usnadniti působení a zdar škol středních; i zde jest ledacos, čehož napravení nebo odstranění jest potřebou více neb méně důtklivou, a tak mnohému nedostatku lze odpomoci i tu jen spojenými silami. Sil, a sice sil dobrých a vydatných, nemáme i na školách středních nikterak nedostatek; než osamotnělé chodily síly ty dosud každá jen svou cestičkou, křižujíce ba nezřídka i. rušíce vzájemně působení své, ba nejedna mohouc ve společném proudu býti značným činitelem hynula v odloučenosti takové sotva se hýbajíc, jiná pak zabočivši na scesti libovala sobě jen v podivinství.

Život spolkový, jenž v dobách posledních i na poli vědeckm u nás rozvíjí se utěšeně, poněkud odpomohl různými jednotami a vědeckými spolky odbornými věci té; pro samé odbory však nepomýšlí se nikde na celek, a otázky didaktické a pædagogické, týkající se školství středního vůbec, zůstávají ležeti ladem anebo rozhodují se někdy bez náležitého věci ohledání a praktické znalosti jen z theorie, v některých záležitostech ovšem nedostačující.

Chtějíc pak aspoň částečně tomu odpomoci, vyhradila jednota českých filologů v Praze část nově založeného časopisu svého otázkám methodickým z oboru škol středních, a bude tedy jenom na těch, kdož cítí se k tomu povolány, by ve prospěch celku úvahy, pojednání a návrhy své neobtěžovali si nám zasýlati.

V. Ot. Slavík.

1*

Pojednání.

O původě a vývoji mluvy.¹)

Zvolil jsem k této přednášce, kterouž jsem dle přání jednoty českých filologů na se vzal, látku, již za přiměřenou pokládám i nehynoucí památce muže, jehož neunavenou činnost vědeckou dnes slavíme, i účelům jednoty českých filologů, totiž výklad o původě mluvy lidské. Ovšem hned z předu vyznati musím, že otázka tato, kteráž netoliko v novější době předmětem horlivého badání jest, ²) nýbrž o jejíž rozřešení už Platon v Kratylu se pokusil, nikdy nedojde a dojíti nemůže odpovědi úplně a všestranně postačující a jisté. Neboť odkud bychom mohli zvěděti či vypátrati, jaké zvuky a kolik různých zvuků a z jaké příčiny první

¹) Výklad, jejž o slavnosti Jungmannově od jednoty česk. fil. dne 6. července 1873 uspořádané prof. J. Kvíčala přednesl, podává se tuto s některými přídavky, zvláště v druhé části hojnějsími.

²) Uvádím na př. Farrar, origin of language. — M. Renan, de l'origine du langage. 4. vyd. V Paříži 1864. — M. Müller, Lectures on the Science of Language, 6. vyd. 1871. (zvláště 9. čtení 1 řady) — J. Grim, über den Ursprung der Sprache (aus den Abb. d. kön. Akt. d. Wiss. 1851), 6. vyd. V Berl. 1866. — Bleek, üb. d. Urspr. d. Spr. Herausg. mit einem Vorwort v. E. Haeckel. 1868. Wedeber, die neuere Sprachwissenschaft und der Urstand der Menschheit. 1867. — Steinthal, Ursprung der Sprache. V Berl. 1858. — Walser, Schritte zur Aufhellung des Sprachräthsels atd. V Sibíni 1868. — Werber, die Entstehung der menschlichen Sprache und ihre Fortbildung. V Heidelb. 1871. — Wackernagel, über den Ursprung und die Entwicklung der Sprache. Akad. slavnostní řeč. V Basileji 1872. — Rösch, über das Wesen und die Geschichte der Sprache. V Berl. 1873 (ve sbírce „Sammlung gemeinverständlicher wissensch. Vorträge“ vydávané od Virchowa a Holtzendorffa. Sešit 172). — Geiger, Ursprung u. Entwickelung der menschl. Sprache u. Vernunft. Stuttg. 1872. — Že časem také velmi divné plody v tomto oboru se vyskytují, toho příkladem jsou A. Schmitt a R. Schweichel. Tento, od něhož pochází kompilace „über den gegenwärtigen Stand der Sprach- und Naturforschung in Bezug auf die Urgeschichte des Menschen“ jest dostatečně charakterisován svým výrokem o Rieckovi; zdát se mu Riecke (nejapný keltoman) býti důkladným a šťastným badatelem. Onen pak všechna řecká slova vyložil z hlásky e (Organismus der griech. Sprache 1836) a všechna latinská slova z prakořene („Urelementarwurzelwort“) he n. hi (Organismus der lat. Sprache 1846). Viz „Curtius Grundz. d. griech. Etym. str. 12,“

Kvíčala, o původě a vývoji mluvy.

5

člověk, anebo, uznáváme-li více samostatných tvůrců mluvy lidské, první lidé ze sebe vyrazili? odkud bychom mohli věděti, jaké proměny a jakého vývoje se těmto prvním zvukům během času dostávalo? Základem badání o původě mluvy lidské musí býti (nechce-li kdo zcela a priori konstruovati t. j. blouzniti) jednotliví jazykové, a ovšem čím starší, tím jsou důležitější, poněvadž tím menší jest vzdálenost jejich od zřídla původního. Ale jazyků starých podobu známe jen z pámátek zachovaných. A což mnedle jest věk nejstarších památek (t. indických, hebrejských, hellenských), věk to tří tisíc let nebo půl čtvrta tisíce let proti době trvání člověčenstva a zajisté i proti době trvání mluvy lidské? Neboť že první člověk 3983 let př. Kr., tedy 5856 let před námi žil (jak Petavius na základě biblického podání vypočetl), tomu věřiti nelze a kdo tomu nevěří, nemusí se už výčitky obávati, že zlomyslně zlehčuje vážnost knihy kněh. Nepřihlížím tu ani k otázce, kdy nejstarší památky člověčenstva písmem zaznamenány jsou, kteréž po mnoho věkův ústním podáním kolovaly a proto nezbytně s přemnohými změnami v každé příčině se potkaly.

Avšak nelze-li nic jistého věděti, proč se vůbec otázka o původě mluvy lidské volí za předmět badání? Není-liž dosti, že mluvíme a mluvíme tak jak mluvíme? K čemu hloubati všetečně o tom, jak mluva lidská vznikla? — V tomto ctěném shromáždění takové námítky se neobávám a těm, kteří by snad mimo tento kruh námítku takovou učinili, odpověděti třeba, že přece některé stránky na jisto lze postaviti anebo aspoň pravděpodobnosti dojíti; a při nesmírné důležitosti předmětu — neboť teprv řečí stal se člověk člověkem — i tyto kusé výsledky jsou zajímavé a důležité.

Pravil jsem, že teprv řečí stal se člověk člověkem, i mám tu na mysli souvislost myšlení a mluvení. Tato souvislost jest taková, že si myšlení bez mluvy ani představiti nemůžeme. I myšlení, kteréž nedáváme na jevo, jest jakési vnitřní mluvení s sebou samými a řecký jazyk krásně a důmyslně toto spojení tím naznačil, že slovo λόγος jednak řeč, jednak rozum a rozumnou příčinu znamená, že ἄλογος i „bez řeči“ i „bez rozumu“ jest.³) A u Homera o uvažování shledává se často výraz εἴπε πρὸς ὃν μεγαλήτορα ἀνυμόν t. j. „pravil k své statečné duši“; tak na př. o Odysseovi v boji osamělém dí básník (Il. λ. 403), že zastenav pravil k své statečné duši: „Běda mně, co se to stane? Veliké zlo, uteku-li množství nepřátel se ulekna; to však hroznější, budu-li, ježto jsem osaměl, usmrcen ...; avšak proč přemítala toto milá mysl má?“

V dítěti vyvinuje se společně myšlení i mluvení a sice

³) Srv. též φράζειν „okazovati“, zvláště „řečí něco okazovati“; avšak φράζεσθαι znamená „s sebou mluviti, uvažovati.“

o některých epithetech homerských.

15

ōμματα u Theokrita 20, 25, kdež mladý pastýř dívee, kteráž jej uštěpačně odbyla, vychvaluje svou krásu mezi jiným řka:

ōμματά μοι γλαυκᾶς χαροπώτερα πολλὸν Ἀθάνας
οὐκίας ἐν τῷ μαρτυρίᾳ (ne: jiskroočejejší)!

Adj. αἴθοψ čte se u Hes. O. 361. o hladu (λιμός), kdež zajisté = αἴθων palčivý, žhavý (jako my říkáme o źízni).

Adj. στέροψ blýskavý, subst. στεροπή blesk a sloveso ἀστράπτω blýskám (vedlé ἀ-στήρ, ἄ-στρον) pokládá i Curtius (Et. 4 str. 206) za tvary odvozené (ač nemá-li se tu s Fickem za základ položiti koř. σταρπ). Στεροπή jest též jméno koně slunečního (srovn. Ἀθοψ, Ἀθων, Ἀθίων).

Dalším dokladem může nám tuším býti známé Ἀνόπαια, jméno stezky i hory u Thermopyl zradou Efialtovou proslulé (v. Her. 7, 216.). Jméno toto má se k neužívánému adj. ἀνοπος tak, jako τριταῖος κ τρίτος, Ἱσαῖος κ ἴσος (srovn. komp. ἰσαί-τερος a jiné podobné komparativy v αιτερος k adj. v os), i znamená prostě, jak Stein k Her. místu podotýká: vzhůru vedoucí, obvyšná, vysoká (srovn. naše Vysoká, Vysoké). Dle toho bychom i sporné homerské: ὄρνις ὡς ἀνοπαῖα (neb ἀνόπαια) διέπτατο snad nejprostěji vyložili: jako pták proletla horem, ať už slovo ono považujeme za nomin. (jména přísudkového určovacího) aneb za akkus. neut. plur. (rozsahový). Zajisté svědčí tomu výkladu kromě svrchu dotčeného jména geografického též zprávy, dle nichž už staří (j. Herodian) to slovo pokládali též za adv. = ἄνω, ἀνω-φερές, jakož i fragm. z Empedoklea (u Eustathia), jenž užil toho slova o ohni: πῦρ ἀκροπαλίμως ἀνόπαιον t. j. oheň rychle do výšky vystupující.

Dále tu na doklad uvésti lze ὕδρωψ, ωπος n. οπος = vodnatelnosť, Δρύοψ a pod., ve kterých marně bys οπ z oka vysvětloval. —

Na tomto tedy základě spočívá tvrzení, že adj. μέροπες od koř. μερ vzniklo pouhou příponou οπ a nikoliv složením s koř. οπ, asi tak, jako česká adj. šir-oký ved. širý, vys-oký ved. kompar. vyšší a podobná jiná nejsou složená s koř. ok v oko, nýbrž pouhou příponou v tvary tyto rozšířená.

Výkladem tímto vyvázneme z nesnáze, kteráž jediná vadila u výkladech Goeblem a Düntzerem podaných. I můžeme teď bez váhání přistoupiti k mínění jednomu a rozuměti μέροπες ἀνθρωποι buďto s prvým o lidech myslivých, důmyslných aneb s druhým — kam bychom se mnohem více klonili — o lidech mřivých, smrtelných. *)

*) Pozoru hodno jest, že už náš Šafařík hom. μέροψ ve svých Starož. (str. 381.) klade = homo pravě při tom v poznámce, že „výklad prvků slova toho u řeckých jazykozpytců jest lichý a nejistý.“ — K tomu připomínám, že slovo μέροψ i do slovanštiny přešlo ve tvaru měropšchů a něropšchů (dle slov. Miklos.) a že znamenalo Slo-

16

J. Niederle

Zbývá ještě otázka, kterak vyložiti jest jméno svrchu dotčeného ptáka μέροψ (vlha) a stejně znějící jména vlastní, jako Μέροψ, jm. vládce i věštce v Perkotě (o němž v. B 831, Λ 329), Μερόπη, jm. několika žen, Μέροπες, jm. obyvatelů Kojských, jichž země nazývána též Μεροπίς.

Rozřešení otázky té nezdá se býti snadné; i mobli bychom tu připadnouti na domnění, že snad nikoliv na prosto nutno není všechna jména tato za jedno klásti s adj. μέροπες. Tuť by pak jméno věštce nejlépe přiléhalo ke koř. smar = mysliti (tedy Μέροψ = myslitel, asi jako Κάλχας, s čímž srovn. καλχαίνω). A jméno ptáka μέροψ mohlo by pak právem spojiti se s koř. μαρπ (v μάρπω chápu, μάρπτις lupič, lat. mulcere a mulcare), od něhož by bylo vsutým o utvořeno podobně jako σκάλοψ (krtek) od koř. σκαλπ (talpa, v. Curt. Et. ⁴ str. 165). *) Tudy značilo by μέροψ ptáka lapáka velmi významně, ježto letmo včely lapá (odkudž též jméno jeho něm. Bienenfresser, Immenwolf.) **)

Avšak mnohem podstatnější a pravdě bližší vidí se nám výklad, kterýž podal svrchu vzpomenutý badatel Sonne (v Kuhnově Ztschr. XV.). Dle něho všechna ta uvedená vlastní jména týkají se mythu prastarého, z něhož prý Hellenové jenom drobty kusé a k nepoznání zjinačené zachovali, o životě a osudu duši, a znamenají mrtvé ći duše smrtelné zcela tak jako též u Hes. O. 141. se čte ὕποχθόνιοι μάχαρες θνητοί (vedlé čehož αἰθίοπες jsou duše oslavenců, blažených). Jemu tedy Μέροψ a Μερόπη jsou attributy = ἥλιος a σελήνη vztahem k jich zdánlivému umírání v přírodě; věštec Μέροψ jest mu trojský ἥλιος-Απόλλων, Μεροπίς a obyvatelé její vztahují se k zemi Heliově, k ráji. Pak zajisté i pták μέροψ s tímto mythem musil by se spojiti.

Na konec buď vzpomenuto, že vedlé přípony οπ i ωπ za příponu klásti dlužno v některých tvarech, jako v ὕδρωψ, adj. στενωπός vedlé στενός, εὐρωπός vedlé εὐρύς. ***)

vanům jižním dle Šafař.: lid poddaný, selský (viz Starož. tamtéž); srovn. otroci i neropsi (duš. 57.) neropšina = ager rusticus (dle Miklos.).

*) Od koř. toho (μαρπ) odvozoval Fick nejen jméno ptáka, ale i μέροπες vykládaje: die Greifer, Begreifer (o duševním chápání) v Kuhn. Ztschr. XXI; však ve 3. vyd. slovníku svého (z r. 1874.) nemá toho výkladu.

**) Týž pták jmenuje se jinak αἰροψ, což bezpochyby odvoditi jest od αἰερ (v αἰείρω) i znaćí ptáka se vznášejícího, letmo kořist uchvacujícího čili letouna κατ' ἐξοχήν.

***) Jméno našeho dílu světa Εὐρώπη právem asi odvozují od semitského ereb (v řec. ἔρεβος) vykládajíce: země západu; svědčíť tomu i výklad Hesych. Εὐρώπη = Χώρα τῆς δύσεως ἦ σκοτεινή, ač ovšem tvar řecký nesnadno jest odtud vysvětliti.

17

Naposled i ἀνθρωπος bylo by lze vyložiti pouhým roz-
šířením slova ἀνήρ místo ἀνδρ-ωπος (muž, muž-ák) s obměnou
δ v θ, o níž srovn. Curt. Et. 4 str. 308.

I znamenalo by pak tolik co české mužský, kteréž vedlé slova muž nabyło též významu obecnějšího (jako ženská vedlé žena); srovnej: slyšte, mužští — slyšte, lidé a pod. —

2. Neméně nesnadný jest etymologický výklad slova νῶρο ψ,
kteréž, jak známo, jest epithetem kovu (χαλκός, obyč. kovu zděla-
ného) a už od grammatikův starých se vysvětluje slovem λαμπρός.

Nejstarší etymologie toho slova, už ve schol. k Hom. po-
daná, dle níž by se skládalo z νη (privat.) a koř. slovesa ὁρᾶν
tak, že by znamenalo τοῦ ὁρᾶν στερίσκων asi: nevzhlédný t. j.
leskem oslňující, právem jest v novější době naprosto lichou uznána
i zavržena.

Též výklad Doederleinův, jenž to slovo skládá z intens.
vη a ze kmene ἐρεψ (v ἐρέφω kryji) a tudy překládá: dobře
kryjící, dnes už neobstojí. Příčít se mu jednak to, že v η, kteréž
jest pronominalní kmen Ζtí os., má (jak ukazují slova νή, ναί,
l. nam i složeniny ἐρώ-νη, τύ-νη) pouze moc jisticí a vytýkací,
však nemá určitého významu: dobře (εὐ) a také v žádné z řečí
příbuzných v složeninách není předponou podobnou jako εὐ,
δυσ neb zápor. νη; jednak i to, že se vyskýtá νῶροψ ne jenom
o kovu ve zbroj skutém, ale i o kovu jako látce, srovn. N 406
τὴν (totiž ἀσπίδα) ἄρ' ὁ γε ὁι νοῦσι βοῶν καὶ νώροπι
χαλκῶ δινωτὴν φορέεσκε.

Schenkl spatřoval v epithetě tom sskr. narača — sagitta fer-
rea, od koř. nar, kterýž značí pronikati, a tudy i probodati.
Avšak výklad ténto, jakož i podobný výklad Fickův, jenž pokládá
ve svém indogerm. slovníku za kmen toho slova (kořene se ne-
dotýkaje) narpa či snarpa — ostrý, s homerským užíváním
toho slova se nesnáší, ježto přístojící χαλκός rozumí se o zbroji
neb vůbec o kovu; srovn. B 578, H 206, A 16, N 406...

Düntzer zase vykládá νῶροψ = silný od koř. nri, ner
či nar (srovn. Fickův slovn.) v sskr. i zend. naras muž = řec.
ἀ-νήρ, umbr. ner muž, rek, sabin. Ner-on (= fortis), l. Ner-ius .
Nepopírajíce, že by možná byla tato etymologie, přece z té pří-
činy váhali bychom se přistoupiti k ní, že význam jí vyvozený,
totiž: silný, nezdá se na epitheton homerské dosti byti indivi-
dualní a konkretní. Krom toho, kdyby se podstatným objevil základ
její, spíše asi překládati bychom měli (dle původního významu
kořene nar) νῶροψ χαλκός: mužský kov, mužská zbroj, jak
také Autenrieth ve svém slovníku překládá. Epitheton toto ovšem
dobře se hodí tu, kde řeč jest o zbroji, však o kovu samém
(jako na místě shora uvedeném) nesnadno je vyložiti.

Dle toho byli by i Νώροπες, národ v Paeonii teprv u Cle-
menta Alex. připomenutý, tolik co: mužští. muži.

Listy filologické a pedagogické.

2

18

J. Niederle o některých epithetech homerských.

A s výkladem tím aspoň se stránky významové snášel by
se výklad našeho Šafaříka, kterýž mluvě (ve svých Starož. str. 380)
o těchto Noropech vzpomíná též homerského νῶροψ i dokládá,
že to slovce „co do prvků a skladu svého od μέροψ homo (!)
není rozdílné, neboť souhlásky v a μ často se střídají.“

Že slovo μέροψ zcela dobře pojal Šafařík za homo, to už
svrchu na str. 15 pověděno jest. Však v tom domnění na omylu
byl, že z tohoto slova povstalo νῶροψ, jakož i v tom, že by byl
Homer dle oněch Noropův, kteříž dle svědectví Clementa Alex.
„vzdělávali kovy a první zelezo cídili“;) pojmenoval χαλκόν kov
νώροπα,**) kteréžto epitheton Šaf. sám překládá (na str. 380)
slovem: *lucidum*.

Toto Šafaříkovo „lucidum“ patrně jest řecké λαμπρός,
kterýmžto slovem, jak nahoře dotčeno, už staří grammatikové vy-
kládali záhadné νῶροψ. A což kdyby tento výklad jejich opíral
se o tradici nepřetržitého vědomí aneb o doklady nám neznámé?
Nemůžeme toho tvrditi; však tolik lze pokládati za jisté, že by
tento význam ke kovu a zvláště ke zbroji z něho zdělané úplné
byl případný a ve shodě s jinými epithety významu podobného,
jakáž se sbíhají při χαλκός: ἡνοψ αἰθοψ, o kterémž posledním
už nahoře zmínka učiněna jest.

To nutí nás, abychom znova pátrali a ohlédli se po některé
cesté k významu tomuto vedoucí; a té, zdá se, že bychom se do-
pátrali tím, kdybychom za původ toho slova přijali koř. snar či
nar značící plynouti (ναρός tekutý. Νηρεύς bůh vodní, novor.
νερό voda). Dle toho bylo by ναροψ aneb obměnou původního
dlouhého α νω (srovn. βα ν βαίνω, βῆ-μα, βω-μός, θᾶκος
α θῶκος, ἐρράγ-ην, ῥήγνυμι α ἔρρωγα, τέκμαρ α τέκμωρ ...):
νῶροψ = liquidus, pak: zrcadlící a vůbec: leskly = λαμπρός.***)

Νώροπες byli by pak: muži lesklí (od kovu neb oruží),
ač není-li toto vlastní jméno pozdějšího původu a snad přece
obměnou ze slova Μέροπες, jakž vykládal Šaf. o homerském
νῶροψ (srovn. slov. neropčch vedlé měropčchβ).

(Dokončení.)

*) Clem. Alex. Strom. I. p. 225 Νώροπες (ἔθνος ἐστὶ Παι-
ονικόν, νῦν δὲ Νωρικοὶ καλοῦνται) κατειργάσαντο χαλκὸν
καὶ σίδηρον ἐκάθηραν.

**) Domuěnka ta pochodí už od grammatika Epafrodita.

***) Na týž výklad slova νῶροψ (= lesklý jako hladina vodní, zrcadlící jako hladina vodní) případl jsem také já a sdělil jsem jej r. 1856 prof. K. Schenklovi, jenž tehdáž slovník svůj skládal a s nímž jsem při příležitosti o věcech etymologických hovořil. On mně tehdáž pravil, že na výklad ten už kdosi přišel; o čemž však mně posud není nic známo.
J. Kvíčala.

J. Gebauer o začátcích národních písní.

19

# O začátcích, v jakých si libují národní písně, zvláště slovanské.

Napsal dr. J. Gebauer.

Máme tu především na mysli básně *epické*; ale ovšem také
*lyrické* písně v tomto ohledě a pokud povaha jejich toho dovo-
luje, s epickými se někdy srovnávají.

Začátky tedy, v jakých si libují národní písně, zejména
epické, bývají hlavně dvojího druhu: buďto básník přistoupí hned
k věci a otevře scenu, předveda hrdinu, naznače nebo urče děj,
místo, čas, okolnosti atp., — anebo neučiní tak, nýbrž buď prvé
svou píseň a její obsah nějak ohlásí, buď obraz nějak předešle
a potom teprv k věci své, k vypravování déje přistoupí.

Začátky prvého druhu jmenujme *nestrojené*, druhého pak
*strojené*.

Co se prvého druhu, *nestrojených* začátkův týče, nechceme
tím pojmenováním jich říci, že by i neumělé anebo snad nepoe-
tické byly; neboť básník i bez strojeného úvodu hned k samému
ději svému přistupuje takovou scenu jeho na začátek položiti
může, která poetickou mocí svou tak působí, jako který koliv na
pomoc přibraný obraz. Důkazy toho podají ukázky níže polo-
žené; jednu z nich pro příklad hned zde klademe, začátek Záboje:

Z črna lesa vystupuje skála,
na skálu vystúpi silný Záboj,
obzíra krajiny na vsé strany.
Zamúti sě ot krajín ote vséch
i zastena pláčem holubiným atd.

Tu bez ohlašování a bez obrazu na pomoc vzatého básník
ihned k věci své přistupuje otevřením sceny, na níž hned s hrdinou
se seznamujeme a z níž ostatní pásmo děje se pak dále vyvíjí,
— a přece nebude nikoho, kdo by tomuto začátku Záboje mocné
síly poetické upíral.

Nestrojeným začátkem tedy, jak praveno, *ihned otvírá se
scena* děje anebo po případě vybásněná scena citu: naznačuje se
nám děj, nebo osoby děje, nebo jeho místo, jeho čas, anebo ně-
kolik těch věcí najednou. Uvedeme toho některé ukázky.

*Děj naznačen jest na př. v těchto začátcích:*

Bude vojna, bude,
kdo tam na ni půjde?
která má milého
k sobě upřímného,
ta naříkat bude. (Erb. 491. *Ulonulá*.) *)

*) Prameny citují se v tomto článku týmiž skratkami, jako v článku o metafor. obrazích, v. Listy til. 1874.

2*

o začátcích národních písní.

23

Ty zvězda moja zlosčastnaja!
Vysoko zvězda voschodila,
vyše světlago mlada měsjaca,
čto zatmila solnce krasnoje (Kir. VIII. 78).

Golova l' ty moja, golovuška.
golova l' ty moja molodeckaja!
do čego tebě došatatisja
po vsěmu li světu bělomu,
po vsěmu li carstvu Moskovskomu?
(Kir. VIII. 29).

Golova ty moja, golovuška.
golova moja posluživaja! (Kir. VIII. 24).

Ach ty serdce moje, serdce molodeckoje,
krěpče tverdago bulata, krěpče kameni. (Kir. VIII. 35).

Drino vodo, što s' se ponijela,
što si moje drago zanijela? (Vuk I. 315).

Oj Cetinjo, vodo ponosita, . . . (tamt. 316).

Jiný druh začátkův nazvali jsme strojenými: básník nezačíná tím, čím začíná trest neboli báje z básně abstrahovaná, nýbrž něčím jiným, co k báji podstatně nepatří; tím pak chystá, strojí se přistoupiti k vlastní věci a proto takový začátek jmenujeme strojeným.

Toto pak chystání a strojení se a tyto strojené začátky bývají zase dvojí: básník totiž někdy dříve nějak obraz předsýlá a od něho teprv k začátku své báje přechází, na něj začátek své báje zapíná, — a jindy zase ohlašuje, že bude zpívati, o čem bude zpívati, vybízí ku zpěvu, vybízí k pozornosti atp. A podlé toho rozeznáváme strojené začátky obrazné a jiné ohlašovací.

Začátky obrazné — jako obrazy vůbec — bývají velmi rozmanité i co do způsobu i co do básnické ceny své. O této rozmanitosti promluvili jsme zevrubněji v pojednání o metaforických obrazech v básničtví národním (v Listech filololog. 1874 str. 97—117 a 225—252); zde podáme jenom některé ukázky.

(Co je po studýnce,
dyž v ní vody néní?
jako po panence,
dyž v ní lásky néní. (Suš. 214).

Pod horú studenka
vody z ní ubývá, —
ponáhlaj šuhajku
frajerka umierá. (Suš. 306).

o začátcích národních písní.

25

O gross ja gross sind
Die Bäume im Walde,
Klein ist mein lieber Bruder.
Wird wachsen, wird wachsen
Mein kleiner Bruder
Die grüne Linde fällen. (Nesselmann, Litt. Vl. č. 352).

Také úvodní obraz odívá se rád formou *apostrofy*. Na př.

Červená růžičko
co se nerozvíjíš?
co k nám můj Jeníčku,
co k nám už nechodíš? (Erb. 111).

Tichá voda tichá,
zakalila si sa,
moje potěšení
oddálilo si sa. (Suš. 263).

Ach vy lesi, tmaví lesi,
lesi miletínští,
čemu vy sě zelenáte
v zimě v letě rovno? (Rk.).

Též celý začátek Libušina Soudu sem patří, apostrofa bá-
sníkova a odpověď Vltavina:

Aj Vletavo, če mútíši vodu,
če mútíši vodu striebropěnu? atd.

V písni ruské, žalozpěvu nad smrtí Petrovou naznačen jest
v tomto začátku obraz celku:

Och ty jagodka samorodinka,
rasprekrasnoje moje derevco!
ty kogda vzošla, kogda vyrosla,
ty kogda cvěla, kogda vyzréla?
— Ja vesnoj vzošla, lětom vyrosla,
— ja zarej cvěla, solncem vyzrěla.

Och ty jagodka samorodinka,
rasprekrasnoje moje derevco!
ty počto rano pozalomana,
vo pučečki perevjazana
po dikoj stepě porazbrosana?... (Kir. VIII. 279).

Ty změjka, skoropejka, změja ljutaja!
iz nory ty, změja, polzeš, oziraješsja,
po pěsku polzeš, izvivaješsja,
po travě ty polzeš, vsju travu sušiš;
izsušila v polě vsju travušku
da vsju travušku, vsju muravušku. —

26

J. Gebauer

Ty duša l', duša krasna děvica!
izsušila ty dobra molodca
kak bylinočku v čistom polě,
dovela jego ty do pogibeli,
čto do tojli temnoj temnicy (Kirějevsk. VIII. 28).

Vedlé začátků s obrazy úplně vyvedenými setkáváme se
v národních písních přečasto se začátky a obrazy skomolenými,
zakrsalými a zkaženými.

Aby byl obraz úplně vyveden, má býti položena vedlé něho
i věc a vytčeno tertium; kdykoli jedna z těch věcí schází, schází
i obrazu něco do úplnosti.

Někdy se ovšem smysl obrazu hrubě nezatemňuje a poroz-
umění nestěžuje, třeba se něco vynechalo; tak na př. v začátku
Beneše v Rkr. :

Aj ty slunce aj slunečko,
tyli jsi žalostivo?
čemu ty svietíš na ny
na biedné l'udi?

snadno se spozoruje, že básník v zasmušeném slunci vidí obraz
lidu do bídy uvaleného, a rovněž tak v podobném začátku písně
ruské

Ach ty baťuška světel měsjac!
Čto ty světiš ne po staromu,
ne po staromu i ne po prežnemu, ...
zakryvaješsja tučej temnoju (Kir. VIII, 284).

Taktéž nebude nesnadno. vyložiti si úvodní obraz v Růži
Rk. V písní slovenské

Zahučaly hory, zahučaly lesy,
kam že se poděly moje zlaté časy (Koll. I. 69)

má snad prvým veršem býti pověděno, že ty zlaté časy tak beze
stopy pominuly, jako hlas do hor a lesů puštěný zahučí a pomíjí.

Ale častější jsou případy, kde obraz skomolením se zatem-
ňuje a smysl i úkol jeho nejasným se stává. Jest v tom patrna
újma umění básnického, jest v tom patrno poklesnutí básnické
techniky, když na místo jasných obrazů skomoleniny temné a často
nesmyslné *) se dostávají a když v oblibu vejdou stereotypní
začátky obrazné, které se někdy hodí, ale mnohdy nikterak ne-
hodí. O takovém kažení obrazů zevrubněji promluveno jest v těchto
listech ve jmenovaném již pojednání o metaforických obrazech
(str. 246 sl.); zde tedy postačí doložiti, že i začátky, ano že
obzvláště začátky národních písní takovými nejasnými nebo do-
konce zkaženými „obrazy“ bohaty jsou.

*) Slovem tím pojmenoval Bezsonov první verš písně jedné ruské:
Vo čisto pole!
Už ty pole moje, pole čistoje atd. (Kbr. VIII.)

28

J. Gebauer

při čemž připomenuto budiž, že také začáteční ohlašující strofa
Nibelung slibuje, že bude divu poslechnouti:

muget ir nu wunder hoeren sagen.

Zvláště oblíben jest ohlašovací začátek v národních písních
německých; tuto některé ukázky:

Ich sing euch ein artiges Stückchen ihr Lieben,
womit ich schon mancherlei Kurzweil getrieben,
es wird euch gefallen, mir ist gar nicht bang,
es ist ein gar lust'ger und guter Gesang.

(Walter, Volksl. č. 124).

Ir herren wolt jr schweygen still,
vnd hören, was ich singen will,
ob yemandt thet belangen,
wie es jn gantzem teutschen landt
mit den Bauwren ist ergangen

(Soltau, histor. Volksl. č. 52).

Jetzt hört meine Bayern, was ich euch will sing,
von denen Tyrolern ein wunderschön Ding (tamt. č. 92).

Při tom pak velmi často ohlášení vysloveno bývá otázkou
anebo otázkou a odpovědí; na př.:

Was woln wir aber singen,
was woln wir heben an?
ein lied von der frawen zur Weiszenburg,
wie sie iren herren verriet (Uhland, Dt. Volksl. 238).

Well wir aber singen
und well wir heben an
wol von dem Mutschelbecken
und wie es dem ergieng? (tamt. 315).

Was wollen wir aber heben an?
von einem frischen jungen edelman etc. (tamt. 356).
Was wöllen wir aber singen?
wir singen ein neus gedicht
wol von dem landgrafen aus Hessen... (tamt. 549).

Některé varianty začátků ohlašovacích staly se stálými,
stereotypními; na př.:

Wölt ir hören ein nuwes geticht... (Soltau č. 23). —

Welt ihr hören ein neuw gedicht... (tamt. č. 28). —

Ein new gedicht will ich heben an... (tamt. č. 59).

Z takových stereotypních začátků českých jest asi nejoblí-
benější, jenž vyzývá k pozornosti slovem „poslechněte“ nebo „po-
slyšte,“ na př.:

Poslechněte lidé málo... (Erb. 490),

Poslechněte lidi málo... (Erb. 345),

o začátcích národních písní.

29

Poslechněte mne málo . . . (Erb. 41),
Poslyšte panny
a vy mládenci . . . (Erb. 471);

podobnou formulí i máloruský zpěvák rád začíná:
Posluchajte šěo z vas živo (Ž. Pauli, I. 150).

## Interpunkce,

navržená pro jedno místo R Král. od V. Brandla.

V básni „Oldřich a Boleslav“ interpunktuje Hanka ve vydání druhém 1829 (vydání prvé 1819 nemá v stě. textě interpunkce žádné) ve verších 35—37 takto:

S hory dolóv! Ticho vše, tichúnko!
V tichej Praze chytro pokrychu sě,
oružie vše krzny zahalichu.

Téže interpunkce se přidržují v podstatě vydavatelé pozdější, Thun, Výbor, a za nimi i Kořínek, Jireček a Nekrasov; všichni oddělují věty tak, že čtenář domnívati se musí, jakoby vojínové Oldřichovi v Praze se byli pokryli. Tento smysl však onomu místu podkládati se nemůže. Neb vypravuje se, že vojsko Oldřichovo stálo na vrchu nad Prahou, vidělo, jak celá Praha v jitřním spaní mlčí atd., pak slezlo s vrchu a blížilo se Praze; avšak v Praze samé vojínové ještě nebyli, neb hned na to vypravuje báseň, kterak pastucha žádá, aby brána se otevřela přes Vltavu, načež teprvé kněz se svými vojíny na most skočil atd. Jest jasno, že tedy vojíni knížecí v Praze se ukryti nemohli, pokud tam nebyli; a protož bijí ony verše na ten smysl: když vojínové s hory dolů slezli a k Praze se přiblížili, bylo v Praze ještě všechno ticho, t. j. všechno spalo a ticho to ručilo knížeti, že Polané v Praze jsoucí nemají tušení o přepadnutí, kterým je kníže překvapiti chtěl. Aby však přepadnutí a překvapení to úplně se podařilo, kázal kníže, aby vojínové „chytře se pokryli,“ t. j. aby lesklé oruží a zbraně krzny zahalili; neb, jak báseň praví, projasňoval již šedý východ a bylo tudíž nebezpečí, že by v ranním šeru někdo z města lesklosť zbraní pozorovati mohl. Za tou příčinou navrhujeme takové oddělení oněch tří veršů:

S hory dolóv. Ticho vsě, tichúnko
v tichej Praze. Chytro pokrychu sě,
oružie vsě krzny zahalichu.

Že slova „v tichej Praze“ sluší vztahovati k verši předeshlému, dokazuje také další líčení básně; neb jakmile vojíni Oldři-

30

V. Brandl o interpunkci.

chovi přes most do Prahy přišli „uderichu rány bubny hromné,
vyrazichu zvuky trůby hlučné“; v tom okamžiku nebyla tedy již
Praha tichá, aniž vojsko české tam chytře se pokrylo, nýbrž
hlučně na spící Polany vrazilo. Protož neznamená zde *pokryti se
tolik co ukryti se, schovati se, nýbrž pokryti se* jest zde *sich
bedecken*, verhüllen, to, co v následujícím verši se vysvětluje,
že totiž to pokrytí záleželo na zahalení zbraní.

O větách složených a o vývoji formy
podřadné ze souřadné.

Napsal Dr. J. Gebauer.

(Chceme zde promluviti o tom, jak se podřadná (hypotak-
tická) forma složenin vétných vyvinula z formy souřadné (para-
taktické); ale k tomu účelu vidí se i potřeba soustavného roz-
dělení složenin vétných vůbec a proto nejprvé o tomto rozdělení
a pak teprv o onom vývoji pojednáme.

I.

Složená věta — anebo složenina vétná — není pouhý agglo-
merat vět, nýbrž jest vétný celek, v němž formalně rozeznati lze
několik vět jednoduchých; tyto jsou členové jeho. Aby byl celek
celkem jednotným, jest zapotřebí, aby se členové náležitě k sobě
pojili, a to děje se jednak přízvukem vétným a slovci spojova-
cími, jednak samým obsahem jejich.

Přízvuk vétný a slovce spojovací jsou *pojidla zevní*. Jejich
důležitosť jest patrna, zvláště máme-li zřetel obrácený k poměrům,
jak jednotliví členové k sobě se mají. Že těchto pomérů, a mnohdy
přejemných odstínův jejich bez pomoci zevních pojidel, přízvuku
totiž a slovcí spojovacích, mnohdy ani naznačiti by nebylo lze,
o tom snadně se přesvědčíme z příkladu; čtěme nejprvé bez
přízvuku vétného a beze spojky verše z Jaroslava: *Zastydte sě
mužie takých řečí — chcete sě zváti hrdinami*, potom čtěme
totéž s náležitým přízvukem a spojkou: *Zastydte sě mužie takých
řečí, ač sě hrdinami zváti chcete*, — a přesvědčíme se, jak
velice důležity jsou přízvuk a spojka pro spojení obou členů
v jednotku a obzvláště pro náležité vyjádření poměru, jak se tu
věta k větě má.

Ale důležitější než obě tato pojidla zevní jest vnitřní po-
jídlo, jímž jednotliví členové takřka sami v jednotný celek,
v jednotku větnou splývají, totiž souvislost a spojenost jejich
myslénkového obsahu. Totoť jest podmínka nevyhnutelná, bez
níž pojidla zevní ani nejmocnější nic by neplatila a nevydala;

J. Čebauer o vývoji formy podřadné.

31

vět disparatních, jako jsou na př.: *Aristoteles byl řecký filosof*
*a Orel hnízdí na strmých skalách a vysokých stromech*, atp.
(ač nezahrnují-li se v nějaké jednotce, která nad oběma jest),
nelze složiti za žádnou pomocí přízvuku ani spojky.

V každé složenině větné spojuje tedy jednotlivé členy přede-
vším a hlavné jejich souvislý obsah. Analysovati složeninu větnou
jest rozebírati obsahovou souvislosť jejích členů. O to chceme
se zde především pokusiti a zvolíme si k tomu složeninu dvou-
člennou, neboť co v této příčině platí o vespolném poměru dvou
členův, to platí i při třech, čtyřech atd.

Myšlénkovým obsahem každé věty jest soud. Ve složenině
větné každý člen jest formou věta a kolik tudíž členů má slože-
nina, tolik soudů spojuje se v ní v soud jeden, v jednotku ovšem
vyšší; ve složenině tedy dvoučlenné, o jaké zde vůbec chceme
mluviti, dva soudy A a B v jednotku se pojí, ano pro svoji sou-
vislosť takřka samy splývají.

Měli bychom se tedy otázati, kdy jest souvislosť dvou soudů
A a B taková, že v jednotku splývají; ale porozšiřme si tuto
otázku a hledejme, jaké vůbec poměry se naskýtati mohou mezi
větami A a B vzhledem k souvislosti jejich obsahu.

Tu nalezneme především dvoje možné případy dle toho,
zdali A a B spolu I. bezprostředně nesouvisí, anebo II. bezpro-
'středně souvisí.

