Vsebina.

<table>
  <thead>
    <tr>
      <th></th>
      <th>Na strani:</th>
    </tr>
  </thead>
  <tbody>
    <tr>
      <td>1. Francišek Levec: Južef Marn. Nekrolog</td>
      <td>I-XVIII.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>2 Dr. K. Strekelj Slovarski doneski iz živega jezika narodovega</td>
      <td>1-61</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>3. Dr. M. Murko: Jan Kollár</td>
      <td>62-137.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>4 I. Navratil: Slovenske národne vraže in prazne vére (Dalje)</td>
      <td>138-201.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>5. Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu</td>
      <td>202-219</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>6 † A. Raic: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. (Dalje in konec.)</td>
      <td>220-252.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>7 J. Apih: Ustanovitev národne šole na Slovenskem</td>
      <td>253-317.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>8. R. Perušek: Bibliografija slovenska</td>
      <td>318-347.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>9 E. Lah: Letopis „Slovenske Matice“</td>
      <td></td>
    </tr>
    <tr>
      <td>I. Poročilo o delovanju „Slovenske Matice“ v dôbi od 1. novembra 1893. do 31. oktobra 1894. leta</td>
      <td>348-358.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>II. Računsko poročilo</td>
      <td>359-364.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>III. Poročilo o društveni knjižnici</td>
      <td>365-368.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>IV. Upravništvo „Slovenske Matice“ za l. 1894.</td>
      <td>369-370.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>V. Imenik društvenikov „Slov. Matice“ l. 1894.</td>
      <td>371-416</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>VI. Umrli ustanovniki zadnje dôbe</td>
      <td>416.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>VII. Društva, katera z Matico zamenjujejo knjige</td>
      <td>417.</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>VIII. Društvena književna zaloga</td>
      <td>418-419.</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>

Jožef Marn.

Nekrolog.

(Z Marnovo podobo.)

Spisal Frančišek Levec.

I.

eseca prosinca leta 1893. je „Slovensko Matico“
zadel hud udarec.

Izgubila je namreč zaslužnega svojega pred-
sednika Jožefa Marna, častnega kanonika in
z viteškim križem Franc-Jožefovega redu odliko-
vanega upokojenega gimnazijalnega profesorja, s čigar imenom
za vselej ostane združen veseli preporod in lepi napredek
prvega našega književnega društva zadnjih desetih let. Nje-
gova izguba pa je slovenskemu narodu tem občutnejša, ker
pokojnik ni bil samo vrl predsednik „Slovenske Matice“, ampak
tudi bistroumen učenjak in znamenit pisatelj slovenski, ki
je svojemu narodu ostavil bogato zakladnico izbornih knji-
ževnih del.

Hvaležnost do svojega bivšega desetletnega predsednika in skoraj tridesetletnega odbornika, kakor tudi spoštovanje do izbornega slovenskega pisatelja nalaga „Slovenski Matici“ sveto dolžnost, da temu v mnogoterih ozirih tako odličnemu in zaslužnemu možu postavi v svojem letopisu z nastopnimi vrsticami vsaj skromen spomenik.¹)

¹) Ker pričujoči spis nima namere, podrobno opisovati Marnovega življenja, ampak samo v kratkih potezah orisati njegovo književno delovanje, zato tiste bralce, ki hočejo dodobra spoznati Marnovo vnanje

*

II

Porojen je bil Marn dné 13. sušca 1832. leta v Dragov-
škem pri Pavličevih h. št. 46 ter krščen v župni cerkvi v
Štangi nad Litijo. Ker tiste čase v Štangi ni bilo šole, naučil
ga je brati in pisati ondotni župnik Martin Vrankar, na
čigar svet so roditelji svojega pridnega sina jeseni 1. 1839.
poslali v ljubljanske šole. Jeseni leta 1842. je prestopil v gim-
nazijo ter bil jeseni 1 1846. četrtošolec odličnjak vzprejet v takrat
novoustanovljeno Alojzijevišče. kateremu je ustanovitelj knezo-
škof Anton Alojzij Wolf postavil za ravnatelja dr. Janeza Zl.
Pogačarja. poznejšega knezoškofa ljubljanskega. Poleg njega
sta odgajala gojence dr. Gregor Tušar, ki je umrl 1. 1892.
c. kr. gimn. profesor v pokoji v Gorici, pozneje pa g. Jožef
Hočevar, zdanji kanonik v Novem mestu. Dasi jeden naj-
odličnejših učencev, Marn po dovršeni osmi šoli 1. 1851., najbrž
zaradi slabotnega zdravja, ni hotel delati zrelostne preskušnje.
Vzprejet pa je bil v ljubljansko duhovsko semenišče, katero
je častno dovršil, ter bil na to dné 21. malega srpana 1855.
leta posvečen v duhovnika.

Poslan za kaplana v prijazni Horjulj, lotil se je tukaj
z vso gorečnostjo dušnega pastirstva in najel je celó na svoje
troške sobo, v kateri je ustanovil zasilno šolo ter učil otroke
krščanskega nauka, branja in pisanja. A ni mu bilo dano
dolgo ostati v Horjulji. Meseca vinotoka 1857. leta je bil ne-
nadoma pozvan za začasnega kateheta in učitelja slovenščine
na c. kr. višjo gimnazijo ljubljansko. Star, truden in zdelan
je namreč jeseni 1. 1857. znani profesor Fr. S. Metelko
prosil za stalno upokojitev ter tedanjemu ravnatelju Jan.
Nečasku za svojega naslednika nasvetoval svojega bivšega
učenca, horjuljskega kaplana Jožefa Marna. In ta častni poziv,
kateremu je radostno ustregel Marn, odločil je njegovi delav-
nosti drugo polje ter dal njegovemu življenju drugačno smer.

Priznati moramo, da je bila ta volitev novega gimna
zijskega kateheta in učitelja jako srečna. Nadarjen, vesten in
življenje in vse vrline njegovega preblagega značaja, opozarjam na zelo
obširni in s posebno ljubeznijo in presrčnostjo sestavljeni Marnov ži-
votopis, ki ga je spisal g. profesor dr. Jož. Lesar v Lampetovih
„Drobtinicah“ (XXVII., str. 137—184) — Tudi g. župnik Matija Torkar
in g. prof. dr. Andrej Karlin sta o Marnu priobčila lepe životopisne
črtice; prvi v „Slovenci“ (1893, št. 36—39), drugi v letnem izvestji c. kr.
velike gimnazije v Ljubljani (1893, str. 41—46).

III

značajen, je bil Marn ustvarjen za učitelja in odgojevalca; vrhu tega je pa pokazal s svojim dotedanjim delovanjem, da je zmožen pri poučevanji slovenščine namestovati Metelka. Zakaj že dijak se je posebno pridno učil slovenščine, v Alojzijevišči l. 1851. uredoval dijaški časopis „Daničica“, sodeloval pri Pogačarjevem „Cerkvenem časopisu“ (poznejši „Zgodnji Danici“), pri Navratilovem „Vedeži“, pri Janežičevi „Slovenski Bčeli“ in pri novem izdanji Sv. pisma, za katero je priredil Ezdrove, Juditine in Esterine bukve. Vrhu tega je bil še mlad, ukaželjen, bistroumen in neizmerno priden — zato ni bilo nobene dvojbe, da bi Marn sčasoma docela ne popolnil mesta, raz katero se mu je bil umaknil Metelko.

II.

Brez primernih knjig in beril, pred razvajeno in razposajeno mladino, sam brez korenitega znanja je nastopil Marn jeseni 1857. l. dotlej malo čislano stolico slovenskega jezika na c. kr. višji gimnaziji ljubljanski. Prva skrb mu je bila, da si je pridobil formalno usposobljenost za učenje slovenskega jezika, in v ta namen je prebil dné 13. julija 1860. leta na dunajskem vseučilišči z dobrim uspehom predpisano učiteljsko preskušnjo iz slovenščine.

Ta srečno prebita preskušnja pa ni bila Marnu, kakor mnogim drugim, samo podstava v dosego primerne službe, ampak bila mu je znamenit začetek njegovega nadaljnega učenja in neumornega delovanja v slovenski književnosti. Zdi se človeku, kakor bi bil Marnu ž njo vzrastel pogum, da je zastavil però ter odslej navzlic svojemu slabotnemu zdravju in obilim poslom svojega učiteljskega poklica celih dvaintrideset let brez presledka Slovencem podajal knjigo za knjigo, in ker je z njegovim napornim delovanjem rastlo tudi njegovo razsežno znanje, naposled svojemu narodu ostavil pravo zakladnico korenitih in važnih spisov, ki ovijajo okolo njegove glave venec prvega slovenskega književnega zgodovinarja.

Takoj ob konci šolskega leta 1860. je priobčil Marn v letnem izvestji ljubljanske gimnazije razpravo „Slovenskega cerkvenega jezika pravo ime, pervotna domovina in razmera proti sedanjim slovanskim jezikom

IV

(4, 6 str.), ki je sploh prvi slovenski spis v gimnazijskem programu. Marn razlaga v njem znane nazore Kopitarjeve in Miklošičeve o stari slovenščini ter o sorodnosti slovanskih jezikov, in dasi v njem ne pripoveduje nobene stvari, katere bi ne bila že povedala imenovana dva učenjaka, vender je Marn dosegel ž njim, da so se njiju nazori razširili in v Slovencih razvedeli.

Samostalnejša je razprava „Slovnice slovenskega jezika“ (4, 14 str.), priobčena v gimnazijskem izvestji 1. 1861., v kateri kritično opisuje vse slovenske slovnice od Bohoriceve (1584) do Janežičeve (1854) in Miklošičeve (1856) v zgodovinskem oziru, na njih podstavi primerja med seboj najvažnejše dotlej ne še popolnoma ustanovičene oblike ter se naposled krepko poteza za čistoto drage naše slovenščine, ustavljaje se soper vsako mešanico raznih slovanskih jezikov ali soper brezmiselno spojitev slovenskega jezika s hrvatskim.

Leta 1864. je v istem šolskem izvestji „dal na znanje“ razpravo „Vzajemnost slovenskega jezika z drugimi sorodnimi jeziki“ (4, 8 str.), katero je v nemškem jeziku spisal prof. P. Petruzzi, poslovenil in popolnil pa prof. Fr. Metelko. Razprava obseza mnogo dobrega zrnja in je, dasi v mnogih stvareh zastarela, vender še zdaj branja vredna.

Marn je pri poučevanji v višjih razredih stari slovenščini odločil široko polje. Nánjo se je rad skliceval, nánjo opiral svoj pouk. Če pa je tudi sam dotične nauke zajemal iz Miklošiča, bilo mu je mučno gledati, da dijaki nimajo primerne učne knjige v roci. To ga je napotilo, da je spisal knjižico „Kratka staroslovenska slovnica“, ki je doklada Janežičevemu „Glasniku“ in tudi posebej tiskana prišla na svetlo v Celovci 1863. 1. (8, 60 str.). V nji je dijakom „in nuce“ podal najvažnejše slovniške oblike staroslovenske ter jim tako izdatno olajšal učenje.

Poseben čestilec sv. Cirila in Metoda poskrbel je Marn, da so Slovenci tisočletnico slovanskih blagovestnikov poslavili s krasno knjigo „Zlati vek ali spomenica na čast sv. Hermagora in Fortunata, sv. Nikolaja in sv. Cirila in Metoda“, katero je on izprožil in uredil ter zánjo spisal tri primerne članke o bratovščini sv. Cirila in Metoda in sv. Mohorja, o Sv. pismu v slovenskem slovstvu in o Nestorji. Posebno zna-

V

menit v tej knjigi pa je sestavek o stari slovenščini izpod
peresa prof. p. Ladislava Hrovata, ki je tedanjim dijakom v
višjih razredih tako dobro došel gledé staroslovenskega slovstva,
kakor isto leto na svetlc dana Marnova staroslovenska slov-
nica gledé oblikovja.

Posebnega pomena za našo književnost pa je, da se je
Marn že kaplan v Horjulji spoprijateljil s tedanjim dóbravskim
učiteljem Andrejem Praprotnikom, s katerim ga je tudi
pozneje, ko sta se oba preselila v Ljubljano, vezalo iskreno
prijateljstvo. In cvet tega prijateljstva je Marnov sloveči
„Jezičnik“

Praprotnik, učitelj na novoustanovljeni mestni ljudski
šoli pri sv. Jakobu, je leta 1861. začel izdavati šolski list
„Učiteljski Tovariš“. Ravno takrat pa je bilo slovensko ra-
zumništvo v pisavi raznih slovniških oblik silno razbegano.
Starejši pisatelji so se trdovratno držali starikastih in deloma
tudi nepravilnih oblik, kakor so se udomačile zadnjih trideset
let, ter so imeli v „Zg. Danici“ in nekoliko tudi v „Novicah“
svoje glasilo. Tem se je v mnogih pravopisnih stvaréh teore-
tično in dejansko upiral „Glasnik“, kateremu je tudi Janežič
z drugim in tretjim popravljenim izdanjem svoje slovnice po-
magal do večjega ugleda. Vmes pa sta posegla tudi Cegnar
in Levstik (Babica, Valenštajnov ostrog) ter skušala v naš jezik
uvesti mnogo docela zastarelih ali docela novih stvari. V tej
občni zmešnjavi je želel Praprotnik svojim učiteljskim tova-
rišem podati nekakšna stalna kritična pravila o slovenskem
pisanji, da bi vedeli, kaj jim je vzprejeti, kaj zavreči in kako
v obče pisati. V ta namen je naprosil svojega prijatelja Marna,
da je začel 1. 1863 v njegovem listu pisati „Pomenke o slo-
venskem pisanji“, katerim je konec leta v posebni knjigi na-
tisnjenim dal skupni naslov „Jezičnik“. Marn takrat gotovo
še ni mislil v Praprotnikovem listu priobčevati književno-
zgodovinskih studij, zakaj tem se naslov „Jezičnik“ kar nič
ne prilega, kar se mu je pozneje često očitalo. Marn sam
pravi, da jezičnik je tist, kdor dobro zna govoriti, komur
jezik gladko ali namazano teče, kakor kacemu jezičnemu
dohtarju (Jezičnik, III, str. 2), in „z jezikom brez jeze“ je
hotel rešetati pisavo tedanjih pisateljev. Načelo, po katerem
se je pri tem ravnal Marn, izrekel je že v svojem spisu

VI

„Slovnice slovenskega jezika“ (str. 13): „Res je, da železne doslednosti pri nobenem živem jeziku ni treba iskati, zlasti dokler se razvija in lika, da je poglavitna reč duh, ne črka, da je gledati na jedro, ne pa na minljive oblike, ki so tolikrat vražje spotike v napredovanju našega slovstva že bile, res je, da biser ostane biser, če je ravno v malovredni opravi; pa je tudi res. da celo vsakdanja jedila v krasnih posodah vse drugače diše, kot v nečednih torilih, da spisi celó prosti v pravilni, snažni obliki vse drugače mikajo kot v nepravilni, napačni, da sestavki še takó dobri, ako v slovniškem oziru niso lični, nimajo svoje prave cene, ker jim pisava skazo dela“. Iste besede je postavil na čelo tudi I. letniku svojega „Jezičnika“ (1863). Prvih osem letnikov (1863—1870) je zgolj jezikoslovne vsebine. V obče razumljivih, semintja dovtipnih in dobro osoljenih pomenkih se pogovarjata Učenec in Tovariš v I. in II. letniku o raznovrstnih slovniških oblikah, ki so takrat razdvájale slovenske pisatelje. V III. letniku (1865) se vrše pomenki že o občnih in posebnih imenih slovanskega naroda; IV. letnik (1866) pa obravnava Levstikovo knjigo „Die slovenische Sprache nach ihren Redetheilen“. Razmerje med Levstikom in Marnom je bilo tisto leto zaradi „Matice“, nekaj pa tudi zaradi Wolfovega slovarja zelo napeto; to kaže tudi „Jezičnik“, ki na mnogih krajih jako ostro in zbadljivo, do malega osebno prijema Levstika zaradi novih naukov v njegovi slovnici. Sploh se nam kaže Marn v svojih nazorih jako konservativnega, toda razumnega in veščega jezikoslovca, ki ume vsako svojo trditev podpreti s primernimi citati in podatki Glavna njegova namera gre na to, da bi od tega, kar se je že udomačilo v našem pisanji, rešil vse, kar se dá rešiti, ter veliko cokljo podložil prenaglo drdrajočemu vozu novejših slovničarjev Ta njegov konservatizem pa mnogokrat seza tako daleč, da zagovarja časih celo očitno napačne ali vsaj neorganske oblike in barbarizme in po nemškem zavita rêkla (n. pr. kosček, Novomesčan, kej (kaj), Svetic, Milic, Koseskita, Ledinskita, Svetinatov i. dr.) Mnogo stvari, katere je takrat zagovarjal še Marn, je pozneje jezik sam vrgel iz sebe, a v mnogih stvareh (ljudije, živenije, kostij i. t. d.) so zmagali nazorji prof. Marna, ki je tako s svojim uporom preprečil prenaglo menjávanje mnogih udomačenih in

VII

dobrih oblik. V petem letniku (1867) se pogovarjata Učenec in Tovariš o sorodnosti indo-evropskih in slovanskih jezikov, o stari in novi slovenščini, o Cirilovi in Metodovi dôbi, in zlasti obširno o brižinskih spomenikih. Razprava seza torej precej globoko v staro zgodovino naše književnosti.

Vsak tukaj naštetih letnikov obseza po 50 pomenkov, vsi skupaj tedaj 125 razgovorov. Zdaj se je lotil Marn leksikografske tvarine. Na podstavi Miklošičevega staroslovenskega slovarja je začel v obliki razgovorov med Starim Slovencem (očetom) in Mladim Slovencem (sinom) tolmačiti takšne staroslovenske besede, ki se nahajajo tudi v našem jeziku ter tej svoji razlagi pridal marsikatero rêklo iz živega našega jezika. S to tvarino je napolnil VI., VII. in VIII. letnik (1868, 1869 in 1870), in reči se mora, da učiteljskemu listu ni bila kar nič primerna. Poslej je opustil dijalogični način razlaganja, kakor tudi jezikoslovne predmete v obče ter se lotil književne zgodovine slovenske.

Najprej je postavil svojemu ljubljenemu učitelju trajen spomenik s svojo razsežno studijo „Metelko v slovenskem slovstvu“ (Jezičnik, IX. X, XI, 8, 145 str.). S to razpravo je posvetil Marn kakor z gorečo plamenico v mnoge do tedaj temne kote naše književne in prosvetne zgodovine v prvi polovici našega stoletja ter zlasti temeljito razbistril slovečo abecedno vojsko (1833. l.), v kateri se pa črnilo ni prelivalo samo zaradi črk, ampak tudi zaradi drugih važnih književnih načel. Niti Vodnik, niti Prešeren v našem slovstvu še nista tako celotno opisana in ocenjena kakor Metelko, in ko bi Marn po svojem Metelku ne bil več omočil peresa, že sama ta razprava bi mu ohranila v naši književnosti trajen spomin.

Markantna osebnost ne toliko v naši knjigi, kakor v naši prosvetni zgodovini je tudi Peter Hitzinger, katerega nemško in slovensko slovstveno delovanje je kronologično opisal Marn takoj za Metelkom (Jezičnik, XII., 84 str.) Nato pa je Marn (Jezičnik, XIII., 35 + 51 str.) podal verno sliko predragega svojega ravnatelja J. N. Nečáska in svojega ljubljenega učenca Antona Umka. Prvi del tega letnika je nekako lirične vsebine, poln lepih citatov in navodov vsem, ki imajo opraviti z odgojevanjem mladine. Marn nam kaže Nečaska

VIII

kot vzglednega očeta in vzornega odgojevalca, v obče pa kot
pametnega, značajnega in razumnega moža, ki je povsod,
kamor ga postavijo, ves na svojem mestu. Umek pa mu je
posnemanja vreden vzgled mladim pisateljem.

Odslej se je lotil Marn opisovanja preporodne dobe naše
književnosti; opisal je po vrsti Marka Pohlina in Vodnika
(XIV., 47), Kranjsko Čbelico, dr. Jakoba Zupana,
vladiko Mateja Ravnikarja ter vzporedil podobni značaj
in podobno usodo Zupanovo in Prešernovo (XV., 75).
V naslednih dveh letnikih razpravlja o starejših književnikih
in Noviških sotrudnikih Mateji Ravnikarji Poženčanu,
Matiji Vrtovci, Mihaelu Vrnetu, Juriji Kobetu, Juriji
Varlu, Antonu Žaklji, Antonu Olibanu, Andreji Likarji,
Frančišku Jeriši in o svojem prijatelji dr. Leonu Vončini
(XVI., 83; XVII., 83) Prijateljski občujé z dr. Bleiweisom,
kateremu je izrecno posvečen XVI. letnik ob njegovi sedem-
desetletnici, je Marn pozvedel za marsikatere maloznane knji-
ževne novice, katere je razumno porabil v zgoraj navedenih
životopisih ter jih tako poznejšemu rodu otel pozabljivosti.

Tukaj pričeto delo je nekoliko nadaljeval v drugem pri-
hodnjem letniku (XIX, 62), v katerem je v kratkih potezah
opisal oba Noviška sotrudnika Fr. Malavašiča in žal, še
do danes premalo znanega in premalo cenjenega pesnika Fr.
Svetličiča, dalje starejše slovstvenike Jožefa Žemljo,
Bernarda Tomšiča in dr. Simona Klančnika, svojega vrst-
nika dr. Jožefa Rogača in naposled svoja dva prerano umrla
učenca in slovenska pesnika Matevža Lotriča in Leona
Engelmana - Nožarjevega.

Leta 1880. je dospela stoletnica Kopitarjevega rojstva. To
je napotilo najbrž Marna, da je hotel v Slovencih nanovo oživiti
spomin na tega preslavnega našega rojaka. S Kopitarjem pa
je Čop in s tem Prešeren v takó ozki književni zvezi, da
je moral. Marn skoro nehoté še na zadnja dva raztegniti svojo
razpravo, natisnjeno v XVIII. letniku (60 str.). Toda bralcu,
ki pregleduje ta letnik, se dozdeva, kakor bi bil hotel Marn
porabiti to priliko, da je z ozirom na razprave tiskane o Pre-
šernu v „Zvonu“ 1. 1879., povedal svojo končno sodbo o tem
pesniku. Njegovim učencem, ki so deset ali dvajset let poprej
čuli iz njegovih ust, kakó je sodil prvake našega pesništva,

IX

zdela se je ta sodba v mnogokaterem oziru silno zanimiva,
zakaj iz nje se jasno vidi, da se je znal Marn učiti tudi od
svojih načelnih književnih nasprotnikov; da je z leti in iz-
kušnjami zorelo tudi njegovo presojevanje slovenskih književ-
nikov in da je navzlic svojemu nepremičnemu strogo cerkvenemu
stališču v marsikateri književni stvari premenil svoje nazore
ter se povzpel do moške objektivne kritike.

Leta 1883. se je bližala sedemdesetletnica Miklošičeva.
Marn, ki je imel posebno pažnjo na godovne in rodbinske
praznike svojih prijateljev in predstojnikov, ni hotel zamuditi
te prilike, da bi ne bil proslavil svetovno znanega učenjaka-
rojaka; zatorej mu je posvetil XX. letnik svojega „Jezičnika",
v katerem je na 74. straneh priobčil studijo „Novice in
dr. Janez Bleiweis.“ Kdor hoče v kratkih, krepkih potezah
izvedeti našo politično, književno in prosvetno zgodovino od
leta 1870. do 1881., ter dodobra spoznati Bleiweisa v nje-
govem mnogostranskem na vsa vprašanja našega javnega
življenja se raztezajočem delovanji, ta beri to razpravo Marnovo,
v kateri pisatelj v svojem znanem presekanem zlogu v krono-
loškem redu na podstavi devetintridesetih letnikov „Novic“
opisuje vse, kar je storil za naš narod Bleiweis, kateremu je
Marn vzdel lepo ime Vodnika II. Ta razprava je zrcalo, iz katerega
nam odseva pristna slika našega politika in vodnika dr. Bleiweisa.

Mnogokrat se je očitalo Marnu, da opisuje posamezne
književnike brez prave pragmatične zveze, vsacega posamič,
tako da njegovi spisi bralcu ne dadó nobenega pravega pre-
gleda. Ti ne popolnoma krivični očitki so ga najbrž napotili,
da je začel spisovati pregledno zgodovino slovenske književ-
nosti od srede XVI. veka do svojih dni XIX. veka. Imel pa
je pri tem še drug namen. Iz predgovora k XIX. letniku
„Jezičnikovemu“ se vidi jasno, da mu je presedala preglasna
hvala slovenskih protestantovskih pisateljev, priobčena v nem-
ških spisih in celo v šolskih knjigah, zatorej je hotel tudi
pisateljem katoliške dôbe pripomoči do prave veljave, zlasti
pa, kar poudarja na mnogih mestih, pisateljem duhovskega
stanu osvojiti tiste zasluge, ki so si jih pridobili s svojimi,
časih že pozabljenimi spisi. To namero je hotel doseči in jo
je tudi dosegel s svojimi studijami priobčenimi pod naslovom
„Knjiga slovenska“ v dobah XVI., XVII., XVIII. in XIX. veka A-F.

X

V prvem zvezku te vrste (XXI, 68) razpravlja o slo-
venskih pisateljih od Trubarja do Janeza Krstnika Lio-
nellija Svetokriškega; v drugem zvezku (XXII., 82) opisuje
petdeset pisateljev od patra Hipolita do Vodnika; v
tretjem (XXIII., 94) drugih petdeset pisateljev od Vodnika
do Bl. Potočnika; v četrtem (XXIV., 98) oseminpetdeset pisa-
teljev od Slomška do Koseskega; v petem (XXV., 97) jedno-
insedemdeset pisateljev od Janežiča do Fr. S. Cimpermana

S šestim zvezkom (XXVI., 71) je prekinil opisovanje
novoslovenskih pisateljev, posegel je nazaj v IX. vek ter podal
Slovencem zgodovinski književni pregled od sv. Cirila in
Metoda do Trubarja. Nobena knjiga Marnova ne priča tako
jasno, koliko se je v svojem življenji učil, koliko bral, kakor
ta, in Marn je bil nánjo nekako posebno ponosen. Vender ne
smem zamolčati, da Marn gledé stare slovenščine in gledé
vprašanj, ki so ž njo v ozki dotiki, v tem spisu stoji v obče
na stališči Kopitarjevem, Miklošičevem in Šafařikovem, da so
mu pa menj znani posledki učenih razprav, ki so jih zadnjih
dvajset let Jagič in drugi novejši slavisti spravili na dan.

V sedmem (XXVII., 99) je postavil lep spomenik svojemu
večletnemu iskrenemu prijatelju Jeranu ob njegovi sedem-
desetletnici. S tem zvezkom je Marn prvič opisal živečega
pisatelja. Dotlej je govoril samo o mrtvih. Opisan pa je Jeran
na ist način, kakor dr. Bleiweis v XX. letniku. Sploh je bila
velika sreča za našo književno zgodovino, da je Marn živel
mnogo let v prijateljskem občevanji z Jeranom in dr. Bleiweisom
ter tako lahko pozvedel o vsakem važnejšem, tudi brezimnem
spisu v njiju listih, kdo ga je spisal. To prijateljsko razmerje
med Marnom in obema urednikoma, razsežno znanje po vsi
deželi s svojimi stanovskimi tovariši in bivšimi učenci, njegov
izvrstni spomin in njegovo živo zanimanje za vse knjige in
spise, ki so zadnjih petdeset let v Slovencih hodili na dan,
vse to je Marna usposobilo za književnega zgodovinarja, da
nam je otel mnogo zanimivih in karakterističnih literarnih črtic,
katerih bi pozneje nobenemu drugemu ne bilo možno zaslediti.

V osmem zvezku „Knjige Slovenske“ (XXVIII., 60) je
„nekaj iz starega znanja in osebnega spoštovanja, nekaj po
pravilu, da več oči več vidi, in nekaj tudi zato, da se čitajo
pisatelji skupaj v Knjigi Slovenski“ opisal sedemnajst zna-

XI

menitih pisateljev, med njimi Einšpielerja, Majerja, Muršeca, Trstenjaka, Volčiča, Cigaleta, Levstika, Schwegla, Dežmana, Tuška, Erjavca, Mandelca, Jenka itd.

Deveti zvezek (XXIX., 65) je posvečen slovenskim mladinskim pisateljem in odgojevalcem (Navratilu, Praprotniku, Močniku, Tomšiču, Levičniku, Cegnarju), katere priporoča narodnemu učiteljstvu v svetál vzgled.

V desetem zvezku „Knjige Slovenske“ (XXX, 64) je podal književno sliko dvajsetih večinoma živečih pisateljev, svojih znancev in prijateljev, med njimi zlasti lepo orisal Valjavca in Trdino ter naposled že na smrtni postelji lapidarno opisal tudi sebe samega ter završil z besedami: „Kar je prejšnji urednik Tovarišev rekel: Brez Jezičnika bi že ne bilo Tovariša; to rečem nasproti tudi jaz: Brez Tovariša bi ne bilo Jezičnika. Čast torej „Učiteljskemu Tovarišu“, čast in hvala zlasti blagemu založniku J. R. Milicu in naslednikom.“ V posebnem pismu se je poslovil še od tedanjega listovega urednika g. A. Žumra: „Bolezen, ktera noče še me popustiti, zdelala me je tako, da moram sodelovanje pri „Uč. Tov.“ ustaviti. S XXX letnikom sklenem „Jezičnika“ ... Da sem opisal sam sebe, temu se boste čudili. Ali nekatere napačne kritike in zlasti dr. Glaser v svoji slovstveni zgodovini, ki jo je poslal Matici, daje mi povod k temu. Pripisuje mi reči, ki niso moje, nekatere celo napak tolmači etc.“ —

Ako tudi samo po vrhu pregledamo trideset letnikov „Jezičnikovih“, ki skupaj obsezajo 140 tiskovnih pol, začuditi se moramo neizmerni pridnosti Marnovi, katera nam je spisala to ogromno knjigo. Kadar pa začnemo na drobno prebirati to veliko delo ter pridemo do spoznanja, koliko znanstvenega gradiva je nakopičenega v njem, koliko malo znanih stvari je otetih pozabljivosti, koliko novih iznesenih na dan, tedaj preide naše čudenje v iskreno spoštovanje do tistega učenjaka, ki je ustvaril to velikansko knjigo, in radi pritegnemo pesniškim besedam, s katerimi je „Učiteljski Tovariš“ ob petindvajsetletnici Jezičnikovi 1. 1887. pozdravil Marna:

Poslopje si obširno stēsal,
V njem kipe naših mož izklēsal,
S cvetovi njih vrlin,
Okitil jim spomin.

XII

In vsega tega truda
Jaz gledam prvi čuda!
Od tod se širi prvi glas
O delih tvojih v trg in vas,
Da rod spozna očete,
Gojitelje prosvete!
Daj Bog, da krepek slehern hip
Ustvarjaš nam še kip na kip,
Da s pridnostjo le sebi lastno
Zgradiš poslopje veličastno,
Da narod vrl
Na dede vrle bode zrl!
Tedaj pa on s čestjo in slavo
Ovenča tudi tebi glavo,
A ti si viješ sam spomin
Iz duševnih vrlin!

A. Funtek.

Kakor vsako človeško delo, ima naravno tudi „Jezičnik“ svoje hibe in napake. Očitalo se mu je, in ne po krivici, da zajema svoje gradivo samo iz tiskanih spisov; da popolnoma prezira pisane vire in listine; da je njegova pisava prelapi-darna; da med posameznimi razdelki in dôbami ni prave pragmatične zveze; da rad po strani zbada in ujeda in da ne jemlje v poštev posvetnih književnikov, ampak da prerad opisuje zlasti one duhovskega stanu. Vse to je nekoliko res, in niti Marn tega ni tajil, pač pa po svojih nazorih zagovarjal. Rekel je večkrat, da vsak pisatelj naj se sodi po svojih delih, a ne po svojem življenji, kar je samo deloma resnično; zakaj pesnikov dostikrat ne moremo temeljito umeti, ako ne poznamo njih življenja. Biografični podatki so zatorej v „Jezičniku“ izvečine jako skromni; tem večja hvala pa gre Marnu, da je razumno in največ v kronološkem redu naštel in ocenil spise posameznih pisateljev, natanko navedel mesta, od koder je zajemal, da je vsakega pisatelja pokazal v vzgledih njegove pisave ter tako neizmerno olajšal delo vsem, ki se bodo za njim pečali s književno zgodovino Gledé tendencije, s katero je Marn pisal svoje razprave, pravi sam v predgovoru k XXX. letniku: „Poglavitna namera moja zlasti v poslednjih letnikih bila je očitno ta, da bi posvetni rojaki nekoliko bolj se ozirali na slovstvo duhovsko in cerkveno. Kar je duša človeku, to je duhovno slovstvo narodu. Duša in telo je popolnoma človek, sveta in posvetna knjiga – to še le je narodu popolnoma

XIII

slovstvo!" In to namero je docela dosegel! Kratki stavki in presekani zlog so sploh pravo svojstvo Marnove pisave. Tudi tvarina sama, katero je moral obdelati v časopisu na določenem prostoru in ob določenem času, silila ga, je do tega, da se je na kratko izražal. Sploh ni gledal toliko na to, da bi bil lepo in razsežno pripovedoval, pač pa je strogo pazil na to, da je vse gradivo razumno uredil in pregledno razvrstil ter iz glavnih spisov pisateljevih navedel primernih značilnih vzgledov. Tudi tisto zbadanje in ujedanje, ki se tokrat nahaja v starejših letnikih, je v novejših do malega opustil. Z leti se je ublažila njegova sodba, da je tudi pisatelje, s katerih spisi se ni ujemal, sodil objektivno, vsacega po svojem zasluženji, o čemer nam jasno pričajo zlasti zadnji letniki.

Če je pa „Jezičnik“ tudi njegovo glavno, vender ni njegovo jedino književno delo. Leta 1869. je v životopisu Baragovem, ki ga je spisal dr. L. Vončina ter dala na svetlo družba sv. Morja, opisal književno delovanje tega znamenitega Slovenca, v „Glasih“ kat družbe pa l. 1880. oglasil se s krepkim govorom. Od leta 1862. do 1873. je bil jeden glavnih in najmarljivejših sotrudnikov „Zgodnji Danici“, katero je l. 1866. nekoliko mesecev celó uredoval, od l. 1873. dalje pa „Slovencu“ Vse te krepko pisane razprave so polemične, šolsko-politične ali pa književne vsebine.

V polemičnih člankih zavrača veri in narodnosti sovražno pisavo liberalnih časopisov, poudarjaje živo potrebo krščanskega življenja.

V šolsko-političnih sestavkih razpravlja o zdanji gimnaziji osnovi, o šolski maši, o srednjih šolah, o razmeri med cerkvijo in šolo, o svobodni učitvi, o šolstvu v obče, o prostem četrtku itd. in povsod se nam kaže iskrenega prijatelja naši šolski mladini, kakor tudi učiteljem, ki imajo nje učenje in odgojevanje v rokah.

V imenovanih dveh časopisih se je oglasil vselej, kadar je umrl znamenit pisatelj slovenski ali kadar je narod slavil znamenit praznik slavnega slovanskega ali slovenskega književnika. Zlasti rad in mnogokrat je opozarjal Slovence na slovanska blagovestnika sv. Cirila in Metoda, branil je „Slov. Matico“ soper raznovrstne napade, hvalno omenjal svojih uradnih tovarišev, ki so odhajali s sveta ali v pokoj (Petruzzi,

XIV

Melzer, Nejedli), marsikak boj izbojeval s svojim vročekrvnim tovarišem in nasprotnikom Hezilom (prof. Heinrichom), kakšno osoljeno povedal bivšim slovenskim pisateljem uskokom (Dežman, Radonievič), spominjaje jih njih prejšnjega mišljenja in delovanja, zlasti pa kratke a lepe nekrologe pisal o zašlužnih naših pisateljih in domoljubih, tako n. pr. je ocenil vladiko Ravnikarja in Kopitarja ob njiju stoletnici, pisatelje Jožefa Poklukarja, Žepiča, Šolarja, Macuna, Pogačarja, Koseskega, V. Laha, B. Raiča, Tuška, Erjavca, Levstika, Dežmana, Cigaleta i. dr. ob njih smrti. V časopisih Marn navadno ni podpisaval svojega imena, časih se je imenoval Istinič, časih Resnicki, časih J. M., časih „Jezičnikov zvest čitatelj“, mnogokrat je pisal brezimno. Toda njegove članke je lahko spoznati po lapidarni, nekako ritmični pisavi, po priljubljenih mu rêklih in pregovorih (Slovan gre na dan ali Katoličan gre na dan itd.). Mnogo teh stvari je porabil pozneje Marn v svojem „Jezičniku“, večina je pa še vedno raztresena po raznih letnikih „Slovenčevih“ ter čaka razumnega moža, ki bi jih zbral in dal na svetlo.