Případy prvé zase na dvoje se dělí, ježto

a) v jedněch A a B nejen bezprostředně, ale ani prostřed-
nictvím nějakého třetího soudu M nesouvisí, kdežto

b) v jiných souvislosť mezi A a B není sice bezprostřední,
ale ovšem skrze nějaký třetí soud M sprostředkována.

A taktéž dělí se případy druhé na dvoje, ježto

c) bezprostřední souvislosť na tom se zakládá, že věta
z věty, obyčejné druhá z prvé čili B z A některý člen anebo
několik členů na doplnění své si béře, aniž by tím věta prvá A
samostatnosť svoji ztrácela, anebo

d) na tom, že jedna věta druhé jest pouhým členem větným,
který sám pro sebe dostatečného smyslu větného (— soudu)
nemá.

Kromě těchto čtyř nějaký pátý případ trvám nemožný jest.

Kde není souvislosti bezprostřední ani sprostředkované, tam
spojení vět A a B ve složeninu větnou místa míti nemůže, —
leda násilím, proti duchu řeči a snad za účelem komičnosti, jako
kdybych na př. spojil nahoře uvedené disparatní soudy: *Aristoteles
byl řecký filosof, avšak orel sídlí na strmých skalách.* Proto
tohoto případu (a) ve složeninách větných hledati nemůžeme,
a zbývají tedy jenom tři případy, podlé kterých *správné* slože-
niny větné roztříditi lze, totiž:

1. souvislosť mezi A a B není sice bezprostřední, ale ovšem
skrze nějaký třetí soud M sprostředkovaná (— b), v kterémž

32

J. Gebauer

případě A a B vzhledem k M tak k sobě se druží a sounáleží, jako asi sčítanci vzhledem k svému součtu; tento vespolný poměr chceme pro krátkost **poměrem sounáležitosti** nazývati;

2. členy A a B tím bezprostředně souvisí, že jeden z druhého něco na doplnění své přejímá jakoby podíl v něm maje, anižby člen prvý samostatnosť ztrácel (== c); to **poměrem podílnosti** jmenujeme;

3. jedna věta celá a cele jest pouhým větným členem věty druhé, sama o sobě neznamenajíc úplného soudu, jakož na větu samostatnou se sluší (== d); to pak **poměrem podružnosti** nebo **podřízenosti** jmenovati se může.

O těchto případech chceme zevrubněji promluviti.

Ad 1. Jednotlivé věty jsou vespolek v poměru **sounáležitosti**: sounáleží k sobě obsahem svým a pojí se v jednotku obsahovou asi tak, jako částky se pojí v jednotce celku, jako sčítanci v jednotce součtu. Tak na př. v přísloví *Spěšně k jídlu, spěšně k dílu* (ČMudr. 130) oba členové dobře se k sobě pojí, poněvadž jest mezi nimi poměr sounáležitosti; obsahy obou jako částky do jednotného celku shrnouti se dají, totiž do věty (třeba jen domyšlené a mimo ně položené): *Spěšně ke všemu*.

Členové takové složeniny jsou věty formalně samostatné, hlavní, neboť M, jemuž by podřízeni býti mohli, mimo složeninu jejich a nad nima jenom myšleno jest; proto tedy v těchto případech složení souřadné před sebou máme.

Naskýtá se otázka: na čem zakládá se sounáležitost vět A a B? Zde nám nejde o to, abychom k této otázce odpověď úplnou a do všech odstínů zevrubnou podali a dosti bude na připomenutí, že příčiny a dle toho i způsoby sounáležitosti rozmanité bývají, že se tu i ty případy opakují, které doleji při poměrech podílnosti a podružnosti vytkneme, a že k nejpatrnějším z těch příčin patří jednak souhlas a odpor jejich obsahu, jednak současnosť a následnosť.

Hledíce k obsahu vět A a B se strany **souhlasnosti** vidíme jen tři možné případy vůbec: obsahy jejich jsou totiž vespolek buď souhlasné, nebo odporné anebo nepříličné (disparatní). Avšak jsou-li obsahy dvou vět tou měrou nepříličné, že ani prostřednictvím třetího nějakého soudu M nedá se mezi nima ani souhlas ani odpor nalézti, tedy nepatří do té třídy vět, o které zde jest řeč, nepatří k větám obsahu sounáležitého, nýbrž patří do té třídy vět, kterých skládati nelze a které s předu již z úvahy této jsou vyloučeny. Zbývají tudíž jen dva případy: mezi A a B jest souhlas, anebo odpor.

Když jsou věty A a B obsahu **souhlasného**, pojí se přirozeně a takřka samy splývají ve vyšší jednotku obsahovou; i mohou se tedy skládati a složení jejich nazýváme **souhlasným**, nebo dle známějšího názvu spojovacím čili **kopulativním**. Na př.:

o vývoji formy podřadné.

33

Boha vzývej a ruky přikládej. (ČMudr. 130). S chutí do toho, je půl hotovo (tamt.).

Někdy i věty na pohled velmi různého obsahu za souhlasné považovati budeme, jen když se k nim náležité M nalezne. Tak na př. hornolužická jedna pohádka (Erben, Slovanská čít. 86 sl.) končí se větnou složeninou: Lípka zvonila zase, pejsek štěkal a malý synáček se smál. Tři tyto děje, jakkoli různé, na svém místě přece jsou sounáležity vzhledem k svému M, kteréž by se dalo vysloviti asi otázkou: jaký byl výsledek a konec příběhu v té pohádce vypravovaného?

Když jsou věty A a B obsahu odporného, pojí se taktéž
samy v jednotku obsahovou *); odpornými jsou sobě právě ten-
kráte, když v jednotku se spojí, a proto že se do jednotky spo-
jují. Mohou se tedy skládati a složení jejich nazýváme odporo-
vacím čili adversativním.

Tak na př. na otázku, jsou-li rodiče zdrávi, odpověděl bych:
*Matka jest zdráva, ale otec trochu stůně*; odpověď složena
jest ze dvou hlavních vět, tyto pak patří k sobě jakožto části
jednoho celku, kterýž vyrozumívá se z předcházející otázky:
*jsou-li rodiče zdrávi*. V této otázce, kteráž docela mimo slo-
ženinu jest, spatřuje se jednotka, ve které oba členové věty slo-
žené myšlénkovým obsahem svým přirozeně se spojují. A podobně
by se véc měla, kdyby se k otázce, jeli matka zdráva, toutéž
složeninou odpovědělo.

K větám odporovacím patří i věty rozlučovací čili dis-
junktivní; jsouť také obsahu odporovacího, ale jedna druhou
odporem svým vylučuje. Na př. Aneb tuto sedte a já s vámi,
aneb v kostel vejděte a já s vámi (Pass. Z. 565). **)

Se strany času nalézáme mezi ději vět A a B poměr sou-
časnosti nebo následnosti.

Současností víží se k sobě obsahem věty ve složeninách
na př. následujících: Boha vzývej a ruky přikládej. (ČMudr. 130);
Važ si času, chop se práce, zahálky se střez co zrádce (t. 132).

*Následností obsahu svého víží se k sobě věty ve složeninách jako jest na př. tato: Zima přestala a jaro nastává.*

Následnosť bývá často příčinná a tu obzvláště bývá mocným
svazkem sounáležitosti; tak na př. ve složeninách: Dobrá práce,
dobrá mzda (ČMudr. 128); S chutí do toho, půl jest hotovo (t. 130).

*) Zdá se býti odpor v tom, když dle výkladu nahoře položeného členové souřadného složení vůbec, tedy i věty adversativní ve vyšší jednotku tím spůsobem pojiti se mají, že se obsahem svým odporně a příčně proti sobě staví. Ale odpor ten jest jen zdánlivý a nikoli skutečný, neboť v mysli právě i odporné věci se pojí a na odpornosti a protivě dílem i associace psychologická se zakládá.

**) Literou Z znamenáme doklady vzaté ze Zikmundovy skladby;
literou pak J doklady z Jungmannova slovníku.

Listy filologické a paedagogické. 1875.

3

34

J. Gebauer

Takové složení jmenuje se příčinným a poměr mezi členy jeho *poměrem příčinnosti*. Tento pak vůbec dvojí býti může: *A příčinou k B*, anebo naopak *B příčinou k A*. Tyto dva případy se druhdy rozeznávají a v prvém na rozdíl od druhého o větách *výsledných* se mluví; avšak ve složení souřadném není takového rozdělování hrubě zapotřebí a zde jen pro úplnost jest připomenuto a rozdíl ten na příkladech ukázán: Nejsmeť synové noci ani tmy; nespěmež tedy jako i jiní, ale bděme (tamt. 577, příčina: věc); S bláznem nedrž rady, nebo nebude moci zatajiti slova. (Br. Z. 569, věc: příčina).

Kombinací těchto dvojích stránek, jednak souhlasnosti a odpornosti, — jednak současnosti a následnosti lze mnohočetné případy, ve kterých se poměr sounáležitosti jeví, roztříditi na případy rozsahu menšího a určitější, totiž:

α) obsahy členův jsou souhlasny a současny: Boha vzývej a ruky přikládej (ČMudr. 130; M = pravidlo života); Važ si času, chop se práce, zahálky se střez co zrádce (tam. 132; M = pravidlo života).

β) Obsahy členův jsou souhlasné a následné: Dej mu veslo do ruky a vyskoč na břeh, — a bude místo tebe přívozníkem. (Erb. Slov. čít. 6; M = spojení v čase); — pro poměr příčinný mohl by se vzíti příklad: Slunce vyšlo a mlha se rozptýlila.

γ) obsahy členův jsou odporovací a současné: Není starý, ale mnoho pamatuje (ČMudr. 205); Ráda kočka ryby jí, než do vody nechce, (tamt. 125); Krkavci sobě lítají, holubi v léčkách váznou (tamtéž 147); Přítele svého vady znej, však ho v nenávisti neměj (t. 232).

δ) Obsahy členů jsou odporovací a následné: Zahradník sází, zloděj ovoce sráží. (ČMudr. 142.)

Ad 2. Jednotlivé věty jsou vespolek v poměru podílnosti: sounáleží k sobě tím, že berouc jedna z druhé něco (t. j. jeden nebo i několik členů) na doplnění své a jako podíl svůj tím samým ji k sobě přitahuje. Obyčejně béře si takový podíl člen následující B z předcházejícího A, ale A při tom samostatnosti neztrácí. Jednotka takové složeniny spatřuje se v B, totiž v tom členu, který ostatní k sobě přitahuje bera si z nich podíly, a sám nikam přitahován není. Tak na př. v souřadném složení: Byl jeden král, ten měl čtyry syny..... přitahuje člen druhý k sobě za podmět to, co vysloveno jest členem prvým, člen prvý jest i přes formalní samostatnosť svou k druhému přitažen a v druhém spatřuje se jednotka, do které celá složenina myšlénkovým obsahem svým přirozeně -splyvá.

Takovým a podobným způsobem béře si člen z členu na doplnění obsahu svého tu podmět, tu doplněk a předmět, tu příslovkové určení, tu přívlastek za podíl svůj, ano někdy i několik podílů najednou; ježto však žádný člen takovým podílem o formalní samostatnosť svou nepřichází a tudíž všichni stejného pořadu,

o vývojí formy podřadné.

35

všichni hlavními větami jsou, tedy i zde složení souřadné před
sebou máme. Na př.

a) člen ze členu béře si něco za podmět:

Byl jeden chudý hoch sirotek, neměl otce ani matky a musil
jít sloužit, aby byl živ (Erb. Slov. čít. 27).

b) Člen ze členu si béře doplněk anebo předmět:

Starý člověk bývá opatrnější než mladý; tím stal se zkušenostmi a škodami. — V Běcharech byl jeden sedlák, říkali mu kmotr Palička. (Erb. Slov. čít. 24). —

Sem patří také přímá řeč; věta uvodicí skládá se tu s uvedenou a béře si z ní předmět anebo vlastněji béře si ji celou za předmět, ale věta uvedená neztrácí tím samostatnosti.

c) Člen ze členu si béře příslovkové určení (všelikých druhů):

Čiň to, čiň jiné, tak čas mine. (ČMudr. 132, přísl. určení okolnosti). S chutí do toho, je půl hotovo (t. 130, přísl. ur. příčiny); Rovně kováno, brzo zbroušeno. (t. 131, též); Už jedenáctá odbila a lampa ještě svítila. (Erb. Kyt. 26, času); Okolo hřbitova cesta úvozová; šla tudy, plakala mladá, hezká vdova (t. 69, místa).

d) Člen ze členu béře si přívlastek:

(Plaváček) potom přišel k nějakému velikému městu, ale bylo sešlé a smutné. (Erb. Slov. čít. 3); Potom přišel zase k jinému velikému městu, ale bylo z polovice pobořené (tamt. 4); Byl jeden král, a byl už starý a neměl než jednoho syna (t. 7); (Královic) viděl ve stropě malé železné dveře jako poklop, byly zamčeny (tamt. 7).

c) Člen ze členu béře si podílů několik:

V Liběnicích v ovčárně zdržoval se Raráš, ale tu mu ří-
kali Šetek (Erb. Slov. čít., přísl. urč. místa a předmět).

Mnohdy toto přitahování věty k větě jest vespolné a béře-li
si na př. druhá z prvé podmět, béře si naopak prvá z druhé
přívlastek, nebo doplněk anebo dokonce i vlastní přísudek, což
na mnoze zase jen na subjektivním výkladě visí. Tak na př. v pří-
kladě Potom přišel k velikému městu, ale bylo z polovice pobořené
(Erb. Sl. čít. č. 4) béře si prvý člen z druhého přívlastek, — ale
patrno, že i druhý člen z prvého podmět si béře; oba výklady
na rozdílném subjektivním pojetí se zakládají, ale oba mají své
důvody, neboť podílnosť je zde vespolná.

Od těchto podílných vět sluší rozeznávati věty stažené:
v příkladech, o které nám tuto jde, jeden člen některou část svoji
z členu jiného si nejen vybírá ale spíše vytvořuje, — kdežto
ve větách stažených některá část všem členům společna bývá.
Tak na př. ve větě stažené Přítele tajně napomínej a zjevné
chval (ČMudr. 232) dvě slovesa, každé se zvláštním příslovkovým
určením, společný a totožný mají předmět v akkusativě; ale ve
složení podílném ten tvar členu jednoho, jejž člen druhý jako
podíl svůj k sobě přitahuje, nemusí býti a nebývá na obou stra-
nách ve funkci totožné, jakož viděti v příkladě Přijel z města

3*

36

J. Gebauer

na koni trubač a za ním přijel královský kočár (Erb. Sl. čit. 21),
kde podmět prvého členu přitahuje se k druhému, ale nikoli co
podmět, nýbrž co příslovkové určení.

Ad 3. Třetí způsob složenin větných jest ten, kde jeden
člen k druhému jest v poměru podružnosti či podřízenosti.
Podřízená věta jest cele a celá pouhým větným členem (pod-
mětem, doplňkem, předmětem atp...) své věty řídící, jenom ve
spojení s ní se vyskytuje, neznamená sama o sobě úplného soudu
(jako věta samostatná) a pro tento nedostatek u významu svém
není schopna větné samostatnosti. Tu tedy složení podřadné
před sebou máme.

Za každou podřízenou větu můžeme si do věty řídící dosaditi anebo aspoň domysliti střídný její výraz prostý; na př. Kdo odcizené věci přijímá, horší jest nežli zloděj — a Přijímač horší jest nežli zloděj. Co do funkce větné jsou si tyto střídné výrazy stejny; v příkladě našem obé jest podmětem a poněvadž prvý výraz má formu věty, nazývá se větou podmětnou. Jindy jest podřízená věta střídným výrazem doplňku, předmětu, příslovkového určení nebo přívlastku a jmenuje se tudíž větou doplňkovou, předmětnou, příslovkovou (rozličných určení) a přívlastkovou; kteréžto věci obecně známé zde jen proto se připomínají, aby se ukázala shoda mezi druhy vět podřízených se strany jedné a případy podílnosti nahoře rozbíranými se strany druhé.

II.

Řeč vyvinovala se stupeň od stupně. Jednoduchá (a třeba
holá) věta není z těchto stupňů nejnižší a nejprvnější; ve větě
rozlišuje se již podmět a přísudek a proto na některý pozdější
stupeň ji položiti musíme. Primitivnéjší forma výroková nežli
věta v našem smyslu mohla býti ta, kterou se prostě jen energie
(bez zvláštního pojmenování podmětu) vyjádřovala a při které
všecka slova byla druhu jednoho (anebo bez rozdílů druhových,
neboť tam není druhů žádných, kde jest vše druhu jednoho).
Naproti této primitivní formě jest naše grammatická věta forma
mnohem umělejší a dokonalejší. S ní a v ní také rozlišila se
slova, vyvinuly se rozdílné druhy slov (čili části řeči); vyvinulo
se sloveso ve funkci přísudku, t. j. slovo (před tím druhu ni-
žádného) v hodnosti přísudku bralo a vzalo na sebe povahu slo-
vesnou, — vyvinulo se jméno podstatné z funkce podmětu a jméno
přídavné z funkce přísudkového doplňku a z funkce přívlastku,
— a vyvinula se slovce formalní znenáhlým ztrácením významu
realního. To vše teprv ve větě se stalo a před vynalezením formy
větné místa míti nemohlo; že by za jinou příčinou a při jiné
příležitosti kromě věty se byly vyvinuly a rozlišily dnešní gram-
matické druhy slov, nelze si pomysliti.

Když pak forma věty vůbec nalezena byla, nebyl tím vše-

o vývoji formy podřadné.

37

chen vývoj ukončen, nýbrž zdokonalovala se opět po stupních
víc a více; po stupních postupovalo se od věty holé k rozvité,
od jednoduché k složené, od složení prostějšího ku strojenějšímu.
To vše jednak věc přirozená jest, která by ani nepotřebovala
důkazů zvláštních, jednak pravdivým se býti jeví vzhledem k ana-
logickým zjevům v řeči dětské, která též od prostších forem
k strojenějším jenom během času se povznáší, v řeči lidu obec-
ného, v níž velmi pořídku bývá složenin strojenějších, ano i v staro-
bylých počátcích jazyka spisovného kteréhokoli, kde totéž se shle-
dává. Tu všude častěji setkáváme se s anakoluthem, než se
složením vícenásobným anebo poněkud strojeným a podařeným.
Proto můžeme tedy o méně a více umělých a strojených formách
větných jakožto o stupních u vývinu jazyka mluviti, proto mů-
žeme a musíme větu jednoduchou za formu větnou starší, větu
pak složenou za formu mladší pokládati.

Mezi složenými větami je však zase rozdíl v umělosti a strojenosti. Složeniny souřadné jsou zajisté prostší, složeniny pak podřadné jsou strojenější, a podlé pravidla právě vysloveného musíme tedy formu souřadnou za starobylejší a formu podřadnou za mladší pokládati.

Uvnitř každé z těchto forem mohli bychom zase více strojené od méně strojených složenin oddělovati a dle toho celou *stupnici* sestaviti, po které dle domyslu jazyk od větných forem méně vyvinutých a umělých k umělejším se povznášel. Ale od toho upouštíme a obracíme se k úvaze o jediném z těch stupňů, o tom, jejž nám představuje *přechod a pokrok* od formy souřadně složené k formě podřadně složené.

Stran tohoto pokroku od prostého skládání souřadného
k umělejším a strojenějším složeninám podřadným naskýtá se
dvojí otázka:

a) z čeho a

b) kterak se vyvinuly složeniny podřadné.

K oběma těmto otázkám chceme odpovědi hledati. Ale hned
s předu připomínáme, že vzhledem k dané větě nějaké jednotlivé
nelze nadíti se odpovědí positivně jistých, nýbrž jen pravdě-
podobných.

Aby byly více než pravděpodobné, k tomu nevyhnutelně za-
potřebí by bylo *historicky dokumentovaných* příkladů pro všecky
fase přechodu, dokumentovaných zejména v tom ohledě, aby se
tvrditi mohlo s jistotou, že jedna fase skutečně z druhé se
vyvinula, že na př. věta *Že byl oklamán, proto nevěří přítom-
nou podřadnou formu svoji skutečně dostala přeměněním z formy
souřadné Byl oklamán, proto nevěří*, — a že tato souřadná
forma s poměrem podílnosti povstala nejinak než přeměněním
z poměru sounáležitosti vysloveného větnou složeninou: *Byl
oklamán, nevěří*. Ale všeobecně vzhledem k hypotaktické formě
lze se zajisté dodělati odpovědí jistých a bezpečných.

38

J. Gebauer

Přistupujíce k otázce prvé: z čeho se složeniny podřadné vyvinuly, odpovídáme hned z předu, že formu podřadnou ze souřadné vyvozujeme. Nasvědčuje tomu důvod nejeden.

1. Za prvý důvod tu okolnost přivádíme, že druhy vět podřadných jsou tytéž, jako druhy podílnosti. Jako v souřadném složení při poměru podílnosti vybírá si člen z členu tu podmět, tu doplněk, tu předmět, tu příslovkové určení, tu přívlastek, tak i v podřadném složení jest věta podřízená své větě řídící tu podmětem, tu doplňkem, tu předmětem, tu příslovkovým určením, tu přívlastkem. Tato shoda v druzích na obou stranách není sice sama sebou důkazem, že by složení podřadné ze souřadného bylo vzniknouti muselo; ale ve spojení s důvody ostatními má proto jistou důležitosť do sebe, že sě přechod od souřadnosti k podřadnosti při takové shodě snadnějším býti jeví, nežli by byl bez ní.

2. Druhým důvodem jest ta věc, že mnohdy (v starých textech, v nestrojené řeči lidu atp.) naskýtají se složeniny souřadné s poměrem podílnosti, za které bychom podlé ducha nynějšího jazyka spisovného položili složeniny podřadné. Toho zde některé příklady na ukázku.

V Čestmíru čteme složení souřadné: Jim obětova kravica bujnú — srsť črvená po nie sě lsknieše — jalóvku šu kúpi ot pastuchy...; za to duchem nynějšího jazyka spisovného zajisté bychom řekli složeninou podřadnou: Jim obětoval kravici bujnou, po níž srsť červená se leskla — a snad i: kteroužto jalovku koupil atd.

V též básni čte se na jiném místě souřadně: A po horách mnoho silných dubóv — tako ke hradu sě shluče Neklanových vojnóv; za to řekli bychom v duchu novočeštiny spisovné: Ale jako jest po horách mnoho silných dubův, tak atd., a tímto duchem spisovné novočeštiny řídili se také dosavadní vydavatelé Rkp. Královédvorského, kteří předpokládajíce omyl písařův spojku jako do textu vkládali, čehož při našem pojetí a výkladu potřeba není. *)

V též básni také se čte souřadně: (Vojmír) z mocna hrdla vola k bohóm tako — i vztřasu sě drva šíra lesa; začež duchem nynější spisovné češtiny zajisté bychoň řekli podřadně: Vojmír takto z mocného hrdla volal k bohům, až se zatřásly stromy atd.

V Záboji taktéž souřadně se praví: Dva syny, jejú hlasy přecházesta v mužska, vycházievasta v les...; začež bychom nyní

*) Ve třetím vydání Kořínkově té interpolace není. Jiní vydatatelé někteří také bez jako se obešli, ale násilnou interpunkcí na tomto místě si pomáhali, na př. ve Výboru a M. Thunových Gedichte aus Böhmens Vorzeit, kdež se čte: Řváše na hradě Kruvoj... i meč jeho padáše v Pražany. Jako drvo se skály, a po horách mnoho silných dubóv: tako ke hradu sě shluče Neklanových vojnóv. O jiném v. ve Vrtátkově rozpravě v Č. Č. Mus. 1871 str. 420.

o vývoji formy podřadné.

39

radéji řekli: dva synové, jejichž hlasy přecházely v mužské, vy-
cházívali do lesa...

Týmž způsobem bychom také přísloví Přítel každému —
jistě žádnému (ČMudr. 230) v duchu jazyka spisovného přeoděli
do formy podřadné: Kdo jest každému přítelem, ten jistě žádnému
není přítelem pravým.

Tomuto druhému důvodu takřka na posilu sluší tu věc při-
vésti, že v příslovích a podobných průpovědech často táž věc
obojí formou se vyslovuje, souřadnou i podřadnou; na př. Spěšně
k jídlu, spěšné k dílu — a Jaký kdo k jídlu, takový k dílu
(ČMudr. 132), nebo Sejde s očí, sejde s mysli — a Jak dlouho
na očích, tak dlouho na mysli (t. 185) atp. Třeba by se nedalo
na jisto dokázati, že v těchto a podobných případech forma pod-
řadná z té střídné formy souřadné se vyvinula, která se vedlé
ní vyskytuje, přece aspoň možnosť takového vývinu jest patrna
a nepopíratelna.

3. Třetím důvodem naším, proč složení podřadné ze sou-
řadného vyvozujeme, jest ta okolnosť, že mnohé spojky, které
v duchu jazyka pozdějšího se herou za podřadicí, byly původně
souřadicí a že tudíž i větné složeniny, které se jimi spojují, byly
původně souřadné, ač duchem jazyka pozdějšího se pojímají za
podřadné. Proměna nastala tedy i v pojetí spojky i v pojetí slo-
ženiny; na spojce dá se dokázati bezprostředně a za pomocí dů-
kazu ze spojky vzatého dokáže se totéž i o složenině. Zde chceme
tak učiniti na složeninách se spojkou an, ana...

Všimněme si nejprvé příkladů těchto: (Že pak) posmieváno
sě jemu (Samsonovi), a táhl ve mlýně samotiežném (Štít. Vrt. 226);
I viděl, a aj keř hořel ohněm, avšak neshořel (Br. Z. 408); Slu-
žebníci uzřeli, a hle dvěře palácu zamčíny (Br. Z. 407); Uzříš,
a já třetí den z mrtvých vstanu (Pass. Z. 407); Vida, a my
z prohřešení otce prvnieho vpadli v zřejmú nemoc (Štít. Vrt. 306);
A (jiní) vidie tě, a ty sám velikú (věc) činíš (tamt. 264); Jakžt
uzrí, a ty jdeš k nému. sámť vyjde proti tobé (Štit. Z. 407); Na-
lezne vás, a vy spíte (Br. Z. 407). Tyto a podobné vazby jsou
nám nyní cizí, tlumočíce uvedené příklady duchem novočeským
užili bychom zajisté formy podřadné a místo spojky a položili
bychom že; ale i přes to trvám, že se nám v dané zastaralé
formě souřadnosť docela rozhodně jeví a sotva kdo důvodně tvr-
diti bude, že by a v tom neb onom příkladě bylo spojkou pod-
řadicí.

Příklady následující neliší se od předešlých formalně, než
toliko tím, že v nich podmět vysloven jest zájmenem osoby třetí
on, ona... Toto pak buď zjevně odděleno vedlé spojky a stojí,
buď s ním ve složeninu an, ana.. splývá. Když se spojkou
nesplyne, jako v příkladech Mnohý statek svůj položil v tisíci
a on stál za tři neb čtyři tisíce (Háj. Z. 476), A viděl je a oni
se s těžkostí plavili (Br. Z. 407) atp., tu jeví se spojka a tak

40

J. Gebauer

rozhodně souřadicí býti, jako v příkladech předešlých, kde se
podmět jinak než zájmenem on, ona... vyjádřuje. Když pak
ani v těchto ani v předešlých příkladech nebylo a spojkou pod-
řadicí nýbrž souřadicí, není zajisté příčiny, proč by jí mělo býti,
když splyne se zájmenem on, ona... ve složeninu an, ana...

To se nám ukazuje, když spojku an, ana... takřka a priori
a dle analogie formalně stejných příkladů předcházejících posu-
zujeme. I spojka an, ana... jest souřadicí, tak čekáme a žá-
dáme, třeba novočeské pojímání proti tomu mluvilo; pravda, že
příklady Uzřeli jej, an chodí (Br. Z. 408), Nalezneš ji, anať v malém
domku bydlí (Pass. tamt.), I uzřel, ano lože jeho sprostně přikryto
(tamt.), I přišli k hrobu, an již slunce vyšlo (Br. Z. 447), Na zemi
leže, ano ho tepou, volal (Pass. tamt.), Co platna tučná topinka,no zubů není (Čel. Mudr. 193) atp. za složeniny podřadné pojí-
máme, ale pravda i to, že jest v nich spojka původem souřadicí,
že tedy slovná forma těchto složenin také k původu souřadnému
ukazuje a že tu před sebou máme formu podřadnou vytvořenou
časem ze souřadné.

4. Vedlé tří předeslaných má pak i tento čtvrtý důvod
dosti váhy, který z povahy věci se dává: podlé přirozeného běhu
věcí lidských vyvinují se stejnorodé plody duševní (jakými slože-
niny větné i přes rozdíl souřadnosti a podřadnosti přece jsou)
jeden ze druhého, a jelikož jest forma souřadná prostři než pod-
řadná, nelze ani jiného se domnívati, než že ona dříve než tato
byla a že tato se vyvinula z oné.

Téhož náhledu o původu vět podřízených jest Jolly (Ein
Kapitel vergleichender Syntax, 60—62), ukazuje zejména k tomu,
že vztažné zájmeno v iranštině, sanskrtě a řečtině (a dílem i ve
slovanštině a litev.) jest původně zájmeno ukazovací a že tedy
relativní věty těchto jazyků byly původně větami hlavními. —

K otázce druhé, kterak se složeniny podřadné ze sou-
řadných vyvinovaly, nemůže býti jiné odpovědi kromě té, ku které
ukazuje rozdíl mezi formou souřadnou a podřadnou: co jest při
formě souřadné charakteristické, musilo ustoupiti tomu, čím forma
podřadná se vyznamenává.

Tento pak rozdíl neshledává se v obsahu, nýbrž jen ve
formě. O tom přesvědčíme se, vezmouce kteroukoli souřadnou
složeninu na př. dvou členů α a β a převedouce ji do formy
podřadné; vždycky se nám ukáže, že jest obsah tu i tam jedno-
stejný, že tedy rozdílu materialního mezi formou tou a onou
hledati nelze, ale ovšem že jest tu rozdíl formalní, a sice jen
formalní. A o tomtéž přesvědčíme se, vezmouce dva příhodné
členy (na př. α = oklamánu býti, β = nevěřiti) a provedouce
je v rozmanitých větách složených jednak souřadně jednak pod-
řadně; pojidla, která se nám tu naskytnou, budou dílem prostě
souřadicí, dílem demonstrativního, dílem relativního původu a mů-
žeme prvá jmenovati c (coordinans), druhá d a třetí r, a za po-

o vývoji formy podřadné.

41

mocí těchto znamének i obrazce složenin větných si sestrojiti.
Tak na př.

Byl oklamán, nevěří = (α, β);

Byl oklamán a nevěří = (α, cβ);

Byl oklamán, proto nevěří = (α, dβ) (d jest to v pro-to);

Že byl oklamán, proto nevěří = (vα, dβ) (r jest že, povstalé ze zájm. ježe = co); atp.

V prvých třech tvarech našeho příkladu jest složení sou-
řadné, ve čtvrtém podřadné. Formalní rozdíl mezi oněmi a tímto
na dvou stranách se ukazuje, jednak totiž v poméru členův
α a β, jednak v pojidlech, jednak takřka uvnitř a jednak i zevně.
Uvnitř, vzhledem k poměru vespolnému mezi α a β, záleží for-
malní rozdíl v tom, že ve formě souřadné jsou členové pořadu
stejného (za poměru sounáležitosti i za poměru podílnosti), ve
formě podřadné naproti tomu jest α v podružnosti k β. Zevné
pak, vzhledem k pojidlům, záleží formalní rozdíl v tom, že ve
formě podřadné mezi α a β jest spojení korrelativní, ve formě
pak souřadné není, a sice korrelativní v tom smyslu, že na jedné
straně jest pojídlo demonstrativní, na druhé relativní.

Co tuto napřed na jednom příkladě a na různých tvarech
jedné věty ukazováno, platí všeobecně. Jednak jiné a jiné pří-
klady to potvrzují, jednak s tím souhlasí povaha vět podřízených,
neboť podřízenosť jejich právě v tom záleží, že se vždy k své
řídící větě vztahovati musí a bez toho vztažení úplného smyslu
nedávají. Můžeme tudíž všeobecně tvrditi, že formalní rozdíl
mezi formou souřadnou a podřadnou v tom se jeví, že v této
jest jeden člen v poměru podružnosti a že jest mezi členy ve-
spolné spojení korrelativní *), v oné pak nikoliv.

Při proměně složeniny souřadné v podřadnou musí se vy-
konati, k čemu ukazuje formalní rozdíl obou právě vyložený: ze
členů α a β, které byly za formy souřadné oba samostatny a ne-
podřízeny (ať v poměru sounáležitosti nebo podílnosti), sestupuje
jeden do poměru podružnosti k druhému (proměna na straně
vnitřní) a mezi oběma zřizuje se spojení korrelativní (proména
na straně vncjší). Avšak proména na straně vnitřní vykonává se
jenom v mysli a pojímání našem a vymýká se zevrubnějšímu po-
zorování a popisu; za to pak ovšem tím patrnější jest proména
zevní.

Tato pak přeměna zevní není tak jednoduchá a mecha-
nická, jakou se zdá a jak by se souditi mohlo podlé příkladu:
Byl oklamán, proto nevěří ⧸ že byl oklamán, proto nevěří =
(α, dβ) ⧸ (rα, dβ) atp.; tu přidání relativního že jedinou
podstatnou změnou zevní se býti ukazuje, avšak v jiných přípa-
dech bylo k přechodu od formy souřadné k podřadné více zapo-

*) Ku korrelativní povaze slovcí, jimiž věta podřízená se svou ří-
dící se spojuje, poukázal Hattala v Srov. ml. §. 44.

42

J. Gebauer

třebí. Za tou příčinou chceme tento přechod na několika případech pozorovati, které by jako stupně jeden vedlé druhého položiti se mohly.

Členové, z nichž složenina se skládá, nechať jsou α a β. Jsou spojeni souřadně a povstává z nich složenina podřadná. Tu jsou především tyto dva případy možny: 1. α a β jsou spojeny souřadně poměrem podílnosti, anebo 2. α a β jsou spojeny souřadně poměrem sounáležitosti.

ad 1. Když členové α a β jsou spojeny poměrem podílnosti, pojí se jeden k druhému pojidlem ukazovacím, jakož viděti na příkladě: Byl oklamán, pro to nevěří. Při přeméně na formu podřadnou člen α do poměru podružnosti klesá a naproti demonstrativnímu pojidlu členu β (ten, to, tak, tam, tehdy...) přibírá pojidlo relativní (jenž, že m. je-že [= co], jak, kam, kdy...). Na př. souřadně s poměrem podílnosti: Byl oklamán, proto nevěří, nebo Vítr bouří přes vlasti, tak bouří vojska přes vlasti, = (α, dβ); a podřadné: Že byl oklamán, proto nevěří. Jako vítr bouří přes vlasti, tak atd., = (rα, dβ).

Tu budiž i připomenuto, že pojidlo demonstrativní mnohdy z věty řídící do podřízené se přejímá, s pojidlem relativním se skládá, ano že i v řídící zůstává i v podřízené se opakuje: *Protože* byl oklamán, nevěří (m. Proto, že byl oklamán, nevěří), *Protože* byl okl., *proto* nevěří.

Sem patří a zde s jednou svou zvláštností přirozeného trvám výkladu dochází *nepřímá řeč*, a v tom zajisté i potvrzení toho spatřovati smíme, co zde o původu formy podřadné píšeme. Nepřímá řeč jest předmětná věta, podřízená větě uvozovací; tedy složení podřadné vzorce (dα, rβ). Naproti tomu řeč přímá vedlé své uvodicí stojí souřadně a jest mezi nima poměr podílnosti: uvodící věta béře si z uvedené řeči přímé předmět a na označení toho pojí se k ní slovcem ukazovacím (toto...) buď vysloveným anebo aspoň domyšleným; tedy složení souřadně vzorce (dα : β).

Tvrdíme, že i nepřímá řeč ze přímé tím způsobem se vyvinula, o jakém zde právě se jedná a k jakému rozdíl vzorců (dα : β) a (dα; rβ) ukazuje; zřídilo se totiž za jednostranné spojení (d) spojení korrelativní (d, r), naproti demonstrativnímu pojidlu členu uvozovacího α přidalo se ku členu uvedenému β pojidlo relativní. Touto změnou někdy celá proměna řeči přímé v nepřímou jest zevně vyřízena; ale někdy není nám na ní dosti, nýbrž jest kromě toho (podlé našeho novočeského či vůbec pozdějšího pojímání) zapotřebí také nějakého přesmyknutí grammatické osoby (a někdy i slovesného způsobu). Jedno i druhé chceme ukázati a na příkladech pozorovati.

Pro prvý případ hodí se za příklad taková věta, kde uvádí prvá (grammatická) osoba (jedn. nebo množ.) svou řeč, na př.

o vývoji formy podřadné.

43

Přiznávám se (k tomu): chybil jsem = (da : β). Tu vyrízena jest proměna zevně přidáním relativního pojidla že (m. ježe) docela: Přiznávám se k tomu, že jsem chybil = (da, rβ). Anebo z kroniky Nestorovy: Něcii že načaša chuliti slovenbskyja knigy glagoljušeče, jako ne dostoitb nikotoromuže jazyku iměti bukbtv svoich, razvě Evrěj atd. (Poln. sobranije rus. lětop. I. 11), kde ku přesmyknutí osoby taktéž příčiny nebylo a dostačilo pro změnu z řeči přímé v nepřímou, položiti naproti domyšlenému pojidlu demonstrativnímu (tako) také relativní jako.

Druhý případ pozorujme na příkladě z Evang. Mat. 20. 7, kde se hospodář dělníků tázal, proč tu celý den stojí zahálejíce, a dělníci pravili jemu: nikdo nás nenajal. Dosadíme-li do uvo-dicí věty domyšlené pojidlo demonstrativní, dostaneme složeninu: Dělníci pravili jemu (toto): nikdo nás nenajal. Z čehož pak při-dáním pojidla vztažného způsobem předešlým utvoří se podřadná složenina: Dělníci pravili jemu (toto), že nikdo nás nenajal — což skutečně se čte a to v překladě stb.: (Dělatelije) glagolaše jemu (tako nebo sice), jako nikbtože nasb ne najetb (Mikl. Ev. Math.); jen ten jest rozdíl, že za naše pojidla (toto, že) jsou zde jiná (tako, jako), — avšak jsou to pojidla formalně stejná, oboje korrelativní a v naší příčině tedy identická.

Podobné k tomuto příklady nalézají se velmi hojně ve starých textech slovanských a mají své analogie i mimo slovanštinu. Če-ských má několik Zikmundova skladba (na str. 521) a klademe zde pro ukázku tyto z doby dosti pozdní (a tudy k novočeskému pojímání v ohledu syntaktickém velmi blízké): I odpověděl, že já věřím všem věcem božským (za přímé I odpověděl: „Já vé-řím...“ Bart.); Tu jest se ho ptal, vzalli jest mu ten páteř; on jest odpíral, že jsem nevzal nic (= odpíral: „Nevzal jsem...“, Svěd.); Neb jsou se tím mnohokráte chlubívali, říkajíce, žc čehož jsou předkové naši skrze veliké práce a náklady dojíti nemolili, že my bez práce a nákladův k tomu přijdeme (= říkajíce: „Čehož předkové naši... k tomu my... přijdeme.“) Analogie řecké jsou nejčastější v Novém Zákoně; ale i v řečtině klassické přicházejí a známo jest takzvané uvozovací oti (cf. Niederle § 873: εἶπε, ὅτι Eἰς καιρὸν ἥκεις). Jest to ovšem jen výjimka a podlé pravidla pošinuje se v klassické řečtině v nepřímé řeči dle po-třeby jednak grammatická osoba, jednak i modus slovesný; ale toto pravidlo vyvinulo se teprvé během času a takřka s rozkvě-tem uméní syntaktického a co vedlé něho jako výjimka přichází, jest archaismus zděděný z té starší doby, kdy bylo pravidlem, co později jest jen výjimkou. Jazyk staroperský, zendský a san-skrtský nepřímé řeči s přesmyknutím gram. osoby a slovesného způsobu naprosto neznají (Jolly, Ein Kap. vgl. Synt. 109 sl.). Dle W. Wackernaglova staroněm. slovníku přichází také daz v čele přímé řeči v téže funkci, jako uvozovací oti. V latině podobné vazby přicházejí jen ve Vulgatě (vlivem řeckého origi-

44

J. Gebauer

nalu: ille dicebat quia ego sum = ὅτι ἐγώ εἰμι, Diez. Gramm. III. 321).