Tako je Marn nad štirideset let neumorno deloval v slovenski književnosti, ter še nezadovoljen s tem, kar nam je spisal in ustvaril, že boreč se s smrtjo, završil zadnjo stran svojega „Jezičnika“ s pomenljivimi besedami: „Žal mi je, da moram skleniti!“

### III.

Dasi je imel Marn s svojo uradno službo katehet in učitelj slovenščine mnogo posla, dasi mu je njegovo književno delovanje vzelo mnogo časa vender je vsled svoje pridnosti in umne porabe in delitve prostega časa utegnil dolgo vrsto let dobršen del svojih moči žrtvovati tudi našemu književnemu društvu „Slovenski Matici“

Že leta 1865. izvoljen za odbornika je prevzel še isto leto, ko se je bil Levstik odpovedal tajništvu, zapisnikarjev posel ter ga opravljal do leta 1870; potem je bil več let Matičin ključar, od leta 1882. do 1887. nje prvi podpredsednik in od 1. 1887. do svoje smrti nje predsednik. Marn je imel šicer ves čas, odkar živi „Matica“, v njenem odboru veljavno

XV

besedo in pretéžen vpliv, vender se je začelo njegovo pravo blagodejno delovanje v tem društvu šele z letom 1882., ko je bil sam izvoljen za načelnika književnemu odseku, župan P. Graselli pa za društvenega predsednika. Kakor vsako mlado društvo, morala je — kakor sem to rekel že na drugem mestu — tudi „Slovenska Matica", ustanovljena 1. 1864., preboleti svojo detinsko dobo in ž njo združene mnoge neprilike. Vodstvo iz početka ni imelo izkušenj, število pisateljev je bilo neznatno in vrhu tega se je kmalu v društvo zaneslo politično strankarstvo. Vsak stan je hotel imeti od „Matice", česar je ravno potreboval: kmet in obrtnik poučnih spisov, učitelji šolskih knjig, učenjaki znanstvenega lista, zopet drugi leposlovnih proizvodov. Društvo zategadelj nikomur ni popolnoma ugajalo in se je le počasi razvijalo, da, prišli so časi, ko je celo vidno pešalo. Število društvenikov se je krčilo, knjige so hodile neredno na dan in so časih celo izostale, novci so pošli, da se je moral odbor dotekniti celo glavnice, kritika, ostra in neprijazna, se je oglašala po slovenskih časopisih. Marnova zasluga je, da se je v društvo povrnila sloga in jedinost in da se je v gospodarstvu uvedel najlepši red. Poprej se je leto za letom Matičin odbor tako rekoč volil sam in strogo je pazil na to, da so bili odborniki samo takšni možje, ki so imeli tudi v naši politiki odločevalen glas ali pa da so bili vsaj teh mož politični somišljeniki To pa ni rodilo dobrega sadu, ker so nekateri nasprotovali „Matici" že iz političnega strankarstva ter nemilo sodili, kar je zagrešil odbor. Marn je prvi provzročil, da je prišlo v odbor več mladih književnikov, bivših njegovih učencev, dasi se mnogi niso ujemali z vsemi njegovimi načeli ter imeli morebiti ž njim poprej že kakšno malo literarno prasko. Toda miroljuben, prijazen, previden in vedno takten je znal Marn ves odbor upreči v delo, in delal je rad vsak, videč, da je predsednik med vsemi sam najpridnejši pregledovalec društvu poslanih rokopisov in v dvojbenih slučajih društvu najmodrejši svetovalec. Tako je bil odbor s predsednikom, katerega je čislal in ljubil, vselej jedne misli in jednega srca, kar je blagodejno vplivalo na vse društveno delovanje.

Če je predsednik društvu glava, potem mu je tajnik desna roka. In Marn se je pobrinil, da je dobila „Matica“ poleg de-

XVI

lavnih odbornikov tudi spretnega tajnika. In tako se je posrečilo modremu predsedniku v nekoliko letih v vse „Matičino“ poslovanje pripraviti najlepši red.

Blagodejni nasledki tega vrlega vodstva so bili kmalu očitni. Število društvenikov je za Marnovega predsedništva narastlo od 1084 na 1926; društveno premoženje se je pozmnožilo za okroglih 5000 gld.; gospodarstvo z društvenim imetjem se je uredilo, da se odboru zdaj ni treba dotikati glavnice; društvene knjige izhajajo redno; vsebina knjigam se je, kar se priznava vsestransko, močno izboljšala. Letopis, katerega so poprej večkrat polnili dolgočasni prevodi, se je odločil samo izvirnim in znanstveno-poučnim razpravam: za lepoznanstvo se je ustanovila zabavna knjižnica; „Matica“ je izdala več znamenitih monografij ter zbrala okolo sebe lepo število dobrih pisateljev. Za vse to pa gre prva zasluga pokojnemu Marnu.

Društveni odbor pa tudi ni zamudil nobene primerne prilike, da bi ljubljenemu predsedniku ne bil izkazal svoje hvaležnosti. Dolgo časa je država in cerkev odlašala odlikovati Marna po njegovem zasluženji.

Dasi je bil Marn že dné 5. velikega srpana 1859. imenovan za stalnega veroučitelja, dné 8. velikega srpana 1863. pa za stalnega c. kr. gimnazijskega učitelja in je dobil dné 18 grudna 1866. naslov c. kr. profesorja, vender so ga navzlic njegovemu vestnemu službovanju šele dné 1. malega srpana 1885. l. povišali v VIII. plačilni razred. Marn je prebil večino svojega službovanja na c. kr. gimnaziji pač ob dôbi, ko za učitelje — slovenske pisatelje niso imeli častnih naslovov, povišavanja in odlikovanja. Pa saj dosti boljše te razmere še dan danes niso; še zdaj marsikateri profesor — slovenski pisatelj lehko pôje s Prešernom: „Slep je, kdor se s petjem vkvarja!“

A tudi cerkev je prezirala svojega vrlega sina. „Neki članek“, pravi prof. dr. Lesar¹), „in tesna zveza s „Slovenčevimi“ izdajatelji in prijatelji sta ga spravila v nemilost rajnega knezoškofa Janeza Krizostoma. Ne morem reči drugega, kakor da pisatelj ni hotel nikogar žaliti, žaljenec pa ni prav umeval spisa“. Kako je ta zamera bolela Marna, o tem pričajo mnogi

¹) Drobtinice, XXVII., str. 173.

XVII

prijateljski listi iz tistih let, pa tudi druge ustne in pismene
izjave¹). Toda zadnja leta se je stvar obrnila na bolje. Dné
26. prosinca 1889. je bil Marn imenovan za častnega kanonika
stolnega kapitlja ljubljanskega, leta 1892. pa stopivši v stalni
pokoj odlikovan z viteškim križem Franc - Jožefovega redu,
katerega so mu na Cesarjevega godu dan 4. vinotoka 1892. 1.
slovesno pripeli na prsi. Oba ta slovesna dogodka je tudi
„Matičin“ odbor sočutno praznoval z odlikovanim svojim pred-
sednikom²). Ko smo bili zbrani dné 4. vinotoka 1892 leta
popoldne na Marnovem domu v veseli družbi ter smo
v iskrenih napitnicah izrekali nado in veselje, da bode
poslej Marn, prost svojih uradnih poslov, vse svoje moči mogel
posvetiti „Slov. Matici“, takrat pač ni mislil nihče izmed
navzočnih gostov, da nam neozdravna bolezen našega dragega
predsednika položi v malo dneh na smrtno posteljo, raz katero
ga je poklical Bog k sebi dné 27. prosinca 1893. 1. ob 10. uri
dopoldne; najmenj pa je mislil pisatelj tega skromnega ne-
krologa, da mu bode naložena dolžnost, tako v kratkem času
„Matičinemu“ predsedniku Jožefu Marnu govoriti nadgrobnigovor,
s katerim naj sklenem tudi te vrstice. Govor se je glasil tako:

„Dnevi naših let — njih je sedemdeset, in pri močnejših
osemdeset let; in kar jih je več, so težave in bolečine! Psalm.
89, 10. — Prečastiti prijatelj pa, čigar umrjoče ostanke izročamo
danes hladni zemlji, niti psalmistovih let ni učakal!

A dasi nam prerano vzet, „veliko je končal!“

Tam pa, kjer je doslej bival in deloval, kjer sta njegovo
blago srce in njegov bistri um stvarila nesmrtna književna
dela, tam je nastala nenadomestna praznina!

Iskren kristijan in vzoren duhovnik, v pravem pomenu
Istinič in Resnicki, kakor se je sam rad imenoval, je z
zgovorno besedo in spretnim peresom slavil vzore in branil
večne resnice krščanstva!

Nam učiteljem predrag tovariš, goreč za občni razvoj
vsega našega šolstva, je z modrim svétom lajšal težave
našega stanu ter hodil pred nami svetál vzgled neumorne
delavnosti

1) Glej Jezičnik XIV., predgovor; XXX., 55. zlasti pa Letopis
Slov. Matice 1889, 286

2) Glej Letopis 1889., 286; Letopis 1893, 236

XVIII

Svojim učencem skrben učenik je vodil našo mladino
celih petintrideset let ter v njeno dovzetno srce zasejal mnogo-
katero plemenito zrno, ki se je pozneje razraslo v zeleno
drevo. v drevo, ki zdaj rodi in bode še rodilo stoteren sad
Slovencem!

Marljiv kakor čebela in delaven kakor mravlja, nam je
v neminljivih spisih opisal „očetov naših imenitna dela“, ko-
renito ocenil dične naše pesnike in pisatelje ter prvim vele-
umom našega naroda, Linhartu in Vodniku, Prešernu in Lev-
stiku, Metelku in Bleiweisu, Kopitarju in Ravnikarju in mnogim
drugim preteklih vekov in zdanjih dni postavil sijajne spo-
menike „aere perennius!“

Sam temeljito učen, je čislal znanje, kjer ga je našel;
sam strpljiv in krotkega srca, je netil okolo sebe ogenj miru
in sprave, ogenj prave krščanske ljubezni in iskrenega spo-
štovanja.

„Globok um bil mu, čut gorák
Odzgor je dán;
Značaj je skôval si krepák
Kot gôre nezmaján.“

Boljšega moža pač v zdanjih dneh ni imela Ljubljana,
in okolo tega inoža smo se zbirali radi zastopniki raznih
stanov in raznovrstnega prepričanja, kadar nas je klical in
vabil na složno delovanje v srečo in omiko našega naroda.

Postavili smo ga na čelo prvemu našemu književnemu
zavodu — idealni celokupnosti slovenski.

Previdno, modro in uspešno je po valovitem morji krmil
ladjo naše „Slovenske Matice", dokler mu na veliko žalost
vse slovenske zemlje krmilo ni padlo — žal, veliko prerano
iz njegove srečne roke!

„A tvoj pepel da tihi mir pokriva!
Prerano vzet veliko si končal!
Objema te mladika večnoživa:
Dokler Slovén svoj jezik bode znal,
Med nami bodejo živela
Nesmrtna tvoja dela!“

Slovarski doneski iz živega jezika
narodovega.

Priobčuje in razlaga dr. K. Štrekelj.

Zbirka prva.

P
od zgorenjim naslovom namerjam od časa do časa,
kakor se mi bo ravno nabirala pripravna tvarína,
priobčevati prijateljem slovenskega jezika manjše
doneske za nov slovenski slovar. Te zbirke bodo
obsegale samó iz živega narodnega jezika posnete
besede; na knjižni jezik se bom oziral samó tedaj,
kadar bo moči ž njim kaj pojasniti ali pa kako besedo izkazati
že v starejših jezikovnih virih. Načeloma se nič ne vzprejemlje,
kar bi že bilo v naših slovarjih, razen če ima beseda nekoliko
drugačen pomen in bi se morda zdelo potrebno, dokazati jo
tudi v narodnem govoru. Sedaj, ko nam profesor Pleteršnik
podaje sad svojega mnogoletnega truda in nam ni več treba
brskati skoraj po vseh naših slovarjih, da izvemo, ali je kaka
beseda že znana ali ne, treba se nam je pač le še bolj pobriniti
za to, da zberemo, kar je na to stran še skritega v našem
narodu. Taka dopolníla so osnovana v stvari sami, a s Pleter-
šnikovim slovarjem so nam zdatno olajšana. Saj tudi o tem
najnovejšem našem besedišču veljá beseda, katero je o svojem
neprecenljivem, na vse straní zanimivem, skoro nedosežnem,
vsakemu raziskovalcu slovenskega besednega zaklada neob-
hodno potrebnem delu zapisal véliki nemški filolog, J. Andreas
Schmeller: „Sammlungen solcher Art wird man wol nie als
geschlossen ansehen dürfen; viel ist für sie schon gewonnen,
wenn sie einmal angelegt sind, alles Mögliche, wenn sie nie
ganz aufgegeben werden.“

Podane besede skušam, če niso celó jasne, tudi razložiti
gledé njih etimologije. Kedor je kedaj imel opraviti s to ne-

1

2 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

varno gospó, vé najbolje, v kaki méri je človeku biti oprez-
nemu in kako rado se mu spodrsne, če nastopa preoblastno
in s preveliko gotovostjo. Česar nisem zadél, to bodi drugim
povod, da oni pravo najdejo. Vendar upam, da bo marisikaka
opomnja prav prišla etimološkemu slovarju slovanskih jezikov
in da moj trud ni bil odveč.

Prva zbirka obsega blago, katerega sem nekaj nabral sam,
nekaj pa ga dobil od drugod, namreč:

1. Najbolj obširni spisek manj znanih besed mi je izročil moj prijatelj dr. Henrik Tuma, sedaj c. kr. sodni pristav pri okrožnem sodišču v Gorici. Ta gospod si je že več časa zapisaval besede, katere je čul v občevanju z narodom ali pa imajoč ž njim opraviti v uradu. Tako je rešil pozabljivosti mnogo besed s Tolminskega in Istre, in od njega so tudi besede, ki so zaznamovane, da se govoré na Polici.

2. Nekaj besed sem vzel iz rokopisa, ki mi ga je za véliko zbirko narodnih pesmi izročil moj pokojni učitelj Mi-klošič; te besede mu je zapisal sedaj tudi že umrli profesor Sebastijan Žepič v svoji domači vasi Gozdu pri Tržiču na Go-renjskem. Zaznamoval sem jih, kakor da so iz Tržiča.

3. S Kozjaka nad Mariborom mi je poslal nekaj narod-
nega blaga gosp. Svitoslav Hauptmann, učitelj v Jarenini.

4. Veliko število besed sem pobral iz rokopisov narodnega blaga, katero hrani naša „Matica“ in katero se mi je blago-voljno prepustilo v porabo. Med temi rokopisi spadajo sem:

a) Spisek besed iz Belih Kranjcev med narodnim blagom, katero je zapisal kot nekedanji osmošolec sedanji kaznilniški kurat vč. g. Anton Žlogar v Ljubljani. Ta lepa zbirka nam vnovič priča, kako bogato in važno je v leksikalnem oziru pleme Belih Kranjcev.

b) Papirji umrlega Ferdinanda Kočevarja, v čegar zapiskih je tu pa tam najti kako zrno, ki zasluži, da se reši pozabljivosti; žalibog ni Kočevar vedno pristavljal kraja, kjer se kaka beseda govori.

c) Knjižica iz ostaline slovenskega pisatelja M. Ravnikarja Poženčana, obsegajoča na koncu spisek rastlinskih imen in podatkov, kakó se te rastline uporabljajo v narodni medicini. Ravnikar je menda tudi prvi pri nas zapisaval narodne pravljice. Njegove besede so zaznamovane z „Gora“.

d) Par izrazov sem našel v narodnem blagu, katero je po Goriškem in Ipavskem nabral A. Pegan.

Vsem imenovanim gospodom — dvema mi tega žalibog
ni več mogoče storiti javno — in zlasti odboru „Matice slo-
venske“, ki mi je prijazno poslal vse svoje narodno blago na
Dunaj, izrekam prisrčno zahvalo za njih prispévke; mislim, da
jih nisem napačno porabil.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 3

Kar se tiče znamenj za pisavo v narečju podanih besed, opomnil sem potrebno že v spisu „Jezikoslovne mrvice“ (Ljublj. Zvon IX. [1889] 353) in deloma tudi v spisu „Iz besednega zaklada narodovega“ (Letopis 1892. 2). Kjer naglasa na kaki besedi ni, nisem ga mogel poizvedeti, niti si ga upal sám določiti. Na Pleteršnikov slovar sem se mogel ozirati samo do strani 800. v I. zvezku (do besede ognjemerstvo).

## Kratice.

Kratice, ki jih rabim, so iste, kakor v spisu „Iz besednega zaklada narodovega“ (Letopis 1892. 3, 4). Té-le so nove:

*Belostenec* = Gazophylacium seu Latino-Illyricorum onomatum aerarium etc. Zagrabiae 1740 (dva zvezka).

*Diez* = Etymologisches Wörterbuch der romanischen Sprachen von Friedrich Diez, 5. Aufl., Bonn 1884.

*Habdelič* = Dictionar ili reči slovenske z vekšega ukup zebrane, u red postavljene i diačkemi zlahkotene trudom Jurja Habdeliča. Vu Nemškom Gradcu 1670.

*Jambrešič* = Lexicon latinum interpretatione illyrica germanica et hungarica locuples ab Andrea Jambrešič. Zagrabiae 1742.

*Kek* = Kleines Wörterbuch der slovenischen und deutschen Sprache, Laibach 1834.

*Kluge* = Etymologisches Wörterbuch der deutschen Sprache von Friedrich Kluge. 5. Aufl. Strassburg 1894.

*Kosovitz* = Dizionario del dialetto triestino e della lingua italiana, della lingua italiana e del dialetto triestino. Com-pilato sui migliori vocabolari italiani per cura di Ernesto Kosovitz, Trieste 1877.

*Kristianovič* = I. Kriztianovich, Anhang zur Grammatik der kroa-tischen Mundart. Agram 1840.

*Matzenauer* = Cizí slova ve slovanských řečech. Sepsal Ant. Matzenauer. V Brně 1870.

*G. Meyer* = Etymologisches Wörterbuch der albanesichen Sprache von Gustav Meyer. Strassburg 1891.

*Saineanu* = Dictionar româno-german continênd nomenclatura completă a vocabularului român; termeniț tecnicî și neolo-gismele cele maî întrebuintate; indicarea etimologiei și a accentulu, fraseologia și expresiunile idiomatice de Lazăr Saineanu. București 1889.

*Vgl. Gr.* = Vergleichende Grammatik der slavischen Sprachen von Fr. Miklosich. Wien. I.² 1878, II. 1875, III.² 1876, IV. 1868—1874.

*frc.* = francoski. — *izg.* = izgovori. — *šp.* = španjski.

1*

4 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Arbolec, lea, s. m., neka bolezen, kadar človek v glavi oteče, die Gesichtsrose (Suhor). Cigale piše v svojem slovarju jarbolec Rothlauf, in isto besedo podaja po časniku „Dom in Svet“ iz Belih Kranjcev tudi Pleteršnik. — Temna beseda. V pričetku besed se j pridržuje ali odmeta tudi sicer; prim. Letopis 1892, 14: jarnica-arnica, jarica-arica. Vse kaže, da je naša beseda samó izprevržena iz vranec sv. Antona ogenj, sacer ignis, erysipelas, superrubedo, katera beseda je dobro znana Kajkavcem, kakor pričajo že Habdelič, Belostenec in Jambrešič. Pokojni Matzenauer ima v svojem delu Cizí slova 372 iz hrvaščine (pač kaj-kavske, ker Karadžić besede niti ne omenja) vranac erysipelas, růže, ohnipara ter primerja ital. fervenza aestus, ardor, rum. fervinca isto, na str. 416. pak dodaje v do-stavkih in popravkih še madž. orbáncz Rothlauf. Dasì Miklošič v razpravi „Die slavischen Elemente im Magya-rischen“ molči o ti besedi, zdi se mi vender gotovo, da jo imajo Madžarji, kakor še nekaj drugih pri Miklošiču ne omenjenih besed od Slovanov, t. j. Slovencev, in ne ti od njih; pač pa jo imajo od Madžarjev Rumuni, ki govoré orbant Rothlauf (Şaineanu 281). A tujka se mi vendar le zdi tudi v slovenščini. Nemogoče ni, da bi ne bila od italijanske besede fervenza, kakor sodi Matzenauer; vendar mislim, da nam vtegne besedo razložiti, sosebno če pomi-slimo, da se tudi druge bolezni imenujejo po svetnikih, ki pomagajo proti njim, zapisek pri Schmellerju. From-mannu I. 138 : ,St. Urbans Plage der Rausch, auch hitziges Fieber, Podagra', in pa opomnja v Schöpfu 784: ,St. Ur-bans Plag, d. i. hitziges Fieber, Podagra in Folge vielen Trinkens (St. Urban ist nämlich Weinpatron), vgl. Zt. VI. 7 f.‘ S ,hitziges Fieber‘ bi se strinjal nsl. pereč ogenj Antoni-feuer, od debla per (Et. Wtb. 240: per-7.), odkoder je tudi nsl. peračec Art Hautkrankheit, č. ohnipara Art Grind, p. ognipioro id. Pri ti priliki opomnim, da je lepo vreme sv. Urbana dné (prim Navratilove podatke v Letopisu 1890, 108, 109) tudi Slovencem prav takó, kakor Čehom in Nemcem znamenje dobre trgatve, če so namreč zapiski v Kochekovih Narodnih pregovorih i. t. d. na str. 84. res narodni in če jih dotični avtorji niso iz nemščine posneli, kar pač ni nemogoče, ako pomislimo, kako so se delale naše pratike.

Báčka, -e, s. f., jagnje, das Lamm (v otroškem govoru; vzhodni Slovenci). — Pleteršnik ima backu weibliches Lamm oder Schaf, in pravo razlago te besede podaje pod besedo bac.

Bájo, -ota, in bájok, -a, s. m., nazivalo za tumpasto, debelo reč (Suhor). — Temna beseda.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 5

Bàk, -a, s. m., norec, Narr (vzhodni Slovenci). Prim. narodno
pesem v Vrazovi ostalini: „Lani sem plela, plela — Lük
no mak, — Ne me je vkanâ, vkanâ — Vsakši bak. —
Lani sem plela, plela — Majarun, — Ne me je vkanâ,
vkanâ — Vsak kajun.“ — Pleteršnik pozna besedo bak
v pomenu ‚Leithammel‘; pri Belostencu pa nahajam bak
kot kajkavsko besedo, a bik kot dalmatinski izraz v po-
menu taurus; tudi Karadžić oznamenja bak kot hrvaški
izraz. Kraševci govoré nam. bik samó bàk; g. bàka, kar se
pa ne da razložiti iz bik po vokalni harmoniji, katera je
sicer v tem narečju zeló pomenljiva. Kot psovka nerod-
nemu človeku je znan tudi nsl. bik; prim. še bav. Stišrax
dummer Mensch, Stier grober Mensch, Schmeller-From-
mann II. 778. Nemogoče ni, da je bak iz bik postal po
vplivu nemške besede Bock (svn. boc Schafbock, Ziegen-
bock i. t. d.), kar je prešlo tudi v madžarščino: bak der
Bock, der Rammler, das Männchen.

Bákulica, -e, s. f., canja, košek, ein Körbchen (na vzhodu).
Prim. tudi Slov. Glasnik 1858. 197. — Temna beseda.

Bálati, -am, v. ipf., lange in die Nacht wachen, und zwar
lärmend, fidel (Suhor). — Odkod?

Báleg, -a, s. m., navadno pl. bálegi Unflat, Koth (Suhor). Barlè (Letopis 1893, 2) ima baliga. — Prim. Miklošič Et. Wtb. 6: balega. Še natančnejše podatke pa najdeš pri G. Meyerju na str. 23. pod besedo baigz. Tudi čakavščina pozna to besedo: bálog stercus (Nemanić I. 28).

Bánčiti, -im, v. ipf., lärmen, rogoviliti; irre reden, blesti (o bolnikih, Suhor). — Besedo pozna Barlè (Letopis 1893, 2) v pomenu: zvečer dolgo čuti, zbančiti se, zbuditi se po noči. Z vzbznąti nima beseda opraviti ničesar. Prim. s. bančiti zechen, kar skuša Daničić v akad. Rječniku I. 171 razlagati iz madž. bandsa schielend: jer i pijan čovjek škilji. Stvar je jako na vagalici.

Bántovati, -ujem, in bantoviliti, -im, v. ipf., razsajati, razgrajati, lärmen, krakehlen (Suhor). Barlè o. c. podaje banta sitnost, bantivati sitnariti, vznemirjati. — Tudi Kajkavcem, ogrskim Slovencem, Hrvatom in Srbom znana, iz madžarščine izposojena beseda. Bantoviliti je pač tvorba po besedah, kakor rogoviliti i. t. d. Po Krasu navadna beseda kraguliti krakehlen je iz nemščine: tir. kragell, gragoll Lärm (hol. krakeelen); kragen laut schreien, Schöpf 338.

Bérnja, -e, s. f., méra, držeča dva mernika in pol (Gozdanje na Koroškem). — Pleteršnik pozná besedo v pomenu ‚Sammlung, Collectur des Geistlichen‘, kar je od korena ber: bórati, a težko bo naša beseda ista; primeri mariveč kor.-n. pérn kleines, sackförmiges Fischernetz, svn. bêre,

6 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I

latinsko *pera* 22, in bav. *bêr*, *bêrn*, Schmeller-Frommann I. 261.

Betíčna, -e, s. f., grosse Spennadel (Stecknadel) für das Umhängtuch; nasproti je *búčika* kleine Spennadel (Polica). — Tvorba kakor *gospodična*: bůt, bůtíč.

Bíbati, -am, v. ipf., fluten, wallen: to je deževje, vse biba, kamor človek stopi (Tržič). Pleteršnik ima ta glagol s povratnim zaimkom: *bibati se*. — Prim. bav. *wibeln*, *wibbeln* sich regen, schnell bewegen, wimmeln, Schmeller-Frommann II. 832; svn. *wibelen* wimmeln, lexer s. v.

Blánja, -e, s. f., neka vžitna goba, ki jo Kočevar popisuje tako: Jung ist er (der Schwamm) in einen Balg eingeschlossen, der beim ausgewachsenen Schwamm unten um den Stengel wie eine weisse Schale sitzt; der Hut des Schwammes ist röthlichgelb und, wenn jung, fett; unten ist derselbe blätterig (okoli Zagreba). — Prim. nsl. *blagva* Pfefferchwamm, pri Habdeliču, *boletus*, fungus herilis¹.

Bóbati, -am, v. pf., tepsti, pretepati; *nabóbati* natepsti, posebno po hrbtu, tüchtig schlagen, prügeln (Suhor). Pleteršnik ima po Cafu *bubati* mit der Faust schlagen, stossen. — Prim. s. *bubati* gewaltig schlagen, Getöse machen, trommeln; koren *bomb*, Et. Wtb. 18: bombínů.

Bogatínek, -nca, s. m., neka gosenica z rogom na glavi, gosenica mlečkovega večernika (Sphinx euphorbiae), Wolfsmilchschwärmerraupe (Tolminsko).

Bógovec, -vca, s. m., podobica s svetnikom, kakor jih devamo v molitvene knjižice, pildek, Heiligenbildchen (Tolminsko).

Bosánka, -e, s. f., neka hruška, eine Art Wasserbirne, gross, grasgrün, wässerig, im Juli reif (okoli Zagreba). — Imenovana je po deželi, od koder je prišla, kakor mnogokrat pri sadju in poljskih pridelkih.

Bovčáti, -im, v. ipf., izg. *boťčáti*, debelo in dlje časa gledati v kaj kakor bedak, starren, glotzen (Suhor). — Temna beseda.

Brénkast, -a, -o, adj., brenkasta je ruta, kadar en vogel poprneš črez drugega takó, da se vogla ne zakrijeta popolnoma (Hudojužna). — Nejasnega izvira.

Brínovščak. -a, s. m., drozgu podoben ptič, črez prsi rujav, ki spremlja brinovke ter naznanja s svojim prihodom sneg (Polica).

Brnóžiti, -im, v. ipf., ropotaje in hrumeč hoditi sem ter tje (Hudojužna). — Temnega izvira.

Bŕščev, -a, -o, adj., knospenreich, drevo je brščevo, to je: ima veliko popkov (Dolnice pri Št. Vidu nad Ljubljano). — Ta beseda bi se v knjižni slovenščini morala prav za prav glasiti *brstičav*, od *brstič*, *brst* die Knospe; Pleteršnik ima *brščên* voll Knospen. Miklošič piše v Et. Wtb. 23:

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 7

brůstí: „nsl. *brst* f. Knospe, *brstěti* knospen; s. *brst* junge Sprossen, *brstiti* abfressen, klr. *brost*, *brostatyš* knospen, *vybrost* Sprossen der Blätter, *broska* Sprossling; č. slk. *brost*“, in na str. 417. še: „slk. *brost* puky na buku.“ Kakor vidimo, je beseda nekoliko omejena; vzhodni Slovani s Poljaki je ne poznajo. Vse kaže, da je tujka; in zares nahajamo v nemščini: srv. *brož* Knospe, Sprosse, *brožzen* sprossen, Lexer s. v. bav. die *Bross*, *Brosst* die Sprosse, Knospe, Blüthenknospe (stv. *prož*), Schmeller-Frommann I. 365. Paziti je tudi še na svn. *briežen*, *brôž*, *gebrožzen* in na starosaksonski *brustian* sprossen. Po Diezu I. s. brote je nemška beseda prešla tudi v romanske jezike: ital. *brote*, *brota*, šp., prov. *brot*, frc. *brout* Knospe, šp., prov. *broton*; šp., prov. *brotar* knospen. — Nova slovenščina pozna tudi oblike brez t: *brsen* poleg *brsten*; mislim namreč, da srbsko pravilo, po katerem iz skupine *stn*, *stn* nastaja *sn*, ne veljá za slovenščino. Tudi čakavska beseda *brsenica* cannabis mascula (Nemanić I. 60) govori za to, da nam je vzeti v podstavo *brs* poleg *brst*, s čemur bi se lepó strinjali tudi nemški obliki.

**Búban, -a, -o, adj., bolan, krank** (v otročjem govoru, Suhor). — *Buban* je po besedi bolan narejen iz buba der Schmerz (v otročjem govoru); isti pridevnik nahajamo v čakavščini: *bùban* aegrotus (in der Kindersprache, Nemanić III. 28). Od buba je dalje narejeno bubati schmerzen, kar ima že Pleteršnik in kar pozna tudi čakavščina na Krku (cf. akad. Rječnik I. 700). — Beseda je romanska: trž.-ital. buba male; furl. bùbe (voce puerile) = bua, piccolo male o piccolo segno di male. Usasi dai bimbi o da altri parlando con essi; sp. buba, bret. boubon, fr. bobo, Pirona 38.

**Búca, -e, s. f., svoje** ime svinji (v otročjem govoru, vzhodni Slovenci). — Švabski *Buz*, *buz!* Lockruf zu Schweinen, *Buzolé* junge Schweine (Kinderwort), Schmeller-Frommann I. 317.

**Búna, -e, s. f., bedak, Dummkopf, Tölpel** (Suhor, kjer se govori tudi *bena*). — Mogoče, da je z u v buna samó nedoločeno izražen belokranjski glas, ki ga je čuti v ti besedi, in da se beseda ne razločuje od *bena*, ki jo ima že Pleteršnik in o kateri prim. Türkisch I. 31, N. I. 17, II. 89 pod bön.

**Cenkljáti, -am, v. ipf., scenkljáti** v. pf., zum Scherz etwas in kleine Stückchen zertheilen (Suhor). Barlè ima v Letopisu 1893. 6: čenklati s pipcem ali nožem kakovo stvar habiti. — Prim. bav. *abe-zunkeln* abhauen, verstümmeln, Schmeller-Frommann II. 1138.

**Céncati, -am, v. ipf., gugati, jugati, schaukeln** (Suhor). — Prim. v Pleteršniku *cincati* auf und ab bewegen in *cencati* humpeln, wackelnd tragen.

8 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Cévlja, -e, s. f., (izg. cīwle), človek, kateremu nič ne dopada, ki
se vedno grdó drži, pa tudi tak, ki noče jesti (Hudojužna).
Takemu človeku se po Cerkljanskem pravi žmévlja (izg.
žmiewle). — Temnega izvira.

Cevrdati, -am, v. ipf., klepetati, schnell reden, plaudern, plap-
pern: babe cevrdajo (Suhor). — Namesto cevrdati. Beseda
je onomatopoetičnega postanka ter v sorodu s cvrgati
škripati, cvrkati, cvrgetati, cerrketati, cvrliti zwitschern, krei-
schen, cvrzati, cerrzukati knarren itd. Vloženi e v cevrdati je
primerjati s podobnim vstavkom v zapadnih narečjih pri
skupini čr: čerez, čerešnja, pa tudi pri skupini šr: šarájat
govoriti iz n. schreien (Podgora pri Gorici); poslednje pozná
tudi Skalar, ki piše: pride to milo upitie non sherai (t. j.
šeraj = šraj) aube, aube ino ue nam 275 b.

Cíjati, -am, v. ipf., dolžiti koga, beschuldigen: Gospodinja mačko
cija, da ji je sirič vkradla (Kozjak nad Mariborom). Tudi
Gutsmann 564 pozna to besedo: cijam beschuldige, zeihe.
— Iz svn. zihen beschuldigen.

Cijáziti se, -im, v. ipf., vlačiti se, potepati se, herumstreichen;
cijáza, -e, s. f., vlačuga, die Landstreicherin (oboje v Polici).
— Pleteršnik pozná intr. cijaziti herumziehen; a jaz ne bi
dvojil ž njim, da je beseda res iz nemščine, toda primerjal
bi še srednjenemški zihen, zihen, zien. Da se nemški h
med vokali ne spreminja samó v g (cigar Schiffszieher,
cegnar svn. zehener itd.), ampak da se tudi izgublja, ozi-
roma da se nastajajoča zév zapira z j, kaže beseda cíjati,
katere glej.

Címos, címus, -a, s. m., ženski pas iz fabriškega sukna, kakor
ga nosijo Bele Kranjice (Suhor). Pleteršnik piše cimoz. —
Beseda je pač iz romanščine: prim. ben. cimozza di tela,
cimossa o vivagno, l'estremità dei lati della tela, cimozza
del panno, vivagno o cintolo, il vivo che rattiene la tela
di pannolano; cimozza del vin, detto per ischerzo e metaf.
spuma del vino, Boerio 172. Furl. cimòsse, cimozze cintolo,
vivagno; l'estremità de' panni lani, cerchio di spuma del
vino nel bicchiere, Pirona 63.

Crkljáti, -ám, v. ipf., prenežno ravnati s kom (Suhor). Iz nem-
škega zárteln, namesto crtljati, kakor štrukelj iz Strudel,
kiklja iz Kittel, in skoraj da stotero drugih zgledov. Na
Cerkljanskem je crkljtv izbirčen.

Cundráti, candráti, -ám, v. ipf. nachzappeln, nachzotteln: dete
za materjo cundra, pes povsod za menoj cundra (vzhodni
Slovenci). Pleteršnik pozna besedo candrati, cundrati v
pomenu reissen, fetzen; na Krasu pa govoré candrinit
herumschlendern in candrinka die Herumstreicherin. —
Prim. kor.-n. zeldern langsam trippelnd gehen, nachzeldern

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 9

nachlaufen 264; Pleteršnikov candrati je sevéda primerjati
madžarskemu czandra zerlumpter Kerl, czondra Lappen.

Čátiti, -im, v. ipf., blebetati, žlobudrati, viel Unnützes, Ueber-
flüssiges reden (Suhor). Barlè (Letopis 1893, 6): polglasno
moliti. — S. čatiti lesen.

Čéfati, -am, v. ipf., brluzgati, Maulschellen geben (Ljubljana). — Pleteršnik ima čefukniti, čefukati schlagen; č. t'afám, t'afnu, Hiebe, einen Hieb versetzen: vse samó onomatopoetične tvorbe.

Čelàn, -ána, s. m., človek, kateri grdó gleda izpod čela, trdo-
vratnež (Polica).

Čelepátec, -tca, čelepátek, -tka, čelepátnik, -a, s. m., malopriden človek, nichtsnutziger Mensch; tudi psovka (Suhor). Temna beseda.

Čeljustáti, -ám, v. ipf., blebetati, nach alter Weiber Art viel sprechen (Suhor). Pleteršnik ima besedo samó iz knjige; torej je tudi v narodu navadna.

Čoban, -a, s. m., vaški črednik, Gemeindehirt, Dorfhirt (Suhor).
— Turški čoban Hirt, tudi Srbom, Hrvatom, Rumunom itd.
znana beseda, prim. Türk. I. 42, N. I. 24, II. 97. Barlè jo
ima (Letopis 1893, 7) v obliki čuvan iz Gribelj; ta oblika
je nastala po narodni etimologiji z naslombo na čuvati
bewachen, hüten, čuvaj, torej čúvan tako rekoč, der Hüter'.
Tudi grški ποιυ.τ'ν, lit. pëmű Hirt je prvotno le, Hüter':
ssk. pāyúš iz kor. pā schützen (Brugmann, Grundriss der
vergl. Gramm. II. 297, 961).

Čóravec, -vca, s. m., na eno oko slep človek, der Einauge;
tudi psovka (Suhor). Pleteršnik ima čorav blödsichtig,
čoravec langsamer Mensch, Barlè pa (Letopis 1893, 6) čorav
slep na jedno okó, kar se govori tudi v Suhorju. — Pomèn
,blödsichtig' je pač le sekundaren, razvivši se iz pomena,
ki ga podaje Barlè. Beseda, ki je poznajo tudi drugi
narodi, je turška, prim. Türk. II. 9, N. I. 72, II. 158 pod
kór blind, s. óor einäugig, óorav itd.

Črbolák, -a, s. m., odbit lončen polič, vrsta majolike (Suhor). — Prim. spodaj škrbolák.

Črgáti se, -ám, v. ipf., črgá se sveča, kadar se okapa; avstrijski Nemci pravijo: die Kerze trenzt (Tolminsko). — Temna beseda, najbrž iz romanščine.

Čúčati, -am, v. ipf., scati, das Wasser lassen (v otročjem govoru, Suhor). — Beseda je v sorodu s cucati harnen, cuca weibliche Scham, cucka Urin, kar najdeš pri Pleteršniku; a tudi s č nahajamo te besede, kar spričuje naš čučati in kraški čučka (čýčka) vulva. Ni nemogoče, da je tudi besedo čěča, čečà prištevati ti družini, nastalo iz čučà. Vzporediti bi se ji dalo, če je ta hipoteza resnična (prim. vendar tudi mojo

10 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

opazko v Letopisu 1892, 9 pod čečárna), alb. cucę Mädchen, madž. cucza Geliebte, kar se priravnava nsl. besedi cuca, kuca weibliche Scham (Et. Wtb. 30, G. Meyer 443: tsutsz).

Dán, dnéra, s m.: 1) vzhod, der Osten: megle gredó na dan, die Wolken ziehen gegen Osten (Štajersko); 2) božji dan, g. božjega dnera, praznik sv. Rešnjega telesa, der Frohnelichnamstag (Tolminsko).

Debélka, -e, s. f., neko jabolko, rother Stettiner (Suhor). — V Šebreljah imenujejo takó neko hruško (prim. Pleteršnikov slovar s. v.).

Dédci, -ev, (izg. deci) s. m. pl., takó se zovejo na Polici, za-
konski možje, die Ehemänner', možje samó pak pomeni
tam toliko kakor, občinski možje, občinski svetovalci, die
Gemeindemänner'.

Délati, -am, v. ipf., krämpeln, hecheln; dela se volna v Hudo-
južni, v Šebreljah in po Cerkljanskem jo pa česrajo. Pre-
divo se v Hudojužni mika.

Devér, -a, in débér, -a, s. m., der Speisenmeister bei Hochzeiten (vzhodni Slovenci). — Prim. s. déver der Beistand und Zeuge der Braut, der Brautführer, čak. déverić paranymphus (Nemanić I. 57.). Pri ti priliki omenjam nekega zapiska v Novicah VII. (1849) 219, kjer se o Coklarjih, živečih na zemlji borovniške, preserske in deloma ižanske fare, pravi, da govoré: „rezavec, razmetavec za ženitninskega starašina, drséla za družico, kaból za škaf, zmuznik za postelišče ali špampet, vrnéle za vrata ali leso pri vrtu, triba za zvezan kozelc (Doppelharpfe), katernjač za cajno, korbico in še dosti druzega“

Dígovček, -čka. s f., trobentica, Primula veris (Polica).