A přece, jakkoli jest to forma podlé způsobu předcházejícího náležitě utvořená a jakkoli domácí příklady i cizí analogie o veliké rozšířenosti a historické oprávněnosti její svědčí, přece shledáváme v ní zvláštnosť, která našemu (nejen novočeskému, ale vůbec modernímu) syntaktickému *citu* věru podivnou připadá, tu totiž, že *grammatická osoba* ze řeči přímé do nepřímé přešla bez žádaného *přesmyknutí*; my zajisté duchem češtiny nové a vůbec duchem skladby vycvičenější takového přesmyknutí žádáme a v příkladech nahoře položených řekli bychom: že nikdo *jich* nenajal..., že *on* věří všem věcem..., že (*on*) nevzal..., že čeho předkové *jejich* dobyti nemohli, k tomu že *oni... přijdou*.

V řeči uvedené bylo tedy při proměně formy souřadné (přímé) do podřadné (nepřímé) původně dosti na zřízení korrelace podlé způsobu předešlého; tím byla první takřka práce vykonána, proměna byla z hruba hotova. Ale na tom nepřestalo se a když skladební umění se zdokonalilo, přišla k dokonání řečené proměny ještě práce druhá, totiž náležité přesmyknutí osoby grammatické. A podlé toho můžeme tři fase uvedené řeči rozeznávati: řeč přímou, řeč nepřímou s nepřesmyknutou osobou grammatickou a řeč nepřímou s náležitým přesmyknutím osoby grammatické (a v některých jazycích i způsobu slovesného). V sanskrtě a zндštině jest řeč přímá pravidlem, forma nepřímá s nepresmyknutou osobou a uvozavací spojkou *jat, jad* jen výjimkou a dokonalá nepřímá řeč nikdy se nenaskýtá (Jolly, l. c. 109 sl). A podobně slovanské texty nejstarší, pokud mi povědomo, ve fasi prvé a druhé jsou: tak na př. v Životě sv. Konstantina (vyd. Šafařík 1851) velmi často se řeč uvedená čte, ale buď ve formě přímé, buď i ve formě nepřímé, však bez přesmyknutí osoby. Fase třetí poměrně pozdě vyvinovati se začíná.

Téměř na přechodu a na polovici cesty mezi fasí druhou a třetí jsou příklady jako tento: (Filip vzkázal `Atheňanům`) řka, že ot města *chci* otlehnúti, jestliže desět najmůdřejších vydadie *jemu* z města svého (Jirečk. anth. I. str. 112), kde gram. osoba jednou jest bez přesmyknutí a jednou přesmyknuta.

ad 2. Když členové α a β ve složení souřadném k sobě se pojí poměrem *sounáležitosti*, vysvětlujeme si přechod k formě podřadné *prostřednictvím* formy souřadné s poměrem podílnosti a rozeznáváme tu zase *dva případy*, totiž:

a) když mezi α a β není spojky žádné, a

b) když mezi nima jest nějaká (ovšem souřadicí) spojka.

Máme vyložiti, jak se v rozdílných těchto případech forma souřadná do podřadné měnila a jak se korrelativní spojení zřizovalo.

ad a) Když se členové α a β toliko *svou sounáležitostí* v souřadnou složeninu pojí a *nikoli též* za pomocí souřadicí

o vývoji formy podřadné.

45

spojky nějaké, jako ve větě *Vietr búří přes vlasti, vojsky búrie přes vlasti* (v Záboji), vysvětlujeme si přechod k formě podřadné takto: za poměr sounáležitosti vzal sě poměr podílnosti a povstala forma *Vítr bouří přes vlasti*: tak bouří vojska přes vlasti; prostřednictvím pak této, formy povstala forma podřadná způsobem prvé (půl 1.) vyloženým: *Jako vítr bouří, tak vojska atd.* Vůbec: ze složeniny vzorce (*α*, *β*) stala se prostřednictvím složeniny podílové dle vzorce (*α*, *dβ*) složenina podřadná vzorce (*r* *α*, *dβ*); do složeniny, která byla původně beze spojky, vložilo se spojení korrelativní.

V příkladě právě uvedeném *zřídila se korrelace tím, že i demonstrativní i relativní pojídlo se přisadilo*. Tak dělo se z *pravidla*; ale *mnohdy* docíleno korrelace také *jinak*: dosadilo se jen pojídlo demonstrativní a do funkce pojidla relativního *vtisklo* se (nikoli bez *násilí*) nějaké slovo z členu podřízeného, které tu mělo původně svůj význam realní. To chceme ukázati na spojce *bych*.

Nynější takzvaná spojka *bych, by*..., jakož patrno a známo, jest aorist slovesa *býti*; perifrastickou formou, utvořenou z tohoto aoristu a příčestí minulého činného, vyjádřuje slovanština to, co jiné indoevropské jazyky konjunktivem, optativem a kondicionalem. Kdybychom indikativ a imperativ směli nazvati způsoby thetickými, mohli bychom ostatní hypothetickými jmenovati (oněmi něco za jisté se klade, těmito pak za nejisté); užívá se tedy ve slovanštině řečená perifrastická forma k vyjádření hypothetičnosti. Vizme, kterak k tomu významu přišla.

Skládá se, jak praveno, ze dvou částí, aoristu *bych* a příčestí min. čin. na př. *řekl*: *bych řekl* nebo *řekl bych*. Z těch dvou částek ani jedna ani druhá sama v sobě významu hypothetičnosti nedrží, nemohla ho tedy ani jejich složenina původně míti, a je-li v ní, vyvinul se časem. Jaký byl původní význam perifrastického tvaru *řekl bych*, k tomu ukazují jiné jazyky indoevropské svými tvary obdobnými; těch analogií se dovolávajíce soudíme, že *řekl bych* znamenalo původně nějaký čas minulý, bezpochyby plusquamperfektum, jako lat. *locutus eram*, které z týchže částek se skládá. Avšak pro dávnominulý čas byly k disposici ještě jiné formy, *biech řekl*, *běch řekl*, *byl jsem řekl*, a mohlo tudíž formy *bych řekl* dobře pro jiný význam užito býti. Tak i stalo se a forma *řekl bych*, původně minulost znamenavší, obrácena pro vyjádření hypothetičnosti či vůbec nethetičnosti (*Miklosich*, Vgl. gramm. IV. 808). V zendštině zcela analogicky formy imperfekta a někdy i reduplikovaného perfekta užívá se za konjunktiv přítomnosti (*Bopp*, Vgl. Gr. II. § 520, a *Jolly*, Ein Kapitel, 22 sl.), v řečtině pak indikativ imperf. a aor. za výraz přání nedostižného se brává, na př. *Εἴθ' εἶχες βελτίους φρένας* (Niederle §. 737), a je-li správné učení Boppovo (t.§. 537), že augment jest původem svým alfa privativum, které tvaru sloves-

46

J. Gebauer

nému význam thetický odnímalo a tím významu minulosti dodávalo, tedy v tom zase analogii takřka obrácenou spatřovati bychom mohli: tam forma minulosti vzala se k poznamenání způsobu hypothetického čili nethetického, zde pak zápornosť při formě způsobu thetického má znamenati minulost. Jedno i druhé dokazuje, že minulost a nejistota za kategorie tak příbuzné se pokládají, že slovné výrazy jejich se zastupovati mohou. *)

Když tedy ve složeném tvaru slovesném *řekl bych* jmenuje se *bych* spojkou, tedy víme, jak tomu rozuměti, a aorist proto nepřestal býti aoristem; za taký hlásí se dosud mocně svým časováním **), kdežto spojkou jest jenom v našem pojímání, jehož mocí ve složenině větné to nalézáme, co nalézti žádáme. Složenina na př. Nemni, by kdy odtud vyšel (Pass. Z. 409) jest tedy dle toho, k čemu forma slovná ukazuje, původem svým složenina souřadná vzorce (*α*, *β*); avšak my pojímajíce ji duchem novočeským za podřadnou vkládáme do ní dle vzorce (*αd*, *βr*) spojení korrelativní, totiž přidáváme k členu *α* pojídlo demonstrativní d a z členu *β* vyjímáme aorist *bych* a stlačujeme jej s významu jeho realního na formalní význam pojídla relativního.

Takové stlačení neboli snížení s významu realního na formalní tím lépe se daří, čím více vybledl význam realní. Proto my necítíme násilí, které tu jest, kde aorist *bych* snížen na spojku, poněvadž jest nám aorist forma již vůbec nepovědomá; ale v té minulé fasi, kdy *bych* se cítilo ještě jako aorist, cítilo se zajistě i násilí, jakého bylo zapotřebí, aby to slovo na význam spojky podřadicí se stisklo a snížilo.

ad *b*) Když se členové *α* a *β* poměrem sounáležitosti pojí a kromé toho *také spojkou* souřadicí, kterouž jmenujme c (coordinans), tedy si můžeme takové složení obrazcem (*α*, *cβ*) znázorniti; příklad k tomu máme ve větě: Posmieváno sč jemu (Samsonovi), *α* táhl ve mlýně samotiežném (Štít. Vrt. 226). Předpokládáme, že jest to složenina původem souřadná a člen *β* že jest původem věta hlavní jako *α*; ale čtouce ji duchem novočeským pojímáme ji za složeninu podřadnou podlé obrazce (*αd*,

*) Bopp na místě posledně jmenovaném poznamenává: Umgekehrt kann auch in gewissen Fällen die Verneinung durch einen Ausdruck der Vergangenheit ausgedrückt werden: „Besen, Besen, Seid’s gewesen!“ wo gewesen so viel als *jetzt nicht mehr* bedeutet. Nemělo-liž by k podobnému výkladu práva i české příčestí minulé činné, brané za prekativ čili optativ (šel sem! dal mi to!)?

**) Tím časováním rozeznáváme dosud při této tak zvané spojce 1. os. jedn. *bych*, 3. *by*, 1. mn. *bychom* a 2. mn. *byste*; ve staré češtině kromě toho i 2. jedn. *by* a 3. mn. *bychu*, ano i dvojné *bychova* atd. se vyskytují. Na př. Vstúpichu, (a) *bychu* sč poklonili v deň slaven. Evang. sv. J. 12, 20.; Poslal jest naji Jesus Kristus, abychova tobě radu dala. Leg. J.

o vývoji formy podřadné.

47

rβ). Forma slovná nezměnila se (proměny hláskoslovné se syntaktickými nemají co činiti), zůstala dle obrazce (α, cβ); ale my svou moderní appercepčí, svým novočeským pojímáním poměr členů α a β přes to přece měníme, za původní poměr sounáležitosti klademe mezi ně poměr podružnosti dle obrazce (αd, rβ), to jest my v daném (α, cβ) hledáme a konečně i nalézáme (αd, rβ). Jest v tomto pojímání patrně násilí se strany naší, když v dané formě něco hledáme a nalézáme, co v ní dáno není; ale toto násilí jen pozvolná účinkuje a cíle dochází tímto způsobem: člen β, prvé samostatný, obsahuje v sobě (v příkladě našem) příčinu k α, jakoby řečeno bylo: Samson táhl ve mlýne, proto posmíváno se jemu (β, dα); pojme se tedy jako pouhé určení příčiny a jako věta příslovková se spojkou relativní, tedy rβ naproti αd; ale β má při sobě v dané formě spojku souřadicí c a má ve formě podřadné míti spojku vztažnou r, musí se tedy buď souřadicí c odstraniti a vztažné r dosaditi, anebo musí souřadicí c vzíti na sebe význam vztažného r; toto druhé může se znamenati $\frac{c}{r}$ a stalo se v příkladě našem, kdež mocí naší subjektivní appercepce, která zde hledá a žádá formu podřadnou, dosazuje se (aspoň v myšlénkách) do členu α pojidlo demonstrativní d a spojce souřadicí c podkládá se význam pojidla relativního r, a kdež tedy za danou formu (α, cβ) vytvořuje se žádaná forma (αd, $\frac{c}{r}$β): Posmíváno se Samsonovi (pro to), α (ve smyslu jakoby pošinutém na že) táhl ve mlýne samotížném. Hledíce jenom ku spojce α, která jen u významu svém se proměnila a proměny slovné nezakusila, nalézáme tu proměnu jazykovou toho způsobu, o jakém v Listech těchto 1874, str. 54—55 se jedná.

Zřejmější než při pouhém α jest pošinutí významu při an, ana, ... (m. a on, a ona ...). Abychojn tuto spojku místo pouhého α do našeho příkladu dostali, netřeba žádné změny podstatné, nýbrž jen pleonastické on do členu β přidati; tím dostaneme Posmíváno se Samsonovi, an táhl atd., kteroužto složeninu, ač jest původu souřadného, duchem novočeským sotva kdo jinak pojímá, než podřadně. A tak vykládáme si přechod ze souřadné formy do podřadné při všech složeninách s an, ana . . . , ano ve všech případech, kde slovná forma ku vzorci (α, cβ) ukazuje. Hojnější příklady složenin s an, ana . . . jsou už naхоře podány.

Jako v an, ana . . . dostala souřadicí spojka a význam podřadicí (= že, poněvadž, když atp.), tak se jí ho dostalo i ve složení s bych, a-bych, a-by atd. Na př. Nevěřili, aby (= že by) pán z mrtvých vstal. Br. Luk. 24, 11. J., Báli se lidu, aby nebyli ukamenováni. Br. Skut. 5,26. J. (a žva, by nebyli ukamenováni = μὴ λιθασθῶσιν); Napłnili se dnové, aby (= ve kterých by) porodila. Luk. 2. 6. J.

48

J. Gebauer o vývoji formy podřadné.

Dohromady shrnouti dají se výklady tuto položené tak:
forma podřadná vyvinula se ze souřadné; při tom vnitřně člen
prvé samostatný do poměru podružnosti vstoupil a zevně spojení
korrelativní se zřídilo, totiž člen řídící přijal pojidlo demonstra-
tivní, člen pak podřízený pojidlo relativní buď nově přibral, buď
sobě utvořil z pojidla původně souřadicího anebo i ze slova ji-
ného, jehož význam byl původné realní.

O paedagogické stránce úkolů školských.

Sine ira et studio.

Ukládati žákům úkoly jest věcí s účely vychovávaní a učení
tak makavě srostlou, že kdokoli vychovává či učí, ať jest vycho-
vatel či učitel kteréhokoli druhu, vidí toho potřebu utíkati se
k úkolům. Tušíť to jedni a jsou o tom přesvědčeni druzí, pokud
buď vychování buď učení směřuje k tomu, aby se co konalo, že
beze vší výminky platí pravidlo „Co děláno býti má, děláním se
učí,“ tedy že bez úkolův ukládaných chovancům a žákům nelze
ani vychovateli ani učiteli dodělati se cíle. Ale jakkoli ono tu-
šení či toto přesvědčení obecné jest, přece v praxi po způsobu,
kterým úkoly až na některé výnimky se ukládají, a dle toho,
kterak s vykonanými úkoly se hospodaří, znamená i povrchní po-
zorovatel, jednak že o podrobné důležitosti úkolů školských ještě
málo se přemýšlí, jednak že na důležitosť tuto třebas důkladně
poznanou mnoho se zapomíná. Buď tomu již tak neb onak, na
listy tyto náleží i objasňovati, co temné jest, i buditi svědomí,
kde více méně dříná. Kéž by rozprava tato i v tom i v onom
směru účinkovala aspoň poněkud zdárně! Kéž by, kde není dosti
jasná a úplná, aspoň podnět dala k objasnění věci a k doplnění!

I.

Účel úkolů školských co do podstaty dvojí jest, t. paed-
gogický a didaktický: učitel utvrditi chce žáka v tom, čemu jej
naučil; vychovateli o to běží, aby chovance navykl práci vůbec
a k práci samostatné vzbudil v něm chuť. Jakož patrno z ná-
pisu rozpravy, nemíníme zde rozhovořiti se o didaktické stránce
úkolův, nýbrž obrátíme zřetel jenom k paedagogickým jejich mo-
mentům, a to k některým dle našeho zdání nejdůležitějším, pokud
spadají do oboru těmto listům vyměřeného.

Co do vnějšího poměru k učivu rozdělíme si úkoly na pří-
pravné, na pokusné a na cvičné.

Úkoly přípravnými chceme jednak uspořiti času, který by
bez nich škola mařila, kdykoli by konala se žákem, co on sám

J. Lepař o paedagogické stránce úkolů školských.

49

vykonati dovede, jednak dáváme mysli, zvědavosti a pozornosti
žáků směr k jistému určitému učivu. Patrno, že úkolů druhu
tohoto nekonají žáci ve škole, ale mimo školu; tedy hlavně doma,
pročež úkoly přípravné náležejí k úkolům domácím. Ač nemáme
při tom na mysli jenom tak řečených praeparací z oboru filo-
logického učiva, anobrž přípravy z jakýchkoli oborův jiných, tedy
i ze zeměpisu, z mathematiky, z přírodopisu, z fysiky atd., podo-
týkáme zde přece, že míníme obrátiti pozor pouze k „praeparacím“.

Úkoly pokusnými dává učitel na jevo obezřelosť svou, ne-
dopouštěje toho aneb aspoň bráně tomu, aby žák, samému sobě
jsa zůstaven, nenavykl něčemu a neutvrdil se v něčem, čemu by
později měl odvykati; mimo to obává se, aby žák, necíté se dôsti
schopným k jistému samostatnému úkolu, buď s nechutí úkolu
toho nepodnikl aneb nezbavil se ho způsobem jakýmkoli. Proto
zkoumá, kam stačí síly žákovy, a budí v něm zároveň důvěru
v jeho spůsobilosť, dávaje mu konati práci, ku které sám dozírá,
aby dle potřeby sám pomohl pokynutím. Úkoly pokusné za touž
příčinou konají se ve škole, jsou tedy úkoly školní.

Ze zdaru těchto úkolů dovidá se jak učitel tak i žák, zdali a pokud jistého umění již se docílilo, ve kterém by pak dále toliko cviku bylo potřebí. Cvičení samo může se konati sic doma, ale mnohdy záleží na tom učiteli, aby přesvědčil se, zdali správně vykonané úkoly cvičné (opakovací) jsou skutečně dílem žákovým, mnohdy samého žáka těší ukázati učiteli, s jakou obratností neb jistotou dovede samostatně, beze vší a jakékoli pomoci pracovati. Jsou tedy úkoly cvičné brzy školní, brzy domácí dle toho, jak káže ten neb onen z poměrů dotčených.

Pokud běží jenom o to, aby žák představy nabyté si slušně
osvojil a spůsobilým se stal obnovovati si je hbitě a správně,
dáváme se mu učiti z paměti, ukládáme mu tedy úkoly pamětní
či ústní, jelikož o jejich vykonání nabýváme přesvědčení ústním
vyjádřením. Běží-li však zároveň o vykonání nějaké práce vidi-
telné (vnější), cvičíme žáky úkoly písemnými, ručními a p.

Aby tedy žák jistému druhu práce navykl, musí předně
poznati, v čem práce ta záleží a kterak se koná, za druhé musí
poskytovati se mu příležitosť, aby v práci té se pokusil, za třetí
musí výsledkem pokusu ke spůsobilosti své nabyti důvěry. Tím
vším budí se náklonnosť k práci a návyk dostaví se hned v zápětí.

Z podmínek těchto vznikají učiteli důležité povinnosti,
kterým nelze se vymknouti. Učitel má předně dáti žáku nave-
dení, v čem záleží podstata toho úkolu, který uložiti míní, kterak
třeba úkolu se chopiti a kterak se dělá. Potom musí se přesvěd-
citi, zdali zamýšlený úkol silám žáka jest přiměřen, není-li obavy,
žeby žák buď při samém početí pokusu anebo průběhem jeho
nebyl z podstatných důvodův odstrašen od dalšího vyvedení. Ovšem
nesmí úkol položen býti na dobu, která by nedovolila žáku, veň

Listy filologické a pädagogické. 1875.

4

50

J. Lepař

se uvázati. *) A konečně náleží na učitele v čas přihlédnouti k tomu, zdali a jak se úkol žáku podařil.

Aby učitel řádně vyhověl prvním dvéma povinnostem, vyhledáváme na něm, aby zamýšlený úkol napřed sám zdělal, ovšem nikoli proto, aby zkoumal vlastní svou spůsobilost, ale bedlivé zření maje k tomu, je-li úkol silám žáka již poznaným přiměřený a čeho k navedení výš dotčenému jest potřebí.

Pokud sáhá zkušenost moje, a mohu směle říci, že je dosti rozsáhlá, požadavku právé vyloženému se z pravidla nevyhovuje. Následkem toho dávají se tytýž úkoly zmatečné, ano i nemožné, ať nic nedím o tom, že mnohdy pohodlný učitel ani tušení o tom nemá, kolik práce a jak veliké doby vymahá provedení uloženého úkolu. Stalo se ku příkladu, že bylo kdysi uloženo českým žákům němčině teprv se učícím vyhledati dvacet německých podstatných jmen ženského rodu silného sklonění s přehláskou v množném čísle ale tak, aby mezi vyhledanými nebylo oněch 18 podstatných, která v též příčině již uvedena byla v učebné knize. Kdož o ne snázi úkolu toho nabyti chceš přesvědčení, pokusiž se o vyhledání 38 takových podstatných jmen, a suď pak sám o účinku paedagogickém dotčeného a podobného úkolu. V Jirečkově čítance pro nižší gymnasia (III. tř.) obsaženo jest básnické vylíčení chrámu sv. Peterského v Rímě; kdesi sotva že kus ten v české učebné hodině se přečetl, dáno žákům za úkol přeložiti jej na jazyk německý. To by zajisté nebylo se stalo, kdyby se byl o překlad pokusil sám učitel. V jisté početnici ukládá se za úkol vypočísti, kolik dní, hodin, minut a sekund uplyne od jednoho úplňku měsíce do druhého, ano uplyne za touž dobu 1,022.163 sekund? Žák vypočta 11 dní 19 hodin 56 minut 3 sekundy, zarazí se nad výsledkem věda, že od úplňku do úplňku je celý měsíc, měsíc však že netrvá 12 dní; i počítá ještě jednou a ještě jednou — ale vždy s týmž výsledkem. Doví-li se později ve škole, že úkol zní nesprávně a že opakovaná práce jeho byla proto zbytečná, jaké chuti nabude k zdělávání úkolův a jaký soud učiní si následkem toho o péči svého učitele v příčině jeho povinností? Dostačí tuším několik příkladů na místě mnohých.

## II.

Tak řečené praeparace náleží mezi nejtěžší úkoly žáků na školách středních, konají se nejméně ochotně a mívají účinek ten, že se předmět, ku kterému směřují, žákům znechutí. Největší částě žáků gymnasiálních vychází z gymnasií, aniž jsou s to, aby

*) Špaďá-li ná př. několik linguistických hodin v jedno dopolední (— aby tak nebylo, o to při rozvrhu hodin má býti postaráno. Poz. red. —) a žádaji-li všichni učitelé dlouhé, jinak třebas lehké, přípravné úkoly, znechucuje se příprava pro jednotvárnost svou, ježto mladá krev těkavá jest.

51

pověděli, šetřilo-li se v praeparacích jakých didaktických stupňův a kterých; ano ze žáků stávají se učitelé a sami praeparace ukládají, aniž nabyli u věci více světla, než ho měli jako žáci. Návod k praeparacím málo kde se dává. Kolik a kolik praeparací ukládá se způsobem tak křiklavě povrchním, že z něho patrno, kterak učitel ani zdaleka nepomyslil na to, že by obtíž jejich mohla míti za následek nechuť k předmětu, klamání učitele, jarmarčení mezi žáky atd. Či jak jinak máme si vysvětliti „methodu“, dle které učitel na př. každého nového kusu jazykových cvičení již v I. a v II. třídě k praeparaci ustanovuje tu každou druhou, tam každou třetí větu, aneb zde každou první, onde každou druhou polovici cvičení. Snadno se to řekne, účelem praeparace jest, aby poznal žák samostatnou činností svou významnost částí, aby pak na základé tom pomocí učitele mohl vniknouti do významnosti celků. Ale při kolika tisících slov pozná i zběhlý čtenář smysl jejich teprv tehdáž, když byl poznal smysl celků, z kterých byly vyňaty věty, v nichž ona slova jsou obsažena. Znalec věci potřebuje toliko povrchně nahlédnouti do všech těch latinských, řeckých, francouzských, německých a p. knih cvičebných — any šklebí se naň na přemnohé stránce výňatky z rozdílných filosofů, historiků, řečníků, básníků a s přerozmanitými slovy, tvary slov a vazbami jejich, o kterých znamená, že nemají jasného smyslu pro žáky nezasvěcené do obsahu děl oněch spisovatelů. Kterak má praeparace k překladům takovým povzbuditi samočinnost žáka, jenž pokusiv se o vyhledání i původního i přeneseného významu toho neb onoho slova, o poznání jeho smyslu v tom neb onom rčení, od učitele teprv se dovídá, že nelze větě rozuměti jinak, leč ze spojitosti její s ostatními v celém sjednání, v celé rozpravě, řeći, básni atd.? Ať přeloží čtenář větu, danou kdesi vedlé jiných za úkol praeparační žákům II. třídy „Illud considerandum videri solet, num propter imbecillitatem atque inopiam desiderata sit amicitia, an esset antiquior et pulchrior et magis a natura ipsa profecta causa“ a posoudí, neukládá-li se důvtipu hochů jedenáctiletých zde více, než sněsti mohou! Nezřídka naskýtají se v úkolech praeparačních vlastní jména, o kterých žák ani dopíditi se nedovede, jsou-li to jména osob, či měst, či zemí, hor atd., ano mnohdy ani netuší, zdali to vlastní jména jsou. V jisté I. třídě měl žák připraviti se na překlad věty *Tarquinius Superbus ultimus rex Romanorum* fuit. Maje první slovo ve větě za přídavné jméno trojího východu, hledal ho mezi těmito přídavnými; ale když ho tam nebylo, hledal mezi podstatnými obecnými 2. sklonění, avšak opět bez výsledku. Konečně dověděl se cizí pomocí, že to vlastní jméno. Má kdo za to, že by marným hledáním v žáku vzbudilo se zalíbení v praeparaci? — „Fuit“ odvozoval týž žák od fuo, fuere; hledal ve slovníčku — ale kde nic tu nic. Měl se dovtípiti, že zapomněl professor říci, že fuit stojí místo známého již erat?

4*

52

J. Lepař

Dejme však tomu, že žák buď z lásky k učiteli, buď z přesvědčení, že praeparace potřebí má k dokonalému u věci pokroku, buď že lne k předmétu se zvláštním zalíbením a p., od počátku navykl se náležitě praeparaci konati, že po významu slov nejen svědomitě pátrá, anobrž slova sama do zvláštního seznamu si zapisuje a pokud možná i bedlivě opakuje; vytrvá v počínání svém vida, kterak memorovaná slova, protože jich v pozdějších cvičeních nepotřebuje, ježto se jich v nich neužívá, opět zapomíná, kterak však naproti tomu času se mu nedostává, aby vyhověl jiným svým povinnostem? Nejvíce v dotčené příčině podrývá se praeparační samočinnost žáka v učení německému jazyku, které konává se buď beze vší soustavy didaktické, buď dle šablony k theorii pravidel grammatických, syntaktických a stylistických, ale málo kdy skutečně tak, aby žák spůsobilým stával se německy mluviti v kruzích svých vrstevníkův a v oborech své dospělosti duševní. Ano podobá se, jakoby sláva, kterou vynášíváme Komenského,*) hlásala se jen tak na plano.

I dospělého člověka to, těší, všimne-li si kdo díla jeho, kterak se mu podařilo. Umělci vystavují je na odiv, aby soudností obecenstva nabyli odvahy k dalším podnikům; literáti těžce to nesou, umlčují-li se jejich spisy; míní kdo, že tomu jinak u nedospělých? Ovšem soudu se vyhýbá, kdo nedbale v práci si počíná; ale není vychovatelskou povinností učitele, aby nedbalé k pilnosti pobádal? Z toho jde, že i v tom i v onom případě potřebí jest, aby učitel o vykonání úkolu uloženého se přesvědčil, af tak, ať onak. Pokud o praeparaci výše dotčené a jmenovité o memorování cizích slov běží, žádá se tedy z dobrých příčin, aby v první části každé hodiny učebné, pilně se prozkoušelo, kterak žádaná praeparace se vykonala. Nechybuje se proti tomu? Nežádávají se vedlé ústních praeparací také písemné, kterých si pak učitel sotva kdy všimne? Jaký musí býti toho následek?

Máme-li býti obezřelými, kdykoli ukládáme praeparaci na nižších stupních jazykového učení, čím více toho potřebí na stupních vyšších, kde samostatnější žák samostatnosť svou i v tom dává rád na jevo, že zábavnějších zaměstnání si vyhledávaje praeparaci nahrazuje prostředky lecjakými, jichž důtvipem svým se domůže. Na vyšších stupních praeparací práce se hromadí: k pátrání po původním a přeneseném významu slov, po jakosti jich tvarův a po pravidelnosti či neobyčejnosti jich vazby syntaktické druží se slídění po realiích historických, mythologických, starožitných — prosodických, metrických a vůbec aesthetických. Znamená-li žák, že výsledek práce s délkou její a s namaháním jeho je v křiklavé resrovnalosti, a ví-li mimo to, že dle pravdě-

*) Viz Komenského vyznání o „Bráně jazyků“ ve spisku zvláště vydaném „J. A. Komenského o škole latinské ve tři třídy rozdělené“ v Praze 1875, str. 52—55.

53

podobnosti „řada naň nepřijde,“ aby ve škole okázal, kterak se připravil; pak buďme jisti, že ukládáme praeparace jen jako na oko, samy sebe okrádajíce o drahé chvíle v učebném působení svém ve škole. Aby se to nestalo, usnadněme moudře praeparaci, ale také pilně zkoušejme, nikoli podlé řady, ale skákavě brzy toho a brzy onoho tak, aby nikdo jist nebyl, že si praeparace jeho nevšimneme. Jedny zkoušíme ústně, jiní ať okáží přípravu písemnou!

Je-li praeparací potřebí, jakož vskutku jest, pak nezbývá nic jiného, než aby učitel žáky napřed ve škole dokonale naučil, kterak se připravovati mají v tom či onom směru, aby každou praeparaci v témž směru napřed sám vykonal, by v ničem naproti žákům nepřehnal, a konečně aby o vykonání praeparace systematicky a co možná obecně se přesvědčoval.

Ovšem kde mezi několika učiteli jen jedni věci svědomitě si hledí, kdežto druzí až i před samými žáky pohrdavě o ní mluví, tam kusá svědomitosť i sebe přísnější nedodělá se žádoucích výsledkův. I zde třeba míti na paměti, že concordia res parvae crescunt, discordia vel maximae dilabuntur.

### III.

Úkoly pokusné právě proto, že konají se za dozoru učitelova, nevyhledávají sic tolikonásobné opatrnosti a úzkostlivosti na učiteli jako úkoly přípravné, ale opatrnosti přece nikdy nezbývá. Nadbytek opatrnosti neškodí, ale škodí její nedostatek. Co do podstaty pokusů budiž péče obrácena k tomu, aby zůstávaly v mezech theorie, ku které přímo směřují, tedy aby byly co možná jednoduché, a při tom v prvopočátcích aby vždy napřed konaly se ústně a potom teprv písemně. V příčině paedagogické bdiž učitel nad tím, aby neustal v nich dříve, než nabude obecného přesvědčení, že žáci náležitě pochopeného pravidla správně užiti dovedou sami a bez pomoci. Nelze člověku cvičiti se v tom, čeho prvé nedovede vykonati. Ale bohužel stává se až příliš často, že postoupí se k úkolům cvičným, sotva že se theorie na některých příkladech a to mnohdy jenom s nejlepšími žáky byla probrala či vlastně objasnila. A co teprv říci o pošetilých oněch učitelích, kteří žáky míní trestati tím, že za cvičné úkoly jim ukládají věci, o kterých bezpečně vědí, že jich vykonati nedovedou? Následující potom přísná klassifikace jest pro žáky ovšem trestem, ale trestem se stanoviska správné paedagogiky dvojnásobně převráceným a politování hodným.

Učitelé zeměpisu úkolů pokusných z pravidla naprosto zanedbávají, kdykoli ukládají žákům kresliti mapy, sami jich k tomu neučíce a příkladem jich v tom nepředcházejíce. Kdyby učitel složitou podobu na mapě analytickým způsobem objasnil a na méně složitý obrazec redukoval, kdyby pak před očima žáků týž obrazec na tabuli načrtl a dal od žáků načrtnouti v sešitech,

54

J. Lepař

mělo by tak řečené kreslení map vedlé didaktického užitku také
ten účinek vychovatelský, že by žáci stali se spůsobilými samo-
statně podobné redukce prováděti a nerozumné „kopirování“ map
vzalo by ihned za své. V této příčině potřebí jest radikální nápravy.

Ústní úkoly pokusné zanedbávají se všude tam v učení methodou vypravěcí, kde se „dociruje“ dle příkladu universit, kde učitel „přednášku“ svou skončí teprv po znamení zvonce školního, aniž pokládá za nutné přesvědčiti se o tom, zdali uče, žáky skutečně čemu naučil, anobrž naučení v celém jeho objemu zůstavnje domácímu — ne opakování a cvičení — ale učení. Tak svaluje se na žáky více, než na ně náleží; což oni tušíce dostávají nechuti i k učiteli i k jeho předmětu. Toho odvarujeme se, zařídíme-li věc tak, aby každá učebná hodina obsahovala v sobě tři patrné části: v první z pravidla opakovacím způsobem snes se učivo známé, o které se má opírati učivo nové; toto vyplň druhou část učebné hodiny; v části třetí nabuď se přesvědčení, zdali a pokud cíle se došlo. Vyučujeme-li methodou rozmluvnou, vyplníme třetí část sebráním rozmluvy v zaokrouhlený celek. Takto řádně vyhovíce povinnosti své můžeme na žácích přísně žádati, aby konali i oni, co na ně náleží.

IV.

Obyčejně kdykoli mluvíme o úkolech školských, na mysli mí-
váme úkoly cvičnć, ježto byly více zobecněly než úkoly přípravné
a pokusné, jejichž důležitosť méně byla ceněna. Ale přese vši
zobecnělost úkolů cvičných, jeví se i při nich některé stránky
posud ještě nejasné a sporné. Tak na př. dávají se z pravidla
úkoly tyto všechněm žákům jedné třídy jednostejné; výnimky, na
které narážíme, naskýtají se nejvíce jenom při domácích jazycích,
totiž při češtině a němčině, kde se tytýž dopouští, aby slabší žáci
zdělali snadnější thema, kdežto těžší vyměřuje se pokročilejším.
Ale není-liž příčiny, aby výnimky tyto staly se obecnějšími, než
skutečně jsou, a jmenovitě aby se přihlíželo k nim i v cizích
jazycích, a to zvláště také v latině a řečtině? Stává se, že ně-
kolik žáků v té neb oné třídě pro nemoc školu, a tedy učení
zameškali; je spravedlivo žádati na nich, aby vzdělávali tytéž
úkoly, které se uložily šťastnějším jejich spolužákům? Ano nejsou
řídcí i takoví příkladové, že žáci nemocí postiženi, když se do
školy navrátí, nejen úkoly třídě vůbec uložené zdělati, anobrž
i ty dodati musí, které dány byly jejich spolužákům, když oni do
školy choditi nemohli. Je počínání toto paedagogické? Kterak má
žák zahořeti láskou ku škole, která na něm žádá netoliko, aby
dohonil vše sám v theorii, co jiným bylo postupně a zvolna vy-
kládáno, ale aby také vedlé toho ještě ze čtvera nebo patera
předmětů dodělal úkoly dané škole za nemoci jeho?

Avšak mnohdy (z rozdílných příčin) objeví se v té neb oné
třídě jistá část žáků býti o mnoho slabší než třebas většina ostat-

55

ních spolužáků. I zde nepaedagogické jest ukládati slabším též břímě jako vycvičenějším a otužilejším. Sic tu a tam vyměří se v podobných případech slabým úkol poněkud kratší, ale podstata úkolu přece táž zůstává. Pokusme se i na střední škole za dotčených podmínek dle příkladu učitelů na školách obecných o rozdělené zaměstnání žáků nerovně pokročilých; bude po odděleních práce naše ovšem složitéjší a poněkud i napínavější, ale získáme tak pro pokrok mnohého žáka, jenž jinak čím dál tím více zakrňuje.

Ať pak již dáváme úkoly cvičné pro celou třídu anebo dle oddělení, máme vždy šetřiti jistého pořádku v posloupnosti od snažšího k těžšímu. V příčině cizích jazyků (mimo němčinu) bývá dotčená posloupnost zhruba ovšem předepsána již samými učebnými knihami: úkoly začavše tvaroslovnou stránkou ve větách jednoduchých postupují k cvičením syntaktickým a konečně až i k uhlazenému slohu dle vzorů rozmanitých a osvědčených. Ale jaký nečad panuje v tomto směru v příčině nebohé češtiny. Kdybychom sestavili úkoly české jistého jednoho žáka, které zdělal po čas svých studií na realce nebo na gymnasiu od první a jda až do nejvyšší třídy, zhrozili bychom se nad zmatenicí v dotčeném postupování. Obyčejně učitel vyšší třídy ani neví, jakého druhu úkoly dávaly se jeho žákům v třídách nižších; ano stalo se, že jistý žák úkol zdělaný v třídě nižší a klassifikovaný známkou „dobře“ odevzdal doslovně opsaný ve třídě vyšší, kdež potěšen byl známkou „velmi dobře.“ Paedagogický účinek toho netřeba zvláště líčiti. Dobře by bylo, aby si stránky té někdo z učitelů na středních školách povšiml a zdělal správnou podrob-nou stupnici úkolů, která by začala od volného podání vzorů čtených a postupovala k podobnému podání vzorů toliko slyšených, tedy od učitele jenom vypravovaných, pak ke stručnému vypsání obsahu obšírných kusů z druhů právě dotčených, potom k samo-statnému vypravování a pak i líčení dějů a věcí od žáků pře-zvědem poznaných, a konečně přes pokusy v překladech z cizích jazyků k slohovým úkolům vyšších kategorií. Směřují-li úkoly lned na nejnižších stupních zároveň i k správnosti pravopisné i interpunkční i slohové, nedocílíme konečně ani toho ani onoho docela, a to ani dole ani nahoře, navykajíce žáky práci ve všech směrech povrchné. Pročež pozor!