Dípati, -am, v. ipf., galoppieren: Od deleč tam dipa na živem konji húzar, onako prav mádžarski (Suhor). — Prim. s. gjipati springen in kajk. džipati, -am in -jem hüpfen (Kristiánović, Anhang 11).

Dljúska, -e, s. f., der Balg eines getödteten Flohes oder einer getödteten Laus, überhaupt eines kleinen Insectes (vzhodni Slovenci). — Namesto ljuska, luska s pridejanim d; nasprotno vidimo pri letvo, letra iz in poleg dletvo, dletva. Vendar prim. tudi še č. dleska, dleška in dlasek junge Schote.

Dôba. ‚Zgodaj‘ se v Suhorju izraža z v dobi, kakor pravi tudi Nemec ‚zeitig‘, Italijan ‚per tempo‘. Barlè je v Letopisu 1893, 28 priobčil iz Gribelj prevdobi prezgodaj.

Dôbro, adv., jako, zeló, sehr, gehörig; rabi se v okrepílo ali potrdilo: je že dobro dolgo, kar je bil tu (Polica). — Še bolj se je ta adverb razširil v narečju koroških Slovencev, kjer pa je prevzel tudi še druge pomene: ‚Jas bi dro rad pršov‘ itd.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 11

**Dolžán** komu biti *na čem*, Jemandem etwas schulden: dolžan mu je na prasjem kupu, er schuldet ihm den Kaufschilling für das Schwein; dolžan mu je na prodajilu, na delu; na zapitku si mi dolžan, du hast bei mir eine Zechschuld (Polica, Trebiče nad Trstom).

**Drzán**, *drznà, -o*, adj., pogumen. srčen, muthig: vi ste drzán človek (Tolminsko). Ta pomen se je razvil iz pomena ‚vermessen‘, primeri s. *drznoven* vermessen, muthig, kühn.

**Dúniti, -em, v. pf., suniti, stossen** (Suhor). Pleteršnik navaja besedo samó iz knjige.

**Dúrnik, -a, s. m.**, velik, okoren lonec, ein grosser Topf. Gospodinja veli: „Denes sem kühala une tri velike durnike“ (Suhor). — Nejasna beseda; od *dvori*?

**Dušíce mačkine, g. mačkinih dušic, s. f. pl.**, Euphrassia officinalis (Polica). — Cigale ima pod besedo Quendel (Thymus serpillum): mačja dušica, materni dušek, materna dušica, máčešica (po Gutsmannu). Habdelič pozna materina dušica Origanum sequillum, Belostenec pa babina dušica, máterina trava (to v Dalmaciji) v istem pomenu. Adj. mačkin, oziroma mačji je pač le po narodni etimologiji izprevržen iz majčin, matčin. *Materiduška* v Janežičevem slovensko-nemškem slovarju — tudi najnovejši izdaji — je nepremišljeno in nekritično ukradeno iz č. *mateří douška* Quendel.

**Fájfati, -am, v. ipf., rauchen**, kaditi (Suhor). Tudi po Krasu je fàjfat znano v pomenu ‚kaditi‘, in sicer ne samo iz pipe (*fajfe*), ampak tudi v pomenu drugačne kaje, n. pr. cigar, cigaret itd.

**Fájtač, -a, s. m.**, kos, Stück (n. pr. mesa; Suhor). — Temna beseda. S *falat*, *falačec* kos iz madž. *falat* pač ni v rodu, vsaj ne po glasovnih zakonih.

**Fajtati, -am**: kiklja od zad fajta (Suhor). — Iz n. *falten*? Prim. čak. *fajtáč* dicitur infanti inquieto (Nemanić II. 48).

**Falamúzga, -e, s. f.**, zaušnica, die Ohrfeige (Suhor). — Nejasnega postanka.

**Fànt**. Na Polici pravijo: *fànt fántov*, kaj hočeš? Bursche, was wünschest du? — Ta zveza se dá deloma primerjati enakim češkim: kluk klukovská, žid židovská, darebák darebácká (Vondrák, Ueber die persönlichen Schimpfwörter im Böhmischen, Archiv XII. 61 ns.).

**Fátiti, -im, v. pf., ujeti, uloviti, fangen** (Suhor). Namesto *vfatiti* (t. j. *ffatiti*) iz u-hvatiti. Beli Kranjci izpreminjajo kakor Srbi in Hrvati *hv v f*.

**Féndati, -am, v. ipf., oféndati, -am, v. ipf.**, nališpati se, sich herausputzen (Suhor). — Temna beseda.

**Fetljati, -am, v. ipf.; sfetljati, -am, v. pf.**, hitro zviti, schnell zusammenwinden (Suhor). — Nejasna beseda; prim. turški *fétil* dünner, gedrehter Strick.

112

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

teklosti. Z živo domišljijo in vročim srcem nadarjenemu pesniku pomenijo take reči več kot navadnim ljudem On nam pripoveduje o tem: ¹) „Hitro ko sem se bil v Jeni naselil in nad Salo malo razgledal, spočeli so se globoko v moji notranjosti doslej neznani občutki in nenadejane bolesti, kakršne se nas na pokopališču prijemljejo, samo da v bolj vzvišeni velikanski obliki. Bili so to občutki nad smrtjo slovanskega naroda tukaj, nad grobi dragih prednikov in plemen, ²) nad potlačenimi in tukaj uničenimi Srbi. Vsako mesto, vsaka vas, reka, gora, ki je imela slovansko ime, zdela se mi je kakor grob ali spomenik na tem velikem pokopališču.“ On pohaja vse bližnje in daljne kraje s slovanskimi imeni, „ne bi li našel tam kake sledove in ostanke staroslovanske narodnosti, mitologije, stavb, iger, običajev i. t. d.“ Tu je pred nami od Nemcev odgojen slovanski romantik, pri katerem se nemška protifrancoska manija in sovraštvo proti novodobnim tiranom preobrača v sveto jezo proti — stari Germaniji, ki je pogubila toliko slovanskih sinov.

Kollárjeva mržnja proti Nemcem bila je torej v svojem začetku prav sentimentalna. Boj z živimi Nemci bil mu je šele potem vsiljen od njegovih nemških faranov, ki niso hoteli priznavati Slovakom pravice do njih jezika v cerkvi in šoli, kar je Kollár že z verskega stališča vedno pobijal, ter od pisa-teljev in časnikarjev, ki so grdili Slovane in jim očitali pan-slavizem. Kollár sam je bil vendar mirna in človekoljubna krščanska duša in že zaradi svoje estetične naklonjenosti ni trpel nikake skrajnosti. Zaradi tega ne smemo pripisovati velike važnosti temu, da si izpisuje v Jeni prav krvoločne izreke v pesnih in v prozi proti „tiranom“ — kako malo resnobe je bilo v izvirnikih samih, sem že omenil — in obrambe dijaške svobode v jenskih listih. V isto dobo čita tudi prav marljivo list njih največjega nasprotnika Avgusta v. Kotzebue, „Literarisches Wochenblatt“ (1817—1819), v ka-terem ga ne zanimajo samo literarne reči in posebno poročila iz Rusije, ³) ampak postavlja se semtertje tudi na stališče od jenskih profesorjev in vsega dijaštva strastno sovraženega

1) Pamčti, str. 276.

2) Podobno si predstavlja Werther (pod 12. oktobrom) Ossiana. Pr. posebno: „Wenn ich ihn dann finde, den wandelnden grauen Barden. der auf der weiten Haide die Fußstapfen seiner Väter sucht, und ach! ihre Grabsteine findet ... und die Zeiten der Vergangenheit in des Helden Seele lebendig werden ...“

3) Jakubec, str. 983. Kotzebue je bil prej v službi na Ruskem, kjer je iz neznanih nam vzrokov poskusil tudi Sibirijo, ali ravno tako nenadoma je bil zopet povišan ter se je s činom državnega svetnika in z lepo penzijo vrnil na Nemško. (Gl. Allgemeine Deutsche Biographie, 16. Bd.)

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

113

„ruskega spijona“, ker zapisuje si tudi njemu prijazne opazke. ¹) Da bi Kollárju baš kot slovanskemu rodoljubu bil Kotzebue simpatičen, kakor misli Jakubec, ne morem zaslediti; zdi se mi, da bi v takem slučaju Kollár vendar skušal ž njim se seznaniti, kar bi mu bilo lahko, ali sam pravi: ³) „Nikoli nisem čutil ni najmanjše želje, da ga obiščem, dasi so mi bila njegova dela že takrat dosti znana.“ Kollárja torej zanima po vsej njegovi naravi pisatelj Kotzebue, ali odvrača ga občna dijaška mržnja od njega.

Vendar ne popolnoma: Kollár si namreč niti v Jeni ni prilastil jednotnih in doslednih političnih nazorov, tudi v tem je ostal eklektik in nedolžen idealist, ker vse takratno nemško revolucijonarno gibanje ni bilo več kot mladeniško sanjarjenje, v praktiki pa jako bledo. V Jeni so se sicer vgnezdili tudi radi- kalni „Staronemci“ ali „črni“, ki so se posvetovali, je li treba za blaženstvo domovine vladarje odstavljati ali moriti, vendar nazadnje si je samo mističen fanatik ³) Karl L. Sand, bogo- slovec, poiskal za žrtev — komedijepisca in komedijanta Kotze- bue-a (23. marca 1819), katerega največja krivda je bila, da je pošiljal v Peterburg, odkoder je dobivala reakcija po mnenju mladih politikov glavno zaslombo, literarna in politična poro- čila, ki so bila, kar danes natančno vemo, precej nedolžna; njih vsebino je lahko vsakdo v njegovem listu čital. Ali še ti Sandovi „črni“ tovariši, v prvi vrsti docent Follen, ka- terega orodje je bil Sand, branijo se z lažmí: tako hitro se je razkadilo „prepričanje“ Tega pa je bilo res mnogo med mla- dino in staršimi ljudmi! Kako daleč je segalo, naj pričajo besede berlinskega profesorja bogoslovja De Wette, ki jih je pisal Sandovi materi: ⁴) Nur nach seinem Glauben wird ein jeder gerichtet. — Der Irrthum wird entschuldigt und gewissermaßen aufgehoben durch die Festigkeit und Lauter- keit der Ueberzeugung, und die Leidenschaft wird geheiligt

¹) Jakubec, str. 1070.

²) Paměti, str. 266.

³) Pr., kar si je zapisal v svoj dnevnik 5. maja 1818 (J. Schmidt, str. 97): „Wenn ich sinne, so denke ich oft, es sollte doch einer muthig über sich nehmen, dem Kotzebue oder sonst einem solchen Landes- verräther das Schwert in's Gekröse zu stoßen“. Nekaj mesecev pozneje: „Soll die Geschichte unserer Tage nicht mit ewiger Schmach bedeckt sein, so muss er nieder! In Angst und bittern Thränen zum Höchsten gewendet, warte ich schon geraume Zeit auf einen, der mir zuvorkommt. Es zeigt sich trotz all meinem Gebet keiner. Schriften und Reden wirken nicht, nur die That kann jetzt einen; möchte ich einen Brand schleudern in die jetzige Schlaffheit, und die Flamme des Volksgefühls, das schöne Streben für Gottes Sache in der Menschheit unterhalten und mehren helfen.“ Pri umoru je imel s seboj evangelij sv. Janeza (Kollár, Paměti 266).

⁴) J. Schmidt, str. 97.

8

114

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

durch die gute Quelle, aus der sie fließt. Dass beides der Fall bei Ihrem frommen und tugendhaften Sohn gewesen, bin ich fest überzeugt. Er war seiner Sache gewiss; er hielt es für recht, das zu thun, was er gethan, und so hat er recht gethan. — Er war ein sehr ruhiger und besonnener Mensch; es war die reinste Begeisterung, die ihn erfüllte. So wie die That geschehen ist, durch diesen reinen frommen Jüngling, mit diesem Glauben, mit dieser Zuversicht, ist sie ein schönes Zeichen der Zeit.

Ta umor bil je vrhunec nemškega subjektivnega idealizma, ki je po J. Schmidta pravični sodbi prestal skušnjo prav slabo, in zaradi tega je bil tako hitro mogoč popoln prevrat, ko so se vlade lotile ostrejših reakcijonarnih pomočkov. In naš Kollár? Ko je prišel v Jeno, pri wartburški slavnosti mladeniškega političnega gibanja še ni mogel prav razumeti, pred odhodom pa je videl že njega žalosten konec. Sanda je poznal dobro, ker je v velikovojvodskem konviku sedel ne daleč od ogrske mize in tam skrbel za red.¹) Sandovo dejanje je moralo pretresti odhajajočega Kollárja in spodkopati zaupanje tudi v politično nezmotljivost Ludenovo, ker sam pripoveduje, da je glavni in poslednji vzrok umora bilo jedno iz Kotzebuejevih poročil, katera je Luden po nepravem potu dobil v roke in z opombami izdal. Meni se zdi, da je Kollár bil sprva le v svoji poeziji še precej radikalen panslavist, sicer pa se ga niti radijalni niti zmernoliberalni politični nazori niso globoko prijeli ²) za poldrugo leto v Jeni. Prišla je občna in krepka reakcija, ki pa je nam Slovanom v Avstriji prinesla nekaj koristi, ker nas je bilo treba proti strašilu pangermanizma; Kollár se je zmehčal ter dal slovo subjektivni romantiki tudi v literaturi, saj ni mogel razumeti takega genija kakor je bil Byron,³) ki je navduševal največje slovanske pesnike, Mickiewicza, Puškina in Lermontova, tudi Prešerna in St. Vraza, in po dogodkih na Ogrskem končal je naš jenski idealist svojo politično karijero popolnoma naravno kot „Vertrauensmann des k. k. Ministeriums“ in „zmeren Čeh“ na Dunaju.

Prav idealna in romantična bila je tudi Kollárjeva prva in jedina ljubezen, ki je v Jeni v njem prebudila pesniško žilo, katera je pa na Ogrskem skoro usehnila. Kollár je sicer občeval v profesorskih in drugih omikanih krogih, ki so si osnovali svoje bralno društvo,⁴) Goetheja je takoj po prihodu v Jeno posetil, prestavil mu nekaj slovaških narodnih pesni in

1) Pamčti, str. 266.

2) Ni mi bilo mogoče porabiti Jakubčevega članka: Politické a sociální názory v Kollárově poesii. Rozhledy, ročník III., str. 313 sl.

3) Ueber die literarische Wechselseitigkeit, str. 69—71.

4) Pamčti, str. 255—256.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

115

bil večkrat pri njem,¹) ali prave dotike z ženskim svetom
ubogi in marljivi bogoslovevec vendar ni imel in bil je po takem
jako sposoben za junaka pravega nemškega „Pfarrhausromana“.

V sredini meseca aprila 1. 1818.²) gre z nekaterimi pri-
jatelji v pol milje od Jene ležečo vas Winzerle, ki je slavila
tristoletnico svoje cerkve, poslušat imenitnega jenskega pro-
povednika Marezolla. Pride ravno k slavnostnemu sprevodu,
katerega sta s hribčka pred cerkvijo gledali tudi dve praz-
nično belo oblečeni deklici, pastorjeva hčerka iz Gospode,
druga pa Kollárju neznana. Poišče si v cerkvi hitro mesto
poleg prižnice in glej, skoro sedeta v prvo klop na ženski
strani tudi obe krasotici. Ne mikata pa ga posebno, ker za-
pomnil si je dobro vso propoved „o visoki vrednosti krščan-
skih cerkev“, katere načrt nam podaje še v „Pamětih“ Bržkone
kmalu potem³) javi se k njemu iz Lobde žena pastorja Jurija
Friderika Schmidta po Marezollovem priporočilu s prošnjo, naj
pride namesto njenega bolehajočega moža prihodnjo nedeljo
pridigovat. Kollár je ganjen, ne more odreči in gre med tednom
s svojim prijateljem gledat cerkve in kraja, poldrugo uro od
Jene. Ko se razgovarja s pastorjem, vstopi ona neznanka iz
Winzerle. Bila je najstarejša domača hči — med štirimi, sinov
pa je bilo troje — Wilhelmina Friderika.⁴) Meni se zdi, da
ji je dal Kollár prvo ime, da si je lahko iz njega prikrojil
svojo ‚Mino‘, torej tudi slovansko obliko. Če Kollár dela
potem iz nje Slovanko, jo oblači v slovansko obleko⁵) in se
uči od nje celo lužiško-srbskega jezika⁶) — seveda samo v
pesniški domišljiji —, zakaj bi je ne mogel v svoji roman-
tični idealizaciji tudi prekrstiti, da bi imela ljubica po primeru
drugih pesniških krasotic tudi pripravno in lepo ime?

Pastor in njegova žena sta prosila Kollárja, naj pride že
v soboto k njim, da bi lahko rano tudi v sosedni cerkvici
opravil kratko božjo službo. Prišel je res že na večer v Lobdo
in se razgovarjal do polnoči s pastorjem o raznih rečeh,
„posebno o domovini in rojstnem kraju, o narodu in jeziku“.
Pastorjevi predniki so bili pre iz Lužic in imeli neko „ven-
diško“ ime. Dve lužiški slovnici in Mich. Frentzela „Dissertatio

1) Tam, str. 248, 255, 268.

3) Tam, str. 271—279.

³) Kollár je v svojih „Spominih“ čas pomešal. Jakubec, str. 988.

4) Pri krstu je dobila imena „Johanna, Auguste, Friederike“, ki se nahajajo tudi v listinah, kjer pa je ime Johanna navadno prečrtano in od Kollárja nadomeščeno z Wilhelmine. Ona se je podpisovala Friedericke, in tako ji tudi Kollár piše na naslovih (gl. Č. Č. M. 1893, str. 194–204). Jakubec misli (Osvěta 989) J. K. Sborn. 92), da je bilo ime Wilhelmine domače, ali ne ve, kako je nastalo.

5) Slávy Dcera, zn. I, 113.

b) Tam, zn. 96.

8*

116

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

de idolis Slavorum“ (Budissa-Lusato-Vittenb. 1691) dobi Kollár v dar. Vidi pri pastorju tudi razne kronike in druge knjige, ki se tičejo slovanstva. Govorita mnogo „o prostonarodnih običajih, svatbah, pesnih ljudstva slavo - vendiškega“ (tu in zgoraj opazujemo romantika Kollárja!), ki se navzlic ponemčevanju vendar vzdržujejo; nazadnje o srbsko - lužiškem pridigarskem društvu v Lipskem, katerega člen je bil pre tudi pastorjev oče. V prineseni brošurici „Zur Feyer des hundertjährigen Stiftungstages der Lausitzer Predigergesellschaft in Leipzig“ (1816) kaže mu s ponosom tri Schmidte. Ko sliši, da je Kollár od moravske meje, pozdravlja ga kot rojaka gospodarjev grada Lobde, Berlepšev,¹) ki so se pred sedmimi stoletji z Morave preselili na Saksonsko. O njih si ljudstvo mnogo pripoveduje, in posebno o dveh sliši sedaj tudi Kollár: jeden iz njih, Janez, bil je pre oni maskirani vitez. ki je od cesarja in papeža prekletega Lutra spravil na Wartburg; druga je bila grofica Marija Gertruda, ki si je na Španskem kot donna d'honnore Marije Ane, žene Karla II., nabrala velik imetek in se vrnila v Prago, kjer je na Novem Mestu osnovala zavod angleških plemiških devic in 1. 1706. bila od cesarja Jožefa povišana v opatico (danes so opatice navadno nadvojvodinje) in knjeginjo nemškega cesarstva. Kollár se ni mogel zadosti načuditi tem spominom, bili so mu „dražji od srebra in zlata“, in zavoljo njih vso noč ni mogel spati. Ko je drugi dan opravil božjo službo, morali so mu učitelji takoj pokazati grobnico Berlepševega rodu. Kollár si vse natančno ogleduje in pravi: „Tu sem čutil, da sem na polovico kakor doma in med svojimi rojaki“ (!), stal sem privezan k tej zemlji, „z zlatimi verigami zgodovine in poezije“.

Pastor je skoro umrl. Med tem je prišel mesec maj, in Kollár se je zopet sprehajal po jenski okolici. Poln žalostnih narodnih občutkov in misli na Slovane, ki so nekdaj tu prebivali, botaniziral je prekrasnega spomladanskega večera, ko je vse cvelo, na travniku med Goethejevo jamo in Velnico. Duša mu je bila „razdeljena med cvetlicami in narodnimi razvalinami, med radostnim smehom in gorkimi solzami“, zato ni opazil, da se je zbral oblaček nad njim. „Solnce je sicer svetilo, delalo krasno mavrico na vzhodu, ali pri tem je padal i gost dežek“. Noče se namočiti in beži pod bližnjo košato lipo; tu pa splaši kakor srnico svojo znanko, ki je imela „letni slamnat širok klobuk, v košku cvetlice in knjižico“ Kollár jo zadržuje, ona pa se izgovarja, da je morala hoditi nadzorovat služinčad po gospodarstvu. Tej idili pa so napravili konec prof. Voigt

¹) Kollár misli, da je to ime ponemčeno iz „Berneviček“. Kaj ga je dovelo k temu mnenju, ne vem; bržkone le njegovo nesrečno etimologizovanje.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

117

in njegovi botaniki, ki so imeli polno nabranih rastlin, metuljev, kebrov i. t. d. Pridružil se jim je tudi Kollár in šele tu, ne po predavanjih, spoznal je, „kaj je učena in znanstvena strast“, ker z mikroskopom v rokah so prebrskavali vsako blato in lužo in nabirali črviče, mušice in vsako golazen v steklenčice. Seveda se Kollárju to po onem sestanku pod lipo ni moglo dopadati.

Kollár nam tudi v nevezani besedi ta dogodek tako poetično slika, da se pač ne motimo, ako trdimo, da od tega trenutka njegovo srce ni imelo več miru. Tudi v sonetih se večkrat spominja tega sestanka pod lipo,¹) da se smemo tudi na nje opirati, kar ni vselej varno, kajti naš romantik je marsikaj izpremenil v situacijah in pridejal ljubici raznovrstne lastnosti, katerih ni imela, pod vplivom sredovečnih in novejših pesnikov, tako da n. pr. opeva zlate lasé in modre oči, akoravno so njeni lasje bili črni ali k večjemu kostanjasti, oči pa k večjemu modrosive.²)

Po nekoliko tednih prideta k njemu dva meščana in odlična uda cerkve v Lobdi, ki ga prosita, naj jim dalje pridiguje in opravlja božjo službo. Izgovarja se, da ima mnogo dela, ali oziraje se na osiročeno cerkev in rodbino ter skazano mu veliko zaupanje in čast jim je obljubil. Ker je na Nemškem večkrat videl ljudi po nedeljah pri težkem delu, izbral si je za predmet druge propovedi v Lobdi, „da višja in bolj razširjena omika ne daje kristijanom pravice, da skrunijo svete nedelje.“ Ta pridiga je napravila tak vtis, da so po nji starši udje cerkve prišli k njemu in mu predlagali, naj bo naslednik njih pastorja. Kollárjev roman končal bi se torej lahko prav naravno, ali odgovoril jim je:³) Mili prijatelji, nikoli in na noben način ne; jaz nisem Nemec, jaz sem Slovak, meni je nebo drugo polje odločilo, vi imate tukaj dosti izbornih mož in pridigarjev, jaz pa hočem svoje slabe moči in življenje posvetiti svojemu zanemarjenemu in še neomikanemu narodu.“ Ta nepričakovani odgovor jih je le pomiril. Vendar za nekaj časa jim je Kollárja ohranila pastorjeva rodbina. Vdova, ki je bila v dobrih razmerah in imela pravico ostati še pol leta na fari, naprosila je Kollárja, naj pripravlja mlajši hčeri za konfirmacijo, ker pastorjeva smrt je pretrgala tudi to odgojo. Hodil je že po sobotah tja in užival „blažene čase svojega akademičnega življenja,“ ker učenki sta bili vzor vseh dobrih lastnosti, ali seveda ga je najbolj mikala njijina sestra, ki ga je popolnoma izpremenila. Kakor je prej bil z dušo in telesom vdan znanosti, tako mu je bila sedaj vse poezija: študira

¹) Slávy Dcera, zn. I, 5, III. 88, 121.

²) Jakubec, Sborn. str. 92—93.

³) Paměti, str. 278.

118

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

razne estetike in poetike, še bolj pa vzorne pesnike, katere si v obilni meri izpisuje in jih kmalu tudi srečno posnema. V rajski jenski okolici je dovršena ali pa vsaj spočeta večina njegovih najlepših sonetov, okoli Jene se suče sploh vsa njegova poezija, tako da je živa resnica, ako nam poje:¹)

> Celé moje zemské živobytí
> jest jen ve dvě leta stěsněno,
> neb já mimo lásku neznám žití.

Vdova se je potem preselila v Jeno, ali Kollárju to ni povečalo sreče, ker Minini materi sta bili Sibirija in Ogrsko jednako strašni deželi samih divjakov in razbojnikov. Kollár ji ni mogel pregnati njenih predrazsodkov, tembolj ker so se nekatere ji znane ženske nesrečno na Ogrsko omožile in se vrnile. Razen tega je zaradi odgoje mlajših otrok hotela imeti bližnjo pomoč. Svetovala je Kollárju, naj postane v Jeni profesor ali si pa poišče drug urad, ker na Ogrsko ona, dokler bo živa, svoje hčere ne pusti ali ji vsaj ne da materinskega blagoslova. In tako je ostala le ločitev!

Sicer pa Minina naklonjenost k pesniku, ki jo je oveko-
večil, po Jakubčevih poizvedovanjih, katera je potrdil sam
njen zet, ni bila posebno velika, vsaj po njegovem odhodu
ne. Ko je on v sentimentalnih sonetih svojo izvoljenko opeval
in tožil, kako mu je osoda nemila, ljubila je Mina nekega
veseljaka zdravnika, s katerim je bila pozneje daljši čas tudi
zaročena. Nekaj časa sta si Kollár in Mina še dopisovala, ali
vedno bolj redko. Po nekoliko letih dobil je on poročilo, da
bo Mina prej umrla, nego on dobi to pismo. On sam je v teh
letih tudi stal nekolikokrat pri grobu, dijaki z Ogrskega niso
več smeli hoditi na nemška vseučilišča, da jih svobodomiselno
in vsenemško gibanje ne okuži, pisma so se pregledovala, in
tako so razne reči zakrivile, da je za Kollárja Mina umrla, on
pa za njo.

Šele leta 1834. je naročil duhovniku Ludoviku Blázy-u,
ko je ta potoval v Jeno po svojo zaročnico, naj mu prinese
nekaj cvetja iz Mininega groba. Ta je po petnajstih letih našel
njegovo nevesto slučajno celó na svoji svatbi živo, ali mati ji
je bila umrla že 1. 1831. Kollár, kateremu je bilo že 42 let, si
je sedaj seveda malo premislil in pisal najprej prof. Ludenu;
ko pa je dobil dobra poročila o nji, oživelo je pretrgano do-
pisovanje. L. 1835. šel je zopet na Nemško, in dné 22. sep-
tembra bila sta v Weimarju v mestni cerkvi poročena

„Z raztrganim srcem“ pa je zapustil Kollár Jeno koncem marca 1. 1819., ali obogatil se je tam z duševnimi zakladi za vse svoje življenje. Popis Jene in njegovih študij nam priča jasno, da je potoval v domovinoves poznejši Kollár.

¹) Sl. Dc. III. 115.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

119

Živel je v klasičnih mestih nemške literature v Jeni in Weimarju, kjer ga je vse spominjalo na Wielanda, Schillerja, katerega vpliv nanj ni bil majhen, in Herderja,¹) od katerega je ostalo v „Slavy Dceri“ in v spisu o vzajemnosti izmed vseh Nemcev največ sledov, z Goethejem je pa še sam večkrat občeval; v Weimar je romal s prijateljem Benedikti-jem vsakikrat, kadar se je predstavljala kaka klasična igra.²) Njegovo zanimanje za estetiko in pesništvo od mladih nog povzdignila je tukaj do vrhunca ljubezen in prebudila v njem samem pesnika. Na vseučilišču se navdušuje za svoje imenitne učitelje, ki so govorili k njegovemu srcu, in razvija se kot dober cerkveni govornik, kot slovanski zgodovinar, arheolog in mitolog posebej, kot bodoči nesrečni lingvist, kot zbiratelj narodnega blaga. Dijaško vsenemško — izraz pangermansko ni primeren — in svobodoželjno — tudi svobodomiselno v našem pomenu ni bilo — gibanje in študije delajo iz njega vseslovanskega rodoljuba, ki nam je že v Jeni stvaril „mater Slavo“ in hotel vse njene otroke združiti. To rodoljubje pa je imelo vse dobre in slabe lastnosti nemškega romantizma. K poslednjim spada posebno pretirana zaljubljenost v prastare zlate čase, katere je pri Kollárju še bolj razvijala nesreča, da je hodil po slovanskih grobovih in si stvarjal „slovanstvo“ ne samo po nemških teorijah, ampak tudi po „Slovanih“, ki so bili že skoro tisoč let ponemčeni ali pa niso imeli v sebi niti slovanske krvi.

Na povratnem potu je moral zopet romati po podobnih krajih. V Jeni si je napravil z Rusom Danilovim načrt za potovanje po Poljskem in Ruskem. To hrepenenje po spoznanju ogromnega dela slovanskega sveta vzbudil in raznetil je v njem potopis Dobrovskega, ki je 1. 1792. potoval po Švedskem in Ruskem. Vendar je Danilov prej odrinil, ker je bil starši Karasev padel v dvoboju, razen tega je Kollárjeva mošnja bila precèj prazna, torej ni mogel misliti na daljše potovanje, tudi na takšno ne, kakršno je bilo takrat med Nemci navadno, ki ni stalo mnogo denarja.³) In tako je izvršil, kar je mogel. Ogledal si je zopet le nemške kraje ali pa take, ki so se nemčili. Vendar tudi te je bolj preletel nego prepotoval, ker ni bil sposoben „učiti se in reči strogo preiskovati, niti prijateljski se razgovarjati in dolgo na jednem mestu ostati“.⁴) Odpočil si je le tri dni pri prijatelju Clemenu v Lemgo in „nekaj blagih tednov“, po „Slávy Dceri“ jeden mesec, v Pragi v prijateljski družbi Jungmanna, Dobrovskega, Hanke in Presla. Do-

1) Paměti, str. 250.

2) Paměti, str. 253.

3) Pr. Paměti, str. 238.

4) Tam, str. 280.

120

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

brovský mu je zapisal v spominsko knjigo svoje geslo: „Boga v pomošč, nikomu v slěd“, katerega se je tudi Kollár držal. O svojih sedanjih praških vtisih pa nam sam pravi: ¹) „Kak razloček je bil to, ko sem prvikrat in sedaj v drugič videl Prago! Takrat sem bil še nedolžen kakor Adam v raju, sedaj pa sem že jedel z dreva narodnosti bridki in duhu bolesti prinašajoči sad; zdelo se mi je, kakor da bi bila Praga okamenela zgodovina češkega naroda. Na Vyšehradu kažejo se razvaline poganskega svetišča: od njega odlomljene zlomke nosil sem v papiru zavite s seboj in jih hranim do današnjega dne.“ Kakor omračen se vrača črez Dunaj in nekega poznega večera najde v Požunu Palackega, ki ga „dolgo ni mogel spoznati in razumeti“. Tako se je Kollár duševno izpremenil v poldrugem letu v Jeni!

## Kollár v Pešti. ²)

(1819—1849.)

Kollárjevo življenje v Pešti nam sicer najbolje predstavljajo njegova dela, o katerih bomo posebej govorili, ali vendar je treba kratko tudi povedati, v kako težavnih okolnostih jih je Kollár pisal in kako je razen tega v praktičnem življenju koristil svojim rojakom.

V jeseni 1. 1819. prišel je iz Slovenskega Pravna, kjer je zopet bival pri svojem bratrancu, v Pešto za diakona k župniku Janu Molnarju, ki je bil že dolgo časa bolan. Kollár je moral torej takoj sam vso službo opravljati, ki ni bila lahka. Evangeliška občina je bila raztresena po vsej Pešti in Budimu. Po takem je hodil daleč na krste, spovedi in pogrebe; razen tega je obiskoval bolnišnice, dome za ubožce in jetnišnice, propovedoval je nemški in češki. Vendar urad sam mu ni delal toliko skrbi in žalosti kolikor slab položaj slovaškega dela njegove občine. Evangeliška cerkev je bila namreč nemškoslovaška (deutsch-slavisch, slavisch pomenjalo je na Ogrskem navadno „slovensky“, t. j. slovaški), ali samo po imenu; večinoma jako ubogi in malo omikani Slovaki so bili udje cerkve,

¹) Paměti, str. 281.

²) To dobo nam slika v „Sborníku“ (na str. 30—48) po tiskanih virih in po zapisnikih evangeliške slovaške cerkve z let 1836—1847 Pavel Blaho. Ža prva leta nahajamo pa marsiktere zanimive in važne podrobnosti v Jakubčevem slavnostnem spisu „o životě a pusobení Jana Kollára“ (na str. 26—29). Jakubec jih je črpal iz zapisnikov o generalnih konviktih evangeliške cerkve v Pešti, ki se hranijo v arhivu nemške občine, ki Blahu ni bil pristopen (Pismeno poročilo Jakubčevo). „Drobnosti ze života Kollárovho v Pešti“ podaje nam v „Sborníku“ (str. 57—59) tudi Andrej Lanštják, ki je v letih 1846—1848 pri njem kaplanoval.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

121

plačevali so za cerkvene potrebe kakor Nemci, ali jednakih
pravic niso imeli; slovaška služba se je opravljala enkrat na
mesec, slovaške šole sploh ni bilo, in deca je morala obisko-
vati nemško. Kollár se je prestrašil, ko je izmed 15 dečkov,
katere je pripravljal za konfirmacijo, samo jeden znal slovaški
čitati. To mu je bilo protivno, in hitra izprememba se mu je
zdela potrebna.

Ko je Molnar že proti koncu istega leta umrl, mislilo se
je povsod, da bo Kollár, katerega je bil že dné 12. oktobra super-
intendent Adam Lovich v duhovnika posvetil, njegov naslednik.
Vendar velik del Nemcev mu ni zaupal, in bil je voljen čist
Nemec, Kollárja pa so potrdili samo za kaplana. Slovaki pa
začenjajo terjati svoje pravice, najprej dopoldanske božje službe¹)
in učitelja za slovaške otroke. Postopajo previdno korak za
korakom, podajajo prošnjo za prošnjo, tožbo za tožbo in pri-
našajo tudi velike gmotne žrtve. Z nabranimi darovi se je
posrečilo Kollárju, da se je že leta 1820. osnovala slovaška
šola in odprla 1. 1821. Procvetala je od dne do dne. Kollár
se je mnogo zanjo trudil in pisal tudi knjige, izmed katerih
se je leta 1825. izdana „Čítanka pro slovenské školy“ skoro
povsod rabila.

Šola je bila prvi in veliki uspeh peštanskih Slovakov.
V Kollárju so kmalu spoštovali svojega vodjo in svojega last-
nega duhovnika. Zaradi tega mu hočejo polepšati njegov položaj
in ga napraviti za rednega svojega pridigarja. Nemci se proti-
vijo z vsemi močmi takim „novotarijam“ ter kličejo višje
dostojanstvenike in vlado na pomoč. Ta izda večkrat naredbe
na korist Nemcev, ali Slovaki prihajajo z novimi prošnjami
in tožbami, katerih vlada semtertje tudi ne more prezirati.
Ko Slovaki znova in znova zahtevajo, naj bo Kollár imenovan
za njih pridigarja, odlaga in protivi se konvent. Končno se
Kollár odloči k energičnemu postopanju. L. 1824. proglasil je
javno s prižnice nemškim in slovaškim udom cerkve, da se
odreka svoji službi, najbolj zaradi tega, ker se želje Slovakov
ne izpolnijo. Ta korak so višji krogi priznali sicer za nepra-
vilen, ali Slovake je vzpodbudil k večji energiji. Oni proglasijo
na svojo odgovornost dné 26. decembra Kollárja za svojega
pridigarja ²) in držijo se tega sklepa proti vsem ugovorom in
protestom konventa in predstojnikov. Ko je senior imenoval
namesto Kollárja svojega sina za kuratorja, so ga Slovaki s
svojim vztrajnim uporom prisilili, da ga je nazaj poklical. Dru-

1) Pri popisu tega spora sledim Jakubca in dopolnjujem samo njegova poročila z drugimi.

2) Mislim, da je to ona volitev, katero Blaho pripisuje Adamu Lovichu, ki se je zavzel za Slovake.

122

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

gega namestnika niso pustili na prižnico in nazadnje tudi ni
hotel nikdo vzprejeti takega urada.

Z zahvalo se moramo spominjati dveh mož, v katerih
so Kollár in Slovaki imeli tudi mogočna zagovornika, namreč
generalnega nadzornika evangeliških cerkev na Ogrskem Ale-
ksandra Pronaya in Rudnaya z Rudna. Ko so Slovaki prinesli
zopet velike žrtve in si hoteli svojega pridigarja sami vzdrže-
vati, ugodilo se je njih želji, ali s pogojem, da tega mesta ne
dobi Kollár. Ta pa je zopet s šmelim korakom pomagal pra-
vični stvari k zmagi. Brez brige za mnenje višjih uradov
vzprejel je sklep slovaških udov in se na svojo odgovornost
vrnil kot pridigar slovaške evangeliške občine. Senior je za-
hteval vladno pomoč, ki je tudi prišla.¹) Vendar Kollar se je
hitro na to objavil v cerkvi v polnem ornatu, stopil pred oltar
in zahvalil pred verniki z vročo molitvijo Boga, da je ob-
čino našel v takem stanu, kakršno je zapustil pri odhodu.
Dalje je prosil Boga, naj jo tudi dalje tako ohrani, da bi mogla
premagati vse sovražnike.²) Županijski sodec in kraljevsko
namestništvo mu branita izpolnjevanje duhovniških dolžnosti.
Kollár pa je navzočemu uradniku objavil, da mora Boga prej
poslušati nego ljudi, in vršil je svoj urad dalje. Že prihodnjega
leta preskrbel je Kollár slovaškemu zboru lasten pečat, kar
je napravilo mnogo krika v cerkvi.

Vse Kollárjeve težnje so bile sploh namenjene le k temu, da
se osnuje samostalna, neodvisna slovaška cerkev,
za katero je pridobival vedno več udov. To je rodilo neskončno
borbo, v kateri so prišli Nemcem tudi Madžari, ki so postajali
vedno bolj šovinistični, na pomoč, ker od 1. 1824., ko je izšla
v Budimu „Slávy Dcera“ — v Pragi bi je bil censor gotovo ne
propustil, ali tudi v Pešti je bil zaradi nje odstavljen — so se
bali njegovih vznesenih rodoljubnih in vseslovanskih idej ter

1) Zdi se mi, da semkaj spada, kar pripoveduje Blaho: Ko se je Kollár vrnil, bila je vsa fara od Nemcev napolnjena. Moral si je stano-vanje iskati v tujem domu, stolični uradnik in hajduk ga prihodnjo nedeljo nista hotela pustiti v cerkev. Kollár se je moški postavil proti taki zlorabi in šel izpolnjevat svoje dolžnosti. Na župniškem dvoru čakali so ga Slovaki v velikem številu, ali cerkvena vrata so bila za-prta, nemški kurator je bil vzel ključe k sebi. Kollár je poslal dva poslanca po nje z grozbo, da bo drugače dal od ključarja cerkev odpreti. To je pomagalo.

2) Zdi se mi, da Jakubec pri tem preveč natančno sledi nemške zapisnike, ker Blaho navaja pač isto molitev, v kateri nahajamo iskreno pobožne in krščansko človekoljubne besede:

Bože svatý, milostivý!
Mně děj víry plamen živý
Posluchačům smysl chtivý
Sousedům a bratrům smysl snášenlivý,
Aby řeč a svobodu
Nebral národ národu!

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

123

v njem videli nevarnega neprijatelja in kmalu tudi „vodjo slovanskega gibanja na Ogrskem". Vse te strašne boje z dvema mogočnima sovražnikoma slika nam sam Kollár v pretresajočem pismu do našega Kopitarja (z dné 22. sept. 1828).¹) Bil je že takrat ves obupan in hotel bi se rešiti teh ljudi, „denen jeder Slave ein Dorn im Auge und jeder Slavist ein Verbrecher ist". Rad bi našel službo v kaki slovanski deželi. Zaradi tega se je obrnil po Šafařikovem nasvetu tudi do Kopitarja, po katerem bi bil rad dobil profesuro na kaki srbski gimnaziji, ali to ni šlo lahko, ker je Kollár kot protestant bil po zakonu izključen iz Hrvatske in Slavonije. Sploh pa izraža mnenje obeh slavistov Kopitar v pismu do Šafaříka:²) „Auch ich wünschte ihn für die Literatur seines Stammes erhalten". Na Češkem mu Jungmann tudi ni mogel najti fare ter mu ni hotel svetovati, naj bi prevzel odgojiteljstvo pri visokem plemstvu. Kollár je torej nosil dalje svoje težko breme in ne brez novega velikega uspeha. Njegovi Slovaki so mu bili udani z dušo in telesom in zbrali potreben zaklad za vzdrževanje svojega propovednika. Najbolj na podlagi te požrtvovalnosti je l. 1833. cesarkralj Franc I. rešil dvanajstletni hudi spor na korist slovaške cerkve: potrdil je njeno samostalnost in neodvisnost. Z veseljem je lahko gledal Kollár na dokončano delo in s ponosom se oziral (v pismu na Palackega) na vso burno dobo, v kateri je branil slovaško ladjico na Ogrskem sam, da se ni potopila.

V dobi teh bojev in trpljenja, neumornega delovanja in
mnogih skrbi bil je Kollár dvakrat nevarno bolan. L. 1823.
se je prehladil pri nekem požaru, katerega je pomagal gasiti.
Zbolel je na daljši čas, ker je bil sploh slabe postave in mu
je najmanjše telesno delo škodilo; če je dolgo pridigoval ali
govoril, čutil je slabost na celem telesu; večkrat je po pridigi
zbolel in moral leči. Ker je vse leto kašljal in bljuval krv,
povabil ga je njegov veliki prijatelj, mecen in zagovornik v
višjem društvu in na konventih, Aleksander Ronay, na svoja
posestva v Tót-Almášu, kjer se je pri dobri postrežbi skoro
popravil, če tudi ne popolnoma. Že l. 1825. je bil zopet tako
bolan, da je napravil oporoko.

Blaho deli Kollárjevo življenje v Pešti v dve popolnoma
različni dobi: prva od l. 1820.—1834. bila je, da povemo kratko,
junaška in uspešna, v drugi, od l. 1834.—1849., pa je Kollár
opešal vsled bolezni, skrbi za rodbino, nepretrganega in fana-
tičnega preganjanja in tudi neuspešnosti svojega delovanja.
Vendar take delitve so vedno pomanjkljive, tako ostrih pre-
hodov ne more biti pri možu zrelih let, ki je živel vedno na

¹) Gl. od mene objavljena pisma Kollárjeva na Kopitarja in Miklošiča v „Sborníku“ (str. 49–52).

2) Gl. Č. Č. M. 1874, str. 75, 141.

124

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

istem mestu in blizu v jednakih okolnostih. Vemo tudi, da je Kollár že prej opešaval, z druge strani pa vidimo, da l. 1837. vabila na mnogo boljšo faro vendar ni vzprejel, ker je ljubil svoje ovčice in upal, da Bog njegovo delo vendar blagoslovi. L. 1837. mu je tudi prineslo res mnogo priznanja pri slavljenju petdesetletnice evangeliške cerkve od Slovakov in tudi od Moravanov, Poljakov iz Galicije in Srbov, pri katerih je bil Kollár v Pešti posebno priljubljen. Pred svojim odhodom pa si je pridobil še trajno zaslugo za slovaško občino, da ji je po njegovih prizadevah poleg drugih darov zapustila Zofija Hvizdák dve hiši v vrednosti 50.000 gld., kar je omogočilo zidanje posebne slovaške cerkve v Pešti, katere pa Kollár sam ni več doživel.

Kako zaupanje in spoštovanje je sploh užival med svojimi rojaki, prepričal se je tudi l. 1838., ko je bila velika povoden v Pešti, in l. 1845., ko je ista nesreča zadela Prago. Vzajemna pomoč je šla obakrat čez njegove roke. Že l. 1834. so ga odličili tudi katoliški pisatelji, večinoma duhovniki, ki so najprej širili slovaščino namesto češčine, z imenovanjem za prvega predsednika od njih osnovanega „društva ljubiteljev slovaškega jezika in književnosti“. Občina in konvent sta mu večkrat izrazila svojo zahvalnost in spoštovanje ter sta mu l. 1839. jako ustregla, ker sta mu zaradi nestalnega zdravja in preobloženosti z delom dala po njegovi želji kaplana; on sam pa je bil že l. 1837. povišan na seniora.

Tudi s svojo pisateljsko slavo bil je Kollár lahko zadovoljen. „Slávy Dcera“ je v tretji izdaji (l. 1832.) prinesla dva nova speva „slovansko nebo in peklo“, ki sta se velikemu občinstvu tudi dopadala, akoravno so boljši znalci umetniški del proti njima že takrat malo ugovarjali; tudi z novotarijami — zaradi „blagoglasja“ je hotel češčino poslovačiti — njegovi najboljši prijatelji kakor Jungmann, Palacký, Chmelenský, Čelakovský, niso bili zadovoljni, ali obširen „Výklad“ (tolmač) k „Slávy Dceri“ imel je občen in velik uspeh. Vsa izdaja je bila v razmerno kratkem času razprodana, ker Kollár piše v začetku l. 1843. (dne 17. marca V. Staňku),¹) da že mnogo let nima več nobenega iztisa, njegova pesniška dela pa so se zahtevala z vseh strani.²) L. 1845. dal je natisniti „Díla básnická“ in „Básně“, vsakih dve tisoči, in črez dve, tri leta razprodalo se je navzlic raznim nezgodam od vsakega dela po tisoč iztisov.³) Kar ogromen pa je bil uspeh spisa „Ueber die literarische Wechselseitigkeit zwischen den verschiedenen

1) Č. Č. M. 1893. str. 186.

2) Tam, str. 188.

³) Tam, str. 193–194. L. 1852. izšla je že peta izdaja „Slávy Dcere“

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

125

Stämmen und Mundarten der slavischen Nation“ (Pesth 1837), ki je razširil Kollárjevo ime in slavo po vsem slovanskem svetu. Že po dveh letih (dne 5. junija 1839) piše Maciejowskemu,¹) da nima več nobenega iztisa, in 1. 1844. izšla je druga, težko pričakovana izdaja v Lipskem, prestavljen pa je bil spis v ruščino (dvakrat) in srbščino, v krajši obliki pa je bil že prej izšel v „Srbskem Narodnem Listu“ in v Gajevi „Danici“ ²)

Da je bil sploh Kollár tudi v to dobo ne samo jako delaven, ampak tudi plodovit, prepričamo se, ako pomislimo, da je še razen tega izdal 1. 1834 in 1835. dve veliki knjigi „Národnie Zpievanký čili písně světské Slováků v Uhrách“ (I. del ima IV+ 456, II. del IV+ 570 str.) z uvodi in objasnili, 1. 1839. bajeslovni spis „Sláva bohyně a původ jména Slavův čili Slavjanův“ (363 str.), 1. 1843. „Cestopis prvý“ z dodanim „Slovníkem slavjanských umělcův všech kmenův“ (sestavlja vso tretjo knjigo Kollárjevih v Pragi 1862 od J. Kobra v štirih knjigah izdanih spisov), 1. 1844. drugi zvezek pridig (Kázně a řeči, I. je izšel že l. 1831.). Razen tega vemo, da je Kollár „Staroitalijo slavjansko“ končal že leto pred ogrskim ustankom³), in on sam navaja razen nje v svojem „curriculum vitae“ v začetku l. 1849. še te-le obširne spise“ in zbirke:⁴) Retra a jeji modly, Pamětiny ze života J. Kollára (izdane potem pod naslovom Paměti), Sbírka přísloví a pohádek slovenských, Sbírka nejstarších psaných listin na Slovensku z 14., 15. a 16. stol.

Dodajmo še k temu, da si je Kollár šele v to dobo stvaril pravo domače ognjišče: „Slavina hči“, ki mu je že pred l. 1832. pisala pisma s slovanskega neba, našla se je zopet na zemlji; bila je sicer praktična, varčna, naravnost škrtava Nemka brez širokega obzorja, ali bila je Kollárju dobra družica ter ga je sedaj iskreno ljubila in spoštovala. Kollár je bil z njo srečen, kar lahko sodimo po njegovih pismih, ki jih je ji pisal z Dunaja, ko je še ona v Pešti čakala rešitve njegove osode; posebno veselje pa mu je delala jedina hčerka Ludmila.

Res pa je, da se je Kollár izpremenil, in da mnogo toži. Najprej ga je zapustila njegova velika tolažnica — poezija. Zakrivile so to razne okolnosti. Kollár je bil popolnoma liriške narave, in ko je izpel srečo in nesrečo svoje ljubezni, bil je tudi konec njegovemu umetniškemu pesnikovanju. Okoli

¹) Slovanský Sborník (izd. Jelínek), 1885, str. 79. V pismu na Zapa (dne 12. okt. 1839) pravi sicer, da še ima dva iztisa, katera hrani kot „redkost“ za inozemstvo (Č. Č. M. 1893, 184).

²) Gl. moj članek o Kollárjevi vzajemnosti v „Sborniku“, na str. 202–204.

³) Lanštják, Sborník, str. 58.

⁴) Sborník, str. 280–281.

126

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

sebe tudi ni imel ljudi, ki bi mu prinašali nove ideje in se
sploh mogli ž njim o slovanstvu, kateremu je svojo delavnost
popolnoma posvetil, tako pogovarjati, da bi on imel od tega
veliko korist. Gotovo bi se on celo drugače razvijal v Pragi,
kjer bi sploh bil bliže onemu občinstvu, za katero je on pel
in pisal. V Pešti je postajal vedno bolj osamljen, ker so se
njegovi rojaki oddaljevali od Čehov in tako skoro in odločno
pretrgali vso književno zvezo s Čehi, da Kollár že dne 14. maja
1844. 1. Staňku toži,¹) da bo on bržkone poslednji Slovak, ki
češki piše in se še drži češko-slovaškega jedinstva. V javnem
delovanju dosegel je Kollár do 1. 1833. vse, kar se je doseči
dalo: samostalno slovaško šolo in cerkev. Večji delokrog za
njega takrat ni bil mogoč, za uspešni boj proti madžarizaciji
Slovaki kakor druge narodnosti na Ogrskem niso bili dovolj
probujeni in močni. Kollár sam je postal kakor skoro vsi
nemški romantiki jako konservativen, in njegova politična
vera bila je zvestoba cesarju in skupnemu cesarstvu. Na to
ni vplival samo občni duh časa, ampak tudi ozir na avstrijske
Slovane, ki so od prestola pričakovali izpolnjenja svojih želj
in faktično tudi nahajali neko zaslombo proti fanatičnim
Madžarom in proti vsegamogočni ponemčujoči birokraciji. Po-
slednja doba v Pešti spada že v štirideseta in petdeseta leta
njegovega življenja, in tudi starost je čutil že 1. 1839. tako,
da ni hotel pisati popularne zgodovine, ker bi v nji ne moglo
več biti „mladeniškega duha in sloga za pomlajenje naroda.²)“
Razen tega pa je tudi sedaj večkrat bolehal, nevarno leta 1837.
Že 1. 1844. ni mogel sam pisati,³) zadnje leto pred ogrsko
vstajo pa je skoro popolnoma izgubil oči.⁴)

Najbolj pa je Kollárja v pesniškem in pisateljskem de-
lovanju oviral vendar njegov urad. Bil mu je sicer vedno
važen in mil, ali baš v Pešti tako težaven in neprijeten, kakor
more redko kje biti. Slovaški pridigar — toži Kollár I. 1841.⁵)
— ni imel samo svoje šole in cerkve, ampak moral je imeti
na skrbi in obiskovati tudi domačo, večinoma slovaško vojsko,
razen tega osem različnih bolnišnic, izmed njih štiri v Pešti,
štiri v Budimu; k temu še štiri jetnišnice vojaških, županij-
skih in mestnih jetnikov, po tem pa različne ustave za prosjake,
sirote in podobne ubožce in nesrečnike. Vsakdanji pogled na
to človeško, telesno in duševno siromaštvo in nesnago tlačil
je jako po svojih nagibih vedno estetičnega in z občutljivim

1) Č. Č. M. 1893, str. 190.

2) Č. Č. M. 1893, str. 183.

3) J. K. Sborn. str. 48.

4) Tam, str. 58.

5) Spisy, III. str. IV. Podobno v pismu na Staňka (12. okt. 1839),
Č. Č. M. 1. c.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

127

srcem obdarjenega Kollárja. V svojih „spominih“ nam sam pravi:¹) ... „Moj stan, moje delo in okolnosti niso bile prijazne pesniškim mislim in izlivom. V Pešti, v mojem uradu se je često dogajalo, da je bil jeden stavek ali pa jedna perioda pri pismu, pesni ali pa pridigi pet in desetkrat pretrgana s trkanjem na duri najrazličnejših prišlecev in najgrših prikazni, bili so celó ne dnevi, ampak celi tedni, ko zaradi pritiska ljudi, kopice uradnega dela, semenjskega šuma in krika nisem mogel vzeti niti peresa v roke.“

Tako omikan in za svojo vero in cerkev resnično vnet duhovnik bi proti vsakdanjim neprijetnostim svojega urada lahko nahajal tolažbe v višjih cerkvenih poslih, ali baš ti so mu še bolj grenili življenje. Madžarizacija se je v cerkvi širila vedno bolj in bolj. L. 1840. moral je sam Kollár kot senior podrejenim mu duhovnikom zapovedati, naj pišejo vse matice madžarski. Na konventih,²) kjer se je razpravljalo o najvišjih cerkvenih interesih, postali so Slovaki, ki niso znali madžarskega jezika, prazni figuranti in nemi poslušalci. Kdor je najlepše znal madžarščino, bil je največji protestant, če tudi nikake vere ni imel. Ko je generalni nadzornik evangeliških cerkev na Ogrskem grof Karl Zay Kollárja dan pred odhodom na pot 1. 1841. obiskal, da ga pregovori, naj ostane vendar na konventu, na katerem bo razgovor o zjedinjenju kalvincev z evangeliki, in naj latinski govori, trudil se je tudi tako visok dostojanstvenik zastonj: Kollár ni hotel, da bi se mu Madžari smijali ali pa ga obžalovali; in kako bi naj govoril tam, kjer ne umeje zapisnikov in govornikov? Sploh pa je bil proti takemu zjedinjenju obeh cerkev, katero so Madžari želeli le zaradi tega, da bi mogli tem laže madžariti Slovake. Neizmerno ga je bolelo, da je protestanska cerkev na Ogrskem prešla popolnoma v roke advokatov, kajti v slabše ne bi mogla priti. Ognjevit in oster govor proti madžarskim težnjam v cerkvi imel je na generalnem konventu 1. 1842; dal ga je natisniti v Gajevih novinah v Zagrebu.

In v čem je iskal Kollár sedaj tolažbe proti vsem bridkostim? Kakor prej, v naravi, posebno na samotnih sprehodih,³) in pa v arheologiji. Ko ga je zapustila poezija, ostal je zvest drugi tolažnici, za katero sta se v Jeni navduševala s prijeteljem Clemenom. Za Kollárja starinarske študije niso bile nič novega, pač pa se jim je popolnoma posvetil že v prvi peštanski dobi, v drugi polovici dvajsetih let.⁴) Kollár pa je ostal tudi v svoji znanosti pesnik in k temu še fantastičen romantik,

1) Pamčti, str. 269.

2) Gl. Spisy, III. str. IV—VIII.

3) Pamčti, str. 269—270.

4) Prim. Pastrnek, I. K. Sborn., str. 233.

128

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

ki je fantastične vzore nemške romantike še prekosil. Posebne
čudeže je delal v etimologizovanju, ki je vse njegove stari-
narske in zgodovinske spise popolnoma pokvarilo in zakrivilo,
da je iskal in našel povsod Slovane. Našel jih je tudi ne
samo v gornji Italiji, ampak po vsem Laškem in celó Švicar-
skem. Prvikrat l. 1841. zašel je k tem našim prednikom slučajno.
V naših Brežicah je živel nadzornik mejne straže Vincenc
Doležálek, ki je Kollárja povabil na svojo svatbo, ker ga je bil
pred nekoliko leti v Pešti spoznal pri svojem bratu, ravnatelju
zavoda za slepce. Kollár je porabil to vabilo, da se umakne
baš se bližajočemu konventu, z namenom, da bo potoval še
dalje. Sprva je pričakoval, da so bili samo stari Veneti Slo-
vani, kar so pred in za njim tudi drugi ljudje mislili, ali
kmalu je bil prepričan, da so Volski (od besede: vol!) Etruski
(od besede: tur!) in sploh vsi staroitalski narodi bili slo-
vanskega rodu. L. 1844. je zaradi tega v drugič potoval na
Švicarsko in na Laško, da nadaljuje svoja odkritja. ‚Cesto-
pis druhý‘ se že končuje s „pesnijo mladega Laha o slav-
janskem narodu“, ki slavi svoje slovanske očete! Za podobne
in za svoje mitologične fantazije Kollár seveda ni našel mnogo
vernikov, niti pri čeških učenjakih ne, katerih pohvala bi ga
bila najbolj veselila in spodbujala. Zdi se mi pa, da je Kollár
baš zaradi tega tem bolj zabredel v svoje sanjarije, ker mu
tudi javno niso nasprotovali.

Priznanja pa bi bilo Kollárju posebno v poslednjih letih
njegovega bivanja v Pešti treba. Že l. 1837. je njegov spis o
vzajemnosti slovanski razburil Madžare in Nemce, ki so se
prestrašili „panslavizma“. Mladina je pred njegovim stano-
vanjem priredila demonstracijo, njegovo ime so grdili in vlačili
po časnikih, ni bilo sredstva, ki bi se ne porabilo proti „revo-
lucijonarju in izdajici domovine“. Če se niso mogli na njem
maščevati, zatirali so njegove vernike, odganjali jih iz službe,
iz društev in cehov. Tudi ob povodni leta 1838. moral je
mnogo trpeti kot razdavatelj darov učeče se slovaške mladine
požunske.

Vendar vse to je še Kollár prenašal, kajti sam pravi,
da je živel v Pešti „skoro trideset let dosti mirno in srečno“¹)
Spoštovali in ljubili so ga tudi Nemci,²) njegovo prijateljstvo
so iskali tudi Madžari, med njimi sam plemeniti madžarski
mecen Štefan Széchenyi, ki je sovražil tlačenje narodnosti in
prerokoval pogibel nasilnemu zistemu, ki je zavladal v mad-
žarski politiki pred l. 1848. Od Madžarov L. Haana in Kert-
benyja, po pravem Benkerta, imamo tudi takratne spomine o
Kollárju, kakršnih nam niti njegovi rojaki niso zapustili.

1) Sborn., str. 278.

2) Tam, str. 59.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

129

Zunanjost Kollárjevo nam slika Kertbeny tako-le: „Bil je nizke postave, drobne rasti; imel je visoko čelo, malo plešo na glavi, koničast nos, bistre, pronikave oči; brazde okoli ust dodavale so njegovemu obličju energičen, moški izraz. Nosil je dolgo temnorjavo suknjo in čižme. Ne morem soditi, na koliko odgovarja resničnosti oljnata slika Mih. Barabáša ¹) z 1. 1838. in gotovo boljša Liederova ²) z 1 1850., ki je lastnina evangeliške cerkve v Pešti. Na tej se kaže Slovak ne samo z visokim, ampak tudi z velikim okroglim čelom, ali lice se mi zdi preveč oglato. Mojim pojmom o Kollárju je najbližja podoba v IV. knjigi „Spisov“.

Neznosno je postalo Kollárju življenje v Pešti šele v poslednjih letih, ko se je javno postavil proti Kossuthu, Pulszkemu in drugim Ultra-Madžarom. Bil je razkričan kot črnožoltec, in preganjali so ga s ponočnim krikom, z brezimenimi pismi, v katerih se mu je grozilo, i. t. d. Ko je Kossuth, ki je vsaj deloma bil Slovak po rodu in gotovo slovaški znal, ali vendar ni hotel o nemadžarskih narodnostih niti slišati, ovladal ogrski državni zbor, bil je Kollár izstavljen različnim napadom in uličnim insultacijam. Nekoč se je zbrala pred evangeliško faro taka množica, da so vojaki šele takrat napravili mir, ko so zastrelili nekaj nemirnežev. ³) Celó izvrševanje njegovega urada se mu je zabranjevalo. Ko bi moral I. 1848. govoriti pri pogrebu nekega mladeniča, prišla je k njemu deputacija 15—20 juratov in študentov „v imenu vseučiliščne mladine“, da protestuje ne samo proti temu pogrebnemu govoru, ampak sploh proti vsem slovanskim pogrebnim obredom v bodočnosti, ker je pre v Pešti prepovedano vsako slovansko govorjenje in petje. ⁴) V marcu istega leta napravila mu je madžarska mladež mačjo godbo, s kakršno so ga bili nasprotniki tudi že prej častili, n. pr. po izdanju spisa o slovanski vzajemnosti, ter mu pobili okna Kollár je z rodbino preživel grozne muke. Dan in noč je bila njegova hiša pod stražo. Potnega lista na pot v Weimar niti njegova žena ni dobila, dasi je prosil zanj sedemkrat. Ko so Peštanci delali zgradbe proti cesarskim vojakom, moral je tudi Kollár dvakrat zapeljati gline na nasipe,⁵) kar so mu mnogi rojaki računili za morebiti jedino slabost v življenju, in po pripovedi svojega kaplana nosil je tudi madžarsko kokardo,⁶) da se izogne neprijetnostim. Njegov položaj je bil od dne do dne gorji, Kossuth

¹) Posneta na čelu „Sbornika“.

²) Posneta tam na str. 173.

³) Jakubec, O životě a působeni I. K., str. 42.

⁴) Sbornik, str. 278.

⁵) Tam, str. 46.

⁶) Tam, str. 59.

9

130

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

sam mu je grozil v pismu. Kakor drugi narodnjaki, bil je na-
zadnje tudi on zgrabljen in vržen v ječo, iz katere so ga v
spomladi leta 1849. osvobodile cesarske vojske, ko je padel
Budim.

Kollár na Dunaju. ¹)

(1849—1852.)

Leta 1848. vzdramili so se tudi avstrijski Slovani iz političnega spanja, oklepali se cesarskega doma in priča- kovali od ministerstva Schwarzenbergovega ravnopravnosti. Dogodki so avstrijske državnike res prisilili, da so se začeli ozirati po dinastiji zvestih narodih. Kar se Slovakov tiče, podpirala se je na najvišjih mestih misel, naj se Slovaško izloči od Ogrske in naj se mu da neka samostalnost. Vladi je bilo zaradi tega treba zaupnega moža, in gotovo je bil za to ulogo v prvi vrsti Kollár poklican: užival je med Slovaki največ spoštovanja in važnosti, dokazal je v težki dôbi zve- stobo dinastiji ter bil zrel mož zmernega političnega mišljenja. Da bi pa bivši pesnik in sedanji arheolog, zaljubljen najbolj v stare Slovane in še take, katerih nikoli ni bilo, bil stvarjen za politika in državnika, ne bi trdil. Hvali se sicer že dné 13. aprila — na Dunaj je prišel dne 23. marca — v pismu svoji ženi²): „Ich habe mich in das Politische so ziemlich hineinstudiert, und die Sachen gehen leichter als anfangs“, ali kako naivne pojme je imel o državnih rečeh, dokazuje pač najlepše s tem, da se je podpisoval „Vertrauensmann des k. k. Ministeriums in ungarisch-slavischen Angelegenheiten“ in da mu je bil tak zaupni mož „wie man hier sagt Ministerial- Rath“.³) Sicer pa je navzlic temu tudi skoro opazil⁴): „Es herrscht hier kein günstiger Geist für die Slaven und das Slaventhum; man thut nur, was man muss“. Vidi tudi, da ministerstvo, ki ima nekaj izvrstnih oseb, ne stoji na trdnih nogah, in bil je v skrbeh, da ga ne izžamejo kakor citrono in potem zavržejo.

Že prvi teden je delal „dan in noč kakor bivol“, dobil
sicer takoj „papir, tintnik, škarje, vosek, voščene sveče, nož,
peresa i. t. d.“⁵) od ministerstva zastonj, ali dnevnice od
4 – 5 gld. šele čez jeden mesec, še menj pa je ministerstvo

¹ Gl. o tem v Sborniku članek Jos. Karáska (na str. 62—77) in „Drobné vzpomínky“ Zdenke Šemberove (na str. 78—81). Posebno zanimiva pa so pisma, katera je pisal Kollár svoji ženi z Dunaja l. 1849., objavljena v „Časopisu Českého Museum“, 1. 1893., str. 194 - 204.

2) Č. Č. M. 1893, str. 203.

³) Tam, str. 195.

4) Tam, str. 198.

⁵) Tam, str. 199.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

131

vedelo, kje ga naj namesti. Seveda bi bilo najbolj primerno,
da bi ga bili krogi, katerim je vendar bilo treba zaupnega
moža, ako so resno mislili na dosleden prevrat v politiki
nasproti Slovakom, ne samo za nekaj tednov spravili v kako
ministerstvo Kollár gotovo ne bi bil niti zahteval, da napravijo
iz njega pravega „ministerskega svetnika“! Vendar to jim,
kakor se mi zdi, niti ni na misel prišlo in bržkone tudi ne
bi bilo obveljalo, ker bi bilo nasprotovalo birokratičnim tra-
dicijam. Po takem so mislili na razne druge službe na Dunaju
in mu ponujali tudi mesto knjižničarja v Olomucu! Kollár
sam, ki je zapustil v Pešti precej dobro mesto, akoravno mu
tega ni bilo treba, je na stara leta premišljeval, ne bi li se
dalo v Pragi kaj zanj najti. Nazadnje so napravili iz njega
oficijalnega učenjaka, za kar je bil najmenj sposoben. Na
srečo je bil že pred njegovim prihodom imenovan Miklošič za
profesorja slovanske (splošne) literature, („katero mesto bi bilo
prav za prav za mene primerno“ 1) Bila je torej osnovana še
druga slovanska stolica, in Kollár je postal izredni profesor
slovanske arheologije. O tem more biti danes le jedno mnenje,
katero je Jagić najbolje izrazil rekoč, 2) da je Kollár kot pro-
fesor slovanske arheologije bil anahronizem. Druga taka za
slovanstvo iluzorična pridobitev bila je državna in akademij-
ska velika podpora za njegovo fantastično „Staroitalijo slav-
jansko“. Vendar se mora omeniti, da sta jo akademiji pred-
ložila Šafařík in Palacký 3) in grozila, da izstopita iz akademije 4),
ako ta ne izda Kollárjevega dela, s katerim po svojem prepri-
čanju tudi onadva in mnogi drugi Čehi nikakor niso bili zado-
voljni. Žalibog je bilo to skoro vse, kar so Slovaki dosegli po
Kollárju, ker skromni uspehi v šolstvu — pazilo se je nekaj
več na češčino posebno v srednjih šolah — trajali so prav
kratek čas, blizu dve leti.

Ministerstvo je predložilo Kollárju štiri vprašanja: 1. Kaj
je treba na Slovaškem takoj storiti, da bi bili Slovaki prepri-
čani, da je njih narodnost z ogrsko (t. j. z madžarsko) ne
samo teoretično, ampak tudi praktično ravnopravna.

2. O organizaciji protestantske cerkve na Ogrskem in plačah njenega duhovništva.

3. Uvedenje občinskega reda na Slovaškem in k temu potrebno razdeljenje te dežele na okroge in okraje.

4. Kakih sredstev je treba, da bi bila slovaška narod-
nost v bodočnosti proti madžarskim pretiranostim zavarovana?
Končno, kaj je treba ustanoviti v šolah?

1) Tam, str. 198.

2) Archiv f. slav. Phil. XVI. 294.

3) Č. Č. M. 1893, str. 201.

4) Sbornik, str. 70.

9*

132

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Obširni Kollárjevi odgovori na ta vprašanja se nahajajo danes v rokah barona Helferta, ki je bil že po Kollárjevem resničnem mnenju desnica grofa Stadiona¹); ali iz tega tudi smemo sklepati, da Kollárjeva mnenja niso bila oficijalno ministersko gradivo, ampak samo za informacijo obeh Slova-nom res pravičnih in naklonjenih mož. Kollár se torej ni zastonj bal Stadionove bolehnosti, ker njegov odstop bil bi „udarec za mene in za državo“ ²) Trudil se je pošteno, ali o uspehu ni vedel ničesar: „Bil sem — pravi sam³) — v takem položaju, kakor nikoli v življenju. Zahteva se odkrito-srčnost, in ako povem resnico v svojih mnenjih in delih, pri-hajajo zopet z desnice in levice „allerlei Bedenklichkeiten und furchtsames Rücksichteln“ Zahteval sem, naj se imenuje po-seben cesarski komisar za Slovaško in odpošlje kar najhitreje, da ljudstvo pomiri in uvede red: misel je ugajala, sedaj pa je vprašanje: koga? Jaz sem predlagal Čeha (Braunerja) ali Hrvata (Kukuljevića), ali za to hočejo imeti na vsak način vojaka. Dobro, ali trudil se bom, da se mu doda vsaj civilni svetnik.“ Radikalnih izprememb na Slovaškem pa go-tovo ni imel v misli. Bach je sicer sumil, da hoče Kollár zliti svojo domovino s Češko in Moravo, ali on sam temu oporeka (v pismu na Kampelika z dné 11. novembra 1849.⁴)

Kollárjeva mnenja o organizaciji šol v monarhiji, posebno pa na Slovaškem, in o organizaciji protestantske cerkve na Ogrskem dobil je Jos. Karásek od barona Helferta v pregled, ali v „Sborniku“⁵) je objavil žalibog večinoma samo zaglavja vsebine obeh spisov,⁶) tako da ne morem o njih vrednosti soditi. Gotovo je bil Kollár za šolstvo, posebno za ljudsko, jako kompetenten mož. ki se je od mladih let vedno in mar-ljivo za nje zanimal. Da se je postavil na vzvišeno, filozofsko stališče, vidi se iz tega, da je delil štiriletno ljudsko šolo v „Anschauungs-, Nachzeichnungs-, Begriffs- in Reise-Schule“⁷). V meščanski šoli naj bi se v tretjem oddelku (Wissenschafts-schule) učila popularna filozofija in pravna znanost. Za vse srednje in višje šole zahteva telovadbo. Seveda se otroci mo-rajo učiti v materinskem jeziku; na manjšine se mora ozirati, posebno pri veronauku. Treba se je pa držati bolj skupnega, književnega jezika, katerega Čehi že nekaj stoletij rabijo (v tem je tudi dosegel uspeh, če tudi le za kratko dôbo). Slo-

1) Č. Č. M. 1893, str. 201.

2) Tam, str. 203.

3) Tam, str. 197.

4) Sbornik, str. 196.

5) Str. 63–66.

6) Izdala ji bo češka akademija znanosti in umetnosti.

7) Ni li tukaj vpliv pedagogike Goethejevega romana „Wilhelm Meister“?

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

133

vanskega romantika pa nam kaže, ko zahteva za tretji oddelek meščanske šole „popolno znanje materinščine in nje primerjanje z ostalimi narečji in jeziki, za drugo leto višje gimnazije pa literarno zgodovino in mitologijo.

Leta 1849. deloval je tudi v komisiji, ki je sestavljala juridično-politično terminologijo za slovanske jezike v Avstriji. Trudil se je, da so se ozirali v nji tudi na posebne slovaške izraze, in pokazal se je tudi v pisavi konservativca, ker je branil w in ou namesto v in ou, proti čemur se pa je odločno postavil Šafařík.

Za Kollárja je pa imela preselitev na Dunaj glavni pomen vendar v tem, da se mu je izpolnila želja, katero je večkrat izražal. Že l. 1824. je moral misliti na kako vseučiliščno stolico, ker mu Jungmann (22. sept.) želi ironično sreče; potem bi bil hotel biti profesor vsaj na kaki gimnaziji (gl. pisma na Kopitarja) in še pred odhodom na Dunaj se je pogajal s Hrvati, ne bi li mogel pri njih slovanskih starožitnosti predavati. ¹) Sedaj pa je imel na samem Dunaju stolico baš za svoje fantazije „o umbrijskih starinah in napisih. v zvezi s staroslovenščino“, o slovanskih starinah v Severni Nemčiji, posebno o malikih z Retre in Prilvice in njih zvezi z zodiakom indijsko-egiptskim (!). Vendar samo z dobro voljo Kollárjevo slušatelji — bilo jih je 5–8 — že takrat niso hoteli biti zadovoljni, in „Vesna“ (1851, str. 336) pravi, da ga je moralo boleti, „ker še ni prišla doba, v kateri bi naši sinovi s hrepenjem hodili v hram slovanske vzajemnosti ter se čudili ostankom bivše slave in velikosti narodne umetnosti in omike“. Karásek je še našel jednega iz Kollárjevih slušateljev, mnarskega nadkomisarja Fr. Hübschmanna, ki mu je pripovedoval, da je Kollár bil dijakom bolj prijatelj kot učitelj; navadno je predaval na pamet in pri tem citiral cela mesta latinski, grški in nemški. Govoril je navdušeno, odkritosrčno in prijetno, tako rekoč po sosedsko. Posebno rad je etimologizoval in pri tem vse dokazal; o jedni besedi pa je govoril pol ali celo uro in jo prenarejeval tako dolgo, dokler oblika ni bila slovanska. K predavanju o „Libušinem sodu“ in pesni o Igorju, ki bi gotovo bolj zanimala, ni več došel.

L. 1850. odpotoval je v Meklenburg, kjer se je celih devet. tednov ukvarjal z retranskimi maliki, ²) ki so toliko zanimali nemške in slovanske učenjake. Ne smemo se čuditi, da je po takem tudi Kollár hrepenel, da vidi te ponarejene bogove ³) iz 17. stoletja, in obrnil se je že iz Pešte (15. marca 1849).

¹) J. K. Sborn. str. 67.

²) Pr. Vondrák: O Kollárově díle „die Götter Retra’s“. Sborn 243–246.

³) Jagić, Arch. f. slav. Phil. V. 193–215.

134

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

do meklenburške vlade za podporo. Veliki vojvoda, posebno pa ruska velika kneginja Helena, in velikovojvodski knjižničar Gentzen šli so Kollárju z velikim veseljem na roko, da bi se proslavila njih lastnina, in veliko delo, katero je Kollár pri-pravljal o teh malikih, bilo bi tiskano z znatno podporo (2000 tolarjev) velike kneginje. Bilo je večinoma že tudi dokončano, saj je Kollár navaja med svojimi starinarskimi deli že v „Curriculum vitae“ 1. 1849., ali po njegovi smrti ni izšlo, ker vedno preračunjajoča vdova ni zaupala velikovojvodskim posrednikom.

Zadnja leta svojega življenja trudil se je z dokončavanjem in tiskom svoje velike „Staroitalije slavjanske“, ki je, cesarju posvečena, tiskana in založena od državne tiskarne s podporo dunajske akademije, prišla na svetlo šele v poslednjih dneh meseca aprila 1853, tako da Kollár ni več videl popolnoma dovršenega dela, sadu svojega večletnega ogromnega truda.

Kollárjeve zasluge odličil je cesar Franc Jožef 1. 1850. s svojim redom, ko so po Bachovi želji dobili rede tudi Šafařík, Vuk in dr. Danes se blišči Kollárjevo ime poleg Kopitarjevega med nemnogimi drugimi slavnih učenjakov v zlatih črkah na deski filozofske fakultete dunajskega vseučilišča, kar je res velika čast. Spominsko desko ima Kollár tudi v Jeni. Po nadpisnem listu „Staroitalije slavjanske“ bil je doktor filozofije (odkod? bržkone častni doktor kakega vseučilišča), častni ud društva češkega muzeja, ud društev znanosti v Pragi in Krakovu, častni ud zgodovinskih in arheologičnih društev v Zagrebu, Štetinu, Moskvi in Odesi, društva srbske slovesnosti v Belgradu. V neki apokrifni oporoki¹) govori se tudi o zlati medalji cesarske ruske akademije (z 1. 1837?),²) kar se bo bržkone dalo potrditi.

Na Dunaju je seveda pevec „Slávy Dcere“, prerok slovanske vzajemnosti in zaslužni rodoljub užival veliko spoštovanje med Čehi in drugimi Slovani, ali bil je že utrujen od bojev v Pešti in vedno zakopan v svoje slavistične študije, tako da ni mnogo hodil v slovansko društvo, ki se je najrajše shajalo v Gerlovičevi kavarni (na Bauernmarktu), v kateri je bival vsak dan tudi Vuk Karadžić, ali pa v češko, ki je imelo svoje navadno središče pri A. Šemberi, profesorju češkega jezika in literature. Dunajski krog zmernih Čehov začel je 1. 1850. izdajati „Vídeňský Denník“, ki je bil v prvi vrsti naperjen proti delavnosti darovitega in znamenitega žurnalista Havlička Borovskega, doktrinarnega liberalca, ki je združeval sotrodne življe proti radikalcem in konservativcem pod geslom:

¹) Gl. Sbornik, str. 74.