Mají se dávati pro výstrahu k nazírání také chybné úkoly ?
K otázce této zkrátka odpovíme slovy Quintilianovými: „Ne id
quidem inutile, etiam corruptas aliquando et vitiosas orationes
legi palam pueris“ — „aliena enim vitia quisque reprehendi ma-
vult quam sua;“ avšak „plus proderit demonstrasse rectam pro-
tinus viam quam revocare ab errore jam lapsos.“

Jest potřebí, aby prohlížel učitel pokaždé úkoly všech
žáků? Odpovíme rozhodným: ano. Buď mají úkoly jistý paed-
gogický účel aneb ne. Nemají-li ho, není jich třeba; mají-li jej,
náleží je prohlížeti. Jsouf ovšem při každém úkolu dva účastníci,

56

kteří z přirozených důvodů mají věděti, kterak se úkol podařil:
učitel a žák. Učitel, aby nedal žáku příležitosť, by pochybiv
v úkole neprohlédnutém neopakoval též chyby v úkolech příštích
a v ní tedy neutvrdil se: žák, aby upozorněn jsa na chybu, jíž
se jednou dopustil, pilně se jí střehl na příští, a nedopustiv se
chyby žádné, aby věděl, že pokračovati má, jakož byl začal. Je-li
tedy v které třídě příliš mnoho žákův aneb je-li učitel v něko-
lika třídách přemnohými úkoly přetížen, raděj dávej úkoly kratší,
aneb toliko těm žákům, kteří cvičení jistého nejvíce potřebují,
než aby daných úkolů neprohlížel. V osnovách učebných vymě-
řuje se obyčejně jistý počet písemných úkolů školních a domá-
cích hledíc k jistému počtu učebných hodin týdenních a k ji-
stému počtu žáků. Rozumí se samo sebou, že změna v pra-
videlných poměrech obou těchto početních druhů musí míti za
následek také změnu v počtu úkolů. Vyučuje-li kdo češtině té-
hodně po 4 hodinách, musí žáky častěji cvičiti úkoly písemnými
než kdo jí vyučuje za týden toliko 2 hodiny. Při dvojnásobném
počtu žáků vykáže učitel ovšem pravidelný počet úkolů třídě
daných, avšak v seřiitech jednoho každého žáka bude jich jen
polovice. Ve školách četně navštěvovaných neubližuj se učiteli
množstvím úkolů; ve třídách o málo žácích neuvaluj se na žáky
víc než snésti mohou, třebas by učitel měl sebe větší ochotu
úkoly dávati a korrigovati.

Bylo by ovšem také sem náleželo obšírně promluviti o způso-
bech správného a bezpečného prohlížení úkolův; ale věc ta tak dů-
ležitá a zároveň i tak dalekosáhlá jest, že vyžaduje zvláštní rozpravy.

Také pomlčíme o tom, že varovati se jest toho, aby ne-
hromadily se úkoly v těsné době, úkoly jakékoli, ať přípravné,
ať cvičné, ať písemné, ať ústní; jsouť to věci dosti známé, ač
třebas také ne dosti pilně zachovávané.

Dotkneme se však ještě jedné věci. Mají se prohlédnuté
a konečně i náležitě opravené úkoly také na čisto opisovati?
Jaký účel má takové opisování? Podstatný zajisté nikoli, sic
nesmělo by zabývání se s úkolem zvrci se v mechanické dělání,
jakým opisování zajisté jest; anobrž musilo by býti opět zase
věcnými cvičením. Či má se konati proto, aby pak žák čta opsaný
neporušený text těšil se konečně práci dokonalé? Útěcha toho
druhu alespoň pisateli těchto řádek nechce se líbiti; jest zajisté
příliš drahá; neboť přečísti dovede si touž věc žák také v pů-
vodním opraveném textě, a může též rozkoše dojíti aniž mařil
drahý čas opisováním. Vystavěl-li stavitel dům, který v některých
částech vidí se mu býti pochybeným, opraví nedobře vyvedené
části; avšak opravě je, nezboří celého stavení, aby ukázal, kterak
dovede týž dům vystavěti potom bez chyby a vady. Novou podob-
nou stavbou naskýtá se mu dost příležitosti, aby dovednosť svou
osvědčil. A tak dejme i my na místo opisování nový podobný úkol,
a bude cvičení i zajímavé i slušně paedagogické. J. Lepař.

Úvahy a zprávy.

57

Úvahy a zprávy.

Slownik do Homera Iliady i przypisywanéj mu Ba-
trachomyomachii. Uložyl Dr. Lazarewicz. Poznań,
nakładem i drukiem Ludwika Merzbacha 1874.

Kdokoli přečte nápis této knihy, s podivením asi tázati se
bude: Proč pak slovník k Iliadě jediné? Odpovědi k otázce této
dočte se v úvodě, v němž p. spisovatel dokládá, že před lety
už vydal zvláštní slovník k Homerově Odysseji. Tím ovšem není
věc odbyta, nýbrž každý tázati se bude dále: A proč vydal napřed
slovník k Odysseji a nevzdělal ho ihned k Homerovi celému?

Jestližet se z mnoha stran, a to tuším právem, popírá
nutnosť slovníků specialních pro školy, tím více odporu zajisté
dojde takovéto specialního slovníku dělení a to z příčin na snadě
jsoucích, kterýchž by as ani nejpřísnější chorizonti vyvraceti ne-
chtěli.

A zdali právem v slovník tento s Iliadou pojata též tak
řečená Batrachomyomachia čili nic, o tom nemíníme rozhodovati.
Školám aspoň potřebí toho nebylo.

Přistupmež již k ohledání díla samého. Tož naskýtají se
nám hned z předu neodbytné otázky: Jest to dílo samostatné?
či jak se má k podobným pracím jinojazyčným, zejmena německým?
a jak se má k bádáním novověkým, zvláště k výzkumům jazyko-
zpytným?

K otázkám těmto marně bychom hledali odpovědí v úvodě,
čehož tím více litovati jest, ježto brzo i zběžným nahlédnutím
pozná každý, že dílo to není samostatné, nýbrž že jest to slovník
Seilerův (dříve Crusius - Seiler) v rouše polském.

V domnění tom snadno by se utvrdil, kdo by vybera ně-
kolik nahodilých článků větších podrobně je srovnal s články
řečeného slovníku německého.

Tak by na př. při αἰρέω, ἐπί, τεύχω, τίθημι a j. shledal
rozdělení i uspořádání zcela stejné, i tytéž příklady týmž pořa-
dím, leda že počtem jich méně jest a že doklady z Odysseje
vypuštěny jsou.

Však při tomto vypouštění místy nedopatřil p. spisovatel,
tak že někde číslicový citat z Odysseje vypuštěn, však slovo,
jehož se týká, zůstalo, jako na př. při τίθημι. Tu uvedeno pod
Med. 2 k významu robić sobie za doklad οἶκία, δῶμα s cit.
z Il. 2, 750; však jediné οἶκία náleží sem, druhé pak slovo pří-
sluší k vypuštěnému cit. z Od. 15, 241. Podobně při τεύχω
uvádí se dle Seilera τεύχειν δεῖπνον; však toto jen v Odymm.
se nalézá. Leckde též připojeno bývá k citatu: i t. d., kteréz
jen k Odysseji táhnouti se může, jako na př. při ἐποίχομαι ἔργον ;
neboť v Iliadě čte se na jediném uvedeném tu místě 6, 492.

58

Úvahy a zprávy.

Nepřihlédnutím k originalu vysvětliti jest některé nesprávnosti překladu, jako při ἐπιλεύσσω, kdež jest věta hlavní τόσσον τις ἐπιλεύσσει přeložena vedlejší: jak daleko kto przed sobą widzi (snad z něm. soweit sieht Einer...?). Sem též počísti to, ze rozdílu mezi aoristem a impf. (praes.) leckde není šetřeno, jako na př. čte se při ἐπιβαίνω: ἐπιβᾶσα postępując; při ἐπιρρωώμαι: χαῖται ἐπιρρωώσαντο... kedziory toczyły się... (1, 529); při διύστημι: θάλασσα διύστατο rozstąpiło się morze (13, 29.), což na místě tomto (v líčení jízdy Poseidonovy) zvláště nemile se dotýká; podobně přeloženo ἐπέσσυτο spieszył, ἱστασθαι, ἔρχεσθαι (ku př. s ἐγγύθεν) przystąpić, stanąć blizko kogo, zbliżyć się atd.

Nedopatřením změteny jsou některé významy příbuzné, jako při ἐπιτρέχω, kdež položeno miecz za řec. ἔγχος, aneb při γλαυκιάω, kdež poznamenáno, že se vyskýtá o lisie místo o lvu a p. —

Kdyžtě tedy bylo by lze na jisto postaviti, že p. L. vzdělal svůj slovník ze Seilera, aniž čeho značnějšího z vlastní zkušenosti a vědomosti příčinil, mohli bychom co do obsahu knihy jeho přestati na zprávě této, a ostatek odkázati čtenáře k tomu, co o hodnotě a zdařilosti slovníku Seilerova (zvláště nejnovějších jeho vydání) z rozličných stran bylo napsáno.*) Avšak jestiť nám se zprávou touto konstatovati, že slovník p. Laz. není vzdělán dle novějšího některého vydání lexika Seilerova, nýbrž zakládá se na vydání starším, a že tudy zvláště v etymologii naproti novějším vědeckým výzkumům stanovisko jeho na mnoze jest zastaralé. P. spisovatel v úvodě se z toho jaksi omlouvá tím, že dílo jeho už před 7 lety bylo ukončeno, a že hodlá výsledek pozdějších bádání ve zvláštním vydati dodatku. Avšak vždyť 7mé vydání slovníku Seilerova vyšlo už r. 1872., tedy o dvě leta dříve, a za tu dobu snadno bylo hotový rukopis prohlédnouti a upraviti dle vydání tohoto, jakož i jiných slovníkův k Homerovi (j. Autenriethova, Ebelingova), pak nových vydání Homera (zvl. La Rochova), jakož i důležitých děl etymologických (zvl. Curtissových Grundzüge der griech. Et.) si povšimnouti.

Že tímto opomenutím slovník p. L. značnou újmu utrpěl, vysvitne poněkud z úvahy následující, za kterouž jsme kromě některých článků nahodile na oči přišlých asi první třetinu knihy prohlédli, všímajíce si při tom většinou jen slov významem i užíváním důležitějších.

Jestliže při tom leckdy dále zaběhneme a lecco i z nejnovějšího vydání slovníku Seilerova vytkneme a ohledáme, budiž to připočteno snaze, abychom k výkladu Homera i při té příležitosti něčím přispěli.

*) Nám v té příčině nejbližší jsou úvahy Schenklovy podané v Oesterr. Gymn. Ztschft.

Úvahy a zprávy.

59

1. Hledíme-li předkem k etymologii, schvalovati jest, že p. spisovatel za příkladem Seilerovým na mnoze si zdrželivě počíná a v případech pochybných několikero výkladů klade vedlé sebe, aniž předbíhá svým úsudkem. Avšak vedlé toho shledáváme v knize jeho právě s této stránky dosti značných nedostatků, kteréž z největší části vysvětlují se tím, co jsme svrchu připomněli o původu tohoto slovníku.

1. Při některých slovech čte se etymologie buď naprosto mylná a zastaralá aneb aspoň pochybná tou měrou, že vedlé ní jiné mnohem více zmínky zasluhovaly, jakož poznati lze z těchto dokladů:

K ἀκήν připomíná se jen zastaralá etymologie Buttmannova od χάω (!), χάσκω, o níž v. Curt. Et. ⁴ str. 17. Výkladu Doederleinova. kterýž to slovo právem spojuje s ἦκα, ἀκέομαι (srovn. též ἀκάκητα o Hermovi) nevzpomenuto.

Při ἀμύμων povšimnutí hodna byla etym. Webrova: ἀ-μυν-μων s významem σιλνý, ač by též přímo od koř. μυ (dle Ficka ἀ-μυ-νω zavírati, hájiti) bylo lze odvoditi ἀμύμων = ohrazený, pevný a pak vůbec silný, čemuž svědčilo by zvláště spojování tohoto epitheta se slovy ἔρχος, τύμβος (vedlé μέγας), νῆσος, τόξον a v přenes. sm. (pevný, bezpečný) s μῆτις, πομπή (θεῶν) a p.

ἀξίνη prý pochodí snad (może) od ἄγγυμι. Však tu snadno usouditi, že kořenem nejspíše jest ἀκ, odkud řec. ἀκ-ωκή, ἀκών (ἀκόντιον), ὀκύς, ὀξύς, lat. ac-us, acer, acies atd., čes. ostrý, osten atd. (srv. Curt. Et. ⁴ str. 130 nu.).

K adj. ἁπαλός poznamenáno prostě: snad od ἀπτω a nic více. Naproti tomu právem dí Seiler: wahrscheinlich verwandt mit ὀπός (= sok, šťáva) und sapere (v. Curt. Et. ⁴ str. 458). Též výkladu Hoffmannova (kterýž je spojuje s παλή melivo) není dotčeno.

Při ἀργός význam správně podán i dobře připomenuto, že souvisí to slovo s ἄργυρος, však chybná přičiněna etym. od ἔργον s privat. ἀ. Jesti kořenem tu ἀργ značící lesk bílý (odtud též 1. arguo a j., srovn. Curt. Et. ⁴ str. 171).

ἀτρεκής odvozuje se (s Lobeckem) od τρέω π. τρέχω (!), ač už obecně rozšířen a pravým uznán jest výklad (Doederleinův), kterýž je spojuje s koř. τρεκ = τρεπ (v τρέπω), jehožto k za-chováno jest v lat. torqueo i v řec. ἀτρακ-τος vřeteno (srovn. Curt. Et. ⁴ str. 461). *)

γέντο se pokládá za aiol. tvar = ἔλετο (jako prý κέντο = κέλετο), ač tu nyní nelze tuším pochybovati, že základem jest (dle Ficka) koř. γενθ = 1. hend (v pre-hend-0), čes. jm-u (srovn. sl. Lepařův), odkudž též původ má substantivum:

*) Fick (Indogerm. Wörterbuch) oddílí kořeny τραπ a ταρκ od sebe; však tím nijak podstatně nemění se význam slova ἀτρεκής: ne-stočený, neskroucený, přímý, pravdivý.

60

Úvahy a zprávy.

γναθμός, k němuž p. Ł. připsal γνάω (jehož ani není!)
a κνάω, nepřipomínaje ani příbuznosti jeho s γένυς.

δεν δίλλω spojuje se (dle Seilera) s ὅλλος (šilhavý), ač
už ukázal Curt., že vzniklo zdvojením z koř. δελ m. δαλ z pův.
δαρ η. δρα zříti (v ὑπόδρα), a to trvám tímto způsobem:
δελ-δελ-јω a pak rozlišením δευ-δελ-јω a δευ-δίλ-λω asi tak
jako Τάν-ταλος vzniklo reduplikací koř. ταλ z Ταλ-ταλος.
Týmž způsobem zajisté dlužno též vykládati adjektivum:

δυσπέμφελος z koř. φελ fle fla = douti, bubřeti
(v ἐκ-φλαίνω, παφλάζω, l. flare, flos, snad i follis, srovn. též
Bakchovo příjmí Φλέων, a j., v. Curt. Et. 4 str. 301 n.). Méli
bychom tu postup tento: φελ-φελ, πελ-φελ, πεν-φελ a πεμ-
φελ, dle čehož by δυσ-πέμφελος o moři velmi dobře značilo:
zle vzdulý, rozevlálý, rozbouřený, bouřlivý.

δίζημαι pokládá p. L. za příbuzné s δίζω, čemuž význam
obou patrně se příčí. δίζω nejspíše spojiti jest s δ = dvojiti
se, dubitare, kdežto δίζημαι buď (dle Curt. str. 610) po-
chodí od koř. ja = jíti aneb spíše (dle Ficka) od koř. di
(v δέ-ατο, δε-ελος = δῆλος a διF), kterýž značí svítiti i viděti
(srovn. λεύσσω svítiti i hleděti). Z význ. viděti, dívati se snadno
plyne význ. hledati, jak zřejmo z čes. hleděti — hledati, pa-
třiti = pátrati.

Κ ἐγχεσίμωρος poznamenáno před jinými výklady, že
pochodí od ἔγχος a „koncovky μῶρος označující přivyknutí
čemu.“ Avšak odkud by tato domnělá koncovka určitého toho vý-
znamu nabyla, to nikterak naznačeno není. Pravdě nejvíce se
podobá, že toto μῶρος buď spojiti jest s koř. mar = mysliti, jak
vykládá je též Lepaŕ, aneb se slovem μῶρος = bláznící, běsnící
(srovn. ἐγχείη μαίνεται, ἔγχει θύειν.) Dle toho i psi ὑλακόμω-
ροι jsou buď štěkotu dbalí aneb vztekle, velice štěkající, štěkavci.

Při εἰλείθυαι nepověděno, že dle obyč. výkladu se
spojuje s ἐλυθ (v ἐλήλυθα). Pozoru hodna jest nejnovější etym.
Wörnerova od ἐλύω a z toho rozšířeného ἐλυθω, dle čehož by
znamenalo to slovo: bolesti křivící, svíjející, ať tak díme: křivičky,
svíjivky.

ἔντεα spojuje p. L. dle (Buttmanna) s ἔννυμι, nedbaje
toho, že toto sloveso = Fεσ-νυμι od koř. ves (vas) (v lat. ves-tis),
a že slovo ἔντεα ni stopy nejeví bývalého F. Trvám že dlužno
je i sloveso ἐντύω (ἐντύνω), kteréž od něho děliti nelze, po-
kládati za složené z ἐν a koř. τα (ταν) v τείνω, τανύω atd.
ἔντεα pochodilo by přímo od rozšířeného kmene, jakýž se jeví
v ἐν-τεσι-εργός; a v ἐν-τύ-ω naskýtala by se proměna původ-
ního α v aiolské u (υ), kterážto v ion. nářečí jest řídká, však
nikterak bez příkladů není: srovn. πρύτανις (aiol. πρότανις)
vedlé Πρατίνας, i πρυλέες od koř. pra v πρό, πρῶτος..., 
aneb hom. πίσυρες (aiol. πέσσυρες) vedlé τέσσαρες (v. Curt.
Et. 4 str. 704 nn.), pak slova: βάθος, βαθύς ved. βυθός, τείρω,

Úvahy a zprávy.

61

τιτράω ved. τρύω (od koř. tar) a j. — Výklad tento s významem slova shoduje se dobře; vyskýtát se ἐντύω především o upínání, strojení koní (j. E 720), též o prostírání čili stlaní lože (j. ψ 289). Kterak význam napínati přechází u význam strojiti, chystati, vidíme i ze slov. τείνω v spojeních takových, jako πόλεμον, ἔριδα, ὑσμίνην τείνειν atd. Tudy by ἐντύω významem svým rovnalo se lat. instruo, ἔντεα instrumenta. ἐντεσιεργός vykládali bychom nejraději: upjatě, klopotné pracující (srovn. ἔντονος (ἐντενής) napjatý, horlivý).

K ἐπείγω bez rozpaku připsáno, že příbuzné jest s πιέξω (kteréž dle Ficka původ má ze kmene: pisad). Jinak Seiler, jenž dle Curt. dělí: ἐπ-είγω a odvodí je od koř. αἰγ (ν αἰγίς, v. Curt. ⁴ str. 180). Podobně Lepař. Výkladu tomu svědčí zvláště ἐπαιγίζω, kteréž se pouze o větru vyskýtá, ku př. B 148 Ζέφυρος λάβος ἐπαιγίζων právě tak, jako se ἔτε E 501 ἐπειγομένων ἀνέμων. — (Dokončení.)

Rusko-český slovník. Sestavil Josef Rank. V Praze u Ed. Grégra 1874.

K neuvěření a přece holá pravda, že ve slovanské literarní vzajemnosti, kterou neustále na jazyku máme, skutkem ani tam jsme nedospěli, bychom bez prostřednictví němčiny vespolek si porozuměli a domácími prostředky s nářečími příbuznými seznámiti se mohli. Do nedávna neměli jsme ani slovníka jazyka ruského, který pro nás Slovany velikou důležitosť má a vždy mítí bude. Vzhledem k této důležitosti jazyka a s uvážením, že při našem knižním odbytě každý rok takový slovník vyjíti nemůže, zasluhuje zajisté dílo pana Ranka většího povšimnutí jakožto prvý a zajisté na dlouho jediný pokus v té věci, a proto chceme o něm tuto promluviti.

Ze čtyř slovníkův, které p. R. jako prameny uvádí, máme sice jen jediný po ruce, Pavlovského; ale právě ten je panu R. tak hlavním pramenem, že vše, co odjinud má, anebo, kdyby tohoto výrazu nechtěl dopustiti, co by též v Pavlovském zrovna tak nebylo, snadno na jediném listě by se směstnalo. Tím způsobem nemůže být řeči o tom, jak p. R. svůj slovník sestavil, než jen jak Pavlovského česky vzdělal.

Slova, která v češtině zrovna tak znějí jak v ruštině, nemusela by sice v slovníku státi; ale rozhodl-li se p. R. k vůli úplnosti pro сирь, ледъ, домъ i t. p., pak neměla by scházeti slova jako tato:

ГОЛОДЁТЬ hladověti; ГОРЛЫШКО hrdélko; ДОХНУТЬ dechnouti nemělo by scházet už pro rozdíl od ДОХНУТЬ zdechnouti; podobně жіже; kdo neví, со жіже jest a ho hledá, tomu nespoитвěže, že stojí u жідбій, tam, kde ho hledati nebude; dále ЖИТО обиі; МАСЛЯНЫЙ olejový n. p. краска barva; u Pavlovského schází овšем též; ПЕРЕКАТКА převalování; ПЕРЕПУГЬ polekání, uleknutí;

62

Úvahy a zprávy.

п.годород.іє плодносі; погодіть позеїкаті; погоді! роїке! погоді щє отвїчать роїке! єštє с odpovědí; подозрітельность podezřelosť (schází jako v Pavlovském); полоска proužek; полтора пůldruhého (к tomu р. R. у полутóрний poukazuje); полюбоваться чёмъ obveseliti se, potěšiti se něčím; помилосердовать како̅ smilovati se, ustrnouti se nad někýм; помѣнать что-либо на что- vyměniti, směniti; п-ся чёмъ съ кѣмъ vyměniti si něco s někýм; ноперéчный příčný; поселянинъ sedlák, rolník; населянка selka; поспóрить пohádati se; пошагать покроćiť; преданіе вydání, vzdání, zrazení; пр. себá вóлѣ Бóжіей ode- vzdání se do vůle boží; изúстное пр. ústní podání, kteréhož po- sledního významu aspoň ze slovesa se nedomyslí; предприни- матель podnikatel (stavby); -съ přívěska, zkrácené сýдарь, pane; что прикáжете-съ? со poroučíte, pane? подай мнѣ кárточку! — Вотъ онá-съ tu je, pane; утомлёніе umdlení; хилѣть chřadnouti.

Tato slova scházející nejsou ani všechna ani nejdůležitější, než jen částka těch, která nám u porovnání páně Rankova slovníku s našimi poznámkami při čtení ruských knih dělanými náhodou se namanula.

Nejúplnějším a také nejspolehlivějším jeví se slovník v části týkající se výrazův technických, které ovšem nejsnadněji z jednoho slovníka do druhého hotově se přenášejí, nevyžadujíce zvláštní znalosti jazyka.

Odvislosť p. Ranka od německého originalu Pavlovského je až trapná, když člověk také po česku čísti musí, co jen pro Němce důležitost má.

Na př. při déргать trhati uvádějí se široce dvě pro nás Čechy zbytečné fráse. травý, зýбн, jakoby nám někdy jináč napadlo říci; za to nemělo se vynechati менá děргаетъ nám trhání. — U свой р. R. na tolik příkladech nám Čechům vykládá, že ať je podmět 1. nebo 2. nebo 3. osoba v jedn. nebo v mn. čísle, přece vždy stojí свой; postačilo říci: я, ты, онъ взялъ свою енігу; мы, вы, онъ взяли свою енігу; онъ всё дěлаєть по своему je také po česku: po svém; říkáme zajisté: aby nebylo ani po mém, ani po tvém. — стýдно мнѣ je mi hanba bez „to,“ rovněž ne стýдно ли тобѣ? není-li ti hanba? Zrovna tak lid náš říká a nic jináč. — сходить (u Pavlovského gehen) jen zřídka a neprávem překládáme pouhým jíti místo: sejíti, zajíti, dojíti; tak сходи за дóвторомъ je dojdi pro doktora, мнѣ má-добно сходить туда musím tam zajíti. — тóлстый: т-ая стěňá i т-ое сунхо zbytečno, zvlášť když u obého výslovně opakuje se tlustý; — тóлько тепéрь my zrovna tak: jen teď (na př. odešel); — тóпать je dupati, k čemu nohama? že v něm. stampfen stojí mit den Füssen? — U тяжёлый опét pro Čecha zbytečně uve-deno т. бóздухъ (v něm. ovšem drückend), т. слогъ (gezwungen), т. пíща (unverdaulich), т. дыхáníe, protože vždy to je jen

Úvahy a zprávy.

63

těžký; v česko-ruském slovníku bylo by toho snad potřebí, aby se vědělo, kdy užíti slova тяжёлый a kdy трýдный, ale i tu, řekne-li se, že je трýдный téměř vždy tolik co nesnadný, je věc na vždy odbyta. — К ужé: не ужé ли? po česku snad ne? na př. не ужé ли, мнѣ ещё просить у негó извинění snad ho nemám, ještě prositi za odpušténí? Rovněž tak не ужé ли онъ áto сдѣлалъ? překládá se: snad to neudělal? Překlad páné Rankův: což by to on byl skutečně udělal? zapáchá příliš německým: sollte er es wirklich gethan haben? — U шагъ místo zbytečných pro Čecha бхать шагомъ jeti krokem, ni на шагъ ani na krok mohlo státi прибáвать шáгу zrychliti krok, jak ovšem stojí u прибáвать.

Divno jest, jak p. R. rozmanité významy sloves s předložkami složených nám po německu opisuje, ač český význam s ruským úplně se shoduje, my tedy výkladu nepotřebujem a od slovníkáře leda teprv na druhém místě za překladem žádáme. Tak na příklad: оголѣть je oholeti a teprv v závorkách mohlo by státi, ovšem jen pro toho, kdo řádně česky neumí, holým se státi. — одýматься je rozmysliti se jako раздýмать; rozmysliti se „jináče“ je germanism. — подавить nač trochu mačkati? Naše pomačkati má tytéž oba významy: einwenig drücken i vieserdrücken. Pak schází význam potlačiti na př. svoje city, vzbouření; tu nestačí ani utlačiti ani umačkati. U подавиться schází konečně: udáviti se, na př. кóсточкою. — поднимáть -нáть. Tu schází vedle pozdvihnouti pouhé zdvihnouti, protože mnohdy naše pozdvihnouti značí ruské приподнáть, jakož patrno ze srovnání: zdvihni hlavu a pozdvihni hlavu, zdvihni nemocného na posteli a pozdvihni ho, zdvihni se a pozdvihni se, vstaň a povstaň atd. Také žádný Čech neřekne: pozdvihni nebo vyzdvihni rukavici (upušténou), a to je právě поднáть перчáточку. Konečně zde schází подниматься há гору vystupovati, vylézati na horu. — покатáть pováleti postačí, k čemu trochu váleti? — Druhý význam schází docela: povoziti někoho, п-ся projeti se. povoziti se, п. съ горь. — U покупать místo chvíli koupati, má státi pokoupati, jak u полизáть stojí polízati a ne trochu lízati. Vždyť též tak říkáme: pokoupáme se, pak pojíme a potom si pohrajem. — попировáть je pohodovati, a ne chvíli hodoovati. — попрávить je též popraviti na př. kabát, most, попрávиться pozdraviti se (o nemocném). — попрátать není všechno skliditi, ukliditi, než poschovati, poukrýti. — попытаться zkusiti. pokusiti se má státi místo попытать zkoušeti; стóитъ только попытаться potřeba jen to zkusiti, o pokus není zle, pokus nic ne-stojí. — посломáть je polámati a ne tnožství rozlámati!! po německu ovšem in Menge zerbrechen. — походить на что je též podobati se něčemu; druhý význam: pochoditi (po městě na př.) schází docela. — прикрѣплять nejen upevňovati, než i připevňovati. — припадать: schází napadati, у негó припáла охóta

64

Úvahy a zprávy.

къ грѣ́п napadla ho chuť ke hře; přišla mu chuť je na него нашла охóта. — пристать: místo ostati vězeti (což ostatně je germanism za uváznouti) má býti přilípnouti, přilepiti se. — ушибить má dvojí význam po značení předložky v 1. uhoditi, poraniti, 2. utlouci, ubiti, zabiti. Rovněž ушибénie je 1. uhození, 2. utlučení, ubití. ушійбъ je také uhození (ovšem konkretně) a nikoli natlučené místo!

Rozdílu významu končicích a trvacích nebo opětovacích časoslov p. R. hrubě nedbá, tak že mnohdy vedlé ruského trvacího položí české končicí nebo naopak, čímž hledajícího jen na bezcestí přivádí. Tak u голѣть má býti holým se stávati, chudnouti; forma i význam končicího jsou zde zbytečné, a tam, kde je hledati budem, u голѣть stojí zase význam nedostatečný: schází oholeti a schudnouti. — U грудь je брать грýдью bráti útokem, dobývati a ne dobýti, to by bylo взять. — дěрнуть: proč neudati raději hned význam trhnouti, škubnouti, než odkazovati k дěргать, kde ze všeho člověk může potřebovati jen trhati, z něhož si musí utvořit trhnouti; дěрнуть за колокольчику je po česku též trhnouti za zvonek. — добиваться чего a končicí добиться мěla by též významy každé pro sebe míti, nebo snažiti se patří jen k добиваться. Ostatně добивáть je též naše dobíjeti (i kůl i poslední halíř). O šetření místa mluviti se tu nemůže, ježto jinde, kde toho menší potřeba, obě formy vedlé sebe stojí, na př. переводить, перевестí převáděti, převesti. — дýться nafouknouti se vedlé nadýmati se; což nemáme nafukovati se? — жеребиться proč ne hřebiti se a odkázati otam, kam patří a i kde stojí? — наёмь; отдавáть въ н. není pronajmouti, než pronajímati; pronajíti (ne pronajmouti) je отдать въ Н. Rovněž домъ хóдить въ наймахъ není dům je najat, pronajat, než: dům dává se v nájem, pronajímá se, bývá pronajímán; dům je pronajat je po rusku домъ остань въ наёмь. — переводить: místo anebo vedlé не дáсть дýху перевéсть mohlo by státi úplně переводить духъ oddychovati, дай мнѣ перевéсть духъ dej mně oddychnouti. — U получать schází dostávati, či máme sobě utvořiti z obdržeti obdržovati? — минáть; proč opětovací připomínati vedlé vzpomenouti si a rozpomenouti se, či помянуть není připomenouti? — послушаться какó je poslechnouti, uposlechnouti, ne poslouchati, poslušným býti, to je слушаться. — нострить není stavěti, to je строить, нýbrž postaviti, pak ovšem také vystavěti. — потрéбовать není žádati než požádati. — похорошить je končicí proti хорошьть a nemělo by tudíž u tohoto místo u onoho býti: státi se hezčím; хорошьть je stávati se hezčím, krásněti. — U почитать povozovati, pokládati, schází pro končicí почéсть význam uznati. —

Že p. R. snažil se k ruským slovům i konstrukcím i tehdá sho-
dující se české připojiti, když tyto už poněkud zastaraly a z oby-
čeje vyšly, zasluhuje vší chvály: neboť hlavně slovníky slovanské

Úvahy a zprávy.

65

řeči mezi sebou pilně srovnávajícími společný slovný i syntaktický poklad se zjistí, jenž prakticky od spisovatelů užit zajisté všem kmenům prospěje a žádnému jednotlivě neuškodí. Tato věc však jednak není všude důsledně provedena, jelikož někde totožné české slovo, ač i nyní zhusta je v užívání, schází, jednak pana Ranka příliš daleko zavedla, tak že nám někde holé etymologicky shodné slovo podává, s kterým ve skutečnosti pro naše české mluvení nikterak nevystačíme. Ba někdy shledáváme vedlé ruského slova české etymologicky ovšem totožné, ale významem daleko rozdílné. Dále také v tom shodujem se s p. Rankem, že k slovům z němčiny a frančiny vzatým v závorkách připojil původní jich znění a je takto jakožto cizí označil, kterými vyhýbati se dlužno; pohřešujeme však označení slov z tatarštiny vzatých. S druhé strany v českých významech přílišného purismu neschvalujeme. Není zajisté úlohou slovníkářovou, aby nám cizí nějaký význam vykládal, než jen aby vedlé slova v ruštině (v nasem případě) užívaného položil slovo v češtině užívané, třeba laikům méně známé.

Co ještě kromě toho jsme zpozorovali, u jednotlivých slov abecedně spořádaných vytkneme, abychom sebraný material, jehož při druhém vydání slovníka užíti se může, příliš neroztrhovali.

U a místo zbytečného příkladu сөрөдня atd. mohl státi příklad pro neobyčejný u nás význam ale: не съ однойъ а со всѣхъ сторонъ. — авоесь; schází na авоесь na zdař bůh na př. дěлать что на авоесь. — авторство my též autorství. — U адъ mohlo býti přidáno Hades. — акустика: bez toho slova neobejdeme se, jak vidno z překladu adj. акустических. — амунція schází munice, kteréžto slovo každému Čechu zajisté známější je než vojenské potřeby, pro které ostatně i Rus má военный снарадъ. — У Богъ schází Богъ дастъ dá bůh, bohdá, s pomocí boží, na př. Богъ дастъ доживý до этого. — войдиться, schází такъ вобдится въ свѣтѣ такъ se děje na (ve) světě. — вотъ je příliš zkrátka odbyto, jakož vůbec částice i zájmena. Tu mělo by státi: вотъ это hle kdo, tenhle, вотъ что tohle, вотъ какой takovýhle, вотъ когда тамъ hle, вотъ сюлько tolikhle; вотъ я tu jsem; подай мнѣ чапку! вотъ онá tu je; вотъ-те на! tu to máte: вотъ тебя разъ! tu to máš! — всё: schází всего на всё составляетъ сто рублёй všeho všudy dělá to 100 rublů. — винше přidej: это винше моихъ понятій to přesahuje můj rozum. — говорить: tu by nejlépe bylo съ квѣмъ о чѣмъ vynechati, protože jednak v češtině toto spojení zrovna tak vyjadřujeme, jednak není to jediné spojení, jak by se podlé p. Ranka mysliti mohlo; říká se zajisté také онъ говорилъ мнѣ объ этомъ on povídal mně o tom (význam povídati schází) a také transit. онъ всё своё говорить on pořád svou mele, онъ говорить однó и тóже. Rovněž гов. проповѣдь míti kázání. Též nemělo by scházeti говорить ро-

5

66

Úvahy a zprávy'

vidají, praví, prý; na př. говорátě, ихъ тамъ мнóго je prý jich
tam mnoho. Dále что ни говорý mluv si, co mluv; говорится
послóвица říká se přísloví; говорить на вěтеръ mluviti do
větru (nadarmo). — говорливый též hovořivý. — годиться je
hoditi se, ne hoditi. — годный vhodнý. — гóльный též nahý:
раздěться дóгола nepřeloží aspoň Čech svléci se do hola, než do
naha. — голátkъ schází chudák. — гонять má býti когó за что
při významě hubovati. — горá: онъ идěтъ подъ-гору schází
trop. význam: on jde dolů, on schází; взводить (взносить)
гóру на когó-либо nadělati na někoho bůh ví co, strkati psí
hlavu na někoho. — góre též žalosť, góre мнѣ съ нимъ mám
s ním soužení. — góесть též hoře, zármutek. — гóрло, význam
krk jen v jistých frázích, které mohly se uvésti, na př. áto мнѣ
по гóрло mám toho po krk, anebo bylo oddělit od hrdlo. Схва-
тить за гóрло popadnouti za chštán. u негó всего по гóрло
on má, со jen hrdlo ráčí. гóрломъ ничегó не возьмěть kříkem
ničeho nespravíš. — гóрный není horní než horský. My horní
užíváme tam, kde Rus říká věрхній, na př. вéрхная гýба horní
pysk proti dolnímu нíжная гýба. Taktéž v geografických po-
jmenováních je Horní, Dolní (na př. Krč) vždy jen вéрхній
a нíжній. Гóрный житель, гóрный хребетъ, гóрная формá-
ція nikdy nemůže přeložiti se horní, než horský. Rovněž tak
chybně udán význam u нагóрный, má býti zase horský, pohor-
ský, na př. н-ые жители, н-ое мěстěчко, п-ая странá. U
нíжній schází zase význam dolní, na př. pro нíжній зубъ
dolní zub, tu neřeknem ani nižší, ani dolejší zub, ani spodní. —
гóродъ, neškodilo by přidati: что гóродъ, то нóровъ, что де-
рěвня, то обічай jiný kraj, jiný mrav. — горный též při-
pálený. — горячить též dopáliti — ся též rozohniti se. —
горячій, schází horký, vřelý (voda), žhavý (uhlí, železo), ohnivý
(kůň), horkokrevný (člověk), rozpalující (nápoje). Pak neměla by
scházeti círk. slov. forma горáщій hořící. — государь, schází
mocnář, pán; гос. императоръ císař pán. — грátить schází
loupiti, okrádati. — градъ, schází градъ идěтъ kroupy padají.
— гремěть, raději řinčeti, rachotiti než šuměti. — грозá, bouře
není prvý, než poslední význam. — грубить hrubě k někomu se
míti. — грустить, též rmoutiti se. — грúстный, též zarmou-
cený, smutný. — грусть, též sklíčenost, zármutek, žalosť, zádum-
čivosť. — грúша, schází hruše. — грѣхъ, какъ на грѣхъ па
neštěstí (áто пало на негó). — грязный též špinavý na př.
квартíра. — гýбка schází rtík. — гулъ, též hučení. — гуліть,
též toulati se, lelkovati. — гумкó, schází mlat. — гусáтникъ
schází husák, husopas. — гусáтница schází husačka, husopaska.
— да, schází udání významův: a, i, ale. — даромъ, proč ne
darmo? a pak schází též nadarmo; na př. šel jsem tam nadarmo.
Naše darmo má týž obojí význam. — движénie, schází pohybo-
vání, pak pozdvižení (v lidu). — двйжимый, schází pohnutý, na př-

Úvahy a zprávy.