²) Pr. Jakubec, O život a působení J. K., str. 44.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

135

narodnost, demokracija in federacija.¹) Pri tem dunajskem
dnevniku, katerega pravi uredniki so bili (za zunanji svet Jan
Votka, bivši radikalec) Jož. Jireček, poznejši minister, in vitez
A. Beck, poznejši dvorni svetnik in ravnatelj državne tiskarne,
je med zunanjimi sodelavci poleg znamenitega zgodovinarja
Vl. Tomka bil tudi Kollár.²) Ako govori Tůma v svojem ten-
dencijoznem delu o „oblomljenem dunajskem profesorju“, ni
pravičen Kollárju, ki je bil že davno prepričan konservativec
in baš nezlomljen značaj. Moško značajnost je tudi vedno
priporočal svojim rojakom, posebno mladini, in svaril pred
prenapetneži,³) o katerih je sodil, da jih praktično življenje
najprej izpremeni v ničvredneže. Ne smemo tudi pozabiti,
da je Kollár iz popolnoma naravnih uzrokov moral biti dosti
bolj skromen, nego so mogli biti že takrat napredni Čehi:
siromašni Slovaki niso imeli nikakih zgodovinskih tradicij ter
so se navduševali samo za narodnost in neko nejasno vseslo-
vanstvo, Čehi pa so se s prvih početkov svojega narodnega
gibanja opirali na slavo in zgodovinske pravice svoje kralje-
vine, zaradi česar so bile njih težnje že po svojem jedru po-
polnoma drugačne. Kar se Kollárja posebe tiče, vidimo, da
se je njegov položaj neizmerno izpremenil: prej je bil zatiran,
večkrat celo v nevarnosti in brez zaslombe med svojimi rojaki,
sedaj pa je zanimal odlično mesto, živel mirno v svojih idealih
in imel okoli sebe lep krog vplivnih in časti vrednih čeških
rodoljubov. Popolnoma naravna je bila torej njegova želja,
naj napreduje češki narod korak za korakom. Da se je v
svojih nadah zmotil, ni on kriv; zgodilo se je to tudi ljudem,
pri katerih je bilo več politične bistroumnosti in skušenosti,
nego je je mogel imeti Kollár.

Poslednja leta tekla so mu torej precej blaženo. Velikega
pesnika so imeli povsod radi, ali pravili so, da je „podivín“
(posebnež) s svojimi Slovani. O teh pradobnih ljubčkih po
neslovanskih krajih je vedno govoril, ali ni prenašal ugovorov,
tako da se je zaradi njih s samim Šafařikom in Palackim
večkrat posvadil. Med svojimi ožjimi rojaki Slovaki pa ni
imel mnogo prijateljev, kajti sedaj so se posebno nanj jezili,
ker je s svojim vplivom za nekaj časa vrinil češčino v šole.
Tako je tudi njegovo živo slovanstvo bilo idealno, ali to je
ljubil z dušo in telesom. Velika žalost je torej ogrnila du-
najske Slovane, Čehe in ves slovanski svet, ko je preminil
24. januarja 1852 v 59. letu svoje starosti pesnik, kateremu
so zapisali na spomenik res zaslužene besede:

1) H. Tůma, Karol Havlíček Borovský, str. 263–265.

3) Tam, str. 386.

3) Gl. Sojka, Naši mužové, str. 126, Č. Č. M. 1893, str. 195, Sbornik str. 55–56 (pismo z 1. 1840).

136

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Jsa živ v srdci celý národ nosil;
zemřev žije v srdci národa celého.

Kollár počiva na Dunaju na pokopališču St. Marksa, ne
daleč od Kopitarja, Vuka in drugih slovanskih mož, kjer češka
društva vsako leto o vseh svetnikih venčajo njegov grob, ka-
terega kaže prav lep spomenik s Kollárjevim bronzovim me-
daljonom in liro, črez katero je povit trak z napisom „Slávy
Dcera" Ker bo pa pokopališče opuščeno, premišljevalo se je
že mnogo, naj se Kollárjeve kosti položijo v Pragi k telesnim
ostankom drugih čeških velikanov, ali to ne bo mogoče, ker
je bila izrečna želja Kollárjeve vdove, naj ostane njen mož
tam, kjer počiva; bila je prepričana, da se bodo dunajski
Slovani vedno z ljubeznijo bližali Kollárjevemu grobu. Pesnik
bo po takem prenesen na centralno pokopališče. Naloga Čehov
in tudi drugih Slovanov bo, da se to zgodi na dostojen način
in da bodo tudi skrbeli za primerno gomilo, h kateri bodo
romali še pozni slovanski rodovi.

Kollárjeva vdova je ostala še deset let na Dunaju in je
najrajša občevala s prijatelji svojega moža. Češki se nikoli ni
naučila, ali razumela je vsaj kuhinjsko češčino. S svojo hčerko
Ludmilo, ki je govorila češki z nekaterimi slovaškimi poseb-
nostmi, v mladosti pa se bila sploh samo slovaščine naučila,
hodila je večinoma v slovansko društvo. Vendar „Slavina hči",
o kateri Kollár poje, da mu je ž njo boginja slovanstva na-
gradila vse na Saksonskem od Germanije uničene otroke, vrnila
se je nazadnje v svojo domovino, v Weimar, ker se je Kollár-
jeva jedinčica 1. 1862. tam zaročila, ko je obiskala svoje so-
rodnike. Na Dunaj se je vrnila od 1. 1863. še trikrat, da vidi
grob svojega moža in zveste prijatelje. Spoštovala je neizmerno
„velikega Slovana", ki nikoli ni zahteval, naj ona postane
Slovanka, in zanimalo jo je, kaj se godi v slovanskem narod-
nem življenju. Pošiljala je na tihem profesorju Šemberi peneze,
s katerimi naj podpira po zimi dijake, ki posebne pridno obi-
skujejo predavanja o češkem jeziku in literaturi, na dunajski
protestantski bogoslovski fakulteti pa je ustanovila štipendijo
na spomin svojega moža.

Ime „Slávy Dcera“ nosila je na Dunaju v slovanskem
društvu Kollárjeva Ludmila, ki je bila okrasa sijajnih slovanskih
plesov in velikih zabav. Po očetu je podedovala vse njegove
estetične naklonjenosti, bila jako omikana in dobra gospodinja,
tako da je marsikatero moško srce hrepenelo po Kollárjevi
jedini hčeri. Vendar šele v Weimarju podala je svojo roko v
isti cerkvi, kjer sta bila pred 28 leti poročena Kollár in nje-
gova Mina, prof. dr. E. Schellenbergu, sedanjemu tajnemu svet-
niku, visoko omikanemu možu, ki je sam izdal pesni in na-
pisal pred leti veseloigre, ki so se s pohvalo igrale.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

137

Svojo mater (umrlo dne 13. oktobra 1878) preživela je Kollárjeva hči samo za devet let. Obe počivata na pokopališču v Weimarju. Zapustila je možu sina in dve hčerki. Teslesno živi torej Kollár dalje zopet na tujem, kjer se hrani v rodbini in okolici spoštljivo spomin nanj v pismu in v ustnem predanju,¹) slovanstvu pa je ostal le njegov duh.

¹) Ko so na Ogrskem žandarji odganjali Kollárjeve čestilce od mesta, kjer je stala njegova rojstna hiša, slavili so ga Nemci v Thüringenu po predlogu pastorja Bankwitza, Schmidtovega naslednika v Lobdi. Weimarski in jenski listi so vabili k tej slavnosti in pisali o slovanskem pesniku, Bankwitz pa je govoril o Kollárjevem življenju, pomenu in dotiki z mestom Lobdo. (Jakubec, Naše doba, I. str. 112.)

Slovenske národne vraže in prazne
vere,

primerjane drugim slovanskim in neslovanskim.

Spisal J. Navratil.

6. dalje iz Letopisa 1892, str. 121—177.

Mavra ali mavrica.

Tudi: božja mavra, božji stòlec, „stol božji“ (Kobar.), božji ali nebeški lok (kor.). ‚kanica‘ (ogr.-sloven.) t. j. tkanica (pas) i. t. d.; stslov. daga = nsl. doga¹) hrv. ali srb. duga, r. raduga, mrus. duha, č. duha; p. tęcza.

Kjer „božja mavra“ vodo pije,²) ondi je jedna vreča denarjev in jedna vreča uší; kateri se po golih kolenih tjekaj priplazi, dobí oboje. (Motnik. Zap. g. K. Križnik.) — Tam, kamor se mavra oprè, nahaja se zlata skledica. („Sl. Glasn.“ 1862; str. 97.)

Jako podobna je prvi in drugi slovenski veri — **nemška**, ki veli, da se nahaja tam zaklad ali zakladov, a posebno zlata skleda („goldene Schüssel“, „Regenbogenschüssel“). Grim. „D. M.“ II², 694; W. II. str. 88).

Češka vera govorí samo o ‚zakladu‘. (Ččm. 1854; 547.)

Po drugi slovenski veri posuši se pa do čistega drevo,
trava, mesto i. t. d., kamor se mavrica oprè. („Sl. Glasn.“ ondi.)

Serbi-Lužičani pravijo: Kedar pokaže kdo mavrico s
prstom, izgine pri tej priči (Veck. 478). Po češki veri odpade
takemu človeku prst, zato ker sedi na mavri kot na prestolu

1) Po prvotnem pomenu: „doga“ (pri sodu), Daube, Fassdaube.

²) Zato so ji nekdaj na Kranjskem in Koroškem nadeli tudi: „pijavka“ (Dalm. in Gutsm.)

J. Navratil: Slovenske národne vraže in prazne vére.

139

Devica Marija (Ččm. 1853; 490), ali ga pa ubije strela (Grohm. 41); po moravski mu pa odbije prst Bog. (Časop. mat. mor. " 1892; str. 82.)

Srbska „Da muško¹) prodje ispod duge, postalo bi žensko, a žensko da prodje, postalo bi muško“ (Vuk. „rječn.“ 143 pod bes. µyra (dúga).

V „Eddi“ zove se mavra „nebeški most“, po katerem hodijo bogovi. (Grim. „D. M.“ II², 694.)

Tudi nekdanjim Indijancem bila je mavrica „devajas panthas“ = deorum pons t. j. bogovski (božji) most. (Web. „Ind. Stud.“ 396.)

Koroški Slovenci mislijo, da bode na tém Kristus sedél in sodil na sodnji dan. (Rož. Zap. K. Pečnik.) Prim. tudi „Črtice“ 96 in Trstenjakov spis „o mavrici ali božjem stolcu“ (Sl. Glasn. “ 1862; str. 94).

Hrvatska (Varaždinska): „Ono bielo, što je na duzi [dôgi], znači kruh, crleno [rdeče] znači vino, zeleno znači zeleno žito, raž i pšenicu („Arkiv“ 1863; 256).

Poljaki pravijo s Slovenci vred: Mavra vodo pije. Prim. tudi „Časop. mat. mor.“ 1892; str. 92 in Tylor p. b. „Regenbogen“.

O drugih usodnih znamenjih.

Po tisti sapi, ki brije na sv. večer o polnoči, ravna se vreme vse leto. (Zatičina; p. u. p.)

Če piše zeló veter, mislijo Slovenci po vsem Kranjskem, da se je nekdo obesil. Tako tudi štaj. Slovenci. („Črtice“ 247.)

Táka ali malo drugačna vera je tudi po Moravskem in po Češkem („Hvězda“ 1863, str. 61; Grohm 35) ter skoraj po vseh nemških krajih. (W. 1869; str. 184.²)

Leta 1853. srečal sem bil pa v Metliki o silnem vetru nekega Belega Kranjca, ki je, gredoč mimo mene po véliki cesti proti Novemu mestu, rekel na glas: „Je li se zmija obesila, ka li?“ Še nikdar poprej nisem slišal med Belimi Kranjci besede „zmija“, ki znači Hrvatom in Srbom to, kar Slovencem „kača“. Sodim pa, da znači „zmija“ v nave-denem izreku belokranjskem uprav to, kar staroslovenski „zmij“ = zmaj. Res ni strahoviti zmaj ali pozoj³) nič drugega nego izmišljena velikanska kača (hrv.-srb. „zmija“), kateri se prisvaja več glav i. t. d.

¹) Moški (mož).

²) Vse kaže, da so se Slovani te vraže navzeli od Nemcev. (Gl. Grohm. 35, § 196, op.)

³) Drache, Lindwurm. (Iz le-te nastale so tujke: lintvern ali lintvorn, tudi lintver, lintvert, lintvor in lintvur.)

140

V nekem kraju na Češkem mislijo, da je v vetru zmaj, ki léta po zraku ter ga kuži s strupeno sapo ... (Grohm. 36).

Če se vetrovi stepó, nastane toča in dež; tisti, kateri je najmočnejši, potlej sam vlada. (Rož. Zap. K. Pečnik.)

## Usodna znamenja po živalih.

Pes. Mnogi Slovenci mislijo, da sluti (čuti ali vidi) vsak pes smrt („belo ženo“). Kedar tulijo („vijejo“, „zavijajo“) psi po noči ali pa po dnevu okoli hiše, v kateri je kdo bolan ali pa ne, pravijo, da pomenja to smrt: „da bode skoro mrlič“. (Metl. Polhov gradec, Notranjska Bistrica (zap. vč. g. J. Bile), Moravica (onkraj Kolpe) (p. u. p.) i. t. d. — V Pavlovcih pa trdijo, da vidi smrt samó tak pes, ki ima nad očmi bele ali rjave lise (4 oči); kedar jo zagleda začne zavijati ali tuliti, — znamenje, da bode nekdo v vasi skoro umrl, in to v oni hiši, proti katerej pes tuli. („Črtice“ 137.) Če pes tuli, z glavo proti zemlji obrnjeno, pomenja smrt; če pa gleda glava k višku proti nebu, pomenja posebno ogenj. (Rož. Zap. K. Pečnik.) Tudi v Ljutomerski okolici. („Kres“ 1886; 270.)

Češka vraža ujema se jako s prvo slovensko. („Ččm.“ 1856; III., 65); tako i poljska. (Prim. Kolbg XVII., cz. 2; str. 129.)

Slovakom znači pasje zavijanje pred domom nesrečo, ogenj in smrt. (Dobš. 46); — Rusom nesrečo sploh, a sosebno ogenj, ako tuli pes blizu domačije. (V. Bondarenko: „Živaja Starina“ 1890. I. 114 i. d.). — V Podstenah (harv.) pa: Če pes vije [samo v selu], onda v selu nekdo umre. (P. u. p.)

Še mnogo več takih in drugačnih vraž o psu imajo Nemci.¹) Zakaj pasje zavijanje znači smrt, razlagajo nemški učenjaki s tem, da so po stari (poganski) veri nemški spremljali psi Norne (Rojenice, Sojenice) ter sledili smrtno boginjo „Hello“ (skand. „Hel“). Gl. Wolf: „Beiträge 2, 415. Dasi je bil uže pri nekdanjih Indijancih „črn pes“ smrtnega boga Jame (Jama) sèl (W. II., str. 33), pa se nam vendar dozdeva močno, da so se take vraže izmed Nemcev zatrosile med Slovence in druge Slovane. Prigodilo se je na Tirolskem, da so otrovali takega psa, zato ker se je bilo slučajno večkrat ‚izpolnilo‘ njegovo „zavijanje“.²)

Sova. Smrt bode — pravijo skoraj po vsem Slovenskem — tudi takrat, kedar prileti blizu kake hiše, ali kedar se

¹) Prim. W. I., str. 31; II. 33; Grohm 53 in 54. i dr.

²) Alpenburg: „Mythen und Sagen Tirols.“ 1857; 342.

141

oglasi blizu hiše sova (oziroma: čuk). Goriška: Če pride sova blizu hiše, gotovo kdo v hiši ob kratkem umrě. (Prim. „Arkiv“ 1854; 284.) Notranjska: Če sova vpije po noči okoli hiše, bode smrt v sosedstvu. (Prim. „Arkiv“ 1863; 316.) Ako se sova ,ujedaʻ (cvili), bode blizu hiše ali vasi mrlič, ali pa katera druga nesreča; če pa ,ukaʻ, [bode] pa dobra letina, zlasti za proso in vino. Temu pritrjuje pregovor: „Spomladi sove ukajo, jeseni pa pivci“. (Motnik. Zap. g. Križnik.) Varaždinska: „Ako sova na kojem krovu [na strehi] peva, bude v oni hiži negdo vumrl.“ („Sl. Glasn“. 1859.) V Skradu (tudi na Hrv.) pravijo: Če ,hučeʻ sova na vrtu, umre skoro gospodar. (P. u. p.). V Pavlovcih (na Štaj.) naznanja čukovo čivkanje smrt. („Kres“ 1882; 223.) Jednako v Krembergu („Črtice“ 217) in v Rožu na Koroškem. (Zap. K. Pečnik.)

**Maloruska.** Sova in čuk (‚pugač‘) napovedujeta smrt. (Drag. 7.) Tako tudi v Ivanićgradu na Hrvatskem. („Arkiv“ 1863; 225.)

**Češka** Sova, katera sede bolniku na okno, oznanjuje mu smrt. (Ččm. 1853; 484. Prim. tudi Krolm. 1; 263 in Grohm. 66.—67. — **Poljska** strinja se z Varaždinsko. (Kolbg. XVII, cz. 2; 144.)

**Italijanska.** Ako se oglasi sova blizu hiše, pripeti se kakšna nesreča, posebno pa smrt. (Treviž, Treviso, pri Benetkah. P. u. p.) — Strinja se z **nemško**. (W. I.; str. 31; II., str. 117.) — Bodočo nesrečo oznanjało je sôvino skovikanje tudi uže poganskim Grkom¹) in Indijancem.²)

Če preteče zajec komu pot, pomenja to nesrečo. (Kranj, Dutovlje, Tržaška okolica i. t. d. Zap. †L. Žvab.) To vražo slišiš tudi med Čehi,³) Rusi in drugimi Slovani,⁴) Francozi, Novogrki v Macedoniji (p. u. p.) in med Nemci, dà po vsi Evropi.⁵) „Nesrečen bodeš na potu, ako potuješ in srečaš zajca, pa se ne vrneš; če pa srečaš volka, hajdi naprej, sreča bode s tabo vès pot.⁶) (Na Dolenjsk. Zap. A. Hudovern. I. 1878.) Prim. „Kres“ 1886; 371. Dalmatincem znači tudi veliko srečo, ako preleze komu pot — kača („zmija“). P. u. p.

¹) Čit. Teofrastov spis o značajih: Ἡθυσοι ἀραχτῆρες; v nemškem prevodu: „Theophrast’s Charakterbilder“ (Univ. Biblioth. Nro. 619; 29).

²) Weber: „Omina et portenta str. 330.

³) Ččm. 1853; 484; ⁴) Afan. I, 642 in 646.

⁵) W. I; str. 31. Med Rusi je ista vera tudi o lisici. Afan. I; 644. — Pri starogršk. (torej poganskih) praznovércih bila je ista vera o mački. (Teofrast l. c.), ter je še med Slovenci v Kompoljah (p. u. p.) in Nemci. (W. II; str. 187).

⁶) Ako te poprej ne razterga — volk. (J. N.). Z navedeno vero dolenjsko o volku ujema se tudi nemška. Volk je bil po staronemški veri „Vodanova žival“, vendar znači Nemcem včasih tudi nesrečo. (W. II; str. 185.)

142

Uže Indijancem je nekdaj značilo nesrečo, ako je pritekel zajec v kako vas. ¹) Ista vraža je tudi še med Čehi. („Květy“ 1847; 6.)

Kakor sova in čuk, tako napoveduje po slovensko-hrvatski vraži smrt tudi sraka: Če sede kam na ,hižo‘; ,za teden dníj‘ bode v njej mrtvec, najsi je bilo ondaj tudi ,vse zdravo‘. (Moravice onkraj Kolpe. P. u. p.) Po nemški vraži: Če sede sraka na hišo, umre kdo v njej v treh dneh ali skoro. (W. II; str. 188.)

Gôste pa napoveduje sraka Malorusom. ³) Poljakom, ³) Slovakom, ⁴) Čehom, zlasti če prileti na vrt. (Ččm 1853, 488 in 1857, 279; Hrvatom na potu i kako novico, list ali pa prijatelja. („Arkiv“ 1863; 226.) Tudi Nemcem, a po različnim regetanju zdaj mile, zdaj nemile goste. (Prim. W. II; str. 188.) Kedar sede sraka na kako poslopje (hišo) in regeče nena-vadno, bode v tej hiši zamera ali zdražba („mrzutost“; „Ččm.“ 1855, 180); po nemški vraži pa ravs in kavs („Zank und Streit“). W. II. l. c.)

Na češkem jugu mislijo, da je sraka sam hudič, a zato ne jé živ krst njenega mesa. (Erben v „Ččm.“ 1857, 279). — Po srbski pripovedki postala je sraka iz hudičevega pljunka („pljuvanke“). Prim. Vukove „Srpske nar. prip.“ U Beču 1853, str. 115.

Krokar (ki je bil pri nekdanjih Germanih Vodanu posvečen), znan je bil uže poganskim Indijancem kot nesrečen ptič. (Weber: Omina et portenta, 330.) Prim. tudi Grohm 65.

Vrána oznanjuje s krokarjem vred bodočo nesrečo na Češkem kakor v Indiji. (Grohm 65.) Nad komer vrána kvače, temu se pripeti kakova nesreča. (Ččm. 1855; 180.⁵) Prim. Kolbg. XVII, cz. 3; 112.

„Beli Kranjci‘ velijo samo, da kvaka vrana: „kvar! kvar! kvar!“ Hrvatom znači pa to „kvaranje“ res nesrečo. („Arkiv“ 1863; 226.)

Nemcem oznanjuje vrana (tudi kavka) namesto krokarja (kavrana) nesrečo itd. samo ondot, koděr je malo krokarjev. (Prim. W. II; str. 116) O kavkah pravijo Čehi: Kedar se kavke često in silno kavsajo s seboj, znači to, da bode skoro vojska. („Když kavky“) často a prudce s sebou zápasí, znamená to blizkou válku. („Ččm.“ 1853; 487.)

Krokar („voron“, vran i. d.) je Rusom, Malorusom in Srbom nesrečna ptica. (Prim. Afan. I; 511.)

1) Weber: „Om. et port.“

2) Drag. 7; ³) Kolbg. XVII, 2. cz, 131; ⁴) Dobš. 1880, 47.

5) Po krivem je Grohm. 65 (453) č. besedo „vrána“ ponemčil: „Dohle“, (ki znači kavko Čehom kakor nam).

⁶) Napačno „Elstern“ (srake) pri Grohm. 67 (469).

143

Tudi Židom je krokar ,nesrečen ptič'. Kedar priletí blizu kake židovske hiše, neutegoma mečejo kamenje nanj, dokler ne odleti. (P. u. p. iz Tarnova.)

**Novogrška:** Če krokar kroka, bode dež. (P. u. p.)

Kukavica ali „kukovica“ (belokr. „kukovača“). Kolikorkrat zapoje kukovica, kedar jo človek prvič sliši. (spomladi), toliko let bode še živel. (V Kranju zap. † L. Žvab.) Taka vera je i na Notranjskem. („Arkiv“ 1863, 316.) Z „notranjsko“ sklada se tudi hrvatska z dodatkom: ako jo čuje človek na tešče („na tašte“). Ondi, str. 225. Če nimaš nič denarja s seboj, kedar čuješ kukovico prvič peti, bodeš vse leto brez denarja. (Ondi.) Kdor na spomlad („zmladletje“) prvikrat na tešče čuje kukovico, ta bode lačen vse leto. (Dvorska vas pri Vel. Lašč. P. u. p. Na Dolenjskem sploh. „Glasn.“ 1862; str. 146.) Ko spomladi prvo kukovico ,čutimo', štejemo glase, kolikorkrat je zakukala, toliko let bomo živeli. „Ako imamo tedaj dosti denarjev v žepu, ne bode nam jih manjkalo vse leto.“ (Motnik. Zap. g. Križnik.)

Kedar človek kukovico prvič zasliši kukati, naj se ,koj' pograbi za denar, ker potem ga ne bo nikoli primanjkovalo. Nesreča pa je, če človek ravno nema „pri sebi“ (V Bolcu zap. g. Andr. Gabršček.)

Po srbski bajki bila je kukavica žena, kateri je bil brat umrl, in ona je za njim tako jako (,mnogo') tožila in žalovala (,kukala'), dokler je ni brat zaklel zbog vednega žalovanja in javkanja, ter se je zato izpremenila v tico. Razlaga se pa še drugače . . Gl. Vuk. „rječnik“ 312 p. b. КУКАВЦА (kukavica). Ondi čitaš tudi to srbsko vražo: „Ko prvi put čuje kukavicu da kuka, ako je prije sunca (pred solncem), valja tri puta da reče: za mojim zlotvorom! t. j. kukala (kukaj)! — To kaže, da ne znači njeno „kukanje“ ničesar dobrega, nego zlo ali nesrečo. Tako i druga hrvatska: „Kad je tko na tašte, pak ju čuje kukati, veli se: prevarila ga je kukovača“, t. j. ta dan bode nesrečen. („Arkiv“ 1863; 225.)

Srbske bajke spominja nas češka, ki pravi, da je kukavica izprevržena devica, ki zove mrtvega brata, ali se pa kukaje veseli, da ga je našla. (Krolm. I; 42.)

Drugače pripovedujejo to Moravci,¹) Malorusi,²) Poljaki i. dr.³) Slovenski in (prvi) hrvatski veri podobna je tudi ta češka: Kedar slišiš spomladi kukavico prvič kukati, reci: Povej mi, kukavica, koliko let bodem živ. Kolikorkrat zakuka, toliko let bodeš še živel. (Grohm. 68—69.⁴)

1) „Časop. Matice mor.“ 1892, 86; 2) Drag. 1876, 8 („zozulja“); 3) Krolm. I, 44.

4) Stari Poljaki pa samo poslušajo na tihem in štejejo njene glasove, koliko let jim bode še živeti. (Klbg. XVII. cz, 2; str. 142)

144

Dekline češke povprašujejo kukavico, v koliko letih se povdájo, žene pa, koliko bodo imele dece. (Krolm. I. 48.) Prvi običaj je tudi pri Velikorusih,¹) Slovakih. („Sborn.“ 1870; 195²) in pri Rusinih. („Slovansky“ Sborn. 1885; str. 580. Ženin pa nevesta ugibjeta po glasovih kukavičinih, koliko let bodeta živela skupaj.)

**Moravska.** Kedar sliši človek kukavico (prvič na spomlad) in ima kaj novcev s seboj, bode jih imel vse leto vsaj toliko, kolikor jih je imel ondaj; ako mu je pa bila mošnja prazna, prazna bode vse leto. (Trebič. P. u. p.) Ista vera je tudi med Slovaki („Sborn.“), Rusini. („Slovanský Sborn.“ 1885; str. 581), Poljaki (Kolbg.)

**Nemške vraže o kukavici** (ki je po staronemški veri spadala med božje ptice), so navedenim slovanskim do malega podobne kakor jajce jajcu; posebna je pa ta, ki jo čitaš med drugimi nemškimi pri W. II; str. 190., 191. in pri M. Busch-u 202: Česede kukavica na kakegabolnika hišo, umre bolnik skoro, oziroma: če zakuka na kaki hiši, bode skoro smrt, ali pa kakšna druga nesreča v njej].

**Novogrška.** Kedar kukavica kuka, znači to, da bode nekaka nesreča. (Maced. p. u. p.)

**Vremensko prerokovanje.** Slovensko: Ako kukavico še po Kresu čutimo, ne bo slana vzela ajde. (Motnik. Zap. g. Križnik. Prim. „Črtice“ 57 zdolaj.) — Češko: Če kliče (,volá‘) kukavica: „kuku! kuku!“ vé gospodar, da bode lepo; če pa kliče: „patoke, patoke!“ ³) bode dež. (Ččm. 1853; 487. Ondi čitaš še več drugih vremenskih.) Da oznanjuje kukavica dež, pravi tudi Mannhardt („Zeitschrift f. d. Myth.“ 3, str. 222).

**Božja kravica** (belokr. „božji volek“), tudi polonica, po Pok-Erjavcu: „sedmopikčastata polónica“, coccinella septempunctata, der siebenpunktierte Kugelkäfer oder Marienkäfer.⁴)

D. Trstenjak je po „Slovensk. Glasn.“ 1. 1862, str. 235 do 236 o tej živalici, ki se zove po njegovem pri Slovencih [štaj.]: „Divice Marije kravička“, „božja kravička“, tudi „božja

1) Krolm. I, 44 — 45.

2) Prim. tudi str. 27 in 135 pri Dobš.

3) Češki „patoky“, Nachbier.

4) Po domače pravijo pa Nemci po različnih krajih in narečjih tudi: Sommerkäfer, Sonnenkäfer, Sonnenkälbchen, Marienkühlein, Frauenkühlein, Sommerkälbchen, Gotteskühlein i. t. d. (W. II; 109), tudi Herrgottsschäfchen, „Marihöne“ (Marienhuhn), Muttergotteslämchen, „Sunnekilken“, Sonnekühchen, „Herrgottsmoggela“ (Herrgottsvogel) i. t. d. (M Busch 211); „Frauenkäfer“ pravijo Dunajčani. Drugod tudi Herrgottlöchslein (= belokr. „božji volek“).

145

icika“ za „teličika“,¹) — razglasil mičen spis, v katerem čitaš
tudi to dvojo vražo slovensko:

„Če ta živalica komu na roko sede in s prsta proti kakšnemu kraju zletí, pripovedujejo Slovenci, da se bo mladič ali devica proti tistemu kraju oženil.“ — „Vpraševali smo tudi otroci, kedar se nam je božja kravička na prst vsedla, koliko let nam bo živeti, in sicer tako-le:

Božja kravička,
Ljuba stvarička,
Kol'ko let
Mi bo živet'?

„Zraven smo šteli eden, dva, tri i. t. d. Do kterega šte-
vila smo našteli, preden je odletela, do onega smo mislili da
bode trpelo naše življenje.“

Tako povprašujejo božjo kravico tudi nemška deca.
Prim. Simrock: „Kinderbuch“ 141, 535; M. Busch 212.

Prvi slovenski vraži podobna je češka. Če najde kakšna
devica v Boleslavi ali v Berounu tako živalico (ki jej pravijo
Čehi „sluničko“, „bedruňka“ ali tudi „boží kravička“), dene
jo na roko in pôje neko češko pesmico.

Kedar živalica zletí, misli devica, da se vdá še istega
leta na ono stran, na katero je zletela živalica (Krolm. I;
537; Grohm. 83—84).

Nemške device izprašujejo nekod to živalico — kakor kukavico — tudi o tem, v koliko letih se utegne katera vdati.

„Wannäer sall ek Brut sin ?²)
Een Jahr, twee (zwei) Jahr i. t. d.“

Pa i vremenska prerokinja je Nemcem. To nam pričajo
različne pesmice, s katerimi jo prosijo nemška deca lepega
vremena. (M. Busch 211 – 212.)

Kakor štorklja nosi božja kravica Nemcem tudi dečico
— z nebes, menda zato, ker je bila po staronemški veri po-
svečena sosebno boginji ljubezni in zakona (Holdi, Freiji
ali Friji), po staroindijanski veri pa solnčnemu bogu Indri
(Prim. W. II. str. 109; tudi češko ime „sluničko“ in nemško
„Sonnenkäfer“ i. t. d.).

Kokoš ali kura. Če začne kokoš péti po petelinje
(kakor petelin ali kokot), to je slabo znamenje ali znači ne-
srečo. Tako vero nahajaš še med Slovenci po Kranjskem, Šta-
jerskem, Koroškem, Goriškem i. t. d., pa s posebnimi razlikami.
V Polhovem Gradcu pravijo, da umre tedaj — gospodar. (P. u. p.)
V Notranjski Bistrici pomeni to nesrečo pri hiši, najbrže smrt;
treba je tako nerodno kokoš brž zaklati. (Zap. vč. g. J. Bilc.)

1) Telica (?); rus. „božija korovka“.

2) Wann soll ich Braut sein (kedaj bodem nevesta)?

10

146

Pevajoča kura spoje gospodarja pri hiši; zato se mora od-
praviti od hiše. (Motnik. Zap. g. Križnik.) Štajerska: Ako bela
kokoš poje, pomeni njeno petje smrt pri hramu (hiši), žolte
kokoši petje pa pomeni ogenj. („Črtice“ 68.) V Pavlovcih pa
trdijo: Petje črne kokoši pomeni nesrečo pri hiši, petje bele
kokoši smrt; če pa poje rjava kokoš, pomeni to petje požar.
(Č. 69.) V Rožu: Kokoš, katera poje, poje sebi ali pa kateremu
domačemu človeku smrt. (Zap. K. Pečnik.) Taka kokoš („pete-
linka“) kliče nesrečo k hiši; hitro jo treba prodati ali pa ubiti.
(Livek in Vrsno. Zap. g. Andr. Gabršček.) Varaždinska: Ako
počne kokoš péti kakor ,pevec‘ (petelin), ondaj umre v oni
,hiži‘ *gospodinja* . („Sl. Glasn. 1859. I. 85.)

Tudi Čehom,¹) Slovakom ²) in Malorusom ³) znači tako
petje, kakeršnokoli nesrečo, a zlasti pri hiši. Takó tudi Po-
ljakom. (P. u. p.)

Tako i Nemcem, ki pravijo: Kedar kura poje, bode drugo
vreme ali pa nesreča pri hiši. Kedar poje bela kura, umre kdo
v istem kraju, kedar rjava (‚rothe‘), bode gorelo, kedar pa črna,
tedaj bodo (tatje) kradli ondot. (W. II, str. 189; Grohm. 75.)

Petelin ali kokot. Če je petelin ali kokot sedem let ,star‘, znese jajce, iz katerega se izvali hudič. Taka vera je med mnogimi Slovenci, tudi med Belimi Kranjci; bila je vsaj za mojih mladih let (pred kakimi 64 leti) še v Metliki. Po štaj. veri izvali se iz takega jajca ,lintvert‘. (Pavlovci. „Kres“ 1882; 220.) V Rožu pa pravijo (brez določenega časa): „Če petelin ,malo jajce‘ znese, da se iz njega ,lintvorn‘ izvali. (Zap. K. Pečnik.)

Po češki vraži izpremeni se črna kokoš na starost v črnega kokota, ki znese črno jajce — v gnoj. Tam se iž njega izleže „bazaliček“ (bazilisk, izmišljena čudovita kuščarica), ki pa hiši ni na nesrečo, nego na srečo; kogar pa pogleda, óni mora umreti. (Ččm. 1853; 470.)

„Petelinovo petje pomenja lepo uro“. (Rož.) Če pôje pe-
telin zvečer na sédalu, bode drugi dan drugo vreme. (Metl.
i. t. d.) Tako tudi, če zapoje na plotu. (Kômpolje; p. u. p.)

Zakorenila se je ta vraža tudi med mnogimi Nemci. Ko sem
(menda 1. 1876.) letoval v Lang-Enzersdorfu v Dolenji Avstriji,
pravila mi je nekega večera na dvoru gospodinja (vdova), da
bode imela drugi dan kosce, in da si je v nadi lepega vre-
mena. A pri tej priči ,zakikirika‘ petelin na sedalu. Ona, (ki
se je zdaj zbala, da bode drugi dan dež), ne bodi lena, zgrabi
šibo, teče ,na hišo‘ (pod streho), prime ubogega petelina, ki
ga začne šeškati na vso moč ter pravi pretepaje ga na glas (v
narečju): „Wart‘, i wer‘ dir schon das Krah’n (Krähen) ver-

1) „Ččm.“ 1853, 484; 2) Dobš. 46; 3) Drag. 6.

147

treiben!“ (Čakaj, preženem ti petje!) — Nisem se mogel načuditi, da je tako blizu Dunaja med nemškimi kmeti še tako neumnih vraž. — Naj povém pa še to, da ni popisano pretepanje kar nič pomagalo, ker je drugi dan — slučajno — vendar deževalo. — Kaj pak, da si je mislila ,razsvetljena žena', da je bilo temu krivo — petelinovo petje.

Razun poprej navedene vraže imajo pa Nemci še več drugih, n. pr.: Kedar zapoje petelin, izginejo duhovi, strahovi ali pošasti („Gespenster“) in hudič. (W. II; str. 112.) Ista vraža je tudi med Slovenci (v Ljubljani, Novem mestu, Metliki i. t. d.).

To razlagajo nemški učenjaki tako, da je bil petelin dnevne svetlobe znak (pri Perzijancih svetlobinega boga, pri Slovanih pa Svetovitova žival). Prim. W. II; str. 34 in 112. Pri starih Grkih bil je petelin posvečen Eskulapu, pri Rimljanih pa različnim bogovom, posebno pa Martu in Minervi. Rimljani so mislili, da mu je božanstven dar, da napoveduje bodoči dan. („Illustr. Wt.“ 1881; str. 78.)

Kedar zapoje (ponoči) petelin, izginejo pri tej priči vsi duhovi. (Slovenska sploh znana; tudi maloruska (p. u. p. Gl. tudi Jagić: „Archiv“ VI (1882); 246) in nemška (W. II; str. 112).

Lastavica („lastovica, lastovka“). „Lastovke donašajo srečo v hišo, in odnašajo srečo, ako podstrešje zapuščajo‘. (Notr. Bistrica. Zap. vč. g. J. Bilc.¹) Če se lastovke kje vgnezdijo pod streho, ondi ne nastane ogenj.²) Ako jim človek iz hudobije razmeče gnezdo, iz maščevanja gorečega oglja nosijo na streho, da se užge. (Motnik. Zap. g. Križnik.) — Tako so si za mojih mladih let pravila tudi Metliška deca, rekši, da prinese lastovica (če ji razdere kdo gnezdo), živ voglen (ogel) v svojih ‚vilicah‘ ter zažge hišo. — Njeno gnezdo brani, da ne trešči v hišo.³) (Rož. Zap. K. Pečnik.) Prim. „Črtice“ 85. — Tudi po goriški veri so lastovice hiši sreča. („Ark.“ 1854; 284.)

Hrvatska. ‚Koga prevari lastavica,⁴) dobit će one godine zimljicu.⁵) („Arkiv“ 1863; 225.)

Poljska. Kdor iz mnogo zbranih ljudij najprvi zapazi lastavico na spomlad . , óni si po navadi prerokuje na vse leto srečo in zdravje („szczęśliwość i dobre powodzenie“). (Kolbg. XVII, cz. 2; 140.)

Po vseh nemških krajih je taka vera, da so lastavice
— rekel bi — svete tice, ki značijo srečo, in da se ne smejo

1) To se ujema tudi s češko vero. (Květy" 1847; str. 10) in z rusko (V. Bondarenko: „Živaja Starina“ 1890 I. Ako lastavice izginejo iz domačije, znači to Rusom ogenj. Ondi).

3) Tudi nemška. (W. II; str 114)

3) Tudi nemška. (Ondi; Busch 195).

4) T. j. kdor čuje lastavico še na te šče.

5) Zimica ali zimljica = mrzlica, treslica i. t. d.)

10*

148

pokončavati. (M. Busch 195.¹) *Ondi* čitaš, da so bile lastavice po starogermanski veri viharskega boga t. j. Donarjeve ali Tnarjeve ptice. Švabi jim pravijo še dandanes božje ptice („Herrgottsvögel“), po nekaterih krajih jim pa veli nemško ljudstvo „Matere božje ptice (Muttergottesvögel)“. Ni čuda, da je (v krščanski dobi) ondod nastala i ta vera, da je celó greh, lastavice ubijati ali kako drugače pokončavati jih.²)

Po **poljski** veri je tudi greh, razdírati („psuić“) gnezda domačim lastovicam. Kdor katero tako gnezdo razdere (nalašč), dobi pege na obrazu. (Kolbg. ondi); po nemški veri umreti mu je pa še isto leto (Grohm. 71.), ali ga pa vsaj sreča popolnoma zapustí; krave mu dobé krvavo mleko, ali nehajo ,dojiti', ali pa pocepajo, v hišo mu trešči ali mu hiša zgori; kajti druge lastavice — čujte, čujte! — bljujejo mu ogenj na hišo. (W. II; str. 114—115.)

Miš. Nekod pravijo Slovenci, kedar se prikaže mnogo miši, da bode hudo leto ali pa kuga. Znak (simbol) nesreče in pomora bila je miš tudi Grkom. (Prim. „Sl. Glasn.“ 1865; str. 22.)

Čehom so miši hudičeva zalega, in če se jih prikaže mnogo na poljih, znači to vojsko, lakoto in kužne bolezni. Po stari bajki padajo pa miši tudi iz oblakov in iz meseca. (Grohm. 60.)

Slovanske in nemške pripovedke o takozvanem mišjem stolpu („Mäusethurm“) kažejo, da so miši besi suše in lakote. (Grohm. „Apollo Smintheus“ 57.)

Bele miši so pa po **nemški** veri „srečne živali“,³) torej hiši na srečo. Prim. Grohm. „Abrgl.“ 60 (405).

Mačka pa maček. Ako se mačka ,umiva', pridejo gotovo ob kratkem tujci (gostje) v hišo. (Notr. Bistrica. Zap. vč. g. J. Bilc.) Taka je tudi **poljska** vraža. (Kolbg. XVII, cz. 2; 131). Po **češki** in po **nemški** pričakuj pa óni, katerega mačka ,umivaje se' pogleda, gostov, ali kake zamere („Květy“ 1846, str. 507; Wolf: „Beitr.“ 2. 419) — ali pa tepeža („Ččm.“ 1853; str. 486).

Maček je hudičeva žival. Ko se mu vrže košček kruha, vselej se poprej strese, predno ga jé, da sv. Duha strese „iz kruha.“ (Motnik. Zap. g. Križnik.)

Tudi **Poljaki** mislijo, da izhaja maček („kot“) od ‚zlega duha‘ ali je pa ‚zli duh‘ v njem skrit („ukryty“); zato pravijo črnemu mačku skoraj vedno hudič („djabel“). Kolbg. ondi.

¹) W. II; str. 114.

²) Prim. malorusko pri Drag. (7).

³) „Weisse Mäuse entsprechen den Licht-Elfen und sind daher Glücksthiere.“ (W. II; 118.)

149

Češka. Troje dlake mačka v hiši brani (hišo) ognju in drugim nesrečam. („Ččm.“ 1853; 486.) Na Vestfalskem zadajejo pa nesrečo óne mačke, katere so črne, bele in žolte. (Grohm. 55.)

Po staronemški veri je mačka Frijina žival (vozile so ji voz mačke). Razun navedenih vraž o mačkah imajo jih Nemci s Čehi vred še mnogo več; pa ne spadajo vse v ta predel.

Konj. Konju se vidi človek devetkrat večji nego je;¹) drugače bi ga mahoma ubil. Konj skoraj zmérom misli, kako bi človeka ubil; pa se ga ne upa, samo zato, ker se mu vidi devetkrat večji nego je. A zato pravijo menda nekateri Beli Kranjci, da je konj malokedaj dobre misli. (V Metliki slišal sám za mladih let.) Konj sluti tudi nesrečo in o taki priliki ne gane se ti (vprežen) z mesta, mahaj po njem, kolikor ti drago. (Ondi.) Uže v paganski dobi prisvajali so konjem (zlasti belcem) preročno moč s starimi Nemci (Germani; gl. Tacit. „Germania“ c. X) tudi Slovani, in to Svetovitovemu belcu v Arkoni do 1. 1168.

Krt. Kedar rije krt (izpod hiše ali od hiše v stran), bode ob kratkem mrlič. (Kranj. Zap. † L. Žvab.) Ista vera je tudi med moravskimi Vlahi; če pa rije krt od zunaj pod hišo, pomnožé se prebivalci v hiši. (Kulda 1856; 117, Grohm. 58.) Po nemški veri znači krtovo ritje — smrt. (W. II; 118.)

Muha. Če priletí muha na človeka z mrtvega raka, dobí človek tudi „raka“ (bolezen). Zato zagrêbi takega (mrtvega) raka hitro vsak, kdor ga zagleda, da ne naleze kdo take bolezni. (Za mlada čul večkrat v Metliki in še 1. 1882. od neke mlade Metlíčanke na Dunaju.) Prim. češko vražo o mrtvem (ubitem) krtu pa o muhi. („Ččm.“ 1855; 180.)

Bučele (bčele, čebele, belokr. žbele). Če bučele na sv. večer o polnoči šumé v panju, bode dobra létina; če so pa tihe, bóde slaba létina. (Kranj. Zap. † L. Žvab.)

Da bučele ne crkujejo, nego umírajo, s to slovensko véro strinja se češka,²) tudi nemška.³)

Ta vera nastala je stoprav v krščanski dobi iz posebnega spoštovanja do bučel, „zato ker nabirajo vosek za cerkvene sveče, ki goré pri sv. mašah“. (Tako slišal praviti za mlada v Metliki, pozneje tudi v Novem mestu in v beli Ljubljani.)

Mravlje (belokr. mravljinci). Če mravlje, ščurki ali kakšna druga golazen v celih „trumah“ bežé od hiše, to je znamenje, da bóde hiša pogorela ali jo pa zadelo sicer „kaj

¹) Desetkrat večji — „nemškim“ konjem. (W. II; stran 186; Grohm. str. 53; Kuhn. West. S. 2, 81.)

²) Ččm. 1853; 489 (Grohm. 84).

³) Prim. M. Busch 214. Švabi pravijo tudi bučelam: „Herrgott-vögel“ ali „Marienvögel“. (Ondi 213.)

150

hudega“. (Črni Vrh pri Idriji. Zap. vč. g. † A. Domicelj.) — „Če
lazijo mravlje spomladi rade okolo hiše, bode ob kratkem
mrlič v nji.“ (Kranj. Zap. † L. Žvab.)

Usodna znamenja po ljudéh.

Kakor óna vraža o zajcu, ki znači nesrečo, kedar pre-
teče komu pot, — tako je po vsi Evropi raztrošena in zatro-
šena tudi ta:

Kdor sreča zjutraj najprej ,staro ženo‘ („babo“, „staro
babo‘), bode nesrečen — tistega dne. (Dutovlje in vès Kras,
Kranj, Mala pristava na Notranjskem, Tržaška okolica, po
kateri mislijo mnogi, da znači nesrečo, če sreča človek prvo
— ,žensko‘ [bodi si mlada ali pa stara]. Zap. † L. Žvab). Po-
slednja vraža strinja se tudi s koroško. (Pokrče; p. u. p.)
Na Kobaridskem možje nikoli radi „babe“ zjutraj ,prvič‘ ne
srečajo, ker bodo v namenjenem opravku nesrečni. (Zap. g.
Andr. Gabršček.) Ako se odpraviš na dolgo pot ali po dru-
gačnem opravilu, ,moraš‘ najprej srečati možkega; ako je
pa prvi človek, katerega srečaš, ženska, morda celó .. stara
baba, imel bodeš nesrečo. (Na Cerkljanskem; zap. g. I. Jereb.)

Isto vražo slišal sem med l. 1837. in 1843. večkrat v
Novem mestu malo drugače. Ako je srečal kakšen dijak —
babjeverec — zjutraj najprej staro ženo (ali pa ženo z
môdrim zástorom t. j. predpásnikom), domišljeval si je,
da bode nesrečen tistega dne . zato ker ne bode ,znal‘, če ga
bodo ,vprašali‘ v šoli.

Prvič omenjena vraža o ,stari babi‘ nahaja se tudi med
Čehi,¹) Poljaki, Rusini, Hrvati in Srbi, a zlasti sem pa tam
v Boki kotorski. (P. u. pr.)

Tako i med **Nemci** (W. II, str. 288);²) ako pa sreča Ne-
mec vjutro najprej déte, dečka, deklico ali ,mladega moža‘,
znači mu to — srečo. (Ondi.)

Nekaterim Slovencem pomenja (zdaj) tako srečávanje
nesrečo samo takrat, kadar je komu iti po opravkih na semenj;
n. pr. če žene mož živino na semenj, pa sreča najprej ženo
(,babo'), mislijo, da bode nesrečen, t. j. da ne bode mogel
prodati živine. (Mala pristava. Zap. † L. Žvab.) Nekateri se
o taki priliki kar vrne domóv. (Preddvor; p. u. p.) Nekateri
se pa vrne tudi o vsaki drugi priliki idoč po kakem opravku,
kedar sreča „babo". (Za Kobaridsko potrdil g. Andr. Gabršček.)
Takó se vrne domóv tudi mož, kateremu, kedar žene živino

¹) „Ččm.“ 1856; tudi čeho-nem. Grohm 220 (1517) iz Toplic (Tep-
litz) na Češkem.

2) Italijani se bojé zlasti grbaste žene. (P. u. p.)

151

na semenj, prestreže, stara baba' pot. (Prim. Belokranjsko v
„Slovanu“ 1887; str. 285.)

Neki voznik je pa med l. 1887. in 1889. pri Konjicah
(na Štaj.) stari ženi, ki je hotela prekoračiti cesto pred njim,
zakričal na ves glas: „Stoj, dokler se ne odpeljem z vozom
dalje!“ (P. u. p.). — Če srečaš „babo“ na novega leta dan,
nesrečen boš celo leto. (Kobaridska. Zap. g. Andr. Gabršček.)

Slovak pa trdi: Ako v ponedeljek žena pride prva v
hišo, to bode gospodarjev srečen teden. (Dobš. 47.)

Žalostno je, da verujejo z Nemci vred¹) še zdaj tudi
nekateri Slovani, da znači nesrečo, ako sreča kdo kakega
duhovnika. Ta grda sredovečna vraža je posebno še med
Hrvati (v Slavoniji), Rusini in Poljaki domá. (P. u. p.)

Znamenita je tudi ta belokranjska: Ako pride nov župnik
prvič v svojo, faro', pa se pripelje celo do župnišča (,faroža'),
pobije toča še óno leto. (Zdaj pa molímo: „Bog daj bedakom
pamet!“)

Premnogi priprosti Slovenci po Kranjskem, Štajerskem
in Goriškem mislijo še dandanes, da ima nekateri človek „zle
oči“ ali „hudobno oko“,²) in da ,ureče' ali ,uroči' s svojim po-
gledom vsako déte (zlasti pa detešce), t. j. da dobi ,urok'
(,uroke') vsako, katero on pogleda. (P. u. p.) Pri Gorici verujejo,
da ,hudobno' oko strašno škodi. („Arkiv“ 1854; 283). Uroke
napravlja s pogledom sosebno tak človek, kateremu so obrvi
zaraščene. (Škarnice pri Dobju na Štaj.) Prim. Črtice 242.
— Posebno grd ali ,oster' pogled napravi uroke celó odrastlim
ljudem. Nekateri štaj. Slovenci pravijo, da dobijo otroci (deca)
uroke od takega človeka, katerega je bila mati že odstavila,
potlej ga pa vendar še pridojila iz kakoršnega koli uzroka.
(Prim. ondi 242 in 243.) O drugih Slovanih čitaj še zadaj v
daljši razpravi o urokih.

Po koroški veri pa otrok (dete) nikdar ne more dobiti
,urok', a nikar odrastel človek; temveč le mlade živali. Če
kateri človek, kedar vidi prvokrat mlado živinče, ne reče:
„Bog ti ne daj urok!“, — pa ga žival dobí. (Rož. Zap. K.
Pečnik.)

Tako ,ureče' ali ,uroči' otroka tudi vsak človek, kateri
ga hvali zarad lepih lastnosti, a zlasti zarad telesne lepote; n. pr.
ako reče kdo: „oj, kako je lep ali dobro rejen ta otrok!“,
a ne dodá besed: „Bog ga blagoslovi („žegnaj“),³) — pa dobí
otrok urok. — Isto stojí tudi, kedar hvali kdo kako žival
(tele, vola, kravo itd.). Ima li pa žival, a posebno „tele“ res

¹) Prim. W. II; str. 194 in 195.

2) Italijanski: „mal' occhio“, nem.: „der böse Blick.“

³) Tedaj mora oče ali mati, ali kdor je, reči v mislih: „Kakor tvoj jezik.“ (Nekatere babice, trde babjeverke, zarežé celó na glas.)

152

,urok', zapazi se po tem, če se tele „trese“ ... Tedaj je treba
tako žival z moškimi hlačami trikrat obdrgniti. (Kobaridske;
zap. g. Andr. Gabršček.) O drugih pomočkih za (zoper) uroke,
kanimo ,na drobnoʻ govoriti v posebnem predelu).

Ako umitega človeka pogleda neumit, bode umiti človek
„uročljiv“ t. j. bolela ga bode glava. (Dutovlje. Zap. † L. Žvab).
Prim. „Črtice“ 242).

Izmed trinajstero ljudij, ki sedé h krati za mizo, umreti
bóde jednemu človeku za leto dnij. To nemško vražo po-
brali so tudi nekateri gosposki Slovenci; med ljudstvom
slovenskim nisem je slišal nikdar. Prijela se je tudi Francozov.
(Zastran uzroka kanimo govoriti v predelu o nesrečnih številih.)

Če raznesó ljudje, da je kdo umrl, dokler še živí, — óni
bode živel še mnogo lét. (Sám slišal nekdaj v Metlíki in v
Novem mestu, — 1. 1893. pa tudi na Dunaju med Nemci.)

Kedar pride v hišo kakšen tujec, pa neče sesti, mislijo,
da ne bodo mogli potlej spati; zato mu velé, naj sede, da
jim ne odnese spanja ali „spanca“ (Po vsem Slovenskem, —
tudi na Dunaju (in po mnogih krajih nemških. W. II.,
str. 380; drugi Nemci s Čehi vred pa ménijo, da odnese tak
človek spanje detešcu, ako se nahaja v isti sobi. (W. II.
str. 586; „Ččm.“ 1853 473; Grohm. 108 (786 in 787).

Če kdo sedeč za mizo z nogami „zvoni“, bodo ovce
vrtoglave. (Skrad onkraj Kolpe P. u. p.)

Če vzame kdo mlade tice iz gnezda, pa jih dene spet
nazaj, pojedó jih mravlje; ako jih pa potiplje ali samo dahne
va-nje, ali pa še pové za-nje pod streho, skujata se ,on‘ in
,ona‘, (samec in samica), ter kače jih ujedó. (Na Dolenjskem.
Prim. „Slov. Glasn.“ 1862; str. 367. in 368.). V Metliki sem
slišal nekdaj samo toliko: „Če zna kdo za mlade tice in pôve
komu za-nje pod krovom, pojéjo jih mravljinci.“ Po goriški
vraži pa potém kača v gnezdu vsa jajčica izpije. („Arkiv“
1854; 283). — Taka vraža je tudi pri Hrvatih in Srbih,¹) pa
i pri Laponcih.²)

Ako se pri hramu (pri hiši) jako ‚kregajo‘ (karajo) takrat,
kedar repo sejejo, pravijo, da bo repa debela. (Na Štajerskem.)
(„Kres“ 1882; str. 267; prim. „Črtice“ 200. Tudi koroško-
slovenska. (Rož; zap. K. P.) in kranjska.

Osodna znamenja po stvaréh sploh.

Kdor najde deteljo četveropěrko, ta bode srečen. (Znana
mnogim Slovencem ..., tudi Nemcem. (W. II; str. 193.) O

1) T. Maretić („Rad“ 1882; 141).

2) Brehm: „Thierleben“ III; 128.

153

četveropérki je še več vraž, ki pa pridejo na vrsto v drugih predelih.

Če po noči kaj pokne v hiši, posebno kedar je kdo bolán, mislijo, da je to „spomin“ ali „znamenje“, da bode skoraj smrt v hiši. (V Metliki; tudi drugod po Dolenjskem in Gorenjskem. P. u. p.) — Če je v hiši kdo bolán in zaropota kaj, kakor koli si bódi, (a se ne sme videti, kaj je zaropotalo), bolnik gotovo umre. (Kobaridska; zap. g. A. Gabršček.)

Če padejo (po naključju) z mize ali komu iz rok vilice, nož, šivanka ali nožice (škarje), ter se zapičijo v tla, pomenja to, da pride nekdo [stranski] v hišo. (Metlika, Krčevine pri Ormožu p. u. p.; Varaždin, gl. „Slov. Glasn.“ 1859, I., str. 85.) Isto verujejo po mnogih krajih tudi preprosti Nemci. (W. II. str. 197). Moravcem („Moravanom“) napoveduje vsako tako naključje u godne goste. (P. u. p.) Češka vraža pa veli, če pade in se zapiči takó nož, ali pa vilice, da pridejo brzo gosti. (Ččm. 1854; 543 in 1855; 179.)

Ako se sliši na sv. večer v hiši kak ropot, padajo na dilje (nahišje) mrtvaška nosila; gotovo bóde tistega leta kak mrlič v hiši. (Notranjska Bistrica; zap. vč. g. I. Bilc.)

Ako pade v hiži' s stene kateri ,kipec' (podoba), to znači, da bóde umrl nekdo v isti hiži' ali pa od roda nekdo. (Varaždinska. „Slov. Glasnik“ 1859, I. 85.) Prim. češko („Ččm.“ 1853; 485), nemško (Grohm. 219. s pripomnjo vred § 1500. in W. II; 199. (Velja tudi, če pade s stene zrcalo ali ogledalo.)

Če se prevrne solnjak na ,stolu' (mizi), velé, da se bóde karala družina v hiži'. (Hribec blizu Skrada; p. u. p.); ali: da bóde strašna jeza. (Tržič, Žeče; p. u. p.) Tudi poljska. P. u. p. Prim. W. II; str. 197. Ubogi Slovenci t. j. taki, kateri nimajo še solnjaka v hiši, nimajo nì te vraže. —

Kedar razlije kdo (nehoté) vina po mizi, pravijo, da bode krst. (Metl. i. t. d.)¹)

Če se prelije mleko po ognju, pravijo, da škoduje to kravi. („Vedež“ 1850; str. 348.)

Če voda v loncu sama vre, izgublja se „ženska moč“ (Črni vrh pri Idriji).

Kedar ogenj (goreče poleno) piska ali pišči, oglašajo se duše v vicah. Ondaj je treba reči: ,Bog se smili duš v vicah!‘ (Metlika, Kompolje i. t. d. (P. u. p.) Ista vera je, kedar se v peči „drevo joče“; zato poškropijo v peč s posvečeno („žegnano“) soljo, ker ,pre‘ rešijo s tem tri duše iz vic. (Ivanjkovci v Ljutomerskih goricah. Zap. g. dr. Fran Simonič.) — Cerkljanska véra pa uči takó: Ako ,zvoni‘ ogenj v peči, vrzi ne-

¹) Ista je posledica po avstrijski in bavarski (nemški) vraži, če razlije kdo vina ali pa vode na prt (Tischtuch). W. II; str. 197.; pri Poljakih velja to le o vodi. (P. u. p.)

154

koliko kruhovih drobtin v plamen, zmoli tudi očenaš za duše v vicah, in rešena bo duša iz vic. (Zap. g. I. Jereb.)

Če v peči goreča drva šumé, tedaj to ,svajo‘ pomeni; gospodinja mora hitro gor vreči soli, kaj (da) to zaduši; tedaj tudi svajo zaduší. Kapela blizu Radgone. („Kres“ 1886; str. 271.)

**Poljska.** Ako poka ogenj na ognjišču, bode spor ali kár („klótnica“). P. u. p. Prim. č.-slov. (Dobš. 1880; 47).

Ako se ogenj kara, to znači, da mora biti kuharica srdita ali pa kuhar srdit. (Varaždin.)

**Nemška.** Kedar se ogenj na ognjišču kara ali kedar poka,¹) bóde se nam s kom karati, ali nas pa kdo opravlja; če kdo pljune v ogenj, odvrne kar, če pa vrže va-nj solí, opravljivec na jeziku mehurje dobí. (W. II. 197, § 294.)

## Znamenja po cerkvenih stvareh.

Če v dveh bližnjih cérkvah ura bije ,na enkrat', to znamenuje, da bode kmalu mrlič. Tako tudi, če ,ob enem' ura bije in komu ,zadnjo uro' zvoní. (Oboje na Dolenjskem. „Sl. Glasn.“ 1862; str. 146 in 367.) Ako med zvonjenjem za kakšnega mrliča ura bije, bóde v 24 urah zopet mrlič. (Dutovlje. Zap. † L. Žvab). Prim. malo drugačno nemško (W. II; str. 201.). V severni Češki pa pravijo: Ako bije ura, kedar zvoní poldne, bóde skoro mrlič v ónem kraju. (Grohm. 219). — Kedar dim od „virha“ (kadila) močno diši in se valí po cerkvi, je blizu mrlič. († L. Žvab zap. v Dutovljah.)

Ako med poroko v cerkvi na moški strani sveče slabo goré, bolehal bo mož in kmalu umrl, — če na ženski strani, — pa žena. (Črni vrh pri Idriji. Zap. †. A. Domicelj.) Prim. slavonsko. (L. Ilić, 60). — Francozi v Solonji (Sologne), kjer držita med poroko ženih in nevesta vsak gorečo svečo v roki, mislijo, da umre poprej óni, kateremu zgori več sveče. („Gartenlaube“ 1882; 418.)

Če gre duhovnik „s sv. telom“ (,z Bogom' ali ,obhajilom') bolnika obhajat, pa zvonček pôje slabo, pravijo, da bolnik umre. (Belokr.). Važno je, s katero nogo duhovnik čez hišni prag stopi: ako z desno, bolnik se ozdravi; ako z levo, — pa umrje. (Črni vrh pri Idriji. Isti.)

Po Praški (češki?) vraži treba paziti na dim, kedar se ugasnejo sveče: ako se vleče dim proti vratom, bolnik umre; — ako nazaj (od vrat), pa preboli (Grohm. 187).

Če v cérkvi pogašene sveče močno smrdé, tedaj bóde ,kmali' mrlič. (Kobaridska; zap. g. A. Gabršček.)

¹) „Bullert, knallt oder brummt.“

155

Usodna znamenja (telesna in dušna) pri istem člo-
veku, katerega se tičejo.

(Tu se čredijo telesna z dušnimi brez razdvájanja).

Kdor ima ,redkeʻ ali ,redko sejaneʻ zobé, rad laže. (Me-
tlika, Ljubljana, Lescè, Žeče pri Konjicah, Tržič.) Tudi
češka. (Ččm. 1853; 471.)

Kdor je pegastih rók, o tem mislijo (ali so mislili nekdaj),
da je čarovnik. (Slišal sám za mladih let v Metliki).

Komur nohti ,cvetó', t. j. bele pege dobijo, óni bode kedaj
bogat. (Ondi). Kobaridska. „Kedar človeku nohti ,zacvetó',
tedaj je človek ali že srečen, ali pa bode v kratkem srečen."
(Zap. g. Andr. Gabršček); — po štaj.-slovenski vraži pa tudi
zveličan. (Zdole). Po Žetalski veri bode pa tak človek — go-
tovo zbolel. („Črtice“ 119). Tu vidiš zopet, kako stavi vraža
vražo pri istem — slovenskem narodu na laž. Tako i pri
nemškem. Sploh značijo Nemcem cvetoči nohti (das „Blühen
der Nägel“) srečo, da dobi človek novcev ali pa novo obleko¹)
i. t. d., i. t. d.; ob Reni vodi pa pravijo, da „laže tak človek“.
Prim. W. II; str. 205, § 309.

Čehi (nekateri): Komur cvetó nohti, temu cvetè sreča. (Ččm. 1853; 485); nekateri pa trdijo: „Kedar cvetó nohti na pravi roki, znači to srečo, na levi pa nesrečo. („Ččm.“ 1854; 543.)

Največ vraž o cvetočih nohtih imajo menda Nemci,
in to za vsak prst na pravi in na levi roki posebe. (Gl. W.
II; str. 205). Jedna nemška (iz Šlez.) strinja se nekoliko z
poljsko, ki veli: Cvet na palcu znači srečo, na 2. prstu ne-
srečo, na 3. (srednjem) prstu možitev („zamęście“) na 4. bo-
lezen, na 5. (mazincu) pa — smrt. (P. u. p.)

Nesrečo znači, kedar vstaneš zjutraj najprej z levo
nogo (Lescè, Sv. Vrban pri Ptuju, Cérkno i. t. d. p. u. p.); [pa
tudi kedar obuješ najprej levo nogo]. Kranj, Kras in Tržaška
okolica. (Zap. † L. Žvab.)

Prvi del te vraže nahajamo tudi pri Francozih (p. u. p.);
Poljaki in Nemci avstrijski pa mislijo, da bode óni, kdor
vstane zjutraj najprej z levo nogo, potlej ves dan čemeren.
(P. u. p.)

Kdor se ne obuje na obé nogi, nego samo na eno, ter
hodi tako po hiši, ne bode se mogel oženiti toliko lét, kolikor
je storil stopinj. (Pavlovci. Prim. „Črtice“ 261.)

Istrska. „Devojka, koliko ,korák' stori z jednon nogon
obuton, drugon boson, toliko let neće se još uženit“. (Zap.
vč. † J. Volčič.)

¹) Ista vera je v Žečah pri Konjicah, kjer pravijo: „Sreča cvetè“,
(P. u. p.)

156

Kedar spreleti koga zona, velijo, da ga je spreletela smrt ali pa: da ga išče smrt na grobu. V Metliški okolici. (P. u. p.)

Če kdo zábi to, kar je hotel povedati, kaže, da je bila laž. (Metlika.) Tudi Nemcem znana. (W. II. 208.)

Nesrečo znači pa, če kdo, odhajaje z doma, pozabi kaj domá, da se mu je vrniti domóv. Ako se mu je pa bilo drugič vrniti, zato ker je bil pozabil še nekaj domá, ni se mu bati nikake nesreče. (Moravska p. u. p.) Prim. ‚nemško‘ pri W. II; str. 207–8.

Če kdo kihne potém, kedar kaj pové, znači to, Slovencu — kakor i Nemcu, Čehu i. t. d. — da so njegove besede resnične. O taki priliki veli govornik ali pripovedovalec kedaj in kedaj sam: „Da je res“; „da ne lažem“ ali: „da je prava božja resnica“; — poslušalci pa: „Bog pomagaj (pomozi), da je res!“¹) Prim. W. II; str. 205 (vr. 13), „Ččm.“ 1853; 485. Štaj.-slovenska: Če si kdo kaj misli, pa na to kihne, zgodilo se bo, kar si je mislil. („Črtice“). — Uže nekdanjim Grkom bilo je kihanje znamenje božjega razodetja oziroma srečno znamenje, ako si je kdo česa želel in je kdo kihnil na to. (Prim. Homer. Odis. 17. 539 i. d. o Penelopi in Telemahu). O kihanju je med Slovani in Neslovani še več drugih vraž. Prim. „Ččm.“ 1853, 485 [Grohm. 223], O. Kolbg. („Lud“) XVII; 120; W. II; str. 205; Grim. „D. M.“ 1844; II. 1070; Dr. Č. Žibrt: „Stč. vyroční obyč“. i. t. d. 1889; 48.

Zakaj pa velimo človeku, kedar kihne: „Bog pomagaj (pomozi)!?“ ‚Pravijo‘, da je nekdaj kihavica strašno morila človeški rod; ako je človek kihnil samo enkrat, pa je bil mrtev pri tej priči. Ako je pa človeku, čim je kihnil, hitro kdo zaklical: „Bog pomagaj (pomozi)!“, — rešen je bil. Od one dobe ostala je ta navada do današnjega dne. — Malo drugače razlagajo to „Črtice“ 68. (Gl. tudi Grim. l. c. in dr. Žibrt l. c.)

Če te srbi nos, znači to, da se bodeš jadil (jezil). Metl., Lescè, Žeče i. t. d. — Tako tudi po nekaterih krajih čeških (p. u. p.); prim. vendar tudi „Ččm.“ 1855; 180. — Nemški nos sluti o taki priliki .. ‚kaj novega‘, pa ničesar prijetnega. (W. II; str. 204.)

Kogar srbi oko, ta se bode jokal. (Metlika).²)

**Češka.** Ako srbi koga levo oko, bóde nekaj videl rad, ako ga srbi „pravo“, — nerad; ako ga pa srbi oboje, bóde se skoro jokal. (Ččm. 1853; 485).

**Nemška** vraža uči narobe: „Ako srbi koga (dopoldne) desno oko, bode nekaj videl rad, ako pa levo, — nerad; popoldne biva to naopak . . . (W. II; str. 204.)

¹) Razsvetljeni ljudje pravijo pa tako tudi nalašč (samó šaleč se).

²) Po č.-nem. veri pride potlej nekdo ‚v vas‘. (W. II; str. 204.)

157

Če srbí koga dlan, pravijo, da dobí novcev (,denarjev'). Metlika, Lescè (p. u. p.). — Nekateri Slovenci pa pravijo tako: Kogar srbí desna dlan, ta dobí denarja, kogar pa leva, tisti bode moral plačevati. (Žeče; p. u. p.)

Češka (prva) strinja se s slovensko. („Květy“ 1846, str. 195); druga pa veli tako: Kogar srbí leva dlan, bode novce jemal t. j. dobival; kogar desna (,pravá'), ta jih bóde dajal. (Ččm. 1853; 485.) Ta (druga) je tudi nemška. (W. II; str. 205). — Poljska (1.) strinja se povse z Metliško; 2. pa trdi: Kogar srbí leva dlan, ta dobóde novcev, kogar pa desna, k temu pride kakšen prijatelj. (P. u. p.)

Če se ti kolca, to je znamenje, da nekdo misli na-te. [Ako uganeš, kdo, — neha se ti kolcati]. V Metliki in po mnogih drugih krajih slovenskih. Takó tudi med Čehi (Ččm. 1855; 180), Moravci (p. u. p.), Poljaki (p. u. p.) in Nemci s tem dodatkom, da mislijo nekateri Poljaki z nekaterimi Nemci vred, da jih ondaj nekdo ogovarja. (Prim. W II. str. 205.) Ista vera je tudi v Kamniku. (P. u. p.)

Če zvoni komu v ušesu, in to v desnem, pomeni to srečo ali: da bóde slišal kaj ugodnega, prijetnega ali veselega („vesele glase“), če pa v levem, — nesrečo ali: da ne bóde nič dobrega (Žužemberg, Metlika, Žeče, Vipava), — ali pa kakova laž. (Metliška okolica.) — Nekateri pravijo, kedar jim zvoní „v ušesih“, da se oglašajo duše v vicah (Lašče, Metliška okolica.) — Kmetska ženska se ondaj v okolici Metliški ,prekrižiʻ ali pa veli „Bog se smili duš v vicah“, pa neha zvoniti. (P. u. p.) — Drugi mislijo, kedar jim zvoní v desnem ušesu, da bodo slišali kaj dobrega; kaj slabega pa, kedar jim zvoní v levem. (Kamn. p. u. p.)

Nekod je ta vera: Če zvoní komu v levem ušesu dopoldne, tedaj ,slišiʻ (slišal bo) dobro ,véstʻ ali ,zvéstʻ (dobre glase), tako tudi, ako mu zvoní popoldne v desnem; če mu pa zvoní dopoldne v desnem, tedaj bóde slišal slabo ,véstʻ („poredne glase“); ,takistoʻ, ako mu zvoní popoldne v levem ušesu. (Goriča vas pri Ribnici). S to vero sklada se i hrvatska (kajkavska) v Dobri. (P. u. p.).

Nekateri Hrvatje (zlasti kajkavci) dajó pa ugibati, v katerem ušesu komu zvoni. Če óni ,pogôdiʻ (ugane), ondaj znači to zvonjenje srečo ónemu, kateri je pogôdil, a nesrečo temu, kateri je ,pitalʻ (vprašal); ako pa óni ne pogodi, ondaj znači to zvonjenje njemu nesrečo, a srečo temu, kateri je ,pital. (Varažd. itd.) P. u. p.

Češka. Zvonjenje v ušesu znači, da nekdo o nas govorí; ako zvoni v ,pravemʻ (desnem), govorí se resnica, ako v levem, tedaj je laž. (Ččm. 1853; 485.) — Ako uganeš, kdo govorí o tebi, neha zvonjenje. (Ččm. 1855; 180), kakor kolcanje. Gl. zgoraj!

158

Nemcem napoveduje zvonjenje v desnem ušesu srečo ali ugodno govorico o nas („gute Nachrede“); v levem pa naopak; ako si misli človek pri tem: ta in ta me opravlja (obrekuje)¹), neha zvoniti takoj, če je človek pogodil pravega; ako pa kdo, kogar vpraša človek, v katerem ušesu mu zvoní, ne odgovorí prav, znači to, da nas opravljajo ljudje. (W. II.; str. 204 in 205.)

Ako kuharica juho presolí, pravijo mnogi Slovenci, da je — zaljubljena. Znana je ta vraža tudi Hrvatom, zlasti ,kajkavcem', Srbom (gospodskim), Čehom, Poljakom (p. u. p.); Nemcem (W. II; str. 208).

Če izgovorita dva isto [misel] na enkrat, rešita dušo iz vic. (Metl.; p. u. p.) Takó tudi pri Čehih in Nemcih. (W. I; str. 223.)

Ako pogleda človek [vjutro] skozi okno prej, nego vstane, pozabi, kaj se mu je sanjalo („kaj je sanjal“). (Varaždin. „Sl. Glasn.“ 1859, I; 85). V Rožu pa mislijo, da se zgodi isto, ako se primeš zjutraj za glavo. (Zap. K. Pečnik.)

Kedar se komu sanja o kači, grozí se mu kák sovražnik; kedar hoče kača pičiti, pa vendar ne more, rad bi sovražnik škodoval, pa mu ni môči. (Na Dolenjskem. „Sl. Glasn.“ 1862; str. 240.)

Druga (belokranjska): Če ti se sanja o kači, ki te hoče pikniti, imaš sovražnico. (P. u. p.) Ako ti se je pa sanjalo, da si kačo samo videl, pomeni to srečo t. j. da bódeš bogat. (Kompolje; p. u. p.)

Če se komu sanja o motni (kalni) vodi, ,sluti to na bolezen', t. j. da bode bolan;²) če pa o čisti, pride kdo, kogar imaš rad ali kogar imamo radi. (Metl.; p. u. p.)

Ako se sanja komu o slivah³), óni dobi mrzlico (Metl.), — po češki vraži kakoršnokoli bolezen (Ččm. 1853; 471), a po nemški vraži bóde potém mrlič itd. Gl. W. II; str. 213.

Komur se sanja o grozdju, ta se bóde jokal. (Draga). Tudi nemška.⁴)

Komur se sanja o (motnem) vinu, tisti bóde žalosten (bóde solze točil). Rož. (Zap. g. K. Pečnik.) — Ogenj pomeni tam v sanjah sovraštvo; takó tudi konj, ki „rinca“ (rita); pohleven konj pa prijateljstvo; ženitovanje = smrt; smrt pa = ženitovanje; ,uší pomenijo denarje;⁵) jajca pa laž. (Isti.)

¹) „Der u. der redet schlimmes von mir.“

²) Tudi po č.-slovenski (slovaški) vraži iz Nitre (p. u. p.); po štaj.-slovenski ga bode pa ,nesreča‘ zadela, (Črtice 212). Prim. W. II; 213 zdolaj.

³) Metličani in okoličani pravijo češpljam — ,slive', slivam pa ,belíce'.

⁴) Trauben u. Perlen = Thränen. (W. II; str. 214.)

⁵) Tudi nemška (ondi).

159

Ako se komu sanja o svatbi, bóde skoro pogrebščina. (Bukovrh onkraj Kolpe; p. u. p.) — Nemcem značijo jajca — prepir (W. II; str. 214), Čehom — ogovarjanje; — ogenj Čehom — „kradež“, — Nemcem pa (s svetlim plamenom) veliko veselje, svatbo itd., tudi novce.

Če se ti sanja o kruhu ali perilu, ničesar dobrega se ne nadjaj: rad kdo umrè ali med rodbeniki ali pa v soseski. (Dolenjsko; prim. „Sl. Glasn.“ 1862; str. 146.

Kar se komu sanja v kateri hiši¹) prvo noč, to se res tudi zgodí ali: „to je gola resnica.“ (Po mnogih krajih slovenskih, sosebno štajerskih. Prim. „Črtice“ 212). Tudi ruska národna véra. („Illustr. Wt.“ 1875. str. 187.) in nemška po Dolenji Avstriji in mnogih drugih krajih nemških. (Sám slišal in p. u. p.)

Ako se ti sanja, da si umrl, (ali če se je to sanjalo komu drugemu o tebi), ondaj bodeš še dolgo živel. (Slišal sám med različnimi Slovenci).