67

д. чýвствомъ состраданія. — двинуть, schází hnouti. — дворникъ, proč ne též podomek? — двоюродный братъ, nejen dvou bratří, než i dvou sester synové. — день деньской нení každý den, co den, než celý boží den; každý den, co den je po rusku кáждый д., всѣкій д., ежеднěвно. — дйво, изъ дивъ дйво div divoućí. — дивбвина, hlavní význam schází: podivná, nevidaná věc, řídkosť. — добраться до, schází: dostati se do, k, na д-ся до деревни до vsi, до берега к бřehу. — доблесь, též statečnosť, chrabrosť. — добрó, schází zboží, na př. сундýкъ съ добромъ. — добьча, též výtěžek. U добýтокъ schází výdělek. — довольствіе, schází dostatek. — довренность, schází důvěrnosť. — догадаться, též dovtípiti se. — дождь пошёлъ дalo se do deště, spustilo se. — доживать: онъ не доживётъ у него своемъ врѣмени on nevyčká u něho svého času. — доложить, schází doložiti. — должно, schází не должно nesmí se, nesluší se, nemá se. — дольше atd., proč ne též adj. delší, když ho v překladě potřebujem? — дорóga, schází быть в дорóгѣ býti na cestě, aby někdo nepřekládal býti v cestě — obstare; pak fig.: тудá emý и дорóga dobře mu tak! — дородный též hýmotný. — дорожить чѣмъ, schází zakládati si na něčem (na př. na eti, na kráse). — дорожка, též stezka, pěšinka. — дорожный, lépe by bývalo místo платье uvěsti дор. человѣкъ s významem pocestný. — досáдно, schází: k zlosti. — досáдовать, též hor-siti se. — достать, schází sundati, vyndati, dosahovati, donášeti (o ručnici). — достойный, proč při významu hodný praedikativná forma? — достопримѣчательность též znamenitosť, na př. д-ти города. — дónуть, též pojíti a o rybách leknouti. — доходь, neškodilo by zvlášť uvěsti занáсъ въ доходъ zásoba dochází. — дощаной, neradi pohřešujeme hlavní náš význam prkenný, ježto deštěný nám nedost obyčejné. V Čechách aspoň neříká se deštěná bouda, deštěný plot, deštěná přehrada, a Rus všude zde дощаной má. Rovněž při дощечке schází prkénko, pak tabulka. — дразнить, schází škádliti. — драла, schází dračka. — дрěвний vedlé starodávný i starý i dávný, na př. za dávných časův vъ дрěvnія временá. — дрожь, nemělo by scházeti меня дрожь берётъ (пронимаетъ) po mně jde mráz. — дрозденокъ, proč ne drozdě a дроздикъ drozdík? Ostatně дроздикъ užívá se i místo дрозденокъ. — другий, ne jen druhý, než i jiný; na př. есть ещё и другія причины jsou ještě i jiné příčiny. — другъ, neškodilo by udati plural hromadný друзья. — дрálный, též se slý, vetchý. — дýма, schází prvý význam: myšlení, myšленіка. — дýмать, nemělo by scházeti дýмать только о себѣ jen na sebe mysliti, pamatovati, a тутъ нéчего дѣлто д. tu netřeba dlouho rozmýšleti se. — дуновеніе, zavanutí, zavátí, zadutí (větru). — дурной, též zlý, ohyzdný, odporný. — дуть, též foukati, dýchati. — духъ, schází что есть дýху co dech stačí, ze vší síly; онъ не въ дýхѣ on není rozpoložen. — димить, proč ne

5*

68

Úvahy a zprávy.

kouřiti? — дѣйствіе, též účinek; pak u dějství (v divadle) přáli bychom si též jednání, akt; neboť, ač žádoucí jest, aby překladatel z ruštiny do češtiny co nejvíce, možno-li, týchž slov užíval, přec slovníkář nesmí zapomenouti, že slovník je i zásobárnou významův pro všecky případy. — Дѣло, schází моё дѣло не бáше já nejsem vy; какое мнѣ до него дѣло co je mně po něm? — дѣльный schází vážný, rozumný, na př. разговоръ, мысль. — діюжій, schází zavalitý. — ей, schází ano, zajisté, věru; ей бóгу přisám bůh, na mou věru! — ёлка, proč ne jedlička, jak u ёлочка stojí? — éсли, schází kdyby, na př. éсли бы я áto зналь тогдá kdybych to byl tehdá věděl! — естественный, schází přírodní na př. е. сілы, е. науки vědy, е. богопочитание, нáboženství. — жажда, též dychtivosť. — жалкий, schází bídný. — жаловаться на когó, též naříkati. — жаркий, též parný a жаръ parno. — жать, schází саногý змутъ boty tlačí, svírají a u жаться, tlačiti se. — ждать, též očekávati. — же nemělo by odbýti se pouhým -že a poukázáním na тóже, тóже, дáже, poněvadž že není jediný význam ani jinde, ba ani v uvedených příkladech. Остávь же его въ покóй! nechejž ho na pokoji! говорí же! mluv pak! U тóже mělo by buď zde, nebo na svém místě státi „též,“ u тотъ же, та же, то же týž, táž, též; tentýž, tatáž, totéž. — жевать, schází žváti. — желание, též žádosť. — желать, též žádostiv býti. — жестокий, schází krutý (zima, ortel), ukrutný (bolesť, člověk), zuřivý. — живодёръ, schází fig. dříč, vydřiduch, lupič. — жигнýть когó-либо že-hnouti, přetáhnouti (bičem). — житейский pozemský, vezdejší. — житница, též stodola. — жить, též bydleti, obývati, přebývati. — за, neškodilo by емý ужé за сорокъ лѣтъ jemu už je přes 40 let; toho významu aspoň hned Čech se nedohádá. — завязáться, завязался споръ (о наслѣдствѣ) vznikl spor (o dědictví). — застávitь, застávitь просить себя dáti se prositi. — зло, schází на зло na vzdor. — колѣно, schází ještě стávitь, постávitь на колѣни когó-либо dáti někoho klečeti. — ломить, mohlo by býti též: у менá нóгу лóмить mám lámání v noze. — лúчше, я лúчше люблю (ѣсть) дичинý já radš (jím) zvéřinu, — мочь, мóчи нѣтъ вытерпѣть nelze vytrpěti. — мочь, мóжетъ быть snad. — мужь, schází ještě она за мужемъ ona je vdána. — навлекать, -влéчь подозрѣніе на когó podezřivati někoho v něčem. — наканунѣ рождествá na štědrý večer. — недѣля, на слѣдующей недѣлѣ příští týden, s neděle. — непрерывная дробь řetězový zlomek. — U ни nestojí 2. význam koli: кто бы онъ ни былъ kdo by koli byl, kdo koli by byl; какъ ни jak koli, какъ бы нí была велика винá; какой ни jaký koli; какой ни бýть buď jaký koli, ни máло je do slova ani dost málo, pranic je teprv druhý význam, jako by u ни за что mohl druhý význam státi nikterak. — U но schází význam než, na př. не только, но и ne toliko, než i. Pak také přece

Úvahy a zprávy.

69

na př. **какъ онъ ни глупъ, но** — jak koli je hloupý, přece —. Ну и хорошо nu dobře. — **охóта**, на негó нашлá охóта přišla mu chuť, zachtělo se mu. — **Пáryба**, též pohubení. — **парчá** samo o sobě není zlatohlav, než jen látka, teprv золотáя п. je zlatohlav. — **пасть**, že by též propasť (прónасть) byla, nám známo není; p. Rank dal se zavésti německým významem Schlund, který ovšem i zvířecí tlamu (пасть) i propasť znamená. — **пáче** чáянія mimo nadání, krom očekávání. — перевóзка převoz. — **перёдъ** je též naše před; předem (jíti naproti zadem na př. domu), v předu (seděti), do předu (tlačiti se), ku předu (kloniti se), (přišel) z předu, v před (ho posadil), před je mi milejší než zad. — **перекátъ**, schází válení. — **перепугáть** není přestrašiti ani ustrašiti, než polekati, na př. онъ всѣхъ насъ перепугáлъ, а — ся polekati se, na př. всѣ перепугáлись. — **перерѣзать**, schází skoliti. — **перехódчивый**, též měnivý. — **печáлиться**, schází о чёмъ, pak též význam trápiti se pro něco! — **печаль**, též žalosť, truchlivosť. — **печáльный**, též žalostný, truchlivý. — **печься** о чёмъ schází pečovati. — **письмецо**, má státi pro sebe s jediným svým významem psaníčko. — **письмó**, schází spis, za to nepatří sem rukopis. — **питáть**, mělo by státi 2. chovati, neboť neříká se jen п. надéжду, než i любовь, враждý. **нénависть** къ комý. п-ся надéждою kojiti se nadějí. — **племянникъ** (bratrův nebo sestřin syn) nazývá se někdo jen vzhledem k svému strýci (дядюшкеѣ) nebo tetě (теткѣ), bratranci říkají si děti bratrů nebo sester mezi sebou. Řeknu-li tedy: tys můj bratranec, tedy je to: tys syn bratra otcova nebo sestry otcovy a to je po rusku ты мой двоюродный братъ, nikdy ale ты мой племянникъ; taktéž племянница а двоюродная сестра. Племянники и племянницы jsou ovšem tytéž osoby co двоюродные братья и д-ыя сёстры, jenže oněmi jsou vzhledem k rodičům-bratřím, těmito mezi sebou. Po česku je tedy племянникъ synovec a племянница neť. — **плетёнка** 2. košatinka. **плйта**, schází čtvercovec (čtveroúhelný kámen). — **плотойдецъ** masojed. — **плутъ**, též čtverák, podvodník. — **плѣнъ**, schází plen, vždyť i my říkáme vzíti někoho v plen, jak sám p. R. uznává u побирать. A plenník není v češtině neznámé slovo. — **по**, по барину и слýти po pánu i sluhy; jaký pán, taký sluha. Тосковáть по комъ je i u nás teskniti po někom. — **побивать** je též porážeti, побить poraziti na př. п. непрителя há голову. — **побоище**, schází hlavní význam krvavá bitva, krveprolití; bojiště nažívá se z pravidla мѣсто nebo пóле сражénія nebo бітвы neb брáни. — **побѣдить** je též poraziti. — **повелѣть**, též příkázati. — **повелѣніе**, příkaz. — **повиноваться** poslouchati koho, býti poslušným. — **повѣстка**, též oznámení, prohlášení. — **погнáться** за кѣмъ pustiti se za někým. — **погóда** též pohoda; поднялáсь сильная погóда zdvihl se silný vítr. — **погребной** sklepní, sklepový; „sklepovní“ zní nám trochu po-

70

Úvahy a zprávy.

divně. — подвергáть též vydávati (koho v nebezpečí). — подвернуться nahoditi se. — подвýнуть též pošoupnouti. — пódвигъ, schází nejobyčejnější význam podniknutí. U skutek schází ještě čin a рѣцарскій má býti uvedeno jen co příklad. Pak nemělo být vynečáno совершить свой пódвигъ skončiti dráhu (běh) života. U пónрище mohlo by zas státi пройті пónрище жизни s týmž příkladem. — поддѣвать též podvlékati. — поддѣлка, prvý význam je padělání a druhý teprv falšování a rovněž tak u поддѣльный, a tu by ještě místo falšovaný lépe bylo falešný (klě, peníz, zlato). П-ые цвѣті po česku = délané kytky (proti rostlým). — поднóщи къ schází podavač, a поднóщица podavačka (na př. cihel při stavbě). — подónки, prvý význam je usedlina na dně. — подражать, též následovati, подражание následování, na př. достойный подражание následování hodný. — подтрѣнивать nabírati koho, šašky si tropiti z někoho. — подумать, též povážiti. Подумалъ ли ты и о сестрѣ его? pamatoval-lis na sestru jeho? — пожаловать къ комУ zavítati k někomu, navštiviti někoho. — пожиматься, schází krčiti se (zimou). — нозóриться hanbu si utržiti. — поискать, též vyhledati. — нойті со дворá výjíti (ven, z domu), нойті пó міру přijíti na žebrotu, пошёлъ къ чórту jdi k čertu. — покá, též až, na př. подождй, покá я возвращусь počkej, až se vrátím. — показать, мнѣ показалось, бýдто — mně zdálo se, jakoby — покамѣстъ, pokud, pokavád. — покáтость, též stráň. — покидать, též povrhnouti; zanechati, opustiti, ostaviti; онъ всѣми покинутъ on je ode všech opuštěn. — покланяться комУ отъ когор pozdravovati někoho od koho, na př. поклонитесь емУ отъ меня pozdravte ho ode mne. — покойнику, též umrlec. — покойться одроćivati; покойся мýльный прахъ (na náhrobníku) odpočívej v pokoji. — покóрно též ponížené a покóрность poníženosť. — покýда schází: zatím, než. — полагать, též klásti, п. уповáние, надéжду на- skládati důvěru, naději. — пólе, schází důležitý význam, kterého Čech tak snadno se nedomyslí, střecha u klobouku. — пónзать, schází plaziti se. — политься, schází пónyellowся сýлный дождь dalo se do silného deště, počalo silně líti. — пólка schází police, přihrádka; ale polka (tanec) neschází. — полосá, místo vrstva má státi pruh, prouha, jako dobře u полосатый stojí pruhovaný. Dle toho дождь идётъ полосáми prší prouhami a ne „po některých dědinách,“ ne stellenweise, než strichweise. — полоскать, schází vyplachovati. — полюбовно je po dobrém. — помиловать, též slitovati se, uděliti milosť. — пónчится мнѣ, též pouze: zdá se mi, tuším. — пómочи, též šle (ke kalhotám), pak vodítko (k vodění dětí). — помчать rychle unésti; п-ся odkvapiti, spěšně se vzdáliti. — помѣститься též směstnati se, vejíti se. — поочерёдно po řadě. — попáсть též přijíti neočekávaně, какъ ты сюда попálъ? kde jsi se tu vzal? попасться комУ на встbчу náhodou potkati se s někým,

Úvahy a zprávy.

71

понáсть на мысль též napadnouti. Pak schází význam trefiti
néco pro попáсть во что, на př. п. въ цѣль. — порá. Schází
до сихъ поръ dosud; плátле вамъ въ сámую póру šat vám
výborně sluší; придти въ сámую póру přijíti v pravý čas. —
поравнаться съ къмъ srovnati se, postaviti se podlé koho. —
порóкъ chyba, vada, skvrna, ouhona, neřest, nešlechetnost. —
поросёноокъ, schází sele, podsvinče. — порóчный závadný,
úhonný, nešlechetný. — порónia popráska f. — порTEM pod-
vlékačky. — портніха krejčka. — порываться, též hrnouti se,
hnáti se. — посемейно, též dle rodův (na př. rostliny spořá-
dat). — пósлѣ též za (někým), стрѣлать пósлѣ когó (t. j. jeden
dřív, druhý později). — послѣдовать чему poslechnouti čeho. —
носóбие, též pomůcka. — поссóриться svaditi se, nepohodnouti se.
— постáвлую на своёмъ stojím na svém, nepopustím. — посто-
рónиться je na stranu ustoupiti, uhnouti se, ale nikdy vzdálit se.
— постоянный дворъ zájezdný hostinec. — постýпо́къ, též po-
čínání, chování. — посулить, též podati (prodavači na zboží),
а посулъ podání (při dražbě). — посягать, на чью-либо
жизнь, честь, событенность на něcí život, česť, majetek sá-
hati. — потерять, též pozbýti, -ся zaraziti se. — нóтрохи
vnitřnosti. — потѣха potěcha, kratochvíle. — похитьть казнý
vybrati kassu, п. дěньги ukrásti, zpronevěřiti peníze. — похо́дь,
schází: odbyт (zboží). — похоронить, též pochovati. — поцѣ-
лýй, též hubička. — пóчеркъ, schází tah a místo rukopis stůjž
písmo. Rukopis je u nás vždy jen manuskript. — пóчесть, též
úcta. — почínка není jen správka, než i správa, oprava. —
почтénіе, schází моё почтénіе пороучím se. — почтénный též
стěný, vážený; v titulu jako почтénный шій veleslavný. — почтý
též téměř. — пóшлина schází clo, pro něž Rus jiného slova
nemá. — правда, schází váша пр. máte pravdu. — право,
opravdu, věru. — правый, остаться прáвымъ ostati v právu.
— праздничный, též slavnostný. — превратить, též obrátiti
(nejen v popel), proměniti. — предназначение, též předustano-
vení a také někdy povolání. — предоставить, též ponechati.
предпочитать что чему přednost dávati čemu před čím; пред-
почитают собираться дóма raději scházejí se doma. — пред-
приátіе, též předsevzetí. — предсказывать, též prorokovati. —
предѣлъ též předěl, hranice, meze, cíl. — прéжде, též prvé,
před tím, napřed. — прéжний, по п-ему nestačí dle dřívějšího;
na př. остáв по прéжнему je: nech (to), jak (to) bylo. — пре-
имущественно, též hlavně. — преиспódная „nejhlubší spodek
pekla“ — to jest výklad, ale ne překlad: peklo, pekelná pro-
pasť. — преклонить колňa pokleknouti. — прекратиться
přestati. — прéлесть пůvab, vnada; líbeznost. — пренебре-
гать, též nedbati, a пренебрежение nedbání. — преобразáть,
též přeměniti. — прибóръ příslušenství, přístroj. — приволь-
ный též volný; příležitý. — привічка, též návyk. — приго-

72

Úvahy a zprávy.

дýться má býti hoditi se, когда-нибудь это тебя пригодится
někdy se ti to hodí; že by пр-ся bylo přihoditi se, udáti se —
случиться, приключиться, нам známo není. — пригожий
hezký, slíčný. — присягъ, též přelud, příšera, obluda. — при-
зрѣть, schází zaopatřiti. — призвать, též zavolati. — при-
зывный, zvací, obsýlací. — приказать, též poručiti, na př.
что прикáжете со poroučíte? jináč se sluha pána ani nezeptá.
— прикащиъ, schází příkazník. — приманка, schází lákadlo.
применýть, schází přimknouti, připojiti a пр-ся připojiti se
(na př. k průvodu). Konečně přiléhati o oknech a dveřích. —
принимать, принять, tu se neobejdeme bez významu bráti, vzítí.
— приноровиться, schází vyhověti. — принужденность, schází
nucenost, jako u принуждать nutiti, а принуждение nucení. —
присмóтръ, dohlídka. — присоединить schází hlavní význam: při-
pojiti. — пристально, též pilně. — пристань, též přístaviště.
— притворяться též tvářiti se. — прихоть, též žádost. — при-
чесаться je hlavně naše učesati se. — приобрітеніе, též zisk.
— прокъ, ёдá и питьё йдутъ ему въ прокъ, к duhu. —
расположенный къ кому nakloněný. — самый; и самые бо-
гатые люди и sebe bohatší lidé. — сáни; не въ свой сáни
не садись je po česku: po čem ti nic není, do toho se nepleť
a ne cizího nechej! — сносъ, она на сносѣ ona čeká, se do
kouta, je na slehnutí. — стóить, это стóить посмотрѣть to
stojí za podívanou. — стругъ; u 2. neměl by u hoblík scházeti
struh. — стружить, strouhati, hoblovati. — стрýсить, zbojá-
cněti schází. — стýжа zima. — стýкнуть uhoditi, udeřiti, za-
klepati. — стукъ rachot (vozů). — стулъ je stolice, ne stolička,
ta je стýликъ, стýльчицъ. — ступать, schází stoupati. —
стічка пůtka, bitka, šarvátka. — стѣна také bez каменная
značí zeď, na př. городская стěна nebo твёрдый каъсъ стěна
— камень. — суетá, schází shánění, klopota. — суетливый
starostlivý. — сукъ není jen suk, než i kmen, větev. — сумá,
пустить ког-либо съ сумою někoho ožebračiti. — сýнуть,
и совать, schází souvati. — супрýга, též choť, žena. — сурó-
вый, schází nevrlý. — существов, schází jsoucnost, bytosť; pří-
roda. — сýщий, schází pravý, hotový (na př. blázen). — схвátка
2. srážka, rvačka. — схватить schází polapiti. — сходный
levný. — сшибить, též poraziti. — сшійка srážka, bitka, šar-
vátka. — съеживаться svírati se. — съеть, schází солнце сѣло slunce
zašlo, zapadlo. — твердить vštěpovati v рамěť. — терпүгъ
třelce. — терпѣніе strpení, snášení. — терáть tratiti (prvý
význam). — тесьмá tkanice. — тýхо je také zvolna. — тогда
tehda. — токарня soustružna a ne soustružírna. — толкóвый вý-
kladový. — толкъ, schází rozum, učení, sekta, strana, тóлкомъ
srozumitelně. — толпиться hromaditi se. — томить trápiti. — то-
пүчий bahnitý. — торговать чѣмъ trhovati něčím, prodávati něco;

Úvahy a zprávy.

73

óптомъ, гуртомъ на velko. — торжествоватъ vítězoslaviti, trium-
fovati; jásati. — тóропь, въ тóропяхъ v spěchu na př. něco za-
pomenouti, tu nelze říci: na chvat. — торчать strmiti. — тотъ
nedostatečně podáno, jakož i étotъ i сей. U všech tří stojí týž
význam: ten, ta, to, jakoby mezi nimi rozdílu nebylo, a Čech
jiných demonstrativ neměl; aspoň tento i onen nikde nenachá-
zíme, ba ani tenhle při вотъ. Mělo k tomu se poukázati, stojí-li
тотъ proti étotъ nebo сей, že tato ukazují k bližšímu předmětu,
ono k vzdálenějšímu: tu ten — tam ten; tento, tenhle — onen.
— ТОЧНО skutečně, vskutku, právě, zrovna, na vlas. — точь
въ точь zcela tak. — тóщий, schází lačný (žaludek), 2. uschlý.
— тратить utráceti, vyhazovati (peníze); tratiti, mařiti (čas).
— трéбовать, vedlé žádati stůjž také: požadovati, pohledávati
a také potřebovati. — тревóга, schází bouře, strach. — трéс-
нуть, schází třísknouti, vždyť my zrovna jak Rusové říkáme:
třísknul dveřmi, třískl se do hlavy. — трéшина rozsedlina. —
трогать, тропуть schází sáhnouti na co; ublížiti; трónуться
hnouti se. — трýдный pracný, nesnadný. — трупъ mrcha.
— тузить práti. — тýсень kalný. — тщеслабый chlubný.
— тягаться tahati se s kým o něco (soudně). тяготѣть, též
tisknouti. — тяготѣть на что tíhnouti k něčemu. — убó-
гій, též zmrzačilý. — убýтокъ, též ztráta, škoda. — убѣж-
датъ přemlouvati. — уговориться umluviti se, nikterak schá-
zeti nemělo. — угождатъ úslužným býti, угодить vhod uči-
niti, vděk učiniti, zachovati se. — уголокъ, уголочекъ, proč
ne koutek, -eček? — угрóза, schází hrozba. — угрímный mra-
čivý, škaredý, nevrlý. — ужáсный, schází hrozný. — укázъ,
schází rozkaz. — укрѣплять síliti, sesilovati. — ўксусница
ocetnička. — ўмный moudrý. — это прóсто умóра, též: to je
k poválení; i my i Rusové válíme se smíchem. — ўмственный
rozumový. — ўмствованіе rozumování. — умчать odvléci. —
умъ též mysl, это у него съ умá не идěть to mu s mysli
nejde. — умěрить umírniti, zmírniti (trest). — умѣститься,
též vměstnati se. — упойть, též opíti. — упираться vzpírati
se, vzpouzeti se. — упокоéніе, též pokoj, odpočinutí. — упóр-
ный zpurný, zatvrzelý; při уп. вěтеръ bylo by snad lépe říci
odporný vítr, m. silný vítr. — упрáмиться vzdorovati. — урóдъ,
též ošklivec, ohyzda. — уронить vytrousiti. — усéрдіе, též
oddanosł. — услóвіе podmínka. — успѣвать, schází усп. за
вѣмъ стаčiti někomu. — уступить nechati, přenechati. — утащить
unésti. — ухáживать, schází točiti se (okolo dívky), kořiti se
(dívce). — ухватить uchopiti, ухв.-ся за что chytit se za něco
(na př. při padání). — часы ухóдять, též hodiny nadcházejí.
уцѣлѣть zachovati se. — ученýца žácka. — хáта, též chalupa.
— хватиться за что chytiti se za něco (na př. za vlasy). —
хвость vlečka u ženských šatův. — хйтрость lesł. — хйтрый
Istivý. — хлóпать bouchati (dveřmi). — хлóпоть schází chlo-

74

Úvahy a zprávy.

poty nebo klopoty. — ходьба chození. — холостной též mlá-
denecký (na př. život). — хоть, schází byť; хоть бы какая
былá погóда buď si počasí jakékoli. — хрящъ chrupka. —
худýть schnouti, hubeněti. — царапать, též drápati. — цár-
ство, též říše, на př. ц. ископаемых říše nerostův. — цвѣт-
ной, schází barevný, barvený, malovaný a rovněž u безцвѣтный
bezbarevný; безцвѣтность bezbarvost schází docela. — чай je
zkrácené чая od чáять, tedy po česku: tuším, myslím, trvám,
kterýchž užíváme rovněž tak přímo parentheticky bez vlivu na
konstrukci, na př. онъ чай евó знаеть. — чáсто je nejen
často, než i hustě na př. долина чáсто усáжена деревьями,
чáсто сѣять. U чáстый mohlo by státi ч. пульсъ rychlý puls.
часъ; чáсомъ раниеше о hodinu dříve. Neškodilo by podotknouti,
že řadová číslovka při часъ udává celou hodinu plynoucí, kdežto
základní udává, kolik je hodin už uplynulých; трétій час, není
tedy ,,tři hodiny,“ než hodinová doba od dvou do tří. Придú
ко мнѣ въ пятомъ часу překládá se tedy: po čtyrech hodinách,
po čtvrté (uplynulé) hodině, před pěti, пять минутъ пěрваго je
5 minut přes dvanáct. O čétверть, три čétверти третьяго čtvrt,
tři čtvrti na tři nezmiňuje se p. Rank snad proto, že nám toho
germanismu neodporučuje. Za to čétверь часа čtvrt hodiny
stojí v slovníce zbytečně. — чахótkа úbytě. — чередá též řad
masc. — чередить, schází prvý význam: řaditi. — чрезчýръ
příliš, náramně. — чернорабочій těžko pracující. — чёрный
нарódъ, чёрные люди selský lid, nevolnictvo. — чернь chátra.
— чёрствый, fig. též zatvrzelý. — чертá, též rys. — четверо-
ákъ čtveraký, čtverý, jako u тройкъ stojí trojaký, trojí. чет-
веройкъ сыръ není přece čtvernásobný sýr! — чешуя slupina.
— чилюкать štilipati, šveholiti, švitořiti. — числó, котóраго
чисlá (na př. пришёлъ) kolikátého (přišel). — чистагánомъ
заплатить hotovými, hotově zaplatiti. — чистый; изъ чистаго
золота z čistého, ryzého zlata. U саморódный schází též само-
рódное золото ryzé zlato. Это чистая ложь to je pouhá lež.
Купить на чистыя деньги koupiti za hotové peníze. — чрез-
вычайный mimořádný, na př. ч-ое засѣданіе mimořádné sedění.
— чрезъ. Ku konci nemá státi (prostředkem jeho), než (příčinně).
— что-то cosi, na př. вдали что-то бѣлѣется vdáli cosi se
bělá. Druhý význam: jaksi онъ что-то недовóленъ этимъ on
je s tím jaksi nespokojen. U кто-то schází též význam kdosi. U
гдѣ je chyba tisku гдѣть místo гдѣ-то. K tomu to má vztahovati
se význam kdesi. — чувствительный je též citelný (na př. nedo-
statek). — чудесный, též zázračný. — чудо, též zázrak. —
чуть не — div že ne —, bez mála. — шабáшь, též odpoči-
nek. — шалить, též skotačiti. — шалýнь, též skoták. — ша-
равáры, neškodil by v závorkách výklad: široké dlouhé spodky.
— шататься по улицамъ klátiti se, toulati se po ulicích. —
швейный schází důležitý význam: šicí, k šití na př. máшина,

Úvahy a zprávy.

75

НÍТКИ, подýшка. — швырнýть praštitи, mrštiti. — шелухá
slupka, škořápka (ořechová). — шéя. Tu by neměl význam krk
býti v závorkách, neb ho nevyhnutelně potřebujem, zvlášť v tro-
pických rčeních. — штукарить kousky vymýšleti. — шумить,
schází hřmotiti. — шутить, též žerty tropiti. — щеголскíй
skvostný, nádherný. — щемнó lis. — щётка, schází nejobyčeje-
nější význam: kartáč na př. платянáя щ, kartáč na šaty. —
этáжь, жить въ нíжнемь этáжь bydleti při zemi. Že by par-
terre po česku bylo přízemek a ne přízemí, dovídám se teprv
z p. R. slovníka. Přízemek domu také žádný Čech nepronajímá,
než dolejšek. — юбка není jupka, tou vyrozumíváme ženský
kabátek něm. Juppe, než sukně, юбочка сподnička. юрóдивый
bláznívý. — áвственный, též zřejмý. áркий, též ostrý, křiklavý.
— áрость, též zuřivosť.

Vzhledem k těmto nedostatkům slovníka, které jednak v ne-
úplnosti, jednak i v nesprávnosti se jeví, nelze ovšem říci, že
by ním mezera v literatuře naší úplně se vyplnila, a že by ně-
mecké slovníky nám staly se zbytečnými; ale přece p. Rankovi
povděčni býti musíme za to, že v dílo se uvázal, které ho při
nepoměrnosti sil k dobré vůli, jakož rádi věříme, mnoho namá-
hání stálo a přece odložiti neb jinému ponechati se nemohlo,
měli-li jsme vůbec něco konečně do rukou dostati. Že si p. R.
všemožně na své práci dal záležeti, svědčí i to, že v slovníku
jeho chyby tisku tak jsou řídké, jak ani u českých knih latinkou
tištěných viděti zvyklí nejsme. Jen h a h tu a tam se zastupujou,
jako торонливо místo торопливо; jednotlivě zpozorovali jsme,
že stojí густиня místo густиня, u дух перенéсть místo пе-
ревéсть, u по procházeti se poli místo po poli, u припасáть
opatrovati místo opatřovati, хозáйка místo хозяйка, u что
áто человѣк místo что это за человѣкъ. I můžeme všem
slovník ten odporučiti, a přejeme, bychom co nejdřív rozmnože-
ného i opraveného vydání se dočkali.

V Kroměříži 16. února 1875.

Theodor Vodička.

O některých výtkách, které se činí nové če-
štíně spisovné.

Že náš jazyk latinou a němčinou porušován byl a němčinou
posud se kazí, jest věcí známou. A poněvadž prý jest národ
český národem filologickým — a to řeči své zvláště milovným,
— ký div, že karatelé a opravovatelé chyb čili brusiči se ob-
jevují počtem hojní, kteří s velikou pílí zrna od plev odděliti,
jazyk náš vyčistiti se snaží. Byli pak brusiči již za doby starší,
ku př.: Hus, Blahoslav, Bratří čeští, Vác. Hájek; od Jiř. Kon-
stance máme první brus: Lima linguae bohemicae t. j. Brus ja-
zyka českého, v Praze, 1667; ale nikdy jich nebylo tolik, jako
v letech posledních. Zaznamenám zde jména brusův a brusičův
mně známých: 1. Lovec, v Kroku Preslově, 1823. a 1827. Od

76

Úvahy a zprávy.

Jungmanna. — 2. Kazimluv, v Časop. Čes. Musea, r. 1837. Od Jungmanna. — 3. Napomínatel. Sbírka omylův mluvnických, v Časop. Čes. Musea, r. 1843. Od Jungmanna. — 4. Příspěvky k Brusu v Časop. pro katol. duchovenstvo. — 5. Brousek ve Květech (starých). — 6. K Brusu. Od J. Malého. V Časop. Čes. Musea, r. 1847. — 7. Brousek od Franty Šumavského, v Poslu z Budče r. 1848—51. — 8. Brousek ve Školníku, Časop. pro učitelstvo diecése kralohradecké. Vyd. J. Šrůtek. Od r. 1852. — 9. Důležité slovo a mluvnické paběrky ve Škole, r. 1854. — 10. Brousek ve Sborníku, kalendáři učitelském. V Praze, r. 1857—1862. — 11. Samovolná germanisace češtiny atd. Sepsal dr. Fr. Kampelík. V Hradci Králové, r. 1864. — 12. Opravovatel od Franty Šumavského ve Škole a Životě, r. 1857—1858. — 13. Strážce jazyka v Osvětě, r. 1862. Vyd. Šulc. — 14. Strážce jazyka v Besedě, r. 1863—1865. Vyd. Mikeš. — 15. Právník. Časopis věnovaný vědě právnické vůbec, v roč. 1865. a 1868. — 16. Brousek, šest lithografovaných archův, od A. Šembery. — 17. Strážce jazyka českého. Sest. Mikeš. V Praze, 1872. — 18. Brousek ve Věstníku bibliografickém. V Praze, 1872. — 19. Brus jazyka českého. Sest. Javůrek. V Praze, 1873. — 20. Příspěvky k Brusu, od J. Maška. V Časop. Matice Moravské, v Brně, 1873. — 21. F. Bartoše příspěvky k Brusu v jeho rozpravách o genitivu, o instramentale, o předložkách, a jmenech abstraktních atd. v Komenském, v Časopise Matice Mor., v programech gymnasia brněnského, od r. 1870. — 22. Kallilogie, od J. Durdíka. V Praze, 1873. — 23. Brus. Vydal V. Prasek. V Praze, 1874. — 24. Opravy kazimluvů v Komenském, Týdenníku vychovatelském, v Olomouci. Od r. 1873. — 25. Příspěvky k Brusu v Učitelských listech brněnských, v rozličných úvahách a mluvnicích.

Tento veliký, ale nikoliv úplný seznam rozmnožují časopisy, které si všímají plodů na poli literatury naší nově vyrůstajících a rozebírají je se stránky nejen obsahu ale také jazyka. Jednání takové upřímně chválím, neboť jen takové dílo za dokonalé pokládati se může, které jest dokonalé i obsahem i formou; nevelká bradavice zhyzdí nejkrásnější charakterní tvář a barbarské chyby grammatické budou každé knize na újmu, svědčíce o nedostatečném formalním vzdělání svého původce, ať jest básník, ať filolog, ať historik, ať mathematik, ať přírodopisec anebo druhu kteréhokoliv.

Brusy nahoře jmenované jsem četl, vypisoval z nich opravy a látku sebranou jsem si sestavoval a sestavuje ji shledal jsem, že původcové jejich vesměs velmi dobrou vůli měli, aby něčím k napravení naší řeči přispěli; ale způsobilosť k tomu nebyla při všech stejná a ne všichni dobře uvážili, v jaké formě by své opravy čtenářům předkládati měli. Jedni totiž na vlastní vědomosti spoléhajíce opravovali dvojím způsobem, buď chyby vytýkajíce ale jich neopravujíce, buď je i opravujíce, ale tak, jakoby oni o základech naší řeči toliko dle své libosti samostatně roz-

Úvahy a zprávy.

77

hodovati směli, jako bychom žádné literatury neměli, která by
je vázala a v mezích držela; a tími způsobem se stávalo, že opra-
vovali věci dle jejich mínění prý špatné, ale dle soudu jiných
dobré, ano dobré dle autority slovníku Jungmannova, do něhož
se podívati ani ve snách jim na mysl nepřišlo, pročež často opravy
jejich podivnější byly věcí opravených. Tak si vedli ku př. bru-
siči Věstníku bibliografického. Jiní ovšem náležitě pracovali, ale
chybovali v tom, že svých výpovědí žádnými dobrými příklady,
žádnými důkazy — pokud možná — nestvrzovali, tak že čtenář
nevěděl, jsou-li opravy skutečně dobré čili nic, čímž se ovšem
opravy s účelem minuly. Jiní konečně co za pravdu tvrdili, toho
i dokazovali příklady z literatury české snášejíce. K těm počítám
obzvl. pp. F. Bartoše v Brně a J. Maška v Jindř. Hradci. Ne-
myslím, aby se všecky opravy obšírně odůvodňovaly a doklady
opatřovaly: jsou zajisté chyby takové, že je každý, kdo jen po-
někud mluvnici a literaturu zná, snadno pozná, upozorní-li se na
né; ku př. že máme říkati chléb m. chleba, do něho m. doň,
vracejí m. vrací, honí m. honějí, uhlí m. uhlího, ryb m. rybách;
vysvědčení chudoby m. vysvědčení chudé; dům, ústav chudých
n. pro chudé m. ústav chudý atd. Ale jinde, mám-li věřiti, musím
býti přesvědčen, že někdo nějaký tvar n. nějakou vazbu, frasi
právem jakožto špatnou vytýká a že oprava jeho skutečně dobrá
jest. Ale to právě z pravidla se nedělo.

Abych to na příkladech ukázal, že mnozí opravovatelé
dosti pozorně a obezřele si nepočínali, několik jejich oprav sem
položím a o nich promluvím; udávati při tom, čí která domnělá
oprava jest, neuznal jsem za dobré a jen ouhrnem připomínám,
že všecky skutečně se staly a v tom neb onom bruse se čtou.

*Brániti koho před kým jest prý špatně. Ale máme: Aby
nás bránili před nepřáteli na cestě. Br. *) Brániti kuřátek před
luňákem. Št. — Kom., Us. —*

*Převzíti kapitál cestou postoupení (cessionsweise) jest
prý špatné m. způsobem n. prostředkem postoupení atd. — Ale
slovo cesta znamená také: prostředek, míru. V Jungm. slov. Cestu
tomu najdu. Kom. Rozmanitými cestami a prostředky. Vel. Prvé
všech cest ohledati. Br. Tedy smíme zajisté říci: Převzíti kapitál
cestou postoupení.*

*Dozvěděti se jest prý špatné. Toto slovo se skoro ve všech
brusech jako chybné vytýká; ale užívali ho: Zlob., Sych. Slovesa
zvěděti pak užívali: Vel., Br., Kom. Proč by tedy ,dozvěděti
se‘ bylo špatné? Ovšem můžeme také klásti ,dověděti se čeho‘
a to snad i stačí.*

*Odpadnouti od koho. Tato frase velmi často za špatnou*

*) Doklady jsou větším dilem ze Slovníku Jungmannova; skratky při nich jsou nezměněny.

78

Úvahy a zprávy.

se pokládá. Ale jest dobrá. Odp. od Pána, od víry, Vel., od počatého úmysla. Let. Troj.

*Plný čím.* Tato vazba jest prý špatná m. plný čeho. Jg. sám má jí za chybou. Ale M. Hattala praví, že vazby ,pl. čím' staří užívali a že se jí ve Slovenčině posud užívá.

*Prositi oč* jest prý chybné m. zač. Vazby ,zač' užívají ovšem: Vel. a Št.; ale vazby ,oč' užívá Kom. a Plk., tedy není špatná. Vazbě ,zač' dáme ovšem přednosť.

*N. chybí dnes ve škole* jest prý špatné m. schází, poněvadž se myslí, že *chybí* jest tvar slovesa chybiti; ale jest to forma slovesa chyběti, tedy dobrá. Tvé knize chybí list. Us. Ani jedno z toho nechybí. Bibl. Nemnoho chybuje. Vel. Mnoho jich chybělo. Us.

*Odolati čemu špatné prý m. čeho.* — Ale odolati čemu: Let. Trqj., Jel., Sych., Ruk. Král. Jí nic odolati nemohlo. Vel. Pro vazbu ,od čeho' neznám žádného dokladu.

*Zbaviti koho od čeho, špatně prý m. čeho.* .Ale zbav nás od zlého' tedy šp. m. zbav nás zlého. Jg. sám má tuto vazbu za latinismus. Avšak zbaviti znělo prvotné izbaviti, které ve staré slovanštině také se váže s předložkou ,od, ot': k tomu již Dobrovský potkázal. — Mohl bych mnoho takových příkladův ze starších Brusů vypsati; zaznamenám jich jen ještě několik z Brusu nejnovějšího, které jsem v poslední době četl v Komenském. III.. č. 4.—9.

Písecký bral akkusativ — za akkusativ předmětu,
špatné prý m. pokládal za akkusativ. Str. 59. ř. 9. — Myslím,
že zde ,bráti' může státi. (Čf.: To slovo za jiné se béře. Kom.
A oni vzali to za dobré znamení. Br. V Jg. slov. Bráti, str. 100.

*Luštiti, rozluštiti úlohu, otázku, prý špatné m. řešiti,* rozřešiti. 57., 1. — Pro ,luštiti, louskati' nemám dokladu. Pro ,rozluštiti' mám: R. záhаду. Krok. Presl. V. v Jg. Rozlousknouti. U ,řešiti' praví Jg.: Ř., zastaralé; rozřešiti = rozhodnouti. Řešení = rozhodnutí. Sedl. geom. U ,rozřešiti' konečně praví Jg.: zastaralé. Ř. pravdu. Ms. Sněmy. Ř. otázku. Čas. mus. Tedy nemá ani to ani ono slovo zvláštní autority. Mašek píše: Tak někteří zavrhují frasi: ,rozluštiti úlohu, hádanku'; rozlušťují prý se jen ořechy. Ale zdali nejsou úlohy početní a hádanky též jakési ořechy, do kterých se důvtip dobývá, chtěje je rozlousknouti? Myslím, že metafora tato obstáti může vedlé rozřešiti atp. Čas. Mat. Mor. 1873., 168.

*Obdržeti* neznamená prý prosté bekommen, erhalten, nýbrž behaupten. Tedy: Dostalo se nám navedení theoretického a ne: obdrželi jsme navedení. 57., 19. — Ale tato frase není špatná. Cf.: Obdržeti chválu, vítězství, Vel., slavné jméno, hanbu. Let. Troj.

*Jak lkáme nad tvým osudem, špatně prý m. želíme (lkáme)* tvého osudu. 58., 2. — Ale vazby: ,lkáti nad něčím' užívali Vel. a Plác.; vazby: ,lkáti čeho' neznám. Nemá-liž nad čím srdce křesťanské lkáti a plakati. Vel.

*Nejsi nad tím zděšena* špatně prý m.: nejsi z toho zdě-

Úvahy a zprávy.

79

šena. 58., 1. — Kéž by pan opravovatel této své vazby nějakým příkladem z dobrého spisovatele doložil; já ji neznám. Ovšem ,čím'. Zděšený hrůzou. Kom.

*Přemožen jsa radostí sledoval jsem*, prý germanismus m.: od samé radosti jsem sledoval 58., 27. Proč germań? Cf.: Po-ražený snem. Vel.