**Nemška.** Kedar se komu sanja, bodi si o sebi v bolezni (ali pa sicer o kakem drugem bolniku), da je umrl, tedaj prebolí; kedar se pa komu sanja, da je prebolel bolnik, tedaj umre. (P. u. p.) Prim. W. II; str. 214. Bele stvari: beli konji, miši, bele cvetice s perilom vred i. t. d. značijo Nemcem po navadi — smrt; ²) perilo jim znači tudi bolezen... (Ondi.) Prim. zgoraj slovensko o „kruhu in perilu“. — Perilo je belo, a smrt Slovencem... „bela žena“, Nemcem pa... „bel mož (koščenec, ‚Knochenmann‘)“. Morda je slovenska vraža o ‚kruhu v sanjah“ iz prvine veljala tudi samo o belem kruhu. — Slovakom znači tudi „kolač“ v sanjah — smrt. (Nitra; p. u. p.) Kar se za rana („nad ránom“) sanja, to se izpolni. (Doboš. 47.)

Kdo ne vé, koliko moč imajo sanje pri babjevérskih ljudéh na stavljenje v loterijo?! — Loterija rodila je sčasoma. „sanjske bukve“ ali „sanjarje“, ki se jih razproda sosebno med nemško „ljudstvo“ na kupe.

Pa tudi Slovenci, (ki so pobrali pri nemških sosedih že toliko vraž in praznih vér), imajo na žalost že svoje, [po nemških poslovenjene] „Sanjske bukve“, in to „prave egip-tovske, od‘ leta 1231.“ (?!?) . V Ljubljani l. 1888 tiskane na novo. Kolika sreča za ubogo naše ljudstvo! — (še večja pa menda za g. založnika). — —

Pogostem slišiš med Slovenci pripovedovati tudi o slutnjah. — Vsaj za mladih let slišal sem v rojstvenem kraju, a pozneje v Novem mestu in v beli Ljubljani več takih pripo-

¹) Po češki: „na tujem“ („Ččm“. 1853; 484.)

²) Tudi Poljaku znači to, če vidi v snu kakega znanca v ‚belo‘ oblečenega, njegovo smrt. (P. u. p) Tako tudi Slovaku. (Dobš. 47.)

160

J. Navratil: Slovenske narodne vraže in prazne vére.

vedek, zlasti o bolnikih, ki so slutili in napovedali svoj smrtni
dan, nekateri celó smrtno uro, kedaj jim bóde umreti, „pa se
je“ — pravijo — „zgodilo res vse takó“.

Treba pa vedeti, da ni vselej resnično do kraja vse,
kar pravijo preprosti ljudje. — Marsikaj se pa tudi lahko
pripetí, kar se prostaku in celó učenjaku čudno in pre-
čudno zdí.

„Véro v slutnje“ nahajamo tudi pri drugih narodih, sóseb
pri Nemcih. — Posebna vrsta so slutnje v sanjah („Traum-
ahnungen“).

Dr. A. Wuttke priobčil je bil v 1. izdaji svoje knjige o
sedanjem národnem praznovérju nemškem ¹) iz Nove pokrajine
(„aus der Neumark“) na Pruskem . . resnično zgodbo, kako
se je sanjalo nekemu dečku, da se je valjal na dnu Odre vode
ter zato drugega dne ni hotel preko Odre, naposled pa to
vendar stori in — utone.

Dr. W., ki svarí ondi sam,²) da se slutnje, dasi jim
znanstvo ni prišlo še do živega, ne smejo zamétati prenaglo,
pravi pa zastran te zgodbe z drugimi besedami naposled, da
je vendar mogoče, da se je samo pripetilo tako ali pa, da je
bil temu nemara kriv uprav — strah [po grozovitem snu].³)

Bolj zunanje znamenje („prikazen“) nego slutnja je pa,
če vidi človek n. pr. svojo senco brez glave. Kdor ugleda
namreč pri božičnem blagoslovu (v domači hiši) svojo senco
brez glave, temu je — pravijo — drugo leto smrt odločena.
(Črni vrh pri Idr. Zap. vč. † A. Domicelj.) „Ako se komu na sveti
večer, kedar luč v hišo prinesejo, od glave nič senca na steni
ne vidi, bóde prihodnje leto umrl. („Črtice“ 12.) — Nemška
sluje samo malo drugače: „Kdor ima na sveti večer ali na
starega leta večer, ko prinesó luč v sobo, senco brez glave,
ali kdor nima nikake sence, temu bode umreti [predno mine
leto dnij]. Prim. W. II; str. 207.

„Kdor na sveti večer svojo senco vidi, ne bóde še umrl
drugo leto.“ (Kranj. Zap. † L. Žvab.)

Tega, kar je Nemcem „zweites Gesicht“ nisem mogel
dozdaj med Slovenci zaslediti nikjer; še prave domače besede
nimamo za to. „Drugi vid“ krstil ga je ,za silo‘ dr. Jos Vošnjak,
ki ga je popisal v „Ljublj. Zvonu“ l. 1882 v svojem spisu „o
prikaznih in duhovih“ na 347. str.

„Bože sedleško“ pravijo mu Serbi-Lužičani (v gorenji
Lužici), ki mislijo, da vedež (,Seher') na strehi óne hiše, v

¹) Der deutsche Volksaberglaube der Gegenwart. Hamburg. 1860
(na 46. str.).

²) Tudi v II. izd. (1869; str. 215.)

³) „Eine Erklärung durch Zufall oder allenfalls durch Angst bleibt freilich möglich.“

161

kateri bode komu umreti, ugleda belo kokoš ali pa kakega
detešca kostník ali okostje („Gerippe“) v vihrajoči srajčici.¹)
(M. Busch 324.) Rusko ljudstvo méni, da ima vsak slabo-
umnež („jurodivyj“ izr. juródjivyj) preroško lastnost („die Gabe
des zweiten Gesichtes“) in da je njegovo bledenje — sámo
prerokovanje. (H. Roskoschny: „Russland, Land und Leute‘
Leipz. I; 162.)

Po drugih Slovanih nisem mogel doslej ničesar zvedeti
o takih prikaznih. Sicer pa prim. „second sight“ („das zweite
Gesicht der Hochschotten“), Demokritos. Stuttg. [brez letnice]
III; 12.

III. Vedeževanje.²)

Slišali smo, kako si tolmači človek različna „usodna
znamenja“ ter obrača ž njimi, kolikor mu je le môči, vodo
na svoj mlin. — A ta „usodna znamenja“ niso v človekovi
moči. To pa ne ugaja sebičnemu človeku. Zato je premišljeval,
kako bi si sám bolj po svoji volji stvarjal taka znamenja, s
katerimi bi mogel prisiliti usodo, da mu se razodene umet-
nost, ki ji pravimo „vedeževanje“.

Vedeževanju prištevamo tudi (praznoversko) umetnost,
da vidi vedež lahko kaj takega, kar se sicer (po navadi) ne
more videti, a sosebno to, da more spoznati tatove in ča-
rovnice, tako tudi prisiliti kako stvar, prirodo ali pa du-
hove, da mu odgovarjajo neposredno na njegova vprašanja.

Kakor „orakel“ nekdanjim Rimljanom ni odgovarjal na-
ravnost: „da“ ali pa „ne“, tako se godí (po navadi) tudi pri
vedeževanju; kajti vraži ugajajo bolj „zapletene“ nego „jedno-
vite“ (priproste) stvarí.

Istrska. „Kada je uščap (ščep), treba da pita (vpraša) sleznjiv človek ³) vilazeć (izlazeć) mesec: „Misec, misec! kade (kde) si mi bival?“ — „Zad gore san (sem) slezene prebijal.“ — „Prebij je i meni!“ (tako treba reči trikrat), pak će se ozdravit.‘ (Zap. † J. Volčič.)

Češka. Ako hočeš zvedeti, bodeli kakšen bolnik zopet
zdrav ali ne, pomaže se bolniku čelo s kruhom, ter se dá
potlej kruh psu; ako pes kruh sne, ozdravi se bolnik skoro;
ako pa ne, bolnik umre. („Květy“ 1839; str. 357.)

1) „Im fliegenden Hemdchen.“

2) Wahrsagerei, Wahrsagekunst; vedeževati (wahrsagen), po
starem: vražati, vražiti, tudi bogovati. Prim. Mikl. „Lexicon palaeo-
sloven.-gr.-lat. na str. 74. in na str. 38. p. b. „Bogt“ Po Valvazorju (II;
knj. VII, str. 475) imenovali so Slovenci po Kranjskem za njegove dobe
vedeževalke (Wahrsagerinnen) — boginje („Boginae“); zato „bogovati“
pri Trub. še = vedeževati.

3) Ein Milzkranker.

11

162

Kedar izgubi kateri pastir na paši (v travi) kako stvar,
n. pr.: pipec ali sklepec ..., pa ga ne more najti, ondaj meče
kdo izmed tovarišev kvišku svoj pipec ali sklepec, ki pade
naposled — če ne prvič, pa drugič, tretjič ali še kesneje —
k izgubljenemu pipcu. (Sám videl za mlada — blizu 1. 1832.
— v Metliškem „logu“.) Če je kdo izgubil krajcar, hitali
(metali) so na višek krajcarje, dokler ni kateri pogodil.
Očitno je, da se večkrat samó primeri tako, da se na ta način
najde izgubljena stvar, ako se meče k višku ter pada na tla
druga podobna ji stvar.

**Češka.** Kdor kaj izgubí, poljubi naj zemljo trikrat, pa najde izgubljeno stvar. (Grohm. str. 227.) Prim. tudi Ččm. 1855; 328.)

Povedali smo uže v „Letop.“ 1. 1886; 78—79, kaj po-
čenjajo nekod slovenske in druge slovanske deklice na staro
leto, o božiču (na sv. večer), na ‚kresni ali kresov‘ in sv. To-
maža večer, tudi na večer pred sv. 3 kralji, da bi zvedele,
bodo li se v novem letu vdále (omožile) ali pa ne, kako me-
čejo namreč med 10. in 12. uro po noči ¹) črevelj „v níč“
(čez glavo nazaj), in kako mora pasti, da se izpolni dekletu
želja še pred letom. (Tudi to je vedeževanje, a navezano na
posebne dni ali praznike.) Spominjamo se pa še, da dotičnih
osodnih znamenj ne razlagajo vsi narodi jednako. (Gl. ondi.)

Na Zili mečejo deklice na kresov večer namesto črevlja ..
z nogo cokljo ,črez ramo'; ako coklja pade takó, da je s
prednjim koncem proti „nji“ obrnjena, v svesti si je, da je
ljubljenec ne bo zapustil. (Zap. g. Fr. Eller.) Prim 1. 1868; 79.
— Nekatera deklica teče pa na ta večer v drvarnico, zagrabi
celo butaro polén ,na enkrat‘ in jih nese v kuhinjo. Po ,večer-
nici‘ polena prešteje, in ako niso ,na pare‘, ima upanje, da
se kmalu omoži. (Ondi; zap. isti.) Primeri v Letop. 1. 1885.
157 Metliško vrazo (,na badnik‘), po kateri morajo pa biti drva
„na par“.

Po nekaterih krajih čeških mečejo mladeniči rožmarina
v vodo, kedar però ,zdolaj‘ deklice perilo ali pa hodijo po
vodo. Katera ujame rožmarinovo kitico, ta bode nevesta ónemu,
kateri jo je vrgel v vodo. („Květy“ 1846; str. 186.)

Jako mična je pri Grohm. na str. 117. 2. pripomnja, kako
so vedeževali uže nekdanji Indijanci, ako je hotel kateri dobiti
vse hvale vredno nevesto.

**Češka.** Katera deklica bi se rada vdala, in je bila po-
vabljena na kako svatbo, naj objame t. j. oklene („sevře“)
nevesto, kedar pride iz cérkve od poroke, čvrsto z obema

¹) Nemške deklice sosebno na staro leto, na sv. Andreja večer in Tomaža dan. (W. II; str. 218.)

163

rokama („v náruč“¹), ali pa naj sede na nevestino mesto,
kedar pojde nevesta plesat, dokler je še toplo. (Ččm. 1854; 535.)

V Istri pukajo (pulijo) załjubljeni ljudje, ali taki, kateri
bi se radi vzeli, „pêrca“ (peresca) ,na‘ marjetici (bellis perennis,
Gänseblümchen), govoréč:

„Očeš me, nečeš me,
ljubiš me, varaš me.

Zadnjega pêrca odgovor obvelja. (Zap. † J. Volčić.)

Primeri nemško (dolenje-avstr.) dekliško: „Er liebt mich,
vom Herzen, mit Schmerzen, ein wenig — oder gar nicht.“
(Sám slišal večkrat sosebno na Dunaju.) Malo drugače pri-
občil to W. II; str. 222 ter dodal še pet drugih, kako povpra-
šujejo nemške deklice, pa tudi nemški mladeniči, puléč peresca
marjeticam i. t. d., óne po bodočem ,možu‘, le-ti pa po bodóči
,ženi‘. Deklica bi rada vedela tudi to, bóde li njen mož
mladenič, vdovec ali pa starec, zato izgovarja te besede po
vrsti (nemški); mož pa: devica, vdova, stara baba?

Češka deklica, hoté zvedeti, bode-li njen ženin ubožec
ali pa bogatin . . poprašuje pri takem poslu takó (p. u. p.):

„Z trakařem? [Prideš li pó me] s samokolnico?

Z vozem? [Prideš li pó me] z vozom?

Z kočářem?“ [Prideš li pó me] s kočijo ?

Uže 1. 1892. (141 in 142) priobčili smo iz „Črtic“ (1),
kako vedežujejo štaj.-slovenske deklice, če hoče katera zvedeti
namenjenega ženiha. V Cerovcu na Štajerskem pa pravijo takó,
da tisti dan pred sv. Andrejem ali [An]drašovim mora ,deklina'
(a brez ikakega posta) pojesti tri pšenična zrna, tedaj vidi v
snu („v senji“) svojega ženiha. („Kres“ 1886; str. 272). Ondi
čitaš popisano i drugo mično vedeževanje „z robcem“, ki se
pa tudi ne strinja povse z ónim v „Črticah“ popisanim.

Kako vedežujejo slovenske deklice z drugimi slovanskimi
in neslovanskimi tovarišicami vred, na badnik ali sv. večer
(vlivaje svinec i. t. d.), da bi zvedela vsaka, „kakega stanú“ ji
bode ženih, popisali smo uže 1. 1885. (str. 157 in 158).

Da bi se zvedelo, kedaj bóde poroka, ,kolencá‘²) na sveti
večer déklica deklico k ,prašičnjaku‘, in če ,prešič‘ jedenkrat
zacvili, bóde poroka še tisto leto; če zacvili dvakrat — drugo
leto i. t. d. Če nič ne — potém se ne vé. (Kobaridska; zap.
gosp. A. Gabršček.) Na Vrsnem pa pravijo takó: Na staro
leto od 11. do 12. ure naj gre dekle k svinjaku ter vpraša

¹) Nerodno je ponemčil Grohmann na 121. str. (Štev. 919 češke besede: „[at‘] sevře — v náruč‘“; ,drücken .. fest beim Arme‘.

2) Kolencáti: nesti [nositi] ,štuporamo‘ ali oprtiv t. j. na hrbtu. V Trenti pravijo: nesti v kolénce (iz laškega: essere coccolóne, cocoloni, kauern, hocken). Gl. „Letop.“ 1882/83; 342 p. b. „kalónci“; iz „nesti v kolence“ skrojili so si pa na Kobaridskem glagol „kolencáti“ J. N.

11*

164

prasiča takó-le (bolj natihoma): „Pfu, koc,¹) letos?“ — Če se oglasi, omoži se dekle še to leto; če se pa ne oglasi, naj vpraša „Pfu, koc, v drugo?“ — in če je treba v tretje: „Pfu, koc, za tri?“ Če se pa ni v tretje ne oglasi, naj ne upa v možitev ni tretje leto —in sploh nikoli. (Zap. isti.)

Na sv. večer in na večer pred „sv. Ivanom“ (Kresom) mečejo pa dekleta na Kobaridskem „venec“ ali pa tudi „svitek“ — za vodo — ,ob zadaj‘ na drevó. Če se ustavi (obvisí) prvič — je poroka še tisto leto i. t. d. (Zap. isti.) Tudi češka. (Gl. „Letop.“ 1887; 91.)

V istem „Letop.“ (91 i. d.) pravili smo, kako vedežujejo
Slovenci in Slovenke z drugimi Slovani in Slovankami vred: po
šopkih in vencih, ki jih mečejo dan pred Kresom na
streho, in po cveticah, ki jih vtikajo na kresni večer v
streho ali pa kam drugam zunaj hiše: v razpoke i. t. d.²) ter
prerokujejo drugi dan — nekod pred solncem — po njihovi
legi, oziroma po tém, ako zvénejo ali pa ne zvenejo, komu
bode še pred letom umreti, a kdo ostane do drugega leta še živ.

Tako se nahaja še več drugih takih vraž, ki spadajo k
„vedeževanju“, tudi v predelih: „Badnik ali sv. večer in Božič“
(l. 1885.), „Novo in staro leto“ (l. 1886.). „Velika noč ali vúzem“
i. t. d. (l. 1887.), „Jurjevo“ in „Binkošti ali duhovo“ (l. 1888.)
„Pust“ i t. d. l. 1890. „Sv. Marjeta ali Margeta“ i. t. d. (l. 1892.).
Opozarjamo o tej priliki na to, zato da nam jih ne bóde treba
pogrevati ter tratiti časa in prostora.

Če hoče deklica videti namenjenega ji žénina, mora na
večer pred Kresom djati na mizo hleb kruha z nožem, potém
pa začeti izbo pometati samo v taki obleki, kakoršno je
nosila Eva v raju. Pri pometanju se ne sme nazaj obrniti.
Po končanem delu mora pogledati skoz ,koračoʻ proti mizi,
a za mizo vidi namenjenega ženina. (Rož; zap. g. K. Pečnik.)

Po Kobaridski vraži, ki je ti jako podobna, postavi pa
deklè, na sv. noč (k Božiču)¹ — na mizo hleb in zabode vanj
nož: sama pa, kar najhitreje more — tudi taka, kakeršno je
Bog ustvaril, — pometa sobo —, ob zadaj', t. j. za hrbtom si
pometa z metlo. Ko takó pride do vrat, naj se v hipu
ozrè, ter uteče hitro skozi vrata, sicer jo duh „usojenega“
ženina, ki se prikaže ob nasprotnej steni, zabode z onim
nožem k vratom. Če vidi duha kakega znanca, — ta ji je
„usojen“ (Zap. g. A. Gabršček.)

Še več takih („golih“) načinov i. dr. znajo Nemci. (Gl.
W II; str. 234 (362) in 235 i. dr.)

Poljska deklina skuha v isti namen na večer pred sve-
tim Andrejem tri jedí iz sočivja, pogrne mizo za dvoje ljudij

1) Uprav kóce (-ta) ali kócek, nekod tudi kóčej: prasiček.

2) Na Zili jih devajo na okno.

165

in reče: „V imenu Očeta i. t. d. Amen“. Bodoči ženin mora se ji zdaj prikazati, trikrat mizo obajti (ob-iti), a potém izginiti. (Kolbg. V; 311.)

Prim. tudi nemški način (M. Busch 1877; 324 – 325): a Nemka je o taki priliki takó ,opravljena‘ t. j. neopravljena kakor Slovenka Kobaridska ,,na sv. noč“ ali pa koroška ,na večer pred Kresom“ Na Zili trosijo dekleta (na kresov večer) koprive s soljo; na katero stran drugi dan najdejo koprivo nagnjeno, na tisto stran se bodo omožile — ali pa stopile v službo. (Zap. g. Fr. Eller.)

Kako vedežujejo srbske ,devojke‘ na ,Ivanj dan‘ (Ivanje, Kres) ali pa ,,uoči Ivanja“ (dan pred Ivanjem), da bi zvedele, kedaj se bodo vdale, opisal je Vuk v svojem ,,Rječn.“ (216) in v knjigi ,,Život i obič.“ (67).

Srb.-luž. Nevdana t. j. neomožena oseba (pa tudi ,ne-
oženjena') zve svojo bodočnost lahko na staro leto (zvečer)
ali pa na badnik takó: Nekdo vzame tri okrožnike, dene
(skrivaj) pod jednega vejico rutice (Zweig Raute), pod drugega
kúpec peska, pod tretjega pa ničesar ter jih potém povezne
(na mizo). Kdor t. j. katera oseba bi rada zvédela svojo usodo,
vzdigne kateri okrožnik hoče. Ako je bil óni, pod katerim je
bilo peska, utegne zvedljiva oseba skoro umreti; ako se je pa
namerila na ónega, pod katerim je bila vejica, v da se (ozi-
roma omoží se) skoro. (Smol. 259, kjer se nahaja še malo
drugačen način.)

Na Zili nastavljajo mladeniči slovenski na kresov večer ušesa skrivaj in skrbno na ,leseno stópico‘; ako čutijo v njej bobnanju podobno šumenje, prepričani so, da bodo — vojaki. (Zap. g. Fr. Eller.)

Na starega leta večer pa v mnogih hišah vedežujejo ,pod klobukom‘. Položijo namreč po šest klobukov na mizo in pod vsakega skrijejo kako reč, n. pr. pod 1. klobuk ključ, ki pomeni gospodarstvo, pod 2. prstan = ženitev, pod 3- mošnjo = bogastvo, pod 4. butaro = selitev (premembo prej, šnjega stanovanja), pod 5. ,čečo‘ (punčico) = krst, pod 6. oglja = smrt. Vsak izmed navzočnih vleče po enkrat, pa ne sme vedeti, pod katerim klobukom je katera reč skrita. Za vsakim žrebanjem se rečí na novo skrijejo. To, kar pomeni tista reč, katero je kdo vzdignil, zgodí se mu v prihodnje. (Zap. isti.)

Nekje na Kranjskem vrže prvo noč po poroki ženih svoj črevelj; če mu pade ozki konec proti steni, umrè mož poprej, če pa proti postelji, umrè žena poprej. (W. II; str. 218.)

K vedeževanju spadajo tudi tako zvane „božje sodbe“
ali „sodbe božje“ (Gottesurtheile Ordalien), od katerih se
pričakuje — ali se je pričakovalo vsaj nekdaj, — da bode po

166

njih z božjo pomočjo dognano (razsojeno) do dobra, je li okriv-
ljenec ali obdolženec kakega hudodelstva kriv ali pa nedolžen.

Uže v „Letop.“ 1. 1879. (57 i. d.) razložil je bil učeni
g. Fr. Hubad na drobno, kaj so „božje sodbe“, pri katerih
narodih so se nahajale nekdaj ter se nahajajo, četudi ne več
tako obilo, še dandanes; zato priporočamo č. čitalcem Huba-
dov izvrstni spis, — samo onim, kateri nimajo prilike čitati
ga, a ne vedó še, kaj so „božje sodbe“, bódi povedano na
kratko, da je bilo obtožencu, ako se je hotel opravičiti,
prijemati ali nositi razbeljeno železo v rokah, ali hoditi
po žarečih lemežih, metali so ga v vodo, sézati mu je
bilo v vrelo vodo, ali pa bojevati se s tožiteljem, da
dokaže, je li kriv ali pa ne. Kdor se ni opekel, v vodi, kdor ni
utonil, kogar ni premogel nasprotnik; bil je nekriv ali nedol-
žen („rekši, da se je „očistil“). Mislili so namreč celó pogani
to, kar verujejo kristijani, da pomaga pravičniku ali nedolž-
niku — sám Bog, da pride nedolžnost na dan, (oziroma,
da pravični Bog ne more dopustiti nikdar, da bi krivičnik
premogel pravičnika). Da izhajajo s premnogimi drugimi vra-
žami vred tudi „božje sodbe“ iz poganstva, pričajo različni
verjetni spisi. Pri nekdanjih Indijancih, vzhodne Indije prvotnih
prebivalcih („Hindus‘), bile so navadne poskušnje z ognjem,
z vodo, s tehtnico in s strupom ali otrovom. (Chr.
Kuffner 44 i. d.¹) Kateri zatoženec je mogel v roki držati že-
lezno razbeljeno kroglo, pa se ni opekel, óni je bil nedolžen;
tako tudi óni, kateri je mogel potopljen dlje (časa) strpeti
pod vodo. Poskušnja s tehtnico bila je taka: Najprej so tehtali
zatoženca ter mu na glavo prilepili popisan list; nato so
bramanci (duhovniki poganski) molili svoje molitve. Za tega
(ta čas) tehtali so ga zopet. Ako je bil zdaj lažji nego poprej,
nedolžen je bil. Poskušnja s strupom vršila se je takó: Za-
užiti je bilo zatožencu mišnice in strupenih zelišč; če je ostal
živ, verjeli so mu, da ni kriv.

Še-le v zadnji dobi razglašale so nekatere tuje novice nekega potnika poročilo iz krajev indijanskih, kako o velikem prazniku Bramovem mladi bramanci (bogoslovci), hoté pokazati vikšemu bramanu svojo nedolžnost, korakajo pod milim nebom vpričo velike množice ljudij bosi preko široke plasti žerjavice, tik katere je jarek poln vode; a vsak se opeče strahovito ter plane ónkraj žrjavice od prevelikih bolečin, (ki se mu znajo na spačenem obrazu), pri tej priči — v hladno vodo. Nevedno ljudstvo pa misli vendar o vsakem takem nesrečniku, (ki ostaje potém siromák hromák vse žive dni), da je bil vendar zagrešil poprej kolikor toliko.

¹) „Sparziergg. im Labyr. der Geschichte“, Wien, 1824. I.

167

Navadna je ‚poskušnja z otrovom‘ še dan današnji tudi po mnogih krajih afrikanskih (med zamorci), med katerimi je ta vraža, da zakrivi vsakega človeka smrt kakšen drug človek. Da bi pa zvedeli, kdo je ta hudožnež, nosijo mrliča po mestu ali po vasi, rekši, da bóde pred hudodelčevo hišo ali kočo dal uže kako znamenje, da stanuje tukaj óni malopridnež, ki je kriv njegove smrti. Tega potém zatožijo in pravijo: „Izpij ta otrov; če nisi bil ti, ne bóde ti škodoval kar nič“ — Da se take „božje sodbe“ ne godé brez sleparstva, soditi nam je po afrikanskega popotnika G. A. Krause-ja¹) besedah: „Kdor je bogat, podkupi otrovalca in uboža, siromaku je pa umreti“. („Wr. Famil. Journ.“ I. 1891, Nro. 180, str. 719.)

„Poskušnja z otrovom“ o drugačnih okolščinah rabi tudi zamorcem v državi angolski (Angola) v južni Afriki. („Schor. Famil. Bl.“ Berl. 1884, 4. zvez., str. 168.)

Nekateri narodi (tudi učenjaki) mislili so nekdaj, da čarovnica ne more potoniti, ako jo vržejo v vodo, zato, ker voda ne trpi ničesar nečistega v sebi. (Wolf. „Beitr.“ 2, 370 i. d.) Ako so torej hoteli zvedeti, je li katera ženska, (ki so jo krivili (dolžili), da je čarovnica), res čarovnica, — vrgli so jo na vrvi v globoko vodo. Če se je potapljala, uverili so se, da ni čarovnica ter jo potegnili hitro iz vode; če je pa plavala po vodi (sama ob sebi), bila je čarovnica, (ki so jo potlej sežgali). Take vere ni — hvala Bogu! — zdaj več ni med našim, niti med kakim drugim narodom evropskim.

Da so se „božje sodbe“ ovrševale tudi pri Slovanih, dokazal je gosp. prof Fr. Hubad s pohvaljenim spisom svojim do dobra. Najdlje ohranila se je „sodba božja“ pri Jugoslovanih v Srbiji, Hercegovini, Črni gori i. t. d. Po teh ‚pokrajinah‘, (koder je vladala „turška sila“), rabila jim je še s početka tega veka. Za poskušnjo rabili so vrelo vodo z razbeljenim železom vred²) za tatove in nezveste žene; mrzlo vodo v rekah pa za čarovnice („vještice“).

Pa še dandanes nahaja se posebna vrsta „božje sodbe“ med vsemi narodi evropskimi, in to ne med prostaki, nego uprav med razsvetljeno (?) gospôdo: to ti je dvoboj; kajti i zastran tega modrovali so nekdaj tako, da Bog ne more dopustiti, da bi zmogel — krivičnik. — Dvoboj ni po tém takem nič drugega, nego praznoverski ostanek nekdanjih „božjih sodeb“.

¹) Znan je tudi po imenu „Malam Musa“.

²) To je bila „mazija“ (die Probe des glühenden Eisens u. heissen Wassers); „vaditi maziju“: potezati razbeljeno železo z gołimi rokami iz vrele vode. (Vuk: „Rječnik“ p. b. „măzija“ 341; prim. „Život i obič.“ Prim. tudi „Glasnik zemaljskog muzeja u Bosni i Hercegovini g. 1892, 127 i. d.)

168

Dokazano je zdaj, da so imeli Rusi (poleg „božje sodbe“ z železom in z vodo) uže v desetem veku in pozneje še do 17. veka (celó pred sodiščem) za božjo sodbo tudi dvoboj.¹)

Največ vrst, božje sodbe' imeli so menda stari Nemci („Germani“) tudi še potém, ko se je bila krščanska vera pri njih za korenila uže čvrsto; dà, pomnožili so poprejšnje poganske, sodbe božje sčasoma za pravno (sodno) rabo še z novimi grozovitnejšimi. Pri nekdanjih poganskih prednikih njihovih ovrševale so se pa posebno te tri poskušnje: 1. z vrelo vodo, 2. z mrzlo vodo, 3. z dvobojem, ki jim je ugajal najbolj, zato ker so se preradi borili in vojskovali.²)

Vedeževanje s kvartami ali praznoversko polaganje kvart, ki je navadno posebno pri Francozih³) in Nemcih⁴), a sosebno po mestih med preprostim in gosposkim ženstvom, — ni bilo našemu ljudstvu še znano za mojih mladih let, vsaj po Dolenskem ne; v zadnji dobi hodi se pa preprostemu ljudstvu, (kajpak, za primérno plačo) ponujat neki Nebodigatreba zlasti po vaseh okoli, Lašč. Kedaj in kedaj slepari takó tudi kaka vlačuga ciganska. — Po Loki in po njeni okolici (na Gorenjskem) opravljajo ta sleparski posel same „ciganke“.⁵) (P. u. p.)

## Védeževanje z bajanjem (čaranjem).

Na ta način se vedežuje, kedar hoče kdo, od usode' kaj skrivnega zvedeti po sili, bodi si po kakem znamenju ali pa po kakem, duhu'. Takó se vedežuje, kedar hoče človek zvedeti n. pr., kdo mu je naredil, da je dobil kako hudo bolezen on ali kako živinče; — kdo je naredil kravi, da ne molze ali da ima krvavo mleko; — kdo je tat t. j. kdo je komu kaj ukradel, kje je ukradena stvar, kako bi se dala zopet udobiti i. t. d. i. t. d.

Bebec (a ne Slovenec), ki je hudo bolan ležal in ječal na postelji, mislil si je, kdo neki mu je, naredil'. Pošlje po

¹) Prim. „Letop.“ 1879; 63, 64 in 71; „Sloven. N.“ 1884, št. 137. (v listku) in „Ill. Wt.“ 1893, str. 118.

²) Osem (uprav devet) vrst pogansko- in krščansko-germanskih popisal je Klem. Fleischer. („Die bunte Welt“ 5. Jahrg (brez letnice [1875? Dresd., str. 620). Prim. tudi W. II; str. 227 (3. o).

³) Najbolj sluje po tej sleparski, umetnosti' znana Francozinja † Lenormand.

⁴) W. II; str. 224.

⁵) Od kod se je ta, umetnost' pritepla v naše kraje, uganeš lahko po tuji besedi, „slôgati“, kakor pravijo preprosti Slovenci po ónih krajih temu, kar zove Nemec: „[Karten] aufschlagen'. (= Karten legen). Prvenstvo prisvaja Nemcem tudi več učenjakov nemških, ki trdijo, da je védeževanje s kvartami nastalo iz nekdanjega védeževanja z runskimi šibicami („Losen mit Runenstäben“). Prim. W. II; str 224.

169

znanega mu vedeža, da bi mu ga ta odal (ovadil). Slepar
prihití, in dasi je bil zvédel uže po poslu, čemu ga je dal
pozvati Bebec, povpraša ga vendar, kaj bi rad. Ko mu ta
priobči (pové) svojo željo, odpravi vse ljudí iz sobe, vzame v
roke skledico vode, ki jo postavi na mizo, prekriža trikrat v
imenu Boga očeta, sina in sv. duha in vrže v skledico srebrnik.
Potém vpraša: „Kdo je naredil temu človeku, I. A. ali I. B?
i. t. d. Po tretjem vprašanju skoči srebrnik iz skledice. —
Glejte čuda in — sleparstva! (Prilepil je bil namreč vedež
uže poprej doma z voskom na srebrnik dolg las, ki ga je
držal skrivaj na drugem kraju s prstoma ter potegnil ž njim
naglo srebrnik iz skledice). —

Nekemu gospodarju pri Banji lóki na Dolenjskem, (a ne
pri Banji luki“ v Bosni) cépnila je bila na naglem krava.
„Nekdo ji je naredil“, veli - gospodar, in prejde vprašat ...
konjedérke. — Konjedérka ,ga‘ svetuje, naj izreže iz óne krave
žolč ter ga stlači ,na hiši‘ pod lémez.¹) A predno še to
opraviš, reče žena, prisopihal bo óni, kdor je kravi naredil,
in te prosil, da ne delaj tega.²) Ako se ga nečeš usmiliti ter
pustiš žolč pod lémezom, sušil se bo potém krivec (krivičnik)
po malem z žolčem vred; kedar se pa posuši do kraja žolč,
konec bo i njega.“ — „Tako se je, dodá moj svedok, onemu
gospodarju sin, res tudi zgodilo vse. Ko so začeli oča tlačiti
žolč pod lémez, priteče vsa v strahu neka soseda, ki nam je
bila ,sóvraž‘, ter počne prositi očeta za živega Boga, naj ne
delajo tega; oča pa nì ,bé‘, nì ,mé‘ tlačijo in stlačijo vès žolč
pod lémez, da se je sušil tam po malem, in ko se je bil po-
sušil žolč, poginila je res tudi óna grda baba.“

Povedal sem vse takó, kakor mi je pravil mladi svedok;
uverjen sem pa, da se ni godilo vse do zobca takó, kakor mi
je pravil on; kajti vem po izkušnjah, kako preprosti ljudje
radi debelo lažejo o takih prilikah, a sosebno, če se tiče stvar
„očeta“ ali pa „matere“. — Ako je zlobna soseda res umrla
mahoma potém, ko se je bil posušil žolč, lahko, da se je samo
primerilo tako; lahko pa tudi, da je umrla ... mnogo po-
zne je, t. j. da se je bil žolč posušil že zdavna poprej, a še-le
po babini smrti domislili so se oča, da so šli gledat, kakšen
je žolč; in ker so videli, da je res že vès suh, ménili so, da
se je (do dobra) posušil istega dné, a zato ž njim vred i
njihova sovražnica. —

Kedar dobi krava krvavo mleko, svetujejo sleparski
védeži gospodinji, naj pristavi krvavega mleka v loncu k ognju v
peč; pa kakor bóde mleko pri ognju čedalje bolj vrelo, tako bóde

1) Sparren

2) Módra. žena skrbela je na tihem ,vemda‘ tudi za to, da se zvé
po vasi, kdo je bil pri njej, čemu i. t. d.
(Stavec).

170

ónega, kateri je kravi naredil, čedalje, tem bolj peklo v prsih. Da bi se oslobodil strašnih bolečín, gleda tak človek, da bi kakorkoli si bódi, odmaknil óni lonec od ognja; a zato pojde brez zamude v tisto hišo s praznim izgovorom, da bi mu posodili kako stvar. Če pride potém k ónim (babjeverskim) ljudem česa na pósodo prosit največji jim prijatelj, najboljši sósed i. t. d., mislijo, da je on tisti zločestnik (hudobnež), ki je naredil kravi, da ima krvavo mleko. — Lahko si mislimo, kako písano ga gledata gospodar in gospodinja; naposled pogladita mu pa tudi — grbo: on s palico, ona pa s popéčkom ali pa z metlo. (Slišal za mlada v Metliki.)

Taka vraža in tako vedeževanje (ali temu vsaj jako pobdobno, pa tudi drugačno nahajaš i med Čehi¹), Nemci²), Moravci³), Slovaki⁴)...

Temu načinu podobno je nekoliko i vedeževanje, če „vzame kdo kravi mleko“. (Po babjeverskih mislih „narejeno“ je kajpak i to). —

Ako je kdo vzel kravi mleko in se zato le malo umolze, nabere se kopriv in umolze mleka tiste krave, kateri je bilo mleko vzeto. Vse ,vkupeʻ dene se nato kuhati v kotel. Kuhar naj vtakne potém v to kuhavo ,sórnikʻ,⁵) ter ga drži vsaj toliko časa v njej, dokler ne počne kuhava vreti. Kakor hitro pa začne vreti, jemlje ga iz kuhave in vtika zopet vanjo. To dé tistemu, ki je mleko vzel, jako hudo; zato priteče kmalu h kuharju ter ga pokliče. Ako bi se ta ne oglasil, pa bi óni póčil. (Ivanji grad pri Komnu na Krasu. Zap. g. K. Štrekelj.)
Štaj.-slovenski način gl. v „Črticah“ 18.

Najbližji nam bratje ónkraj Kolpe ravnajo pa tako: Če krava nima ali ne da mleka, treba razbeliti gnojne vile pa podstaviti kravi, da ,ceraʻ⁶) nanje. To pomore, a čarovnica, ,kojaʻ je kravi naredila, mora nato priti v hižo, pa če je nikdo ne ogovori, ondaj ,pokneʻ; ako ji pa kdo na njeno moledovanje ali ,pitanjeʻ (vprašanje) odgovori, — izgine ,brez kvaraʻ. (Dobra na hrvatski strani. P. u. p.)

¹) Grohm. str. 134 (974), W. II; str. 266. — L. 1756. obsodili so bili na Češkem pastirja Jana (Ivana) Polaka na smrt, zato ker ga je bilo zatožilo več gospodarjev, da nareja njihovim zdravim kravam, da imajo krvavo mleko; tedanja razsvetljena cesarica Marija Terezija razveljavila je pa to razsodbo ... („Zur Entstehungsgesch. der Theresian. Halsger. Ordnung, mit besond. Rücksicht auf das ... crimen magiae vel sortilegii“ F. plem. Maasburg. Wien, 1880).

²) W. II. ondi.

³) P. u. p.

⁴) P. Dobšinský 60.

⁵) Klin, ki gre skozi sóro (svóro ali ,sovroʻ) pri vozu. Gl. „Letop.“ 1880; 189

⁶) Prim. „cúrati“.

171

Še na več načinov znajo naši bratje onkraj Kolpe vedeževati ali „oddelávati“ o takih neprilikah (kedar krave nimajo mleka), tako da se hodijo k njim posvetóvat celó sosedje jim s kranjske straní. Obširneje o tem v predelu o „živinskih boleznih“.