Oči zavříti, špatně prý. Očí prý nezavíráme, nýbrž za-mžeme. 58., z d. 14. — Ale: Oči zavříti. Kom.

*Ve výroku má prý všude býti adjekt. neurčitého vý-chodu*. Ku př. Ta německou jsouc (syntaxe) není česka (— česká). 83., 18.; 106, 16. a násl. — Kdyby toto mělo býti pravidlem, musili bychom také říkati, že bratr jest ,prchl' (m. prchlý) anebo že ten neb onen výraz jest anebo není ,češesk' a že jest chyba v příkladech následujících: Hvězdy jasné jsou. Kom. Bůh věčný jest. St. Život jest krátký. Kom. Jsem já chudý a potřebný. Svěd. — Souhlasím, abychom kladli ve výroku jména příd. ne-určit. východu; ale nesouhlasím, kárají-li se skoro všude spiso-vatelé, kteří toho nečiní tam, kde se to zvyku příčí. Nemají zajisté všecka adjekt. neurčitého východu. Často i rozdíl činíme ku př. Matka jest zdravá a Matka jest zdráva. V. Zikm. skladbu, str. 14.—20.

*Velmi vtipně se vymotal z léčky sobě strojené*. Nena-mítám ničeho. Poněvadž se náměstka vztahuje k podmětu, jest položeno sobě. Ale směli bychom také *jemu* položiti? Někteří tak i píší, poněvadž tento přívlastek povstal z věty: ,která *jemu* byla strojena.' Na str. 105., 21. praví se, že formy *plemeno*. *rameno*, *vemeno* atp. jsou trivialní. Já také kladu raději břímě, plémě, rámě atd., ale neřekl bych, že jsou ona slova triviahní n., špatná. V Jung. slov. čteme: Plemeno; zastaralé: plémě; ra-meno, usitatius quam rámě; výmě, usitatius vemeno. Vemeno znají: Vel., Kom.; rameno: Vel., Kom.; plemeno: Ben. V., Har., Ros., D.; a jméno m. starého imě klade se výhradně.

*Ušima dlouhými špatně prý m. dlouhýma*. — Naproti-tomu uvádí Jungmann příklady v čl. ,oko': S očima sklennýma. Jel. Hořiucíma očima. Ruk. Kral. Pozdviženýma očima. Ben. Přísl. Upřenýma očima hleděti. Us. Těmi vnitřními očima. Br. atd., z čehož soudím, že oba tvary dobré jsou.

*Zdivočilý špatně prý m. zdivočelý od divočeti.* 106., 11. — Ovšem. Mámeť: zprachnivělý, zkamenělý, zmoudřelý atd. Ale v Jung. slov. je také tvar ,zdivočilý' a Jg. jej odvádí od ,zdi-vočil se' (jakož opilý = ten, který se opil) tedy ne od ,zdivočel.' V Ruk. Král. čteme: zhovadilý (tedy také od ,zhovadil se'). Tedy i od ,zdivočil se' — zdivočilý.

*Co.* 106., 23. ,Maso toto co lék (prý špatně m. za) proti (šp. m. od) závrati odporučeno (razeno) bylo'. ,Psa užíváme co strážce, (šp. m. za) strážce.' J. Mašek co v tomto a i v jiných případech připouští. V. Čas. Mat. Mor., 1873., str. 175.—180.

80

Úvahy a zprávy.

F. Bartoš připouští co, klademe-li je výměnou za porovnávací jako, ale zavrhuje je, klademe-li je přísudkem. Já myslím, že bychom slova co neměli v té míře užívati, v jaké ho právě užíváme, ale nezavrhuji ho a jsem přesvědčen, že nám někdy velmi vhod býti může. ‚Proti závrati‘ nepokládám za vazbu špatnou. Čt.: Lékařství (lék) proti jedu, Vel., pro oči. Vel. ‚Pro‘ se v tomto případě také kárává, ale jest, jak vidíme, zcela dobré a i smyslem dobře se hodí.

Závidéti komu co: přízeň, špatně prý m. komu čeho (přízně). 106., z d. 29. — Ovšem jest tato vazba (komu čeho) obyčejná, užívaliť jí: Vel., Br., Háj. a jiní. Ale i vazba ‚komu co‘ jest doložena. Záviděchu jej bohatstvo. Ruk. Král. Tedy špatná není.

Podlé příkladův na stránce 106., z d. 32. atd. uvedených soudě myslím, že se mají pojiti záporná slovesa jen s genitivem a nikdy s akkusativem. O věci té psali p. Kotsmích v Časop. Mat. Mor. 1871., str. 134.—135. a p. Bartoš tamt. 1872., str. 33.—38. a oba akkusativ v jistých případech připouštějí. Já s nimi souhlasím.

Budiž dosti na těchto příkladech. Jde z nich naučení, jakým způsobem by si opravovatelé počínati měli v práci své velmi důležité a záslužné; měli by totiž nejen chyby vytýkati, ale také opravy podávati a podlé potřeby také analogie a doklady. F. Kott.

## Zprávy osobní.

### A. Z gymnasií.

Do Jičína dosazen za skut. učitele fil. p. Ant. Truhlář z realn. gymnasia v Domažlicích; za skut. učitele mat. a fys. p. Emanuel Jelínek suppl. na II. státním realním gymnasiu v Praze. — V Jindřichově Hradci: p. Vojtěch Český jmenován okr. školním inspektorem pro národní školy. — Do Králové Hradce dosazen za skut. prof. pan Dr. Frant. Hejzlar ze státního gymn. v Třebíči. — V Lito-myšli převzato gymnasium ve správu státní; prozať. ředitel p. Dr. Ant. Tille byl defin. ustanoven; pp. prof. Bernát, Čihák a Štovíček, piaristé, stali se státními professory. — V Písku: p. professor Vilém Baudys dostal první quinquenálku. — V Praze: Na akademickém gymn. jmenován suppl. katechetou p. P. R. Dorovín; pp. professori Pavel Jehlička a Josef Baudiš jmenováni jsou okresními školními inspektory; za suppl. mat. a fys. dosazen p. Karel Pánek z paedagogia jičínského.

### B. Z realných gymnasií.

V Chrudími: pp. prof. Dr. Reinhold Stránský a Ferd. Macháček jmenováni okresními školními inspektory; v Praze: na obecném: pp. ředitel Zelený a prof. Dr. Bohdan Jedlička a Dr. K. V. Jelen dostali dovolenou; výpom. učiteli jmenováni pro filologii pp. Josef Král a Vilém Žabka; suppl. dějepisu p. Dr. Frant. Augustín jmenován skutečným (na místě † p. prof. Fr. B. Kořínka); za suppl. mat. a fys. dosazen p. Dr. Karel Domalíp, assistent na něm. polytechnice v Praze; — na II. státním: p. prof. Fr. Ot. Novotný dostal dovolenou; suppl. fil. jmenován p. Čeněk Vávra; zatímný katecheta p. P. S. Sekerka jmenován definitivně.

JINDŘICH NIEDERLE

zemřel v Nové Pace dne 8. září 1875.

Velmi žalostné ztráty zpomínáme na tomto místě.

Náš milý druh, muž ducha osvíceného, snahy
vznešené a povahy nejušlechtilejší, Jindřich Niederle,
odešel z tohoto života v nejkrásnějších letech svého
věku.

Narodil se ve Staré Pace dne 28. října 1840
a studoval s prospěchem nejlepším na gymnasium
v Jičíně (ve školních letech 1852—59) a na filo-
sofické fakultě v Praze (1860—1862), načež byl pro-
fessorem klassické filologie supplujícím na gymnasium
v Hradci Králové (1864 a 1865), pak skutečným
v Klatovech (1866—1868) a na starém městě v Praze
(od r. 1869); tuto vedlé úřadu svého na gymnasium
byl také správcem přípravného semináře filologického
při fakultě filosofické (1869 a 1870) a kommissařem
pro klassickou filologii při české kommissí pro zkoušení
kandidatů professury gymnasialní (1874 a 1875).

Krátký život jeho pln byl práce úrodné a obzvláště
v oboru vědeckém zdárné a mnohoslibné, s kteréžto
strany působení jeho obšírnější úvahou v Listech těchto
příště vyložíme.

6

Odchodem jeho utrpělo nenahraditelnou ztrátu především gymnasium Staroměstské; Jindřich Niederle jmenovati se bude zajisté mezi nejznamenitějšími učiteli, kteří tento slavně známý ústav jako učenci a paedagogové zdobili.

Odchodem jeho utrpělo nenahraditelnou ztrátu věškero školství české a celý národ českoslovanský; na poli školství patřil Jindřich Niederle k pracovníkům nejhorlivějším a nejšťastnějším a národ český neměl v té příčině syna upřímnějšího, než byl Jindřich Niederle.

Odchodem jeho utrpěla nenahraditelnou ztrátu sama věda, kteréž se byl posvětil a kteréž až do poslední chvíle své sloužil se zdarem nejskvělejším.

A tato mnohonásobná ztráta ovšem i Listů filologických a paedagogických nejbolestněji se dotýká, ježto si vzaly za úkol, sloužiti českému školství a vědě filologické, a jejichžto zajisté ozdobou byl Zvěčnělý, náš spolupracovník a spoluredaktor. Bolestno jest nám, neviděti ho ve svém spolku, a s bolestí loučíme se s ním nad čerstvým hrobem jeho.

Čest a sláva památce jeho!

V Praze dne 28. října 1875.

Redakce Listů filol. a paedag.

Vergiliana.

Podává Jan Kvíčala.

Již v prvním ročníku těchto listů (na str. 41—43) vy-
slovil jsem mínění své o důležitosti pražského rukopisu básní
Vergiliových, jenž se v knihovně kapituly u sv. Víta (pod
sign. L 86) nalézá. Podotkl jsem tehdáž, že jsem důležitost toho
rukopisu nejprvé z toho poznal, že v něm verš Aeneidy VI 329
teprv pozdější rukou (asi v 13. století nebo ještě později) při-
psán jest. Od té doby se mínění mé nejen nezvrátilo, nýbrž
úvahou častěji opětovanou utvrdilo, i jsem přesvědčen, že také
filologové cizí, až nejdůležitější čtení tohoto rukopisu poznají *),
mínění moje budou sdíleti. Pro důležitost svou, kterouž v této
kritické úvaze novými důkazy hodlám potvrditi, zasluhuje rukopis
tento důkladnějšího popisu větším právem než mnohé jiné od ně-
meckých filologů často obšírně popsané.

Rukopis pražský (formatu foliového, na každé stránce
34 veršů obsahující) pochází z 9. století a obsahuje všechny
básně Vergiliovy.

Na vnitřní straně desky první psáno jest rukou pozdní
nahoře: Isti Virgiliani sunt Mauricii de Kunicz nunc vero Mathie
de Gehniedna, a pak dále též pozdní rukou:

Iste liber fuit Mauricii de Kunicz. In quo continentur
Virgiliani. Nunc vero est Mathie de Gehnyedna cognominato
slkornie: quem de libraria domus nationis Bohemorum exemit
pro aliis duobus voluminibus eandem materiam continentibus et
hoc ad tempora vite sue. A. 1449.

Na první straně posledního listu pak též pozdní rukou
psáno:

Publij Virgilij Maronis Eneydorum liber explicit. Deo semper
grates. Amen.

Iste fuit liber Mauricij de Kunicz bis correctus nunc vero
est Mathie de Gehniedna.

*) Hned po uveřejnění článku „Dva pražské rukopisy“ v těchto
Listech (I, 41. a násl.) počal jsem skládati spis kritický a exegetický
o Aeneidé; choroba však, kteráž mne zastihla, překazila dokončení a
teprv nyní bude mi možno za nedlouho úmysl ten uskutečniti.

6*

84

J. Kvíčala

V rukopise samém není vše psáno rukou 9. století, nýbrž několik listů popsáno jinou a jinou rukou.

Na prvním listě jest několik epigrammat: Versus super epitafium Virgilii, a sice nejprvé známé verše: *)

Mantua me genuit · calabri rapuere tenet nunc
Partonopee · cecini pascua rura duces
Cedite romani scriptores cedite graii
Nescio quid maius nascitur iliade. **)

Pak následují jiné verše, pocházející od Palladia, Pompeliana, Maximiana, Basilia a j.

Na druhém listě (kterýž později vložen) čili na prvním listě textu počínají Bucolica, ale na tomto 1. listě a na první straně následujícího listu jsou verše Vergiliovy psány rukou 15. století, a sice první báseň bukolická celá a 15 prvních veršů druhé bukolické básně. Ruka na prvním listě se jevící jest opět rozdílná od ruky na 1. stránce druhého listu. Teprv na druhé straně druhého listu počíná staré písmo 9. století veršem šestnáctým druhé eklogy.

Dále vložen jest zase později osmý list, na němž rukou 15. století psány verše Bucol. VI 53—86 a Buc. VII 1—34. Na první straně osmého listu jeví se jiná ruka než na druhé téhož listu a sice shoduje se ruka fol. 8a s fol. 2a, fol. 8b pak s fol. 1.

První strana devátého listu (obsahující Buc. VII 35—70) popsána jest též pozdní rukou, ale jak se zdá, zase jinou.

Na druhé straně tohoto listu pak jeví se opět staré písmo 9. stol. počínajíc prvním veršem osmé eklogy; toto staré písmo jde až do listu 176 čili až do verše Aen. XI 460. Pak následuje osm novějších listů (fol. 177—184), na nichž se nalézají verše Aen. XI 461—XII 50. Prvních šest listů (obsahujících Aen. XI 461—XI 855) popsáno touž rukou, kteráž psala na str. 1 fol. 8; písmo sedmého a osmého listu (fol. 183 a 184, na nichž jsou verše Aen. XI 847—XII 50) jest totéž jako na fol. 8 b. ***)

Na to následuje zase staré písmo 9. století od fol. 185 až fol. 192 a incl. (verše Aen. XII 45—526). ****)

*) Podávám verše tyto jakož i vše ostatní věrně a beze změny podlé rukopisu se všemi chybami a zvláštnostmi pravopisu. Co se však hojných abbreviatur týká, musil jsem místo nich plné znění položiti, poněvadž v tiskárně všech příslušných typů není.

**) První dva verše prý (dle Hieronyma a Donata) Vergil umíraje diktoval; verš 3. a 4. jsou Propertiovy.

***) Verše Aen. XI 847—855 psány jsou dvakrát, a sice na fol. 182 b fin. a jinou rukou na fol. 183 a princ.

****) Verše XII 45—50 jsou dvakrát psány, pozdní rukou na konci fol. 184 b a starou rukou na začátku fol. 185.

Vergiliana.

85

Od fol. 192 b až do konce, t. j. do posledního listu (fol. 198) psáno vše pozdější rukou (Aen. XII 527—fin.), a sice psala na fol. 192 b (Aen. XII 527—561) táž ruka jako na fol. 8 a, na fol. 193—198 pak táž ruka jako na fol. 8 b.

Na fol. 198 a psáno: Publij Virgilij Maronis Eneydorum liber explicit. Deo semper grates. Amen.

Iste fuit liber Mauricii de Kunicz bis correctus nunc vero est Mathie de Gehniedna.

Na fol. 198 b pak nalézají se tyto verše pozdní rukou psané, kteréž jsou v Donatově životopise:

Nocte pluit tota redeunt spectacula mane
Diuisum imperium cum ioue cesar habes
Monte sub hoc lapidum tegitur balista sepultus
Nocte die tutum carpe uiator iter.
Hos ego uersiculos feci, tulit alter honorem.
Sic vos non vobis mellificatis apes
Sic vos non vobis vellera fertis oues
Sic vos non vobis fertis aratra boues.

Dále následují ještě tato pozdní rukou psaná slova: Enee historia sub breuitate sic habetur Dardanus ortus ex ioue et electra filia atlantis atd.; celkem tato „Enee historia“ 22 řádek obsahuje.

Na konci pak ještě na témž listě posledním psáno:

Argumentum primi libri Eneidos
Eneas primo libie depellitur oris *)
Vir magnus nulli bello pietate secundus atd.;

následuje ještě 9 veršů; jsou to tytéž, které z jiných rukopisů Otto Ribbeck otiskl (P. Vergili Maronis opera. Prolegomena critica str. 370); v rukopise pražském jsou tyto varianty: verš 7 ad urbem, v. 8 arreptosque, v. 9 Didonis cuncta.

Po 4. knize Georgicon následují slova tato psána jsouce rukou pozdní: Incipit argumentum in librum Eneydorum, na to však verše starou rukou psané:

Primus habet lybicam veniant ut Troes in urbem atd. **)

Pod těmito verši jsou slova pozdní: Publij Virgilij Maronis Poete laureati in arte poetica doctissimi liber Eneidorum incipit ut infra et cetera.

Pak následují známé 4 verše pozdní rukou psané na rasuře: Ille ego qui quondam atd., načež teprv přichází text prvního zpěvu Aeneidy.

*) Patrná chyba místo oras.

**) Srv. Ribbeckova Prolegomena p. 378. Jest to celkem 12 veršů, kterýchž neuvádím, poněvadž rozdíly od podání obyčejného nejsou závažné.

86

J. Kvíčala

Před jednotlivými zpěvy jsou metrická argumenta; jen před
prvním zpěvem není metrické argumentum, kteréž však, jak
svrchu podotčeno, na posledním listě rukopisu dodatečně připsala
ruka pozdní.

Na krajích listů nalézají se vedlé textu a také někdy mezi
řádkami textu scholia, jichž nejvíce připsáno k eklogám a knihám
Georgicon.

Začáteční písmena veršů jsou oddělena od ostatních liter,
začáteční písmena pak jednotlivých eklog a jednotlivých zpěvů
Georgicon a Aeneidy jsou malována a hojně okrášlena; zvláště
ozdobná jsou písmena na začátku Georg. II. III. IV., Aen. I. II.

Že rukopis pražský jest z rukopisů dobrých a spolehlivých,
přichází na jevo z toho, že nesčíslněkráte srovnává se s těmi
rukopisy, kteréž kritikové souhlasně za nejlepší pokládají;
avšak platnějším důkazem jeho důležitosti jest jeho neodvislost.
Lze zajisté dokázati nejen

1. že není opisem žádného ze známých rukopisů, nýbrž i

2. že neznámý original, z něhož rukopis pražský opsán
jest, rozdílný jest od originalů všech známých rukopisů, tak že
rukopis tento jest novým pramenem kritickým.

Tato neodvislost rukopisu pražského jeví se na těch místech,
na kterýchž tento rukopis naproti všem ostatním rukopisům
zvláštního čtení poskytuje, aniž lze říci, že příčinou toho rozdílu
jest nedopatření opisovatelovo nebo úmyslná od něho učiněná
změna; nýbrž musí se uznati, že již v originale, z něhož náš
rukopis pochází, tyto zvláštnosti se naskytovaly.

Než, mohlo by se namítnouti, takové zvláštnosti nejsou
ještě svědectvím o výbornosti rukopisu, ježto tyto zvláštnosti
mohou býti chybami, kterýmiž již original pokažen byl! A ovšem
že v rukopise pražském také mnoho takovýchto chybných zvláš-
ností jest: avšak naproti nim naskytuje se také nenepatrný
počet takových rukopisu pražskému výhradně (anebo vedlé ne-
mnohých jiných rukopisů) příslušících čtení, kteráž patrně pravá
jsou aneb aspoň bedlivého uvážení zasluhují.

Že na př. v originale pražského rukopisu nebylo verše
Aen. VI 329 (neboť že by písař byl tento verš přehledl a nedo-
patřením vynechal, není nikterak pravdě podobno), to jest faktum,
kteréž samojediné již kritikovi povinnost ukládá, aby bedlivě
rukopisu toho dbal. Kdyby kdo z kritiků novějších na vymýtění
toho verše konjekturou byl připadl, nepochybuji, že by tato
konjektura s všeobecnou pochvalou se potkala: že pak pro od-
stranění toho verše máme základ diplomatický, jest mnohem
důležitější a spolehlivější. *)

Jiné místo, na kterémž rukopis pražský dle mého mínění

*) Viz ostatně článek „Dva pražské rukopisy“ str. 41.

Vergiliana.

87

pravé čtení kratší proti všem rukopisům ostatním zachoval, jest Aen. I 132 a násl., kdež se čte v ostatních rukopisech:

Tantane vos generis tenuit fiducia vestri?

Iam caelum terramque meo sine numine, Venti,
miscere et tantas audetis tollere moles?

Verš 132 (tantane vos generis tenuit fiducia vestri), jejž pozdější epický básník Claudian napodobil *) a jejž také Probi ars minor 666 p. 368 E zná, jest v rukopise pražském teprv pozdní rukou na kraji připsán, i nepodobá se pravdě, že písař 9. století verš tento nedopatřením pominul, nýbrž verše toho nebylo v originale, z něhož písař opisoval. I soudím z několika důležitých důvodů, že verš ten od Vergilia nepochází.

1. Slova „Generis vestri“ vykládají se obyčejně o původě rodu, a ovšem slova ta ani by nemohla jiný význam míti. Vykladatelé pomýšlejí při tom na Hesiodovo mythologické podání v Theogonii 378 a násl. Ale ježto rodičové větrů, Astraios a Eos, přece jen podřízené bytošti božské jsou, nezdá se nikterak vhodným býti, předpokládá-li Neptun tantam fiduciam generis u Eura a Zefyra, nehledíc ani k tomu, že bychom tenet, ne tenuit, očekávali. Či máme souditi, že verš 132 má ráz ironičký a že chtěl Neptun dáti na srozuměnou, že Větrové od podřízených bohů pocházejíce takovou hrdou důvěru (fiducia) by neměli jeviti. Takový výklad jest strojený a pravdě nepodobný; ještě strojenější však a nepřirozenější jest výklad, dle kterého prý básník zde na zápas Astraiův s bohy naráží!

2. Ještě důležitějším důkazem proti pravosti verše. 132 však jest, že Neptun sám dobře ví, že Větrové k žádosti Junonině (srv. v. 130) a z rozkazu Aeolova (srv. v. 137 a. násl.) se vyřítili a zuřili. Může-liž tedy Neptun tantam fiduciam generis za pohnútku činnosti jim příslušící a přikázané pokládati, ježto ví, že jen to činili, co činiti musili a k čemu jich přirozená povaha je vedla?

3. Dále upozorňuji na to, že také u Vergilia z pravidla v řečech, ne-li hned v prvním verši, tedy aspoň v první větě vocal k osobě oslovené se vztahující se klade, ne teprv v druhé větě. Nedbáme-li těch řečí, kterýchž vůbec v této příčině dbáti netřeba, jako na př. Aen. I 335; II 535, 547, 675 a j. **), poskytuje Aeneida celkem 200 příkladů pravidla právě vytčeného, totiž:

I 65, 76, 198, 229, 257, 321, 326, 372, 387, 407, 459, 522, 562, 582, 615, 664, 731, 753;

II 3, 42, 77, 148, 154, 281, 289, 322, 348, 373, 387, 519, 594, 638, 657, 689, 707, 777;

*) Bell. Gild. 330 tantane devictos tenuit fiducia Mauros?

**) V těchto řečech nenalézá se vůbec na začátku řeči žádné přímé, vocativem naznačené oslovení.

88

J. Kvíčala

III 41, 85, 94, 103, 182, 248, 265, 311, 359, 374, 475,
487, 528, 539, 601;

IV 9, 31, 94, 206, 223, 305, 334, 416, 478, 560, 573,
634, 675;

V 17, 45, 80, 190, 235, 348, 383, 389, 465, 474, 533,
623, 687, 709, 724, 782, 800;

VI 52, 56, 83, 104, 125, 258, 318, 322, 341, 348, 373,
388, 456, 500, 509, 539, 544, 560, 562, 695, 719, 722,
863, 867;

VII 97, 195, 213, 331, 360, 400, 421;

VIII 36, 71, 112, 127, 154, 440, 470, 532;

IX 6, 18, 36, 83, 94, 114, 185, 200, 234, 252, 258,
320, 376, 390, 404, 428, 481, 560, 598, 625, 641, 653;

X 6, 18, 229, 252, 294, 369, 421, 460, 491, 557,
592, 598, 607, 611, 649, 668, 737, 825, 846, 861, 878, 900;

XI 14, 42, 108, 124, 152, 243, 252, 302, 344, 378,
459, 463, 502, 536, 732, 785, 823, 841;

XII 19, 48, 56, 74, 95, 142, 197, 229, 435, 625, 632,
653, 676, 777, 793, 808, 872, 895.

V tuto sbírku přijal jsem také I 387, II 148, VI 388,
ačkoli na těchto místech nenaskytuje se žádný vocativ; ale výraz
quisquis es, jenž se tu nalézá, jest takřka zástupcem vocativu
= ignote, hospes. Taktéž uvedl jsem i ta místa, na nichž ve
vocativě není položeno ani vlastní jméno ani vůbec žádné pod-
statné jméno, kteréž by stálý stav naznačovalo, nýbrž přídavné
jméno, kteréž právě jen příslušnou situaci osoby nebo její
vlastnost naznačuje. Tento způsob oslovení má často ráz zvláštní
dojemnosti, jako na př. oslovíme-li koho ne jmenem jemu pří-
slušícím, nýbrž vocativem „nešťastníče, nevěrníče“. Srv. Aen.
IV 305 dissimulare etiam sperasti, perfide, tantum posse nefas?
nebo V 465 infelix, quae tanta animum dementia cepit? nebo
IX 560 demens. X 557 istic nunc, metuende, iace. X 878
saevissime XII 895 ferox. Rozpomeňme se při tom na od-
pověď, kterouž nešťastný Orestes na otázku sestry Ifigeneie posud
nepoznané σοι δ' ὄνομα ποῖον ἔθεσ' ὁ γεννήσας πατήρ dávά:
τὸ μὲν δίκαιον δυστυχεῖς καλοίμεσ' ἄν. *)

Naproti těmto 200 příkladů jest výminek jen skrovninký
počet, totiž I 595; II 116, 701; III 560; V 166, 646, 671;
VI 689; VII 260, 596; VIII 188, 364, 377, 396, 569, 613;
X 280; XII 261, 889, celkem 19 míst. Z toho počtu však
sluší nejprvé hned ještě vyloučiti ta místa, v kterých vocativ
hned v první větě se nejeví, poněvadž se vůbec jeviti nemůže,
ježto řeč nezačíná hned oslovením osoby. Tak na př. praví
Aeneas v Aen. I 595 a násl.:

*) Eurip. Ifig. Taur. 499 a násl. Srv. též Plaut. Pers. 646 a násl. a Hor. Epist. I, 7, 92 a násl.

Vergiliana.

89

Coram, quem quaeritis, adsum,
Troius Aeneas, Libycis ereptus ab undis.
O sola infandos Troiae miserata labores,
Quae nos, reliquias Danaum, terraeque marisque
Omnibus exhaustos iam casibus, omnium egenos,
Urbe, domo socias, grates persolvere dignas
Non opis est nostrae, Dido atd.

Zde jest zcela přirozeno, že vocativné oslovení teprv ve
verši 597 se nalézá, ne hned v první větě, poněvadž první věta
obsahuje sdělení učiněné netoliko Didoně, nýbrž i ostatním pří-
tomným.

Táž příčina také se nalézá III 560; VII 260, 596;
VIII 264, 569, 613; XII 261.

Dále třeba ještě z počtu výminek svrchu uvedeného vy-
loučiti II 116 sqq. *)

Sanguine placastis ventos et virgine caesa,
Cum primum Iliacas, *Danai*, venistis ad oras;
Sanguine quaerendi reditus animaque litandum
Argolica.

pak V 646 sqq. **)

Non Beroe vobis, non haec Rhoeteia, *matres*,
Est Dorycli coniunx; divini signa decoris
Ardentisque notate oculos atd.

dále X 279 sqq.

Quod votis optastis, adest, perfringere dextra.
In manibus Mars ipse, *viri* atd.

a též XII 889 sqq. ***)

Quae nunc deinde mora est? aut quid iam, *Turne*, retractas?

Aen. II, 701 musí se po adsum jen čárka položiti, ne
plnější interpunkce a třeba čísti

Iam iam nulla mora est: sequor et qua ducitis adsum,
Di patrii; servate domum, servate nepotem.

Vocativ *di patrii* patří dle této interpunkce už k větě
sequor et qua ducitis adsum; i musí se příklad tento podobně

*) Zde naskytuje se vocativ aspoň v souvětí, jímž řeč počíná, totiž v předvětí po závětí položeném.

**) Zde jsou dvě věty sloučeny v jednu.

***) Zde jakož i X 279 nejsou obě věty myšlenkou rozdílné, nýbrž jsou jen formalnou variací tétéž myšlenky a musí se takřka jedním dechem vysloviti; ale mezi veršem I 132 a 133 sq. jest spojení příčinné, tedy podstatný rozdíl myšlenky.

90

J. Kvíčala

posuzovati jako III 560. Vocativ *di patrii* není hned v první větě položen u slov *iam iam nulla mora est*, poněvadž těmito slovy neoslovuje Anchises bohů, nýbrž napomíná sebe sama; ale vocativ položen hned v první větě, kterouž část řeči k bohům se vztahující počíná.

I zbývá nám tedy celkem z oněch 19 míst výminku činících ne více než 6, totiž V 166, 671; VI 689; VIII 188, 377, 396.

Než jak přirozené jest na těchto šesti místech neobyčejné položení vocativu! jak jest ne sice nutné, *) ale přece samo sebou přiměřené! Tak jest na př. na jevě, že vocativ *carissime coniunx* VIII 377 právě v *druhé* větě jest velmi významný. Metrum dovolovalo básníku také tento pořádek :

Non ullum auxilium miseris, non arma rogavi
Artis opisque tuae, coniunx carissime, nec te
Incassumve tuos volui exercere labores.

Ale vocativ *coniunx carissime* byl by takto v první větě bez hlubšího významu a zbytečný; na tom místě však, na kterémž básník slova ta položil

Artis opisque tuae nec te, carissime coniunx,
Incassumve tuos volui exercere labores
naznačuje jimi lichotná Venuše pohnútku (lásku k choti svému),
kterouž výrok nec te incassumve tuos volui exercere labores
odůvodňuje.

Avšak na místě I 132, kteréž k této rozpravě poskytlo příležitosti, není žádné příčiny, pro kterou by byl měl básník vocativ *Venti* proti pravidlu bedlivě zachovávanému teprv v druhou větu vložiti, moha říci zcela dobře hned v první větě, kteráž už přímým oslovením Větrů jest:

Tantane vos generis tenuit fiducia, Venti?

4. Konečně neváhám podotknouti (ačkoli jinak subjektivným důvodům nehrubě důvěřji), že dle mého zdání a citu řeč Neptunova vyloučením verše 132 nabývá větší a tuším žádoucí důraznosti a důtklivosti. Mně aspoň uvažujícímu celou situaci více se líbí řeč Neptunova, počíná-li hned slovy *iam caelum terramque meo sine numine, Venti, miscere et tantas audetis tollere moles*, než mají-li tato výhrůžná slova za úvod mdlý verš tantane vos generis tenuit fiducia vestri? Neptun má na pilno; on praví sed motos praestat componere fluctus; z jeho spěchu vznikla také slavná aposiopesis quos ego; básník pak také ještě ve verši 142 jeho *pospěch* naznačuje slovy *dicto citius* tumida

*) Abych nutnost toho dokazoval, nepřichází mi ani na mysl; jsemť pamětliv výroku qui nimium probat, nihil probat.

Vergiliana.

91

aequora placat: i myslím, že skrácením řeči Neptunovy o verš
132 na základě rukopisu pražského vyhoví se patrné intenci
básníkově.

A e n . III, 593 a n á s l.

Respicimus: dira inluvies inmissaque barba,
Consertum tegumen spinis, at cetera Graius
Et quondam patriis ad Troiam missus in armis.
Isque ubi Dardanios habitus et Troia vidit
Arma procul, paulum aspectu conterritus haesit atd.

Verš 595 už Heyne pokládal za podvržený a utvořený dle
Aen. II 87.

Illi me comitem et consanguinitate propinquum
Pauper in arma pater primis huc misit ab annis.

Ribbeck, jenž verš ten jakožto interpolovaný v závorkách
podává, praví: „Mihi incohata versus 603 (et bello Iliacos fateor
petiisse penates) dittographia videtur esse eaque falsum in locum
e margine inlata.“ Wagner, jenž dříve (v Heyneově IV. vydání
cur. Wagner) soudil „sana hic sunt omnia et egregia,“ později
mínění své přece poněkud změnil a přiznal: „Resecuisset haec
poeta, si licuisset retractare; potuit enim ea res ipsi nota esse,
Aeneae nondum potuit.“ Kappes a Forbiger (vyd. IV.) ujímají
se verše toho; avšak těm, kteříž pravost jeho popírají, nápomo-
cen jest rukopis pražský, v kterémž verše toho není. Kappes
ovšem praví: „Dieser Zusatz ist von Aeneas, indem er der Ent-
wickelung der Sache selbst in der Erzählung vorgreift, sogleich
eingeschaltet, um die Haltung des Unglücklichen, wie sie V. 596
bis 598 erzählt wird, sofort zu verdeutlichen;“ — ale taková
obrana nikterak nepostačuje; nebo v tomto kontextu a při logi-
ké souvislosti se slovem respicimus musili bychom verš ten za
velikou chybu básníkovu pokládati; nyní pak, ježto autorita ruko-
pisu pražského domněnce Heyneově jest podporou, každý tuším
raději chybu tu přičte interpolatoru než básníku.

Praví-li se pak, že zde et — et quidem a že slova Aeneova
znamenají „a sice jakž jsme později seznali, byl on se zbrojí
otcovou proti Troji poslán“: vyznávám já aspoň, že takovému
ospravedlňování nedůvěřuji, ježto míním, že by básník patrnou
možnost nedorozumění byl sám znamenal a se jí vystříhal. Také
shledávám, že přídavek patriis in armis následujícím vypravo-
váním není odůvodněn, poněvadž Troové od Achaemenida o této
věci ničeho se nedovídají (srv. v. 613 a násl.). Chtěl-li by pak kdo
namítnouti, že Aeneas toto sám o své újmě mohl říci, poněvadž
takové ozbrojení syna zbraní otcovou zajisté bylo obyčejné a chudý
(viz v. 615) Adamastus sotva synu svému novou zbraň opatřil:
třeba odpověděti, že pauper Adamastus ani nemusil zbraň míti.

92

J. Kvíčala

Wagner podotkl dříve (v Heyneově vyd. IV.): „Et servato hoc versu ad exspectationem excitandam aptissimo, intelligitur demum, quae sit vis verborum *Dardanios habitus et Troia arma*“, kterýž důvod v nejnovější době také Forbiger za důležitý pokládá. Avšak také když Troové ještě nevěděli, že cizinec před Troíi bojoval, když jen věděli, že to *Řek*, mohli jeho zděšení snadno pochopiti. Válka Achaeův a Troův byla už všeobecně známa (srv. I. 459 sq.) a tato válka byla příčinou nenávisti a nepřátelství mezi Trojskými a Řeky, kterýmikoli a kdekoli. Srv. VIII 129 sq., kde Aeneas praví:

> Non equidem extimui, Danaum quod ductor et Arcas
> Quodque ab stirpe fores geminis coniunctus Atridis.

Tato slova Aeneova, která výminku naznačují, právě proto
*pravidlo* potvrzují. Srv. také ještě II 101 sqq.

> Sed quid ego haec autem nequiquam ingrata revolvo?
> Quidve moror, si omnis uno ordine habetis Achivos,
> Idque audire sat est? Iamdudum sumite poenas.

a též VI 96:

> Via prima salutis,
> Quod minime reris, Graia pandetur ab urbe.

Poněvadž však na tom, kdo místo nějaké za interpolované
pokládá, se žádá, aby též pravdě podobnou příčinu interpolace
okázal a tím vznik interpolace objasnil: budiž v této příčině toto
podotčeno. Snad právě ona slova *Dardanios habitus ... con-
territus*, kteráž interpolator žádným jiným způsobem nemohl si
vyložiti, poskytla příčiny k interpolaci. Interpolator nechtěl
tuším ve verši 595 anticipando něco naznačiti, čehož se Troové
teprv ze slov cizincových ve verši 602 sq.*) dověděli, nýbrž
on *chtěl skutečně říci*, že *Troové uzřevše cizince ihned jednoho
svých bývalých nepřátel*, kteří před *Troií bojovali*, poznali.
Možnost toho poznání nelze ovšem popírati; že však toto po-
znání už ve verši 595 se připomíná, to právě prozrazuje ne-
obratného interpolatora, jenž nedbal slov básníkových *ignoti
nova forma viri**), pak *dira inluvies* inmissaque barba***),
a konečně verše 596 a násl.

Isque ubi Dardanios habitus et Troia vidit
Arma *procul* cet.

Druhou příčinu interpolace shledávám v cizincově vyznání
učiněném ve verši 602 a násl. Proč cizinec k tomu se přiznal,

*) Scio me Danais e classibus unum,
Et bello Iliacos fateor petiisse Penatis.

**) V. 591.

***) V. 593 a násl.

Vergiliana.

93

co mu nebezpečenství mohlo připraviti? proč se přiznal, že byl
z Řeků, kteří Troii oblehali? Aby se tomu nikdo nedivil, proto
vložil interpolator verš 595 obsahující poznamenání, že Troové
beztoho už sami hned bývalého nepřítele poznali.

S našeho stanoviska pak sluší věc tu tímto způsobem vy-
ložiti: Cizinec poznal hned lid troiský, neboť on hned ve verši
601 praví:

Tollite me, Teucri, quascumque abducite terras.

Sám pak nemohl věděti, nepozná-li ho kdo z Troův; obá-
val se, že ho někdo pozná, až by blíže k Troům přišel; pročež
raději sám hned vyznal, že byl účasten výpravy válečné od Řeků
proti Troii podniknuté.

Aen. IV 388 a násl.

His medium dictis sermonem abrumpit et auras

Aegra fugit seque ex oculis avertit et aufert

Linquens multa metu cunctantem et multa parantem

Dicere.

Ve verši 390 má pražský rukopis čtení multa cunctantem multa parantem; i lze dle mého mínění tvrditi, že asyndeton zde samo o sobě a za příčinou anaforického multa i důraznější jest i přiměřenější. Srv. stran asyndeta při anafoře se vyskytu-
jícího na př. I 235 sq.

Hinc fore ductores revocato a sanguine Teucri, ·

Qui mare, qui terras omni dicione tenerunt; nebo

I 341

Longa est iniuria, longae

Ambages; sed cet.

I 503

Talis erat Dido, talem se laeta ferebat.

I 513

Obstipuit simul ipse, simul percussus Achates.

I 598 sq.

I 657 sq.

At Cytherea novas artes, nova pectore versat

Consilia

Srv. mimo to ještě I 743; II 69 306 438 535 728;

III 119; IV 36 86 138 413; V 176 767 814; VI 431

553 626 641; VII 337, zvláště však ještě tyto tři příklady:

I 750

longumque bibebat amorem (t. Dido)

Multa super Priamo rogitans, super Hectore multa.

94

J. Kvíčala

V 433 sq.

Multa viri nequiquam inter se volnera iactant,
Multa cavo lateri ingeminant et pectore vastos
Dant sonitus

VI 625 sqq.

Non, mihi si linguae centum sint oraque centum,
Ferrea vox, omnis scelerum conprendere formas,
Omnia poenarum percurrere nomina possim.

Máme-liž tedy čtení rukopisu pražského multa metu cunc-
tantem, multa parantem dicere proto zavrhnouti, že v jediném
tomto rukopise se naskytuje? Ale snad ta věc působí podezření
nemalé proti obyčejnému čtení et multa parantem dicere, že
na tomto místě v některých rukopisech (a i ve výborném medi-
cejském rukopise) místo parantem čtení volentem se naskytuje,
jehož původ, jak se všeobecně uznává, sluší shledávati v upo-
mínce na verš Aen. II 790

Haec ubi dicta dedit, lacrimantem et multa volentem
Dicere deseruit

a v upomínce na verš Georg. IV 500 sqq.

neque illum

Prensantem nequiquam umbras et multa volentem
Dicere praeterea vidit.

Na snadě jest domněnka, že z těchto míst, na nichž ovšem
přirozeným způsobem spojka et nutná jest, částice tato remi-
niscencí v rukopisech také do verše Aen. IV 390 se vloudila.

Také ještě na několika jiných místech liší se pražský ruko-
pis od jiných asyndetem, jehož místo spojení poskytuje, jakož
na př. Aen. V 752 sqq.*), I 448**), II 71**), VI 593****)
a na všech těchto místech jest čtení pražského rukopisu aspoň
pozoruhodno.

Aen. V 752

Ipsi transtra novant flammisque ambesa reponunt
Robora navigiis, aptant remosque rudentisque
Exigui numero, sed bello vivida virtus.

*) Ipsi transtra novant flammis ambesa reponunt
Robora navigiis

**) Templum . . . . . . . .
Aerea cui gradibus surgebant limina, nexae
Aere trabes, foribus cardo stridebat aenis.

 Cod. Prag. má zde s několika jinými rukopisy insuper místo
 et super.

****) At pater omnipotens densa inter nubila telum
Contorsit, non ille faces, non fumea taedis
Lumina.

Vergiliana.

95

Proti tomuto podání rukopisů namítá Peerlkamp: „Quod flammis *ambesum est*, non reponitur, sed tollitur, pro eo aliud integrum ponitur, integrum reponitur. Fortasse scribendum: *Ipsi transtra novant flammis ambesa, reponunt robora navigiis*. Et que aberat in Voss. alt. Wall.“ — Také v pražském ruko-pise psáno *flammis* bez que. Ribbeck pokládal Peerlkampovu domněnku za dosti pozoruhodnou i přijal ji v kritický kommentář.

Nejprvé třeba zjistiti zde význam slova *reponere*. Heyne vykládal „reponunt h. l. renovant, cum integris permutant“; taktéž Forbiger „renovant, reparant, cum integris permutant.“ Též Ladewig praví „reponunt, ergänzen, vertauschen die vom Feuer zerstörten Balken mit neuen“. Ale *reponere aliquid* nemá nikdy významu „něco za něco jiného zaměniti“; tvrdím, že význam tento nelze dokázati.

Chtíce ustanoviti význam slova *reponere* musíme za základ vzíti „iterum ponere, rursus ponere“ a spolu musíme na paměti míti, že jednoduché *pono* také znamená *stavím, postavuji*, na př. *urbem ponere*\*, *domum ponere*\*\*), *aram anebo aras ponere*\*\*\*), *ponere immania templa*\*\*\*\*), *moenia ponere*\d), *navium ca-rinas ponere*\d\d). Na tom základě pak na př. u Tacita Ann. I 63 quonam modo ruptos vetustate pontes reponeret sluší vyložiti dle obdoby frase *pontes ponere*, kteráž, byť i nebylo příkladu, přece zajisté není nemožná, tedy ruptos pontes reponere = ruptos pontes iterum ponere. Taktéž u Tacita Hist. III 34 reposita fora templaque munificentia municipum znamená *rursus posita*\d\d\d). A týmž způsobem sluší i ostatní místa vyložiti, která Forbiger uvádí a jimiž mylný svůj výklad chce utvrditi.

Na našem místě čtení obyčejné *flammisque ambesa* reponunt *robora* nemohlo by se tuším slušně jinak vyložiti než rozeznáváním celku od jednotlivých dílů. Jednotlivá robora, která skutečně byla *flammis ambesa* a část celé lodi činí, ta ovšem non reponuntur, non rursus ponuntur, sed tolluntur; v tom tedy třeba Peerlkampovi dáti za pravdu. Avšak není ovšem na-prosto nemožno, *robora* vyložiti o celku, o kterémž ovšem také, poněvadž jednotlivé části jeho jsou *flammis ambesa*, lze říci *flammis ambesa*, jakož na př. lze říci „loď hoří, dům hoří“, i když nehoří celá loď, celý dům na všech stranách. Tu by pak toto naše místo dle obdoby Tac. Ann. I 63 se vyložilo „celé lodní trámoví v dřívější podobě zase zříditi.“

Avšak netajím toho, že tento výklad, ačkoli není nemožný, přece není hrubě pravdě podobný. K tomu pak přidru-

*) Liv. IV 48.

**) Hor. ep. I, 10, 3.

\*\*\*\* Liv. X 23 Hor. ep. II. 1, 16.

\*\*\*\*\* Verg. Aen. VI 19.

†) Sil. Ital. I 24.

††) Liv. XXVIII 45.

†††) Srv. Aen. VI 19 posuitque immania templa, a Georg. III 13.

96

J. Kvíčala — Vergiliana.

žuje se ještě jiný důvod. Známo jest, že při trojčlenném spojení buď každý člen s předcházejícím se spojuje spojkou kopulativnou aneb že mezi všemi členy jest asyndeton *). Čtení pražského rukopisu poskytuje tohoto příslušného a pravidelného asyndeta; výminku pak stilistickou, kteráž se při obyčejném čtení zde na-skytuje (t. spojení prvního a druhého členu a nespojení druhého a třetího členu) nelze tuším ospravedlniti.

Ostatně k obyčejnému čtení poskytl snad příčiny verš 697
*semiusta madescunt robora*.

Bucol. X 73 sq.

Gallo cuius amor tantum mihi crescit in horas,
Quantum vere novo viridis se subicit alnus.

Tak psáno v rukopisech, jen v rukopise Vatikanském 3867 (čili cod. Romanus) nalézá se *subducit* místo *subicit*. *Subicit* vykládá se „vzrůstá“. Tak praví Heyne, jehož výklad jiní opakují: „*viridis se subicit alnus*, tenera crescit cf. Georg. II 19; est ab iis, quae se attollunt, sursum erígunt, emicant, ductum; haec etiam *se subicere* dicuntur, ut flamma Georg. IV 385. Ab eadem re duxit imaginem Famae Hor. Od. I, 12, 45. Crescit occulto velut arbor aevo Fama Marcelli.“ Avšak posud nikdo nedokázal, že by *se subicere* samo o sobě mohlo znamenati „vzrůstati, succrescere“. Že Georg. II 19 *se subicit* znamená *succrescit*, toho příčinou jest kontext

Pullulat ab radice aliis densissima silva,
Ut cerasis ulmisque; etiam Parnasia laurus
Parva sub ingenti matris se subicit umbra.

Na druhém místě Georg. IV 385 jest čtení *subiecta* velmi nejisté**), a je-li *subiecta* pravé čtení, nemůže znamenati *flamma subiecta* = *flamma emicans lambens lacunar*

Ter liquido ardentem perfudit nectari Vestam,
Ter flamma ad summum tecti subiecta reluxit.

Zde musí tuším se vyložiti *flamma nectari subiecta* a že plamen vzhůru vyšlehl, to naznačeno slovy *ad summum tecti reluxit*, nikoliv slovem *subiecta*. Zkrátka, jakož jest nemožno, aby *sub* znamenalo totéž co *sursum*, tak nemůže *subicere* znamenati „vzhůru házeti“ a *se subicere* nemůže znamenati „vzhůru se házeti, vyšinovati se, vzrůstati a pod.“

Na našem místě už Valesius (Henri de Valois, nar. r. 1603, zemřel r. 1676) navrhl změnu *subrigit* a právě toto čtení nalézá se v rukopise pražském. *Se subrigere* jest právě tak vhodný výraz o vzrůstání jako *surgere* na př. Hor. Sat. II, 2, 124. (Dokončení.)

*) Srv. Beierův výklad k Cic. Off. I, 1, 2. a Grysaroľu „Theorie des lat. Stils“ str. 502. EC

**) Cod. Mediceus má SUBLATA, tedy *sublata* a druhé čtení *sublecta*.

I. Mašek Příspěvky k výkladu Rkp. Kralodvorského.

97

# Příspěvky k výkladu Rukopisu Kralodvorského.

Podávají Ignác B. Mašek a J. Gebauer.

Obíraje se po několik let sestavováním úplného *) glossaria Rukopisu Kralodvorského, shledal jsem v Rukopisu našem přemnohá místa, kteráž i co do kritiky textu i co do výkladu grammatického a věcného ještě nového a podrobného ošetření vyžadují. Kde posavadní výklad mi nebyl po rozumu, pokusil jsem se o nový, jinde zase podařilo se mi nejednou nalézti pro interpretaci jiných badatelův dosti zajímavé doklady. Poněvadž pak více očí více vidí, podávám prozatím jen některé výsledky práce své (jak mi právě na ránu přišly) u veřejnost, doufaje, že, kdyby i nedošly všeobecného souhlasu a pozdějším badáním mylnými se ukázaly, přece na ten čas dají snad podnět k diskussi pro naši památku prospěšné.
I. M.

I. V Čestmíru a Vlaslavu čteme s počátku tuto větu (v transskripci obdobné, jaké užívá Šafařík v Počátcích ml. stč.):

„Vlaslav . . . hlásáše nad hrabivými meči svojich vojnóv pohanjenjé Neklanu.“

Předložka nad působila překladatelům i interpretům obtíž.

Hanka v prvém vyd. r. 1819 přeložil:

I hlásal nad loupežnými
meči svých bojovníků
pohanění Neklanu.

Podobně Smoleŕ, jehož hornolužický překlad vůbec k staročeskému znění věrně lne, převádí:

Wołaše nad rubjeźnymi
mječemi wojakow
pohanjenje Njeklanu. (Polygl. r. 1852.)

Jiní překladatelé vyhýbají se předložce nad; tak V. Al. Svoboda r. 1819 překládá:

Hinter seiner Räuberhorden
Schwertern sich verwahrend
Rief er Neklan Hohn.

a r. 1829:

Hinter seiner Kriegerbanden
Räuberschwertern rufet er,
Ruft er Neklan schnöden Hohn.

Za Svobodou jde Běrlić, Trnski, Levstik a Siemieński:

Běrlić překládá:

glaseć ica razbojničkih
mačah svoje vojske
 sperdnju Neklanu. (Polygl. str. 335.)

*) Slovář N. Nekrasova (Kraljedvorskaja Rukopisъ 1872) není úplný; v seznamu forem neschází méně než 200 gloss.

7

98

I. Mašek

Trnski (1854):
Vlaslav doglašuje iznad vojske,
iznad mečah razbojnih
knez-Neklanu porugu.

Levstik (r. 1856):
Vlaslav ... govoril za zgrabljivimi
svojih vojnov meči je
sramotenje Neklanu.

Siemieński sice volně, ale s patrným zřením k Svobodovu převodu z r. 1819:

Własław ... tak Neklana niesławił,
mieczami mężów swoich warowny. — (srv. verwahrend) (Polygl. str. 420.)

Docela jinak vedl si J. M. hr. Thun (r. 1845):
Wlaslaw hatte ... dem räuberischen Schwerte seiner Krieger anbefohlen,
Neklan zu beschimpfen stets.

Tak i Berg (1846):
I svoim udałym ljudjam
on prikazyvał nad knjazem
nepotrebno vzděvał sja. (Polygl. str. 163.)

Zlatojević (r. 1851) překládá též volně:
A i svojom ... četom
Neklana je svuda pogrdio. (Polygl. str. 251.)

Patrno, že naše místo překladatelům nešlo na zub. — Z výkladatelův vysvětluje Jos. Kořínek, jenž tu vážnou zásluhu má, že pro potřebu školní prvý výklad Rukopisu Zel. a Kr. poříídil, předložku nad takto: „Haněl Neklana, maje při tom radost z hrabivých mečů (nad hrab. meči) svých vojínův. Hlásati pohanění zavírá v sobě vedlé veřejného tupení i jakousi radost, a protož předl. nad k vytknutí věci, která radost působí (raduji se nad).“ — Aby tento výklad mohl obstáti, potřebí dokázati buď z Ruk. Kr. anebo vůbec z nějaké památky staročeské (před 15. stol.), že u slovesa radovati se již tehdáž předložka nad v užívání byla. — Jungmann uvádí sub v. radovati se jediný příklad, a to z biblí Kralické, tedy ze 16. věku; srv. též předložku nad.

Než i kdyby nějaký starší příklad se nalezl, jsou výklady pomocí ellipse vždy nesnadny.

Na přirozenější výklad uhodil Em. Komárek (Čas. Č. M. 1868, str. 367.), jenž spatřuje souhlas mezi naší básní a Kosmou i v řeči, kterouž prý má Vlaslav, povznesen jsa nad hlavami vojska. Nevím, zdali tohoto výkladu bylo dosti všimnuto. Mám jej za dosti důležitý, aby místněji byl doložen.

Vypravuje tedy náš ctihodný Kosmas, že Vlastislav, svolav

99

veškeré mužstvo vz výši meče „quos ut vidit in condieto coadunatos loco, stans in medio aggere, corona vulgi septus, clipeo subnixus, manu ensem vibrans, sic est exorsus etc. (Fontes rer. boh. II., pag. 19.)

Podobně popisuje tuto scenu Hájek: Vlastislav s svými haufy
połožił se około spáleného města Budče a nazajtří ráno vstúpiv
na vyšší místo a nahý meč v rukú drže, svému lidu napomenutí učinił těmito sľovy“ atd. (Hájek k. r. 869. list 52.) Tak učinil Vlastislav dle Hájka i na sněmu v Žatci: „I rozkázał dne jednoho všemu lidu svému se před sebú na jedné široké ľauce postaviti a sám sedě na místě velmi vysokém a jako nad lidmi na stolici, ptaľ se jich, chtěli-li by jemu všichni pomáhati, že by on chtěl s Nekľanem v boj vjíti a jej zahubiti.“ (r. 867.) Zajímavá tato shoda mezi naším místem s jedné strany a Kosmou i Hájkem s druhé hodí se, trvám, ku vysvětlení předložky nad v dotčeném místě naší básně, tedy: Vlaslav hlásal pohanění Neklanovi, stoje při tom, aby snáze slyšán i viděn byl, nad svými vojíny, kteří meče své vytasili. — I. M.

II. Pravým křížem překladatelův a interpretův byly též verše 142.—143. v Jaroslavu:

V tom temná noc posuľa vsju zemju,
rozvali sje k zemi i k obľakóm
i zapřeti zraky zapoljená
i křestjan i Tatar protiv sobě.

Editio princeps 1819 podává tento novočeský překlad:

V tom temná noc posula vši zemi,
— — — — — — —
i zahrozí oči zapálené
i křestian i Tatar proti sobě.

Hanka táhl formu zapřeti k slovesu prětiti = minari
(viz jeho vysvětlení zastaralejších a zatmělejších slov v ed. pr.)
a tím zavalena překladatelům i vykladatelům tohoto místa práce
nemalá. Sloveso zapřetiti nalézá se sice dle Jungm. Slovn. ve
smyslu zahroziti jednou v staročeštině, jakož i subst. přeta, pří-
přeta se v stč. znala; ani jiným slovanským řečem není sloveso
to cizí: stblh. zapřětiti = increpare, srb. zaprijětiti = inter-
dicere (Karadž.), slovin. zapretiti, rus. zapretił = vetare, minari;
ale na našem místě význam zahroziti zraky nehrubě se hodí
a velikého násilí je třeba, abys jakéhos takéhos smyslu se do-
lopotil. Přece však derivace Hankova přijata byla do Jungman-
nova slovníka, a od J. Kořínka (v prvních 2 vyd.), v modifiko-
vaném pak významu = zahraditi i od vydavatelův Výboru a od
Jos. Jirečka (Anth.). Shledávaje ke slovům Ruk. Kr. jména jino-
slovanská původem spřízněná, narazil jsem v Mikl. Lex. na slo-
veso prětati = comprimere, jehož jediný doklad Mikl. tu při-

7*

100

I. Mašek

vádí z Cod. Suprasl. (pag. 307. vyd. 1851), a sice ve formě
part. praes. act. prętę, tedy od infin. prętiti (IV.), kterouž však
formu Mikl. mění v prętaję dle V. třídy; sem též hledí compos.
stblh. sťprětati, -ają = contrahere, srb. zaprětati (V/₂) = cinere
contegere, pol. sprzątać = ukliditi, uschovati, slovenské spra-
tám, pratám = skliditi (sr. Jgm. Slovn.), r. prjatať, zaprjatať
= uschovati, zavříti. — Všem těmto slovesům společný jest
význam: skrýti, zavříti, význam, který na naše místo v Jsl. vý-
borně se hodí.

Však nebylo mi dlouho se těšiti z domnělé priority svého
nálezu; probíraje se totiž později v dodavcích Čelakovského
k Jungm. Slovníku, četl jsem s podivením na str. 60.: „Zapřetiti
znamená zde tolik co zakryti, zahaliti a souhlasí s r. prjatať,
zaprjatať; pětiti = brániti, hroziti sem nacele se nehodí.“
Poznámka důmyslného Čelakovského zůstala nepovšimnuta; jen
Vrťátko (Čas. Č. M., 1871. str. 419.) k témuž výkladu přistupuje.

Význam by tedy připadal. Než ani formy našeho zapřetiti
(IV.) proti jinoslov. -ati (V/₁ a V/₂) nebude nám nesnadno ob-
hájiti, uvážíme-li stblh. prętę v Suprasl. Cod.; obě slovesa za-
jisté se na vzájem podporují. A kdyby i na krásně prětiti v stblh.
nebylo, máme duplikaty: spásati a spasiti, stblh. sťpasati a sťpasiti,
soptati a soptiti, hlásati a hlásiti atd. — I se stránky hlásko-
slovné je naše forma zapřeti docela správná, anoť stblh. nosovce
ę zde odpovídá střídnice e (vlast. je), povstalá z ja assimilací.

Podivno však jest, kterak někteří překladatelé Rukopisu
jakýmsi zdravým citem vedeni jsouce, na pravý smysl připadali.
Jest v tom jakási ironie osudu, že v téže Ed. princ., kde Hanka
poukázal k přetiti = hroziti, V. Al. Svoboda překládá:

Und sie (die Nacht) schliesst der Christen und der Tatern
Gen einander wuthentbrannte Augen.

Ve vyd. 1829 týž překladatel:

Und sie birgt der Christen und der Tatarn
Gen einander wuthentbrannte Augen.

A přece týž V. Al. Svoboda v objasnění nepovědomějších
slov (vyd. r. 1829) na str. 243. podivně vykládá: „zapřeti,
snad zapře ti, t. j. záslonu ti učiní, aneb jest ti m. ſ: zapřeť,
zahradíť, zavře!“

Překlad Svobodův snad na zřeteli maje tlumočí Berg:
noč zakryla oči;

Trnski:
(noć) mrakom prikri oči rozpaljene
i kršćanah i Tatarah ljutih;

Smoleŕ:
nóc . . . rozwali so . . .
zawěrajo woči zapalene.

101

Ostatní slovanští překladatelé buď volně smysl podali (Zlato-
jević, Siemieński), aneb k Thunovi přihlíželi: „u. verwehret
wuthentbrannte Blicke“ — (Běrlić, Levstik).

Jos. Kořínek v 3. vydání Ruk. podává již dle Vrťátka
pravý výklad, zbytečně však ponechávaje ještě sloveso zahraditi.

I. M.

III. Jsouce u básně Jaroslava zmíníme se o nepatrné na
oko okolnosti, která však může posloužiti vážným důvodům od
bratří Jirečkův (Echth. §. 71.) na to vedeným, že náš Jaroslav,
vítěz nad Tatary a Jaroš z Poděhús jedna a táž jest osoba.

Když v rozhodném u Olomouce boji
Křestjenjé počechu utiekati,
Taterjé je ljútým davem hnáti —
Ajta Jaroslav jak oreł letě!
tvrdú ocel na mohúcjéch prsech,
pod ocelí chrabrost, udatenstvjé,
pod helmicjú velebyster věhlas;
jarota mu z žhavú zrakú płaše.
Rozkacen hna, jako lev drážlivý,
když mu teplú krev sje uda zřieti,
kehdy nastřeljen za lovcem žene:
tako zljúti sje, v Tatary trčí.
Česjé za njém jako krupobitjé. atd.

Krásné toto líčení vzbuzuje aspoň ve mně bezprostředně
obraz reka i tělesnou postavou vynikajícího, hrdiny vysokého;
přirovnání jeho s orlem wysoko létajícím zdá se, že nejen jeho
rychlost, nýbrž i vysokou postavu charakterisuje. Je to ovšem,
nepopírám, dojem můj osobní a nevím, zdali i u všech čtenářův
toho místa táž představa vznikne. Smím-li však u laskavých
čtenářův týž dojem předpokládati, uvedu již listinu, jež se čte
v Emlerových Regest. pag. 773., č. 1800. Vydána byla 23. Máje
r.: 1298 od Alberta z Poděhús, jenž věnuje na oltář sv. Víta,
jejž na hradě Pražském založil, vesnici Máslovice. Tu praví
Albert z Poděhús:

„Notum etc., quod ego Albertus de Podehus, filius quondam Jarosii magni... altare construxi“ etc. — Patrno, že zde magnus není epithet. ornans, nýbrž že se vztahuje k velikosti tělesné.

I. Mašek.

IV. K *Jaroslavu*, v. 40.—60.

Jaký bude konec nastávající bitvy, o tom hádají čaro-
dějníci tatarští v *Jaroslavu* (v. 47.—60.). Velmi podobnou
scenu obsahuje také český *Million* (Výbor II. 561.). Čarování
a hádání děje se sice tu a tam od rozdílných osob a za roz-
dílných okolností, ale přece způsobem v celku stejným,no některá jednotlivost skoro do slova stejně se
vypisuje.

102

J. Gebauer

Shodná tato místa obou řečených památek klademe zde doslovně.

V „Jaroslavu“ se praví:

Slyšechu to králi na záchodě,
ež chám spěje na ľudné jich vlasti.
Srotichu sě druhý ke druhému,
i sebrachu převelikú vojsku,
i tažechu polem protiv jemu;
na rovni sě valnéj položichu,
položichu i cháma zdě ždáchu.
Kublaj káže vsěm svým čarodějém
hadačém, hvězdářóm, kúzelníkóm,
aby zvěstovali uhodnúce,
kteraký by konec boj jměl vzieti.

Sebrachu sě naliť čaroději,
hadači, hvězdáři, kúzelníci,
na dvě straně kolo rozstúpichu
i na dlí trestť črnú položichu
i ju na dvě pólě rozščepichu;
prvěj polě Kublaj imě vzděchu,
vteréj pólě králi imě vzděchu.
Vetchými slovesy nad sím vzpěchu:
počechu trsti spolu vojevati
i trestť Kublajeva zvícezíše. (v. 40.—60.).

V Millionu*) 1. kn. 53. kap. čte se:

A když to uslyšal Chinchiš (že totiž Uncham žádost jeho
o dceru s hrozbou odmítl), rozhněval sě jest velmi; a sebrav sě
s velikem zástupem i jel jest do země krále Uncham, jenž slove
pop Jan, i položil sě jest polem na krásnej a velmi (sic)
rovni, jenž slove Tanduk, i poslal k královi, aby sě bránil.
Tehdy ten král s velmi velikem vojskem přitáhne a položi sé
na jednom poli blíž vojska Taterského za dvacet mil. Tehdy
Chinchiš, Taterskej král, přikáže čarodě-
níkó m a hvězdářóm svým, aby pověděli uhod-
núce, kterakej by konec jejich boj měl vzieti.
Tehdy ti odpověděli a na dvé rozdělili trst na dlí
i položili (rkp. položie) před sebú na zemi,
a jednej straně převzděli Chinchiš a druhej
Uncham, i řekli královi: „Když my budem čísti v svých
knihách nad těmi trstmi rozščepenými, tehdy tě dvě polo-
vici trsti budú spolu bojovati; a ten král zvítězí v boji, čiež
polovice tej trsti na druhej usědne.“ Tehdy když sě veliké
množstvie lida sběhne k přihlédání a tak když ti čaroděníci a

*) Výb. II. 661.

103

hvězdáři jsú čtli v svých knihách, oně dvě polovice trsti knuchu
sebú a zdáše sě, by jedna polovice proti druhé povstávala.
Tehdy ta polovice Chinchiš položi sě svrchu na polovici Un-
chanově. Uzřevše to Tatarové a ujištivše sě budúcím sviece-
zením veselili a posílili sú se velmi. A tak na třetí den podali
sú boj a mnoho jich z obú stran zhynulo. Avšak Chinchiš zví-
tězil a král Uncham zabit jest.

Z těchto podobností a shod mezi Millionem a Jaroslavem
dá se dobyti nějaké literarně historické svědectví
o Jaroslavu a i o celém RKrál., a o to chceme se zde pokusiti,
postupujíce touto cestou:

A. nejprve si připomeneme a poznamenáme některé bližší
zprávy o Marku Polovi, jeho Millionu a téhož českém překladě,
jakož i něco o Mandevillu, abychom si předkem už prohlédli
a odbyli všeliký literarně historický material, jehož
poznání pro další vývody potřebným se nám býti zdá;

B. pak dokážeme, že věci v českém překladě Millionu, ve
kterých tento se podobá Jaroslavu, nejsou přídavek pře-
kladatele českého; načež

C. ukážeme, jak ony podoby a shody povstati mohly
a povstaly, a

D. jaké literarně historické svědectví z toho
všeho pro Jaroslava a RKrál. zřetelně vysvítá. —

ad A. S materialem literarně historickým ob-
meziti se chceme na míru nejskrovnější nepřinášejíce ho nic
více, než kolik právě k výkladům dalším bude zapotřebí.

Benátčan Marco Polo žil asi 1254—1324, pobyl se
svým otcem Mikulášem a strýcem Matčjem 26 *) let v Asii na
ccestách a zejména ve službě chana tatarského Kublaje. Vrátil se
1295. Byla pak válka mezi Benátčany a Janovany; v námořní
bitvě 1296 prohráli Benátčané a mnoho jich zajato, mezi nimi
i Marco Polo, jenž asi 4 nebo 5 let ve vězení janovském strávil.
Zemřel buď 1323 nebo brzo po tom; toho roku aspoň sepsána
jest jeho závěř. Spolu s ním byl uvězněn v Janově Rusticiano
(alias Rusty, Rustigielo) z Pisy; ten pak dle jeho řečí a diktat
popsal 1296—98 jeho cesty. Latinský překlad tohoto popisu
již r. 1320 učinil na rozkaz svého řádu mnich z řádu praedi-
kantů v Bologni fra Pipino položiv za úvod Rusticianův svůj
jiný, v němž dosvědčuje, že cestovatelé Polové byli věrohodní
lidé a že Markův strýc Matěj na smrtelném loži pravdivost cesto-
pisu Markova potvrdil. Marco dostal příjmí Million nebo Millon;
příčina toho vykládá se jednak ze slova Millonus = divitiae
mille millia, jednak (dle Ramusia) z toho, že prý často o milli-

*) nebo jen 24, dle Bürcka: Die Reisen des Marco Polo,
Lpz. 1855, 12.

104

J. Gebauer

onech mluví a na milliony počítá *). Opisy a varianty cestopisu Markova množily se, jakož i překlady do jiných jazyků. R. 1559 učinil Benátský sekretář Ramusio novou receňsi a té se drželi většinou všichni vydavatelé a překladatelé pozdější, až na Lazaria, jenž dle Pařížského rkp. vydal text Rusticianský.

Český Million přeložen jest, jak z úvodu se rozumí, z latiny, a to z překladu, jak se podobá, fra Pipinova; nasvědčuje tomu úvod, jenž jest jen výtahem z úvodu Pipinova. Jediný rukopis jeho jest v musejní knihovně, v jednom kodexu (3. F. 26., starší sign. 563., „z Hankových“) s překladem Mandevilla: Million na prvém a Mandevill na druhém místě **), oba na stejném materiale (papíře) a jak se zdá i stejnou rukou psány, z konce XV. stol. (1483).

John Mandeville, zemřelý 1372, popsal své cesty po Asii atd. a fantastický jeho cestopis přeložil kanovník v Metách Otta z Daymarku anebo z Dymerynku do němčiny, a z tohoto německého překladu učinil Vavřinec z Březové († 1437., ve dvorské službě asi 1406—1419) překlad český, který v několika rukopisech se zachoval a několikráte tiskem vyšel **). Z rukopisů kromě musejního jest jeden na Strahově a má v úvodě toto připomenutí: „Já Otta z Dymerynku, kanovník v Mecí Luturingi, přeložil jsem tyto knihy z vlaské a latinské řeči v německú, aby také Němci mohli v nich čísti . . . A také mistr Vavřinec najjasn. knížete a pána pana Václava Rímského a českého krále služebník, též knihy přeložil jsem z německé. řeči v českú, aby i Čechóm to známo bylo. “ ****) — Podobné připomenutí o překladě čte se také v úvodě při Mandevillu musejním; toliko slova zde kursivou vytištěná tam scházejí a kanovník metský Otta z Dymerynku tím způsobem za původce překladu českého se vydává !

*) Lazari: I viaggi di Marco Polo, Venezia 1847.

**) Tak i v jiných literaturách ve středověku Million a Mandevill pohromadě se vyskýtají. Cestopisy byly vůbec čtení oblibené a práce toho druhu, třeba různého původu, sbíraly se a psaly do společných kodexů. Srov. literaturu Millionu, jak ji podává Lazari: I viaggi di M. Polo. — Řečený kodex musejní má nejprve 2 listy prázdné, pak následuje Million na 126 a potom Mandevill na 99 listech. V Jungmannově Historii literatury české uvádí se pod starší sign. č. 563. a klade se do XV. stol. (na str. 73.), ano určitě do r. 1483 (na str. 33.). Odkud tento určitý rok Jungmannovi byl povědom, nevím; snad Hanka, jehož jměním tento kodex před tím byl, s jiné strany (z některého předního, ztraceného listu?) o tom věděl a Jungmannovi sdělil. Dle pravopisu v kodexu užitého položil by jej Wocel (Pravěk z. č. 453.) do konce XIV. stol.; ale na to nelze spolehati, neboť tytéž způsoby spřežkového pravopisu, které Wocel za známku XIV. stol. béře, panují zajisté i na konci XV. stol. Kromě toho má Million přehlásku ej z aj (taterskey Kral, kerakey konecz), která jinde teprve s poč. XVI. stol. se ukazuje. V celku shoduje se Jungmannův rok 1483. i s pravopisem i s jazykem.

***) Viz o tom Jungmannovu Historii lit. č. 1849, str. 33.

****) Jungm. tamt.

105

To stalo se patrně omylem opisovačovým. Tento zajisté opisoval
z předlohy, která měla úvod jako rkp. Strahovský; genitiv řeči,
který tam dvakráte přicházel, zmátl jej tak, že celý kursivou
zde naznačený kus přeskočil a po slovích „z vlaské a latinské
řeči“ hned to dále psal, co teprve po slovích „z německé řeči“
následovati mělo. Jinak se tento osudný omyl zajisté vysvětliti
nedá, zároveň pak z něho vysvítá, že musejní Mandevill,
který spolu s Millionem tvoří kodex 3. F. 26., není text poprvé
napsaný, nýbrž že v něm práci opisovatelovu před sebou
máme.

Jde nám nyní o to, je-li Million musejní také jen opis ně-
jakého staršího českého Millionu, anebo jeli to prvopis čili po
prvé napsaný český překlad Millionu.

Již ta okolnost, že Million a Mandevill musejní v jednom
kodexu se nalézají, jako ve středověkých literaturách i jiných
národů velmi často při sobě bývají, že dále oba psány jsou na
stejném papíře a jak se zdá i stejnou rukou, oprávňuje nás k tomu
domnění, že snad celý musejní kodex 3. F. 26. jest prací jen
opisovačskou, že snad i Million rovněž tak jako Mandevill
v řečeném kodexu je pozdější opis učiněný z nějaké
starší předlohy.

V tomto pak domnění okolnostmi oprávněném potvrzuje
nás sám text Millionu, ukazuje chyby, kterých se dle pravdě-
podobnosti jen opisovatel dopustiti mohl a nikoliv ten, kdo by
byl z latiny překládal a překlad sám si psal. Za takovou opiso-
vačskou chybu pokládáme slovo wudcze v kap. 3. (v rkp. na
druhé straně listu 6.), kde se praví, že Benátčané Kublajovi
„welmy wudcze. odpowidachu“; wudeze má tu býti překladem
latinského prudenter a singillatim *). Kdo se tohoto omylu do-
pustil, nebyl překladatelem a pisatelem svého překladu, nýbrž
jen mechanickým **) opisovačem. A k podobnému vý-
kladu poukazují omyly D/kru místo dsku na též stránce ruko-
pisu, z krten m. z kořen na konci kap. 29, I., hodie m. holie
(mniši hlavy a brady sobě hodie) v I. kap. 67, a j.

O tyto věci se opírajíce ***) pokládáme také Million v kodexu

*) Za *prudenter* svědčí Wocel v Pravěku z. č. str. 453 a *singillatim* se čte v lat. textě basilejském; Výbor II. 548. čte: „A oni (pan Mikuláš a pan Matúš), jakožto mužie opatrní, velmi *múdře* ke všem kusóm jemu (chámovi) pořád odpovídáchu, pro něžto často je k sobě přivesti kazováše, neb mějéše velikú milost k nim.“

**) V Millionu přichází už u místo *uo*, ó; tedy *welmy wudcze* trans-
skribováno: *velmi vůdce!*

***) Z několika případů bych soudil, že i některé zvláštnosti jazy-
kové na vrub opisovatelův by se napsati mohly, zejména e m. ý, které
v Mill. často přichází, — na př. kterezto potok a kteremiz (Mill. list
5., b.), ginem kralem Tatarskem (5., a) atp. — a které i v Mandevillu
téhož kodexu se čte, — na př. hned na první straně gen. mn. giftech
m. jistých, pak ten gilte obraz na listě 2., b; bielem ftromem 4., b;

106

J. Gebauer

musejním za opis pozdější; předpokládáme tedy starší předložku jeho a tudíž i původní české přeložení do starší doby položiti musíme, než ve které týž kodex napsán jest.

ad B. Věci, ve kterých se Million a Jaroslav shodují nebo podobají, nejsou v Millionu přídavkem překladatele českého. Schválně toho dokazovati nebylo by zapotřebí, kdybychom předně s určitostí věděli, že český překladatel překládal z fra Pipina, a kdybychom za druhé text Pipinův po ruce měli. Avšak první věc, jakkoli skoro jista, přece není ani dosti positivně dosvědčena ani objektivně dokázána, a nad to Pipinova latinského textu nemohl jsem sehnati, nemají ho ani veřejné knihovny pražské ani universitní ve Vídni; jenom předmluvu jeho při vydáních jiných spolu otištěnoú jsem nalezl. Poněvadž však se stran velmi vážných se tvrdí *), že ony podobnosti v českém Millionu tím povstaly, že překladatel český od originalu svého se na těch místech uchýlil a na místo věrného překladu reminiscenci z Jaroslava napsal, proto jest toho důkazu také skutečně zapotřebí.

V Millionu vypravuje se také, že Tataři byli prve desátkem povinováni chánu nějakému cizímu U n c h a n o v i, „cioè il prete Gianni; e fu costui quel Prete Gianni [= kněz Jan, v mus. rkp. pop Jan], della cui signoria tutto il mondo parla **) (t. j. středo-

f welikemy perlami 67., b; s ginemy Ciefarzi 68., a; atp. — Ale stran té věci bylo by důkladnějšího srovnání Mandevilla musejního s rkp. jinými zapotřebí. Výsledek jeho přinesl by výkladu nahoře položenému buď podporu novou anebo žádnou; proti němu vypadnouti by trvám nemohl.

*) J. Jireček praví v Anthologii I. (1870) na str. 124.: „Překlad (Millionu) zajímavý jest... jmenovitě pak tím, že skladatel jeho patrně znal zpěv o pobití Tatarův l. 1241, jelikož v líčení čárův k uhodnutí výsledkův boje podstatně se odchýlil od textu latinsko-vlaského a věrně sledoval vypravování, ježto ve zpěvu se nalézá, anobrž i dva celé verše aby zvěstovali uhodnúce, kteraký by konec jejich boj měl vzieti ze zpěvu v rozklad svůj vetkal;“ a totéž opakuje ve vydání nejnovějším (1876). — Podobně vyslovil se J. Kořínek ve svém Rkp. Zel. a Král. 1875. na str. 59. touto poznámkou: „Podivuhodná jest shoda místa tohoto (Jarosl. v. 47—60) nejen co do smyslu ale i co do slova s jedním místem, nalézajícím se v českém překladu latinského Millionu Marka Pavlova, pocházejícího z 1. pol. XV. stol., z čehož souditi se může, že jednak známost o obyčejném počínání Tatarů před bitvou v Čechách vůbec rozšířena, jednak že překladateli báseň naše známa býtí musela.“ — Opáčně a jak dále dokazujeme pravdivě vyslovil se o též věci J. Wocel (v Pravěku země české 1868, str. 453. Tamtéž na str. 452. je podán latinský text kap. 53. kn. I. z Recueil de voyages, Paris 1824, a poznamenáno při tom, že s podaným latinským čtením se text francouzský a italský téměř úplně srovnávají, ale v českém překladě že jsou odchylky. Pro větší zřetelnost mělo býtí doloženo, které to italské a francouzské texty s oním čtením latinským úplně se srovnávají, neboť jsou zajisté ital. a franc. texty také takové, které se od onoho čtení odchylují tak jako překlad český).

**) Lazari, I viaggi di M. Polo 51.

107

věká pověst o říši nějaké kněze Jana). Tohoto poplatku zbavili se odbojem a zvolili si 1187 Čingischana. Tento r. 1200 požádal Unchana za dceru, ale Unchan nedal jí, ano Čingisa pohaněl, že jeho poddaný jest, a smrtí mu hrozil. Čingischan připravil se tedy k vojně. Před bitvou (na rovině Tenguk, jinak Tenduk atp. psané a řečené) však dovídal se skrze své hvězdáře a kouzelníky, kteraký by konec boj měl vzieti. V některých vydáních tato scena schází; na př. ve vydání z roku 1590 *); v jiných pak jest, ale nestejně se popisuje, jakož vysítá z ukázek, které následují.

1. Podlé nejstaršího italianského textu Rustici-
anova**) popisuje se ona scena takto:

Cosi stando le due armate in quel piano (Tenguc), Cinghis
Can chiamò dinanzi a sè degli astrologi, cristiani e sara-
ceni, comandando, che gli dicessero, quale dei due avrebbe
vinta la battaglia, egli o il Prete Gianni. E, fatti i loro incan-
tesimi, i saraceni nulla seppero dirgli; ma i cristiani, presa una
canna e fessa per mezzo, ne scostarono l' una parte dall' altra
e in quella misero il nome di Cinghis Can, in questa il nome
di Prete Gianni; e dissero a Cinghis: Signore, guardate, nell'
una canna è il nome vostro, nell' altra è quello del vostro ne-
mico; noi faremo i nostri incantesimi, e la canna che andrà in
sull' altra avrà il nome del vincitore. Rispose Cinghis Can, che
volontieri veduto l' avrebbe; e gli astrologi cristiani lessero certi
salmi del loro salterio e fecero i loro incantesimi; ed ecco la
canna, ov' era il nome di Cingis Can, senza che l' uomo la
tocasse, andò sopra l' altra sotto gli occhi di quanti colà si
trovavano . . . Due giorni doppo ingaggiarono i due eserciti una
feroce battaglia . . . finalmente vinse Cinghis Can.

2. Co do věci stejný, ale stylisací rozdílný jest jiný starý text italianský (ze XIII. stol.), jejž vydal hr. Baldeili Boni***); v něm táž scena takto se popisuje:

Un giorno fece venire Cinghys suoi astrologi cristiani
e saracini e comandò loro, che gli dicessono, *chi dovea
vincere*. Gli cristiani feciono venire una canna e *fessorla per
mezzo* e dilungarono l' una dall' altra e l' una missono dalla
parte di Cinghys e l' altra dalla parte del Presto Giovanni, e
missono il nome del Presto Giovanni sulla canna dal suo lato e
il nome di Cinghys in sull' altra e dissono: qual canna andrà
in sull' altra, quegli sarà vincente. Cinghys Cane disse, che
questo voleva egli ben vedere, e disse, che gliel monstrassero il

*) Marco Polo Delle Meraviglie del Mondo, Trevigi, Aurelio Reghettri, 1590.

**) Lazari, I viaggi di M. Polo 1847, 53—54.

**) Il Milione di Marco Polo, testo di lingua del secolo decimo-
terzo, vyd. Giov. B. Baldelli Boni, Venezia 1827, tomo I. cap. 53.

108

J. Gebauer

più tosto che potessero. Quegli Cristiani ebbero lo saltero, les-
sero certi versi e salmi e loro incantamenti: allora la canna ov'
era il nome di Cinghys, montò sull' altra: e questo vidde ogni
uomo che v' era. Quando Cinghys vidde questo, egli ebbe grande
allegrezza, perchè vidde gli Cristiani veritieri: gli saracini astro-
logi di queste cose non seppono dire nulla.

3. K tétéž recensi jako obě ukázky předešlé patří a zvláště k ukázce právě předeslané druhé jako dosti věrný překlad při-léhá následující ukázka latinská, kterou dle Wocela *) sem klademe: Quadam autem die Cinghym fecit venire suos astrologos, christianos scilicet et sarracenos et praecepit eis, quod ei dicerent, quis eorum debebat vincere proelium. Tunc christiani fecerunt portari unam cannam et diviserunt eam per medium et elongaverunt unam ab alia et mediam miserunt ex parte Cinghym, aliam mediam ex parte Presti Johannis, et scripserunt nomen Presti Johannis super suam cannam ex latere suo, et Cynghym nomen super aliam, et dixerunt ad Činghym: Quaecunque istarum duarum cannarum ibit super aliam, ille victor erit belli. Et Cinghym dixit, quod ipse volebat istud videre, et mandavit, quod hoc ostenderent quam citius possent. Tunc illi christiani habuerunt psalterium et legerunt aliquos versus et psalmos psalterii, et tunc canna ubi erat inscriptum nomen Cinghym, ascendit super aliam atd.

4. V recensi Ramusiově**) zní totéž místo:

Cingis Can . . . andò con quello (esercito) a mettersi nel
paese del Prete Gianni, in una gran pianura, che si chiama Ten-
duc . . . E quivi Cingis comandò alli suoi astrologhi e in-
cantatori, che dovessero dire, qual' esercito dovera over vittoria.
Costoro presa una canna verde la divisero in due parti per
lungo, le quali posero in terra, lontane una dall' altra, e scris-
sero sopra una il nome di Cingis, e sopra l' altra quello d' Umcan;
e dissero al re, che come loro leggeranno le loro scongiure, per
potenza degl' Idoli queste canne verranno una contro l' altra,
e quel rè avrà la vittoria, la cui canna monterà sopra l' altra.
E essendo concorso tutto l' esercito a vedere questa cosa, mentre
che i astrologhi leggevano i libri de' suoi incanti, questi due pezzi
di canna si mossero, e pareva, che uno si levasse contro l' altro :
alla fine dopo alquanto di spazio, quella di Cingis montò sopra
di quella d' Umcan, il che veduto da' Tatari e da Cingis, con
grand' allegrezza andorno ad affrontar l' esercito d' Umcan, e
quello ruppero e fracassarono . . .

*) Wocel, Pravěk země české str. 452.; výňatek z Recueil de voyages, publ. par la soc. géogr., Paris 1824, 1. 348. Cí to latinský text jest, nepoznamenal Wocel z pramenu svého, mně nepřístupného; podlé ukázky doleji na 6. místě položené, která obsahuje poznámky dle pipinského překladu, soudil bych, že latinský text nahoře podaný jest jiný než pipinský.

**) Il Milione etc. od hr. Baldelli Boni, Firenze 1827, II. 114—115.

109

5. V latinském překladě basilejském*) kap. 53. knihy I. zní:

Tunc Chinchis Tartarorum rex praecepit incantatoribus et astrologis suis, ut illi indicarent, qualem eventum proelium futurum esset habiturum. Tunc astrologi scindentes arundinem per longum in duas partes posuerunt divisiones ipsas in terram unamque vocaverunt Chinchis et alteram Uncham, dixeruntque regi: Interim quo nos invocationes legerimus deorum, nutu ipsorum fiet ut hae duae partes arundinis adinvicem pugnent. Et cujus pars super alteram ascenderit, ille rex victoriam in proelio obtinebit. Multitudine itaque ad spectaculum illud concurrente coeperunt astrologi murmurare precationes suas et legere incantationes, et mox commotae sunt partes arundinis contra se pugnantes, donec tandem pars Chinchis ascenderet super partem Uncham. Quo viso, Tartari de futura certiores facti victoria confortati sunt.

6. Téhož latinského překladu podáváme zde ještě ukázku z vydání Müllerova 1671 **), který text basilejský s překladem Pipinovým (rkp. Braniborského) srovnal a dle tohoto opravil a doplnil, kde odchylky poněkud patrné nalezl, tak že nám vydání toto může býti náhradou za text Pipinův; opravy a doplňky položil Müller pod čáru, jakož i zde se děje.

Cap. LIII. Vincitur rex Uncham a Tartaris. **)) Audiens vero rex Chinchis molestam regis Uncham responsionem, congregato magno exercitu profectus est hostili animo contra regem Uncham****) castraque posuit in planitie quadam magna, Tanduc †) nomine, et mittens ad regem, denuntiat illi, ut se defendat. At ille veniens cum maximo exercitu descendit ad campestria ††) et castra sua posuit juxta castra Tartarorum. Tunc Chinchis Tartarorum rex praecepit incantatoribus et astrologis suis, ut illi indicarent, qualem eventum proelium futurum esset habiturum. Tunc astrologi scindentes arundinem per longum in duas partes posuerunt divisiones ipsas in terram, unamque vocaverunt Chinchis, et alteram Uncham, dixeruntque regi: Interim quo nos invocationes legerimus deorum, nutu ipsorum fiet, ut hae duae partes arundinis ad se invicem pugnent, et cujus pars super al-

*) Novus Orbis, Marci Pauli Veneti De regionibus orientalibus, Basileae 1537; vydání toto jest nějaké pozdější, neboť již 1534 vyšel Herrův německý překlad, učiněný z latinského basilejského.

**) Marci Pauli Veneti ... De regionibus orientalibus libri tres. Cum codice manuscripto bibliothecae electoralis Brandenburgicae collati exque eo adjectis notis plurimum tum suppleti, tum illustrati. Coloniae Brandenburgicae 1671. V dedikaci jmenuje se vydavatel, orientalista Andreas Müllerus, Praepositus Berol nensis.

**)) De conflictu Tartarorum cum rege illo et victoria ipsorum.

****) qui presbyter Johannes dicitur.

†) Tanduch.

††) milliaria XX.

110

J. Gebauer

teram ascenderit, ille rex victoriam in proelio obtinebit. Multitudine itaque ad spectaculum illud concurrente, coeperunt astrologi murmurare precationes suas et legere incantationes: et mox commotae sunt partes arundinis contra se pugnantes, donec tandem pars Chinchis ascenderet super partem Uncham. Quo viso Tartari de futura certiores facti victoria confortati sunt.

7. V německém překladě od Mich. Herra *) zní kap. 53. knihy I. takto:

Do der könig Chinchis die antwurt Unchams hort, do samlet er einen grossen zeug vnnd zog mit feindlichem gemüt wider den kuenig Uncham vnd schlůg seine zelten auff jnn einer grossen ebne, die heisset Tanduc. Do schickt er zu dem könig Uncham er solt sich weren. Do kam er mit einem grossen zeug vnd zog auff das eben veldt vnd setzt sein zelten neben die zelten der Tartern. Do gebott der könig Chinchis seinen zauberern vn sternensehern, sie solten jm sagen, wie der Krieg ein ende wurd nemen. Do namen die sternenseher ein rhor vnd spielten es der leng nach jn zwei theil. Die legten sie auff die erden vnnd nenten das ein theil Chinchis, das ander Uncham, vnnd sagten zu dem könig: Dieweil wir die anrufungen der Goetter lesen werden, so werde do zwische aus schickung der Goetter die zwei teil des rors mit einander kepfen, vn welch teil dem andern obligt, der selb koenig wurt den sieg aus dem krieg heim bringen. Do sich nun viel volks versamlet das zu sehen. Da fiengen die sternseher jr zaubereyen vnd beschwerungen an zu brumlen do bewegten sich flugs die theil des rhors, vnnd stritten mit einander so lang, bis das theil Chinchis auff das theil Uncham kam. Do das die Tartern sahen, do warden sie ermant, als die des siegs sicher werend.

8. Jiný německý překlad, od učeného Sloince Megisera **) podává toto čtení:

Do samlet er (Konig Cingis) ein grosses Heer ... und schlug seine Zelten auff in einer grossen Ebene, die heist Tenduch ... Do gebot der König Cingis seinen Zauberern und Sternsehern, sie solten ihm sagen, wie der Krieg ein Ende nehmen werde. Do nahmen die Sternseher ein grien Rohr und spalten es der läng nach in zwey theil, die legeten sie auf die Erden und nenten das ein theil Cingis, das ander Uncham, und sagtem zudem Könige, dieweil wir dir auff anrufungen der Götter lesen werden, so werden do zwischen aus schickung der Götter die zwei theil des Rohrs miteinander kämpffen, und welch theil dem andern oblieget, derselbe König wird dem Sieg

*) Die New Welt atd. (sbírka cestopisů, překlad nahoře jmeno - vaného Novus Orbis; obsahuje též Marx Paulen des Venedigers: Von den Morgenlendern), Strasbg 1534.

**) Chronographia Tartariae etc. verteutschet durch Hieron. Megiserum, Lpz. 1611, 101–102.

111

aus dem Krieg heimbringen. Do sich nun viel Volckes versamlet,
das zu sehn. Da fiengen die Sternseher jhr Zaubereyen und
beschwerungen an zu brumlen, do bewegten sich flugs die theil
des Rohrs, und stritten mit einander so lang, bisz das theil Cingis
auff das theil Uncham kam. Do das die Tartarn sahen, da wurden
sie ermahnet, als die des Sieges sicher weren.

Tyto ukázky nám postačí. Všech variant přivésti
není možno, jednak pro množství jejich (máť Million pro sebe
svou celou literaturu!), jednak že jsou nám nepřístupny; ale
také toho není zapotřebí, když nám jde jen o důkaz, že
ty věci, kterými se český Million podobá anebo shoduje s Jaro-
slavem, nejsou přímětek překladatele českého, nejsou reminiscence
z Jaroslava do překladu Millionu vpletená, nýbrž že jsou zajisté
touž měrou věrný překlad z nějakého (nám určitě nepovědomého)
originalu vzatý, jako celý Million. Nehledíce k variantám slovním
máme v ukázkách podaných dvě recense, v tom hlavně se různící,
že dle jedné (starší, Rusticianské) Tataři i křesťané, dle druhé
(mladší, snad Pipinské) jen Tataři čarodějstvím se dovídají bu-
doucnosti, a jest podlé všeho pravdě podobno, že dle Marka Pola
provádéli čáry také křesťané, jak se to v nejstarších textech čte
(1. Rusticiano, 2. del secolo decimoterzo a 3. latinském) a že teprve
změnou některého vzdělavatele pozdějšího (snad mnicha Pipina)
křesťané z čarodějství vyňati jsou (v. ukázku 6., latinskou překladu
basilejského ale s opravami a doplňky z překladu Pipinova, rkp.
Braniborského); ale i přes tyto rozdíly slovní i věcné nalézají se
ony podobnosti a shody s Jaroslavem ve všech ukázkách našich a
bezpochyby i ve všech vydáních a překladech Millionu, kde tato
scena není pominuta, nalézaly se bezpochyby i v tom nám určitě
nepovědomém originale, z něhož český překladatel překládal, a
nelze tudíž připustiti, že by v Millionu českém byly
reminiscencí přejatou z RKrál., zejména z Jaroslava, —
síce by se musilo připustiti, že jsou reminiscencí z Jaroslava ve
všech i jinojazyčných Millionech, v nichž tato scena vyne-
chána není.

ad C. Když tomu tak, která jest tedy příčina těchto podob
a shod mezi Millionem vůbec (nejen českým) a Jaroslavem, jak
povstaly? Odpověď sama se podává: Reminiscencemi z Jaro-
slava nejsou, to jsme ukázali; společně z nějakého třetího pra-
mene nepocházejí, neboť Marco Polo sestavil svůj cestopis podlé
svých zkušeností a diktoval jej z paměti a bezpochyby i ze zá-
pisků svých, nikoli pak z nějakých knih a pramenů jiných; ne-
zbývá tedy než třetí rozumný výklad, totiž že řečené po-
doby a stejnosti jsou v Jaroslavu reminiscencemi
z českého Millionu.

K témuž konci ještě jiná věc nás vede, totiž v Jaro-
slavu verse 54. a 55.: (čaroději atd.)

112

J. Gebauer

54. i na *dlí* trest črnú položichu

55. i ju na dvě pólě rozščepichu —
zejména první z nich. Dle výkladu, který jest trvám nejvíce
rozšířen a jejž i Kořínek*) podává, znamená na *dli* = na
délku; čarodějové tedy prý položili třtinu na délku. Ale to
jě pleonasmus a zajisté každý cítíme, že pleonasmus nápadný
a urážlivý, neboť o tenké dlouhé věci, jakou je třtina, nepřijde
nikomu říci, že ji položil na délku, — poněvadž na šířku ani
na tlouštku jí položiti nelze. Jsou pleonasmy, kterých i na
ozdobu slohu užíváme; ale jsou také pleonasmy odporné, jako
*mokrá* voda, a k nim patří také položení třtiny na délku.

Jiný výklad podává J. Jireček**); pokládá *dli* za akkus.
k nominativu *dlia* (t. *dľa*) a překládá *dlia* = *podlaha*, *půda*,
tedy prý *na dli* = *na podlahu*. Tím výkladem bychom se
onoho nevhodného pleonasmu ovšem zbavili; ale přece s ním ne-
můžeme souhlasiti, hlavně proto, že substantivum *dľa* (gen. *dlě*
atd.) pouhá grammatická fikce jest a nikde žádného dokladu pro
sebe nemá.

Podlé mého náhledu má se čísti ve verši 54. na *dlí*, ne
na *dli*, a *dlí* jest súženo místo *dlie* (jako toho jsou i jiné pří-
klady v Jarosl., na př. zatemněše m. zatemnieše, večerní tma
m. večernie); *dlie*, *dlí* pak jest podstatné jméno rodu střed.
jako stb. *dlje* a znamená v češtině totéž co v stbulh., totiž =
longitudo. Toto substantivum béře se ve složení s předložkami
ve a po (ve-dlé, po-dlé) do funkce předložkové a i v této funkci
prozrazuje se býti substantivem, majíc při sobě genitiv, podlé
řeky = po délce řeky **). Také srvn. s ve-dlé německé entlang
(= in + länge) a po-dlé s franc. *selon* (= secundum + longum),
a ovšem i všeliké obdobné tvary slovanské (v. Mikl. Synt. 518).
Ve funkci předložkové skrátilo se bývalé *dlie* v *podle*, *vedle*,
ačkoli se ještě *podlé*, *vedlé* psává; také *podlí* přichází (v. Jungm.
Slovník) a súženým í o kvantitě původního *dlie* svědčí.

V našem pak na *dlí* jest *dlí* m. *dlie* ještě substantivem, jako jím jest v Alexd. ve verších: zřev všady, *dlí* i na překy, uzře ande silné řeky (Výb. I. 136, srovn. stbulh. vß *dlěe* i vß preky, Mikl. Lex. sub *dlje* = longitudo) a jako jím jest ve výraze na *dlech* (m. na *dliech*, na *dléch*, na *dlích*, — stran pluralu srovn. ve *snách*, v *hlavách* [u postele], o polednách atp.), kteréž významem se rovná asi německému für die Folge, fürderhin, mit der Zeit, jako svědčí tyto příklady: takové věci (následkové schismatu) na *dlech* sú na dobré nevycházely (Jir.

*) Rkp. Zel. a Král. 1875, 59.

**) Anthol. I. 1870. LXII, a taktéž ve vydání nejnovějším (1876) ve Vysvětlení slov zastaralých.

***) Jednoduché č. *dle*, slc. a luž. *dľa*, pol. *dla*, rus. *dlja*, chorv. *dil*, sln. *delj*, stb. *dělja* atp. nenáleží sem a nesouvisí se subst. *dlie*; v. Mikl. Synt. 526.

113

Anth. II. 27.), na to li by na *dlech* přišlo (tamt.), na *dlech* shledají dobří lidé (Archiv Č. I. 362, 378) a příklady jiné, jež Jungmann ve Slovníku pod slovem Dlech přivádí. Jsou to vesměs výrazy příslovkové, ale *dlie* v nich ještě povahu substantiva zachovalo; a tak také po-dlé, ve-dlé byly původně výrazy příslovkovými, ale časem zapomněl se jejich vlastní význam (že to jsou totiž předložkové akkusativy substantiva *dlie*) a považují se za prosté předložky.

Nápadný onen pleonasmus není tímto výkladem odčiněn, nýbrž potvrzen; básník Jaroslava skutečně praví, že čaroději položili třtinu na délku! Naproti tomu čte se v Millionech recense starší, že křesťané rozštípli třtinu (bez udání barvy) v polou a půlky oddálili od sebe (v ukázce naší 1., 2. a 3.), v pozdějších pak se praví, že tatarští hadači třtinu (zelenou) na délku ve dví rozštípli a půlky pak na zemi jednu opodál druhé položili (uk. 4. 5. 6. 7. 8.), a souhlasně s těmito pozdějšími má český Million, že hadači na dvé rozdělili trst na dlí (Výb. na dlí) i položili (rkp. položie) před sebú na zemi. I není trvám výkladu pro onen nevhodný pleonasmus pravdě podobnějšího, než takto: skladatel Jaroslava znal český Million, znal zejména čarodějnou scenu z něho, reprodukoval ji ve své básni, ale chybíl, pravě, že čaroději třtinu na dlí, na délku položili, kdežto v Millionu se čte, že ji na dlí rozštípli.

ad D. Z věcí až dosud vyložených vyplývají pro Rkp. Král. a zejména pro Jaroslava tato literarně historická svědectví:

1. Skladatel *Jaroslava* znal český překlad Millionu *); podobnosti a shody veršů 40.—60. v Jarosl. a kapitoly 53. kn. I. českého Millionu jsou v Millionu prius a v Jaroslavu jsou reminiscencemi z Millionu; při tom však netřeba mysliti na Million musejní kodexu 3. F. 26. ze stol. XV., jelikož tento se ukazuje býti toliko opisem a předpokládá překlad starší.

2. Skladatel *Jaroslava* jest někdo jiný, než překladatel Millionu. Opak toho netvrdí ovšem nikdo, ale na snadě jest taková kombinace, ježto by se jí stejnosti a shody v obou těch památkách vytýkané dobře vysvětlily; avšak odporuje tomu ta okolnost, že na dlí trest črnú položichu v Jarosl. má smysl chybný naproti dobrému smyslu na dvé rozdělili trst na dlí i položie před sebú na zemi v Mill. a že nelze domnívati se, aby táž osoba tétéž věci jednou dobře a po druhé nedobře rozuměla.

3. *Jaroslav* je složen později, než Million do češtiny přeložen jest. Jelikož pak český překlad Millionu

*) Vlastně jsme to dokázali jen o skladateli veršů 40.—60.; těch však zajistě nikdo za interpolaci pokládati a skladatele jejich i skladatele ostatku Jaroslava za osoby různé považovati nebude.

8

114

J. Gebauer,

zajisté z latiny, a to bezpochyby z překladu Pipinova (z r. 1320) se stal, mohl teprve po r. 1320 učiněn býti a složení *Jaroslava* jakož i sepsání kodexu, jehož zachovaný zlomek jmenujeme *Ruko-pisem Královédvorským*, tudíž ještě později po témž roce státi se mohlo *).

(Pokračování.)

J. Gebauer.

## Ludvík Tkadleček.

Napsal dr. J. Gebauer.

Pod názvem „Starobylá Skládanie. Památka XIV. věku. Tkadleček“ vydal V. Hanka r. 1824 ve dvou odděleních (I. a II.) památku staročeskou, ku které zde několik poznámek napsati chceme.

Starobylých skládaní, jakož známo, vydal V. Hanka několik dílů. Prvé čtyři poznamenal způsobem obyčejným číslicemi řado-vými, ale pátý (1823 vydaný) nazval „dílem opozděným,“ a Tkadleček, který přirozeným během měl býti dílem šestým, jest docela mimo počet nechán. Mějme za to, že se tak stalo z ne-dopatření.

Díly předešlé obsahovaly staré skladby básnické, či vlastněji veršované; Tkadleček učiněn začátek staré prosy a jakož se v předmluvě na str. VI. praví, měly jiné prosaické památky ná-sledovati, ale nedošlo k tomu.

„S radostí srdečnou, praví Hanka doslovně, na to hledě, ano řeč básnická tak zdárně se vzmahá, nemohu déle prodlévati, bych též se starou prosou nevystoupil. Beru napřed Tkadlečka, ne proto jakobychom starších rukopisů neměli, ale že jest původní, světský a že velikou zečtenost v řeckých i římských mudrcích a básnicích prozrazuje. Dávno by byl pro jadrnost a hojnou obratnost jazyka svého tisku zasluhoval, čehož ač ne u svých krajanův v původu, záhy přeložen jsa v němčinu mezi prvotisky německými také dosáhl.“

*Obsahem* té skladby jsou žaloby milencovy nad nevěrnou milenkou, na kteréž žaloby Neštěstí odpovídá a je vyvrací. Jest to směs učenosti a vtipu; učenost v citatech, narážkách a formě stylistické se ukazuje, vtip v obratném užití všeho. Látka hodila se dost pro spracování básnické; ale skladatel náš volil podlé chuti svého času raději dialektickou hádku, volil učené hádání, jehož formy známy byly ze škol, a bojuje se tudíž s obou stran dóvodem rozumným písma duchovního, i dóvodem písma svět-

*) Známo, že také Pertz původ *Rukopisu Král.* do poč. XIV. stol. položil, ovšem z příčin palaeografických; v. Archiv der Gesellschaft für ältere deutsche Geschichtskunde 1847 (sv. IX.: Reise nach Böhmen, Oesterr., Salzburg u. Mähren, str. 465).

Ludvík Tkadleček.

115

ského, i dóvodem přirozeným a příklady rozličnými (II. 79.).
Svým časem se takové čtení líbilo, nás nyní unavuje. Proto také
celá skladba ceny básnické nemá a jenom se stránky jazykové
a rhetorické a se stránky literarně historické posuzovati se může.

Co se *jazyka* týče, vyslovil se o ní už Dobrovský: Vor
vielen andern albernen Faseleyen hätte diese Schrift, der guten
originellen Ausdrücke wegen, wohl verdient, gedruckt zu werden,
(Geschichte der B. Spr. 1818, 157), a Jungmann (Hist. lit. 1849, 32)
tolikéž ji nazývá knihou znamenitou pro jadrnost a obratnost ja-
zyka. S tím úplně souhlasíme, skladatel byl zajisté velmi obratný
český stylista a skoro bychom jej nazvali mistrem staročeského
slohu belletristického; ani ledabylá a místy až nesmyslná inter-
punkce Hankova nepokazila textu tak, aby pružnost stylistická
nebyla zjevnou. Ale tím vším nezakrývá se hlavní vada skladby
naší, nechutný totiž obsah a nevhodná osnova, a jestli že i přes
to do němčiny záhy přeložena byla, tedy jen tím vyložiti si to
umíme, že tehdejší vkus čtenářstva dialektikou se spokojoval,
kde poesii žádati směl.

Se stránky *literárně historické* jsou dosti zajímavá některá
data, která se ze skladby vybrati dají. Žalobník, který tu Ne-
štěstí předhůzky činí, že jej o lásku milenčinu připravilo, dává
nám z hádanky uhodnouti, že se jmenuje *Ludvík Tkadleček*;
proto také Hanka i celé skladbě totéž jméno dal. Tento pak
Tkadleček jest nejen žalobníkem ve skladbě té, ale jest, jak ze
všeho vysvítá a jak doleji ukážeme, také *skladatelem* jejím, a co
se tudíž o osobě a poměrech *žalobníka Tkadlečka* zde dočítáme,
to jsou zároveň *jistou měrou* i historická data o staročeském
*literatu Tkadlečkovi*.

Podlé těchto dat žil Ludvík Tkadleček za času dobrého
Karla ciesaře (I. 24.), v ty časy krále českého. Byl hlavú z české
země, a nohama odevšad (I. 10., t. j., jak Neštěstí později vy-
kládá, na rozličných místech pobýval) a žil ve službě dvorské
(dle Jungmannova výkladu u dvora ovdovělé královny Alžběty,
Hist. list. 1849, str. 32.) v Hradci na Labi (I. 13., 85.). Zde
ot několiko let (I. 13.) těšil se lásce své Adličky, až je Neštěstí
rozloučilo roku od stvoření světa 5167, téhož roku, když Hradec
vyhořel a sice třetí měsíc po tom ohni (tamt.). Hanka podlé
toho klade rozloučení milencův do r. 1339, kteréhož roku dle
Bienenberga Hradec vyhořel; letočet od počátku světa buďto jest
chybničě udán, a nebo je položen podlé jiného počítání, než jakého
se v západní Europě obyčejně drželi.

Rodem byl Tkadleček stavu prostředního (I. 74.), tedy
z nižší šlechty, ještoť se dle jeho výkladu na jiném místě (I. 23)
položeného lidé na tři řády dělí: Na řád vysoký od císaře do
hraběte, na řád nižší, do kteréhož patří šlechtilý, šlechtic, rytíř,
panoše a vládyka, a na řád nejnižší, do něhož měšťan a sedlák
se počítá. Tkadleček bylo jeho příjmení. Jako na jiném místě

8*

116

J. Gebauer

příjmení své milenky (I. 14.) vtipně interpretuje, tak také se svým činí (I. 9.) a tou interpretací za učence a literata se vydává. Praví totiž o sobě, že jest tkadlec učeným řádem (= tkadlec učeného řádu, instrum. attributivní, v. Bartoš, O instrum. str. 30.), že bez dřevce, bez rámu a bez železa tkáti umí; a na jiném místě (I. 12.) praví Neštěstí, že toho brda a toho řemesla tkalecovského, ku kterému Tkadleček se hlásí, největším mistrem byl Aristoteles.

Z mládí pobyl v několika zemích královských a knížeckých (I. 74.). Milostných dobrodružství zkusil asi dost, anot Neštěstí tuto výčitku mu činí: O jejie (milenčině) nevěře mluvieš — — a Tkadlečku, kolikero dobrým a šlechetným pannám a paniem tys se často pronevěřil! Takés byl z těch jeden, ježto vše z své strany jako v sústruh mieti chtěl, ale téhož nepodati (II. 83.). S Adličkou sešel se bez pochyby až na dvoře v Hradci. Když ho nevěrná opustila a když on proto na Neštěstí si stěžoval, byl právě v najlepší mieře a najlepšiech letech (I. 92.), při jinošství (tamt.). Na několika jiných místech udává se věk jeho ještě určitěji, zejména I. 90., I. 91. a obzvláště I. 87., kde se dočítáme, že již vyrostl z let jinošských, kterážto prý jsou ve čtyřmezdcietma letech, že má před sebou ještě mužství, kteréž jest v padesáti letech, a starobu, a že se nalézá v mladosti neboli mužnosti mladých let, jenžto latině slove juventus (I. 88.).

Že se nevěrná milenka Tkadlečkova jmenovala Adlička, dává se uhodnouti taktéž z hádanky abecední (I. 13.). Příjmení pak její bylo Pernikářka (I. 14.) a toto jméno dáno jí od Neštěstí (čili od Osudu) ne proto, by jí byla, ale proto, co jest kdy kde a komu přimluviti chtěla, že jest slovo to . . . na své mysli sem i tam převálela (rozuměj jako pernikářka těsto převaluje, 1. 14.).

Rodem svým pocházela ze stavu prostředního (I. 80.) čili nižšího; určitěji praví se o ní v tom ohledě, že byla šlechetnička (I. 33.) a z jiného místa (I. 69.) vysvítá, že byla urozena z rodiny vládycké. Zaměstnáním svým byla však jenom topičkou na knížecím dvoře (I. 14.) v Hradci; proto hledí také Neštěstí všelijak ji snižovati a praví na př. žeť jest kamna přebierala (I. 33.), — jiného neuměla aniž se jinému učila, aniž při čem jiném bývala, jedno tu, kdež bylo pec, kamna, vápenici neb niestěj páliti a topiti (I. 74.), — zdali jest byla dvořka proto, že jest dvorská topička byla? (I. 77.) atp. Mimo to dává jí i potupná jména pecopalička (I. 96., II. 13.), kuchometice (II. 13. 57.), jistbometice (II. 15.) atd. Také ctnost její snižuje Neštěstí, přivádějíc ji na míru pouhé poslušnosti a nemožnosti hřešení: i co se tomu divíš, žeť jest byla ctna, zda toho nevieš, že při dvořiech lehkých lidí . . . neradi trpie (I. 80.). Čistotě, té se ona úplně zachovala, až i v stav manželský vstúpila (I. 15.); ale jinak v umění milovnickém velmi dobře se vyznala, jakož o tom

Ludvík Tkadleček.

117

svědčí Neštěstí: tvá utěšená někoho se pro tě byla zbavila; budiž
také neprotivno, že jest tebe odsedla a jiného má (I. 43. a po-
dobně I. 44.), — pec jest skrytě mnohú tajnú milostí pálila,
i mnohé svú osobú zamucovala i mnohé jest také podlé světa
těšila (I. 14.), — ježto svú chytrostí pec mnohým dobrým, mú-
drým, slíčným tajnú milostí zapalovala (II. 13.) atp. Tkadleček
sám v tomto ohledě liberalněji soudí než Neštěstí a vymlouvá
sobě milkování Adliččino, že prý všem služebníkóm počestným
a frejířóm počestně a ve vší počestnosti přieti uměla, že byla
opatrna v rozeznávání upřímných a lstivých milovníkův a že přála
těm, kteří v poctivosti milovali, ať byli řádu vysokého anebo
nízkého (t. j. z vyšší a nebo nižší šlechty I. 51., 52.).

S touto tedy Adličkou žil Tkadleček ot několiko let dobře
a počestně v Hradci na Labi (I. 13.) v poměru milostném; ač
ne tu lásku, praví o tom poměru sám, ježto k manželství slušie,
vcak túž pravú dobrú vieru a túž lásku jsem k nie měl, jakožto
má věrný milovník ji mieti ve všie pocti k své milé panně (I. 62.).
Někdy spolu měli za té lásky i mrzutost, kterouž ani Adlička
ani on, ale Neštěstí vinno bylo (I. 10.), a konečně se Adlička
provdala za jiného (I. 58., II. 4.). Nad touto ztrátou hořekuje
Tkadleček ve všech variacích a až do unavení čtenáře, někdy
pak také s resignací svému osudu se poddává; raduj se ty muži,
vzvolává k svému sokovi, maje takúžto manželku (I. 63.). Ne-
štěstí mu nářek jeho trpělivé a statečně vymlouvá a na konec
mu praví, aby, byl rád, že se té milenky zbavil; budeli o to
státi, že dostane za ni zase takovou a snad i vyššieho řádu (II. 105.).

Tato zevní data o osobě a poměrech milovníka a žalobníka Tkadlečka jsou, jak praveno, jistou měrou biografická data o literatu Tkadlečkovi. Kromě toho dají se o něm vybrati z této skladby i některá data literarní.

Z těch především uvádíme, že žalobník-Tkadleček sám své
příjmení na učence a spisovatele interpretuje (I. 9.) a že Ne-
štěstí samo mezi tkalce cechu Aristotelova jej počítá (I. 12.),
jak už nahoře pověděno. Dále k tomu poukazujeme, že žalobník-
Tkadleček častěji a vůbec jako v knihách zběhlý a jako literat
se předvádí: Musíš řieci, žes ani slýchal ani kde čítal (že by
byl někdo bez neštěstí I. 24.); jakožs o tom čítal v Polykratovi
(I. 45.); Kdež jsem koli ... čítal aneb slýchal o počestech (I. 50.);
Čta rád a mnoho v knihách; nedočetls se toho? (I. 72.); Prav
nám bez písma a bez okrášlené řeči, jakoby laik s laikem mluvil
... neb tomu neřku ty, ale každý púhý laik urozumie (I. 74.);
Ej literate pomni se, ej žáčku buď při paměti, ej dvořáčku nebuď
tak hlup, daj se navésti, pomni se a drž kón smysla svého na
uzdě (I. 85.) atd. Také výčitku: Kterakpak cheeš svým smyslem
koho kam vésti a jinému smyslem svým panovati, jakožs se k tomu
vedl a ještě vedeš, a ty jeho sám požívati neumieš (I. 12.) za
narážku na činnost jeho spisovatelskou vykládati si můžeme.

118

J. Gebauer

Na jiném místě (II. 26. sl.) čte se tato obšírná zmínka o jednom „skládání“ žalobníka-Tkadlečka: Mnedle Tkadlče pověz nám, kam se dělo ono tvé skládání a ony tvé knížky, ježtos je byl skládal a složil o milosti, a tož o rozličné milosti, a dělíls milost na dvé a pravě, že jest dvoje milost: tajná a zjevná, vnitřnie a zevnitřnie, a o všech jejech rozličných kusech; nebs najprve pravil, co jest milost v sobě sama, pravils také, kterak milost má mieti proměnu rozličnými šlaky; pravils také a zvlášče tos byl znamenati kázal každému milovníku a poručils, aby milost tajně vedl a skrytě, a pakli se to vždy tajiti nemohlo a to se zjevilo, kterak tomu milovník učiniti má aneb má k tomu odpověděti, ač jej co potká; a v tom si položil v svých těch knihách netoliko naučenie, kterak se z takých protivných pótek vystřieci a vymluviti má, a jiných mnoho kusóv, ježto je vieme, komu jsi to k libosti vypravoval a napsal, nebo to také vieme i žes pravil, že k milosti slušie druhdy smiech, druhdy smutná postava; pravils, že k milosti slušie ustavnost, a ta móže býti rozlična: druhdy v svobodnosti přicházie, druhdy z utulnosti; pravils, že k milosti slušie vzdychanie; pravils, že milost má svá zvláštnie znamenie, svá zvláštnie hesla, své zvláštnie řeči skryté. Také to vieme, kteraks vykládal ustavnost a kolikera jest, kdy má i zjevna býti, kdy má proti komu tajena býti; pravils co jest utulnost a kterak má býti, kterak se má dáti znáti, kdy má ukazována býti, a proč má býti, a co slove a odkadž móž pojíti, to vše vieme, i mnoho jiného, o něby bylo s tebú mnoho rozmlúvati a tě tiem připomínati. Ale milý Tkadlečku, poněvadžs tak chytře a tak daleko a z obyčejnej známosti o tej milosti pravil, pověz nám tehdy také o tom, kterakú milostí byl laskav na tu svú jistú, o niež ty vždy bájéš, a toliko řečí strojieš, anebo kakús lásku k nie měl, poněvadžs pravil dřieve v svých knihách, že milost jest dvoje a řka: Jedna jest milost zjevná a zevnitřnie, a druhá jest milost vnitřnie nebo tajná. Atd. Že se v této obšírné zmínce rozumí nějaké skutečné skládání, o tom snad netřeba pochybovati, ačkoliv ho mezi zachovanými literarními památkami staročeskými nenalézáme. Jest tedy i zde o literarní činnosti žalobníka-Tkadlečka svědectví vydáno.

Ale nad to jest ještě jiné místo, z něhož s podobnou nepochybností na jevo vychází svědectví další, že žalobník-Tkadleček své žaloby také sám složil a sepsal. Hrozí totiž svému odpůrci-Neštěstí: Na tě vždy proto volati chci, na tě křičeti, tě já chci v své vlastní tajemné knihy napsati, ať by tě potom po mé smrti všichni dobří lidé, všichni dobří tovařišie, jimž panny a panie jsú mily, znali v tvé zlosti a se mnú zde i na onom světě mne litujiece volali bez přestánie, o těbě piesně, rýmy, knihy zvláščnie skládali a všady je rozdávali a sami je často čtli atd. (II. 72.); t. j. žalobník-Tkadleček hrozí Neštěstí, že je zapíše do svých knih, čili jak Neštěstí tu hrozbu vykládá (II. 73.), že

Ludvík Tkadleček.

119

je potupí kakýms písmem. Toto pak písmo na potupu Neštěstí
jest právě skladba, o které zde jednáme a která v literarní
historii české pode jménem „Tkadlečka“ známa jest. Žalobník-
Tkadleček v této skladbě mluvící a několikráte vůbec literatem
jmenovaný a naznačený jest tedy podlé vší pravděpodobnosti i
skladatelem jejím. Taktéž soudil Jungmann, když zprávu o žalob-
níku-Tkadlečkovi (Hist. lit. 1849, II. 71., kdež i zpráva o ruko-
pisech a otiscích Tkadlečka) za zprávu o skladateli-Tkadlečkovi
položil (tamt. 641.) a totéž předpokládali jsme nahoře, když
jsme pravili, že data o osobě a poměrech žalobníka-Tkadlečka
jistou měrou i k literatu-Tkadlečkovi se vztahují. Utvrdivše se
v tom oběma doklady z II. 72. a II. 73. chceme pokračovati
a ještě některá jiná literarní data o literatu Tkadlečkovi vybrati,
zejména o učenosti a o důmyslu jeho.

O hojně jeho učenosti školské svědčí ta okolnost, že se
všemi téměř autoritami dokládá, kterých ve školách středověkých
uznáváno; tak cituje často Isaiáše, Šalomouna, Joba, Davida,
Ezechiele, Jeremiáše, Augustina, Hřehoře, Bernarta atd., z „pohanů“
pak Catona, Seneku, Ovidia, Boethia, Virgilia, Valeria, Horáce,
Tullia (Cicerona), Aristotela, Sokrata, Pythagora, Platona, Dio-
gena a mnohé jiné. Z přemnohých pak narážek patrno jest, že
znal staroklassickou mythologii a heroické pověsti (na př. o Jasonu
a Medei I. 11. 54. 56., o Pyramu a Thisbě I. 34.), ano dle
narážky na Velesa a Zmeka (II. 2.) věděl také něco z mytho-
logie českoslovanské. Do historie biblické naráží na Judit (I. 25.),
Esther (I. 26.), Samsona (I. 28.), Abrahama (I. 70.), Josiáše
(II. 23.), Josefa a Faraona (II. 22.), Zuzanu (II, 76.), Daniela
(tamt.) a j. a z historie světské má narážky na Caesara (I. 24.),
Alexandra (I. 24. 30. 42., II. 11.) a Polykrata (I. 45., II. 95.)
a na děje uherské (I. 24.). Také o jiných vědách a všelikých
uměních své doby měl slušnou povědomost, jakož vysvítá z vý-
kladu, kde Neštěstí tvrdí, že mu každý podrobiti se musí
(II. 91.—94.).

Kromě těchto svědectví o učenosti školské nalézáme ve
skladbě Tkadlečkově také několik *bajek*, dílem vypravovaných
dílem jen připomenutých, a několik *přísloví a pořekadel* českých.
Zejména bajky, proč má opice kusý ocas (I. 22. 28. 32.), proč
má zajíc dlouhé uši (I. 22. 32.), proč pes kočky nenávidí (I. 22. 32.),
o vlku, jenž nechal husi na kolíku, aby do jámy nepadl (I. 80.),
o vlku, jenž vzal kápi na se před lidmi, aby jeho ctili (I. 80. 82.),
o lvu, jenž od malé myšky z hnízda svého vyhnán bývá (II. 44.)
a o vlku, jenž v nemoci slíbil se postiti a pak osla za rybu
(postní jídlo) sežral (II. 72.). Z bajek těchto, pokud vím, jenom
předposlední ve středověkém Aesopu (na př. ve vydání Milich-
thalerově, v Olom. 1584, v kn. I. č. 18.) se nalézá, ostatní ji-
ného původu jsou (třetí od konce upomíná na jedno místo v ně-
mecko-franc. Reinekovi) a to dílem původu zajisté domácího české-