Kakor je bilo za Valvazorja (pred 200 leti) po Kranjskem med kmeti takih „vedežev“ ali „vedeževalcev“,¹) kateri so praznoverskim ljudem razodevali „izgubljene ali ukradene stvari“, a praznoverci so jim verjeli; tako se godí na žalost še dan danes, da veruje naše preprosto ljudstvo (sem pa tam) še ,v take sleparje‘.

Zadnja leta zahajali so nekateri okrađeni Slovenci, Kočevarjem sosedje, na Kočevsko k nekemu možicu, da bi jim pomogel s svojo vednostjo do ukradene stvari. Ker se je pa po vasi in po okolici zvedelo skoraj vselej, da je bil okradenec pri „tistem možu“, pripetilo se je včasih vendar, da je tat, (ki je bil zvedel menda tudi to novico), boječ se vedeževe „čudovite moči“, ukradeno stvar podvrgel po noči tako, da je prišla zopet gospodarju v roke. (P. u. p.) Ni čuda, če se je zbal tat (prostak), ko je slišal praviti po vsi okolici, kako je bil „tisti mož“ zažugal neznanemu tatu, če ne prinese ukradene stvarí zlepa, da jo bode moral nositi nazaj zgrda, t. j. hodéč ,po samih nožih‘ itd. itd.²)

Isti uzrok ali pa sleparski zmenek slutimo, ako se kdo usti, da bode (neznanega mu) tata „zagovoril“ in tako prisilil, da mu bode prinesti ukradeno blago na kakšen drug kraj, on (vedež) pa da ga izročí potlej okradenim ljudém, kakor se je zgodilo — ni davno tega — v Lescàh na Gorenjskem. (P. u. p.)

Ako hočemo zvedeti za tatove, kateri so nam pokradli, moramo jih ,obzvoniti', predno prestopijo tekočo vodo. (V Motniku pri Vranskem zap. g. Križnik.)

Prim. tudi „Črtice“ 233 in 234. Ondi čitaš dva načina, da prinese tat ukradeno blago sam nazaj.

¹) Takim ženskam (vedeževalkam) rékali so ondaj Slovenci boginje. („Boginae“ piše Valvaz. 1689; II. VII, 475; „Bogina“ na str. 478); „bogovati“ rabil je Trub. (tudi Gutsm.) za ,vedeževati', a „bogovec“ bil je nekdaj Dolenjem = védeževalec (hariolus). Prim. Mikl. „Lexic. palaeosloven. „gr. -lat.“ 38 p. b. „Bort“ (Bog). — Moravski Vlahi pravijo svojemu vedežu — zagovorniku „božec“, a zaničljivo „bohoň“ t. j. bogonj. („Osvěta“ 1880; I, 50.)

²) Kako se včasih ustraši tat, kedar zve, da ga iščejo, itd., o tém prim. običaj črnogorski, ki ga je V uk natanko popisal v svojem „Rječn.“ na str. 698 p. b. „Cok“ (= Sok). po katerem se pa vrší vse brez kakega vedeževanja — samo na zvit način.

172

Čehoslovanom,¹) Poljakom²) in Nemcem³) rabi v ta namen, da se zvé tat, večjidel sito⁴) ali pa (Čehom) namesto okroglega sita tudi ráz t. j. kolobár z nožicami vred; samo način je različen.⁵)

Nekoliko drugače od onega v 1. opomnji v misel vzetega načina vrší se naslednji način češki, razglašen 1. 1886. po mični očitni tožbi (razpravi pred kazenskim sodiščem. Istega leta pokradeno je bilo novcev v dol.-avstr. kraju O. iz nekega krčmarja ostaline (zapuščine).

Tašča pokojnikova sumnjičila je na tihem več ljudij, sosebno pa sosedo Marijo M. Naposled naprosi takozvano „češko čarovnico“ v ónem kraju, da ji je obečala razodeti pravega tata ali tatíco.

„Čarovnica“ povabi potém k sebi vse one ljudí, kateri bi bili lahko ukradli tiste novce t. j. vse one, katere je imela na sumu — tašča; dene na mizo sito ter mu zapiči na sredino nožice z obojim ostrim koncem. Za jedno držalo prime sama, za drugo pa velí prijemati po vrsti vsem povabljencem in povabljenkam. Dokler se je to godilo, govorila je češki: „Svatý Jane, pověz mi pravdu [povej mi po pravici], kdo to ukradl“. A ne ganejo se nožice pri nobenem; ko pa pride na vrsto Marija M., nagnejo se proti nji.⁶) „Ta je tatica“, zakričí zdaj „čarovnica“ Nji pritegne s posebnim zadovoljstvom i pokojnikova tašča. Marija M. neče se pa nikakor udati ti razsodbi, s sitom in z nožicami; neizrečeno razžaljena zatoži celó taščo in „čarovnico“ okrajnemu sodišču, ki je obsodilo obé zatoženki, vsako na deset dni v zapor, zato ker se ni moglo obdolženi Mariji M. po zakonu dokazati ni toliko, kolikor je črnega za nohtom.

Učeni Jak. Grim. trdi, da je bilo sita sukanje („das sieb-drehen“) že v srednjem veku sploh navadno. (D. M. II²), 1062).

Po naših mislih zamenilo je sito sčasoma prvotni kolobár t. j. krog (ráz ali rís), ki so mu prisvajali nekdaj ter mu prisvajajo praznoverci še dandanes posebno moč. — Zato rabi Nemcem za tako vedeževanje tudi pravo kolo. W. II, str. 239 (370).

¹) Grohm. 204 (1417) s krivo navedenim virom: sito (z nožicami t. j. škarjami vred); P. Dobšinský (Slovak) 94 istotako.

²) P. u. p. Prim. tudi Töppen 57.

³) W. II, str. 238 (369).

⁴) Nemcem sóseb podedovano sito („Erbsieb“), zlasti s podedovanim sv. pismom („Erbbibel“) s podedovano knjigo („Erbbuch“) in s podedovanim ključem, pa tudi z nožicami vred itd. (W. ondi).

⁵) „Květy“ 1846; str. 523, prim. Grohm. na str. 204 (1419).

⁶) Vidi se po vsem, da je za to skrbela zvita baba, (zdaj bolj na rahlo držeč nožice), ker se je bila uverila iz razgovora s taščo, da sumnjiči le-ta najbolj sosedo Marijo M.

173

A še več drugih načinov v isti namen imajo Slovani¹) in Nemci.²) Dokazal je pa duhovito že Grohm.) da so si Čehi óna dolga načina (zagóvora), ki se nahajata v „Ččm.“ 1854-527-8 izposodili iz vražnega zaklada nemškega t. j. preložili z nemščine na češčino. Prim. Grohm. 202 (1415) in 203 (1416) z napisoma: „Das Diebsschloss („Zámek zloděje“), t. j. tatinska ključavnica.

Ta ključavnica, skovana iz samih besed', ima v sebi tako čudno moč, da po končanem zagovoru (čujte, čujte!) kar primrznetat (ali tatica), tako da prideš lahko brez opasnosti do njega (ali nje) in se uveriš, kdo je, ter mu otmeš ukradeno blago.

Petkrat se v tem prečudnem zagovoru ponavljajo znamenite besede (češki): „At' stojí [zloděj nebo zlodějka = tát ali tatíca] jako štok (!) a hledí (gleda) jako kozel;“³) (nemški): „Sie sollen stehen wie ein Stock und schauen wie ein Bock“; a baš po tem slogu⁴) („Stock — Bock“), ki ga pogrešamo v češkem zagovoru, sodi Grohm, jaz pa tudi po tujki „štok“ (namesto: „pařez“), da je bil češki zagovor res nekdaj preložen z nemškega.

Tako se je mnogo vraž zatrosilo iz nemščine tudi v slovenščino.

Ne moremo si kaj, da ne bi o tej priliki po resnični zgodbi zadnjega časa razglasili še jednega posebnega načina, kako zve okradenec lahko, kdo ga je okradel. — Ukradeno je bilo delavcu K. iz R. (na Sleškem) 40 nemških mark. Da bi zvedel, kdo mu jih je ukradel, odpravi se k slovečemu „čarovniku“ v F. ter ga vpraša, kaj mu je storiti. Ta mu velí: „Kupite si nov lonec in vrzite va-nj za tri noževe ko-níce solí, pa tudi tri krušne drobtine ter zabodíte v vsako po tri igle (šivanke). Te stvari kuhajte o polnoči na Oderski vodi. Čim začne voda vreti, zbadale bodo igle táta v srce tako, da bode prisiljen vrniti novce, ki jih pa bode že šest mark manj. Plača delavec za ta svět dve marki in opravi vse natanko, kakor mu je bil naročil „čarovnik“; a tat se vendar ni hotel prikazati. Posrečilo se je pa naposled orož-niku (žandarju) brez kakega „vedeževanja“ zaslediti novce, — samo tri marke manj, ki jih je bil že potrošil tat, okradencu po poli brat. („Oesterr. Volksz.“ z dne 2. marca 1894, Nr. 60.)

Rusi pravijo takemu človeku, kateri zna táta najti, „znáhar“.⁵)

1) Sóseb Čehoslovaní; gl. Ččm. 1854; 527—530; P. Dobšinský 94.

2) W. II, str. 238 (368) — 239 (370).

3) Namesto: „naj se ne gane, naj primrzne tát ali tatíca.“

4) Slog = Reim slišal sem l. 1848. na Notranjskem.

5) Kluger Mann, Zauberer (= čarovnik). (Fr. A. Pot. Slovar Lejpc. 1881; 119.).

174

## IV. Kako se vêde človek proti naznanjeni ali spoznani usodi.

Od nekdaj je bil človek velik sebičnik. On ne zadovoléva s tem, da samo vé, kaj mu je po takozvani usodi namenjeno ali sojeno; nego bi rad vedel i to, kako se mu je ravnati pri bodočem dejanju. Po spoznani osodi svoji moral bi kajpak trpeti miren vse, karkoli se mu pripetí; ali taka doslednost ne ugaja umnemu in zavednemu človeku. Zato se trudi na vso moč, kako bi se izognil ali izmuznil neugodni usodi.

Kakšnih pomočkov so v ta namén sčasom izmislile, zvite buče' človeške, kažejo nam naslednji primeri:

Če ugleda človek (praznoverec), ki se je odpravil kam na pot, kako neugodno, znamenje' (n. pr: zajca), ki mu je pretekel pot), ali če sreča staro babo, vrne naj se domóv ali pa (pred babo) pljune naglo preko pota, predno pride ona do njega. (P. u. p.) Nekateri pravijo: „Pusti žensko na levi strani mimo sebe iti ter glej, da ogovoriš ti njo prej nego ona tebe". (Črni vrh pri Idriji. Zap. † A. Domicelj.) Po češko-nemški vraži treba pa o taki nepriliki trikrat pljuniti in neoziraje se, dalje iti. Grohm. 220 (1517¹) Nemec (na Sleškem) vrže, (predno díhne, zapazivši, neugodno znamenje') kamen preko pota. (W. I., str. 1.) Starogrški praznoverec (pogan) vrgel je, ako mu je mačka pretekla pot, tri kamene preko pota, ali se pa ni ganil, doker ni šel kdo pred njim [dalje po istem potu]. Teofrast.²)

Slišali smo že, da če začne kokoš peti po petelinje, po-
meni to različno nesrečo.³) Da bi pa vso to nesrečo odvrnili,
tako kokoš hitro zakoljejo — ne samo v Pavlovcih („Črtice“
69), nego tudi po drugih krajih slovenskih — ali pa ji glavo
odsekajo, kakor n. pr. v Kompoljah (p. u. p.). Prim tudi „Ččm.“
1853; 484; Grohm. 75 in 76; W. II; str. 269. — Slovak pa
ubogi živali noge polomi ter vrže potém živo „hudiču“ v te-
kočo vodo. (Ondi.) — Nekateri **Poljaki** mislijo, da je taka
kokoš (menda) obsedena t. j. da ima „hudiča“ v sebi, ter jo
zakoljejo. (P. u. p.)

B. Vraža pa čara (čaranje, bajanje).

Vedeževanje hoče omejevati ali ovírati božjo voljo —
božjo previdnost z (neodvratno) usodo, — čaranje pa s samo-
voljnim dejanjem človekovim.

¹) Mačko ali mačka (p. u. p. iz Kompolj; prim. str. 141; 5. op.).

2) Prim. tudi češko „Ččm.“ 1856; 64.

³) Teofrast: Ἦσσοι καὶ παραλλαγματικοὶ (Ethikoi charakteres).

175

Kakor je praznoverska sreča in nesreča navezana na
posebne dneve in dobe, tako i čare nimajo vselej in
povsod jednake močí. Posebno ugajajo čaranju usodne
dobe in nekateri usodni dnevi (s svojimi nočmi vred),
kakor n. pr. „dvanajstere nočí“¹) Kres, Vuzem, Jurjevo i. t. d.²)
Izmed dnevnih časov je najugodnejši čas ponoči, (sosebno
med 11. in 12. uro, pri posebno skrivnih čarah pa o polnoči³).
Zagovarjajo pa tudi za bélega dne. — Tudi na mesec (je li
mlad ali star i. t. d.) treba gledati pri čaranju.

Kar se tiče krajev, ugodnih za čaranje, slujejo pri
nas in pri drugih indoevropskih narodih najbolj razpotja
ali razkrižja, soseb za ponočne čare, bodi si iz dobrega
ali pa iz zlega namena. Na razkrižju delajo babjeverci ris
ter hodijo va-nj, da se zapisujejo hudiču.

Varaš se pa, če misliš, da je „razkrižje“⁴) dobilo svojo
čudovito moč stoprav v krščanski dobi po „sv. križu“. Že stari
Grki ⁵) in Germani, da celo Indijanci prisvajali so razkrižjem
veliko moč.⁶)

Kedaj in kedaj se pa mora čarati v takem kraju, kamor
nikdar solnce ne prisije“ ali ,kamor ni čuti nikakega (cerkve-
nega) zvona‘. (P. u. p.) Slišal nekdaj sam v Metliki.

Paziti je pri čaranju tudi na števila. Najugodnejša števila za čaranje so: 3, 7, 9 in 77. Pri zagovarjanju treba moliti samo po 3 ali pa po 7 očenašev in češčenasimarij. To kaže, da se držé ,čarovniki‘ in ,čarovnice‘ najrajši lihih (nereavnih) števil.

Kakor se pri čaranju prednost daje lihim številom,
tako tudi levi strani. W. I; str. 65 misli, da zato, ker je na
levi strani srce. —

„Čarajo“ največ skrivaj; vpričo koga drugega po navadi
molčeč ali pa (zlasti zagovarjaje) zamolklo govoreč t. j. samo
šepetajoč. Priliko sem imel nekdaj opazovati to, ko je stara
žena (z iglo), ‚križala‘ mladi deklici „poganico“ (na očéh). Da
si je govorila ‚križaje‘ jako tiho, pa sem razumel tik nje stoječ
vendar vsako besedo.⁷)

¹) Gl. „Letop.“ 1885.

2) Pri Čehih „Filip in Jakob“, pri Nemcih „Walpurgis“ (1. maja). W. I; str. 63; W. II; str. 73.

³) Samó o Kresu ima (po nemški veri) poldan posebno čarovno moč. (W. ondi.)

4) Tudi „križišče“ ali „križi“.

5) Teofrast piše n. n. m: „In če ugleda praznoverec kedaj katerega izmed ónih, ki se vlačijo, ovenčani s česnom, po razkrižjih, umiva se od glave do nog ter pošilja po duhovnic, da ga očistijo z morsko čebulo (Meerzwiebel, scilla bifolia) in z mladim ščenetom“

6) W. I; str. 63.

7) ‚Molitvica‘ pride na vrsto med „zagovori“

176

Hrvatje in Srbi pravijo takim ženam, ki zagovarjajo bo-
lezni, „bajalice“.)

I. Bajíla.

Bajila t. j. pomočki za bajanje ali čaranje,²) ohranjajo
se do malega samo po skrivnem „ustnem izročilu“ od zaroda
do zaroda v pojedinih rodovinah, ki jih skrbno skrivajo vsa-
kemu tujcu. Sodil bi človek in slišal sem nekdaj tudi uže
praviti starega Slovenca, da prehajajo take skrivnosti (bajila
z zagovori vred) od očeta samo na sina, od matere pa samo
na hčer; a po nemških praznoverskih zakonih jih ne sme
po kakem človeku dedovati istega spola človek, nego oča
sme razodeti in zapustiti tako skrivnost sami hčeri, mati
pa sinu.³)

Le nekoliko takih čar ali bajíl nahaja se po takozvanih
„čarovnih spisih ali knjigah. A kdo bi verjel, ako ne bi čital
„črno na belem“, da je na Nemškem — med „razsvetljenimi
Nemci“ — takih knjigarjev (knjigotržcev), ki imajo od takih
knjig največ dobička. Vzeli smo že v misel, da se je začel ta
vzgled — na žalost! — posnemati tudi že pri nas ter se dajó
nemške praznoverske knjige iz gole ‚dobičkarije‘ prelagati na
slovenski jezik.

Ni davno tega, da mi je pravil neki Slovenec (prostak),
kako mu je na železnici blizu Dunaja ponujal nekakšen človek
na prodaj (za 3 gld.) knjižico, rekši: „Kdor nosi to knjižico
s seboj, ónega ne more živa duša nì raniti, nì zaklati, nì
prebosti, nìti ustreliti i. t. d.⁴) — Neizrečeno rad bi jo
bil kupil naš rojak, tem bolj, ker ni bil še opravil vojaške
službe ter je mislil tudi — na vojsko. Ker pa ni znal po
nemški, bal se je vendar, da ne bi kupil mačka v vreči, ter
se naposled premislil in rajši prihranil novce, dasi so bile po
njegovih besedah „izkušnjave strašno velike“. — —

Očiten dokaz, kako rad veruje preprost človek še zmérom
v „čudodelne močí“.

Med 1. 1837. in 1840. videl sem v Novem mestu res
nemška tiskopisa te vrste pri takih ljudeh, ki niso znali

1) „Bajati“ (stsl.) = fabulari (praviti), nsl., srb. in hrv. pa = in-
cantare (uprav zagovarjati, besprechen'), osédobi pa tudi = čarati ali
čarovati (hexen, zaubern). Prim. Mikl. „Lexic. palsl.-gr.-lat.“ 12; Vuk 12;
IV. Fil. 13. — Bajilo = Zaubermittel (Murko, Jan.-Bart. in Jan.-Hub.).

2) Prim. op. 1.

3) Kuhn und Schwarz: „Nordd. Sagen“ v predgov. na XIX. str. (W. I; str. 65)

4) Jako podobna je ta knjižica po vsebini onemu čarovnemu rokopisu, ki ga je opisal dr. A. Wuttke I. na str. 70 v opomnji (*).

177

kar nič „po nemški“ ter so posojevali oba tudi drugim ljudem (znancem in znankam).

Na prvem čital sem napis: „Die sieben Himmelsriegel“, pod napisom bilo je pa natisnjenih sedem ključavnic („žabic“); vsebine ne pametim več. Na drugem ni bilo nikakega napisa; imel je pa v sebi nekako (nemško) „molitev“ s tem (nemškim) dodatkom: „Kdor nosi to molitev s seboj, ni se mu bati strele, in če se dene kaki porodnici na glavo, pa bóde rodila jako lahko.“ (?!?)

Med najimenitnejša bajíla slovenska štejemo takozvane „črne bukve“ (črno knjigo). „Črne bukve“ krstil jih je menda slovenski narod po zvunanji podobi; ¹) kajti med črnimi črkami je tudi mnogo rdečih v njej. Tako je vsaj pravil mojemu poročevalcu oča, ki je videl „črne bukve“ nekdaj pri kmetu Žikovcu v Dolenji Vasi (pri Selcah na Gorenjskem), pa jih ni znal čitati.

Ne vé se natanko, kaj imajo „črne bukve“ v sebi. Po národni veri nahaja se v njih mnogo čudnega in skrivnega, tako da kdor ima take „bukve“, „zna uže več nego hruške peč‘. Ne-kateri pravijo, da so v „črnih bukvah“ zapisane vse skriv-nosti, — tudi bodóčnost. „Pojdi (če te ni strah) o polnoči na pokopališče in se ustopi tako, da ti bode stala jedna noga na posvečeni zemlji, druga pa na neposvečeni. Kmalu se bode cglasil mrtvec in začel prebirati iz „črnih bukev“ pre-rokovanje za bodoče leto in sploh vse skrivnosti, ki so ime-nitne za duhovnijo (župnijo). Ako bi bile obé nogi na ne-posvečenih tleh, ne bi ničesa slišal in zvédel; ako bi pa stal z obema na posvečenih, prišel bi mrličem ‚pod oblast‘, da bi te smeli raztrgati, ali ti pa storiti kako drugo škodo.“ (Iz Valtove Vasi na Dolenjskem. „Ljublj. Zvon“ 1882, str. 671.)

Oni kmet v Dolénji Vasi (pri Selcah) prerokoval je pa iz svojih „črnih bukev“ ljudem domá o belem dnevu vsaj za 50 let naprej, pa mu je — pravijo — obveljalo vse (?), tudi to, da bode njegovi hiši kedaj (po njegovi smrti) gospodar po imenu Janez. (P. u. p.) To ni nič posebnega; Janezov je po Kranjskem na prebitek.²) — Pa tudi za tatóve je pravil po tistih „črnih bukvah“.

„Kjer imajo ‚črne bukve‘, tam imajo tudi vedno dosti denarja.“ (Na Igu. P u. p.)

„Črne bukve“ rabijo nekaterim zlasti ondaj, kedar hodijo zakladov kopat. (Kaj več o tém, kedar bodemo govorili o zakladih.)

¹) Prim. zastran zunanje oblike nekdanje „črne bukve“ šolske.

²) Tirolska: Kdor hoče bodočnost znati, iztrgaj živi podlasici srce ter pojej (surôvo), dokler se še giblje“ Alpenb. Mythen 383 (W. I, stran 69) Dober tek !

12

178

„Neki cérkvenik,“ tako mi je 1. 1884. pravil na Dunaju zgovoren pomorančar iz Vélikih Lašč, hrepenel je že davno po „črnih bukvah“ župnikovih („fajmoštrovih“). Nekega dne, ko je gorelo v župnišču („farovžu“), zgrabi mož iznašaje pohištvo i. t. d. iz hiše, naglo „črne bukve“, odnese jih skrivaj k sebi in prebira ter izpisuje iž njih tri dní in tri nočí.

Še le potem je povedal prežalostnemu župniku, (ki so
mislili, da so zgorele), da jih je rešil o n. Hitro skoči po-nje
in jih prinese g. župniku, ki so jih bili neznano veseli. Kajpak,
da jim ni povedal, kaj je bil storil.

Vtresel je Laščan še to, kako je cerkvenik njegovemu
očetu, s katerim sta si bila velika prijatelja, večkrat skrivaj
bral iz „tistih bukev“ vse, kar smo že slišali in še več dru-
gih čudnih in prečudnih rečij. Dokler sta nekega dne pila
skupaj v najbližji vasi, pobila je toča. — „Ko sta se z očetom
vračala“ — pripoveduje Laščan nadalje — „brž po toči domóv,
ter ugledata gredoč črn oblak popraša jih: „Vidiš li kaj?“ —
„Oča, da ne.“ Zdaj napravi on s privzdignjeno levíco v zraku
locánj (lok) in reče očetu: „Poglej zdaj izpod moje roke
kvišku!“ — „In ko oča tako storijo, ugledajo v oblaku ča-
rovnico v samem škrlatu.“¹) — „Ako bi jaz hotel, vrgel bi
jo precej z oblaka.“ — „Daj vrzi jo, vrzi, pravijo mu oča.“
— „Jaz bi jo vrgel, a veš, sedem let bi potrebovala, predno
bi prišla domóv, tako daleč je domá.“ (Tako modro se je
odrezal zviti cérkvenik. Kdo bi bil pač tako neusmiljenega
srca!).

Isti Laščan pravil mi je tudi o nekem človeku iz So-
dražíce (izr. Sódržce), ki je imel „črne bukve“, vzdignil več
zakladov (?) ter obogatel, dokler mu niso zgorele o zadnjem
ognju, dasi je imel zakopane v kleti; potlej je pa ubožal, da
mu je bilo prosjačiti (beračiti') naposled.

„Kolomón“ ali „Kolomónov žegen“, tudi „Kalamón“
ali „Kalamone žegen“, „mali“ in „véliki Kalamón“).

S „črnimi bukvami“ vred sluje po mnogih krajih sloven-
skih, (a zlasti po gorenjskih, pa po nekaterih dolenjskih, go-
riških in štajersko-slovenskih) tudi tako zvani „Kolomón“
ali „Kolomónov žegen“. Na svetlo je prišel prvič s tem na-
pisom (v pokvarje ni koroški slovenščini): „To je tapravi inu
tacieli Colemone-Žegen, kateri je biv vkeleranje²) taprvevo

1) Najbrže kakšen privid (Sinnestäuschung). Morda se je bilo pri-
merilo, da je posijalo solnce za oblakom ter ‚skrlatasto‘ razsvetilo
oblak s tako podobo. Kolikokrat se nam zdi oblak kakemu velikanu,
konju, volu i. t. d. podoben!

2) Zu Köln am Rhein.

J. Navratil: Slovenske národne vraže in prazne veré.

179

bart vdrukan vtam lete 1321,¹) noi v latinščeni šprachi vnkei dan, potam pa na nemško, sedeí pa ta prvvo bart na sovenjo²) nonovo kvhan inu frišno pačan s. l. et a. Tiskana je bila slovenska t. j. poslovenjena knjiga brez letnice (po Šafařikovih mislih na Koroškem, okoli 1. 1800 i. d.) 12º. 283 str. Vsebina (po Šafařiku): „Molitve, rote (rotitve), kako se vzdigujejo zakladi, kako ukradene stvari nazaj dobiti i. t. d. „Colomone“ (izr. Kolomóne, sedaj Kolomón) je spakedrana beseda iz: ‚Kolman‘ ali ‚Koloman‘. Kmetje pravijo ti knjigi: „Svetega Kolomana Žegen“ (Prim. Šaf. 144 in Marn. „Jezičnik“ XXII. leto 1884.; 77.³)

Pisan (‚prepisan‘) pa je bil óni ‚Kolomon‘, ki si ga je bil menda za 200 gld. kupil neki kmet iz Golice (¹/₄ ure od Selc na Gorenjskem), pa so mu ga potlej ‚poredneži‘ vzeli ter hoteli sežgati, zato ker je bil poln vraž; zvedel je pa vendar za pravega tatú ter mu odkupil svojo knjigo za 10 gld. (Pravil mi l. 1884. Jos. Bernik iz Dolenje vasi pri Selcah). Po njegovih besedah ‚Kolomón nima tolike močí kot ‚črne bukve‘.

Nekod pa rabi vendar tudi namesto „črnih bukev“, ker čitamo v Jurčičevi knjigi (I. 71; 3. r.): „Koloman ali tisto pisanje, ki učí, kako se hudič — kliče v ris“.

L. 1879. zasledil je „Kolomonov žegen“ pri kmetu Ant. Vrbiču iz Pristavlje vasi pri Št. Vidu (‚pod Sv. Rok‘) na Dolenjskem — gosp. Aleksand. Hudovernik. (Zap. isti.) Pravil mi je pa l. 1887. na Dunaju, da kmet ni hotel izpod 5 gld. dati knjige iz rok. Prepisal si je bil (A. H.) pa vendar napis (z izvirno pisavo): „To je ta pravi inu ta cieli colomone sfegen, kateri je biv v tam mestu Kelerejni ta pervevo bart udrukan v tam lete 1321 noi v latinsfzei slprachi unkei dan, potam na nemsfko in sedej pa ta pervo bart na sovenjo na novo kuhan ino frisno pezhan. (Brez letnice i. t. d.). Ta napis, ki se strinja do malega s prvim, kaže, da mu je najbrže tudi vsebina ista kakor prvemu.

Znan je „Kolomon“ tudi štajerskim Slovencem — vsaj okoli Celja, pa pravijo, da ga ne zna niti vsak duhovnik čitati tako, kakor bi bilo treba. — V neki kmetski hiši strašil

¹) Očitna laž; l. 1321. ni bila še znana tiskovna umetnost, nego izumljena še-le okoli l. 1436—1438.

Pripomnja. Večji del takih tiskovín in drugih knjižur tiskajo brez letnice, brez imena kraju (kjer je bila katera tiskana) in brez imena pisatelju ali založniku — ali pa nalašč z lažnivo (mnogo starjo) letnico in s krivim imenom kraju, pisatelju in založniku — bodi si iz gole ‚dobičkarije‘, bodi si tudi iz drugih uzrokov. (Prim. W. I; str. 66.)

²) T. j. slovenjo [= slovenje, slovenski].

³) Šaf. veli ondi i to, da je ta knjiga jednačica (Seitenstück) knjigi po imenu: „Duhouna branua“, o kateri kanimo govoriti malo pozneje.

12*

180

je ‚kozel‘ (škratelj), ki se ga niso mogli odkrižati nikakor. Na-
posled zaprosi kmet pomoči g. župnika. Ko pridejo župnik
ter začnejo čitati iz ‚Kolomona‘, pa je ‚kozel‘ kar izginil. (P.
u. p.) Prim. tudi to, kar je pisal o ‚Kolomonu‘ dr. Jože Pajek
v ‚Kresu‘ 1882; str. 272.

Na „Cirkljanskem“ ali „Cerkljanskem“ (izr. ‚Crkljanskem‘) imajo nekoliko iztiskov „malega“ in 1 iztisek „vélikega Kalamona“ — „Kalamone shegen“, knjiga, če se prav spominjam, sredi prejšnjega stoletja tiskana, na pol nemška, na pol slovenska zmes, je po vsebini zbirka čarovniških rekov, kletev, zagovorov i. t. d. (Takov „Kalamon“ je g. prof. Levec našel v Cerknem.) — Nekdo je od zlodja¹) namesto zakladov zahteval „véliki Kalamon“; on pa mu je rekel, da tega ne more in ne sme, in da rajši pové za vse zaklade, kot da bi to storil; a ker ga mož drugače ni izpustil, vdal se mu je toliko, da mu dá (= da mu bode dal) zaželeno knjigo, ako dobí stavo. Stavila sta pa, da dobí stavo óni, kateri prej pride od mesta, kjer sta bila, do moževe domače hiše, in sicer naj gre mož prost po poti; škrateljnu pa sme napravljati zaprek (ovír), kolikor mu drago, in hodil bóde po grmovju, koder mu ukaže. Določita torej dan za tekmovanje, in do takrat prepregel je mož od risa do svoje hiše cel kos preje in jo prevezal takó, da je bil vozel pri vozlu; hudič naj bi vse te vozle odvozlal in prvi do hiše prišel ali pa izročil Kalamón. Mož je naglo hodil, a tudi hudič je bliskoma odvezoval, in mož ravno na prag stopi, ko hudič zadnji vozel odvozla in tik njega stoji. Stava je bila le na pol dobljena. Hudič izvleče Kalamón iz žepa ter mu ga vrže v hrbet s tako silo, da je takoj mrtev obležal. Ker je bil pa Kalamón njemu jedinemu namenjen, našli so mrtveca samega — brez Kalamona. (Zap. g. Ivan Jereb 1. 1888.)

Kdor ima „Kolomon“, na lahko napravi vsem svojim ‚drugom‘ t. j. tistim, ki tudi verujejo v „Kolomon“ in v vraže sploh, vsakeršno nesrečo — sebi v korist. Za dokaz pripovedujejo Vrsenčani naslednjo dogodbo: „Nekateri Vrsenčani so šli na Koroško trave kosit. Ker so preveč zabeljene reči jedli (Korošci namreč silno belijo jedi s tolščo), bili so žejni, a vina ni bilo, vode so se pa bali. ‚Potožili so nekemu gospodu, ki je bil prišel ‚zraven‘. Ta pa jim zapiči nož v drevo, a po nožu priteče presno mleko. Ko so se napili, vprašali so radovedno, kod neki je priteklo mleko. Reče jim: „Vidite li óne krave tam na pašniku? Vsem onim kravam sem odvzel ‚po nekaj‘ mleka, le trem ne, ker gospodarji trdno verujejo v jednega Boga; drugi pa smo si bratje po Kolomonu. (Zap. g. Andr. Gabršček.)

¹) Uprav „zlodéj“, zlodéja, iz „zlo déjati“ (delati).

J. Navratil: Slovenske národne vraže in prazne věre.

181

Posebno Nemci obilujejo s takozvanimi „čarovnimi knjigami“, ki so po vsebini, (kolikor nam je znano), podobne „črnim bukvam“ in „Kolomonu“. Najimenitnejše izmed njih so tele (iz katerih so najbrže ‚zajemale‘ tudi „črne bukve“ s „Kolomonom“ vred): 1. „Faust’s dreifacher Höllenzwang“, ki uči, kako človek hudiča in druge duhove lahko rotí (kliče) ter priklicane prisili k vsaki službi. Prišla je ta knjižura, ki je skrpana iz različnih drugih knjižur, na svetlo z lažnivo letnico 1404 ali pa 1407, po pravem pa še-le koncem 16. veka. — 2. „Romanus-Büchlein, gedruckt zu Venedig“. (Brez letnice). — 3. „Albertus Magnus“ bewährte u. approbirte sympathetische und natürliche egyptische Geheimnisse für Menschen u. Vieh etc. 3 Theile; Braband (!) 1839. — 4. „Der wahrhaftige feurige Drache oder Herrschaft über die himmlischen u. höllischen Geister u. über die Mächte der Erde und Luft. Vierte Auflage Ilmenau 1850. — 5. „Ein Büchlein, darinnen gar gewisse Sachen sein, welche jedem Menschen dienlich sein. (Rokopis brez letnice, na videz iz 18. veka. Oménili smo to knjižico že na 176. str. v 5. op. zastran vsebine na kratko. Na drobno (z vsebino vred) opisal je naštete in še nekatere druge „čarovne knjižure“ nemške W. (uttke) I., str. 66—71; malo manj jih je W. II., str. 176—179.

Nemški časnik: „Die bunte Welt“ 1876. str. 650 razglasil je pa med peterimi takimi bukvami tudi te dvoje, ki so vredne posebnega spomina: 6. Doctor Johannes Faust „Magia naturalis et innaturalis der Kabbala u Clavicula, oder „Schlüssel des Salamonis, aufgefunden im Kapuzinerkloster zu Immenstadt“. (Brez letnice). — 7. „Biblia arcana magica“, das ist das Wunderbuch des Johannes Tritheim, Abt im Karmeliterkloster zu Cöln, handelt von der göttlichen Magie, dem Planeten- u. Geburtseinfluss, der Signatur der Kräuter, Mineralien, Thiere u. Menschen, dem Universalspiritus, den magischen Tincturen u. Arzeneien, Kristallspiegeln, hermetischen Geheimnissen, der künstlichen Lebenslampe, dem Offenbarungsspiritus aus Maithau, dem magischen Feuer u. Liquor, dem Spiegel Salomonis, in welchem alle Signaturen der Welt u. alle Geister zu erkennen, der magischen Kugel zur Erforschung des unter der Erde Verborgenen, den Geisterglöcklein, Ring-Ruthen u. Spiegeln, den höchsten Lehren der Magie u. Kabbala sowie den Geheimnissen des Geistes u. der Seele “(Brez letnice.) Izrecno bodi povedano, da so v tej (7.) knjižuri — tudi rotila (besedila), kako se kličejo različni duhovi, natančen pouk, kako se vzdigujejo zakladi i. t. d.

Zastran Čehov prim. „Ččm.“ 1854. ki ima (str. 530—532) v sebi dolgo rotilo, kako je ravnati, da bi „duh“ (hudič) primesel zaklad. Narisan je ondi tudi ris („kolo“). Ker treba

182

„sv. Koroni“ na čast moliti 93 očenašev in ravno toliko češče-
nas’marij, zato je češki napis¹) Grohm. (216) ponemčil tako:
„Gebet zur heil. — Corona“ (molitev k sv. Koroni).

„Duhovna branva“ (bramba). Skoraj da neznana je
osédobi že ta knjiga, tudi v popačenem koroško-slovenskem
narečju pisana: „Duhouna branua, prad²) duhounah inu
žuotnah navarnostah sakobart per sabe nossiti, u’ katirej so
močni žegni inu žebranje,³) kateri so od sama boga oznanuani,
od te cirkle inu S. S. očetou storjeni, inu od Papaša Urbana
VIII. unkadani, skuz s. Kolmana poterdnjeni bli, iz nemškigo
u to suovensko Spraho sprabernjena, inu drukana u’ Köln
u’ tam lete 1740.“ (12º. 180 str.) — Spakedrane besede: vedno
pri sebi nositi i. t. d. kažejo, da nam je tudi to knjižuro, polno
grdih vraž, prištevati „bajilom“, zatrošenim iz nemščine med
slovensko ljudstvo. Ko misliš, da je (na 96. str.) že konec,
vidiš, da se na 97. začenja: „Duhouna vahta“. Šafařik
(132) misli, da je ime kraju „Kölln“ nemara lažnivo. (Prim.
tudi Marn. „Jezičnik“ XXII; 28 in tukaj str. 179; 1. op.).

Spisovanje l. 1823. — Iz istega uzroka kakor „Duhovna branva“ spada med „bajila“ tudi iz nemščine na slovenščino preloženo „Spisuvanje 1823.“⁴) List (pisan) 4º, na sredi prve strani s preprosto narisanim in pobarvanim razpelom. Pod navedenim napisom neposredno na 1. str. čitaš te besede:⁵) „Spisuvanje (sic), katera (sic) je Jezus Christus le tem trem ženam Elizabeti, Brigidi in Megtildi razodeu“ i. t. d. — Potém našteva Jezus (po njihovi želji), koliko je dobil od judov, „žlafernc‘, kolikokrat je bil udarjen s ‚pestio‘ na usta, kolikokrat na glavo itd. itd. Naposled (na 2. str.) napisano je pa: „Letu se je ‚žnešlu‘ v Jeruzalemu per božjimu grobu (?), in kateri letu per sebi nosi, temu ‚na more‘ škodovati hudič, inu kateri bo tu deržau ‚nabo‘ svojga lona zgubil dovekumai. Amen.“ (Priobčil g. Andr. Gabršček l. 1887 z Livka pri Kobaridu s tem dodatkom, da je v „Spisuvanju“ in še v nekem drugem starem prepisu, ki nam ga je poslal, pomešano narečje, celega Tolminskega“. bolško, kobaridsko in tolminsko . , in da je v ondotnih gorah premnogo takih prepisov in mnogo drugih praznoverskih molitev, ki prouzročujejo ‚cuda‘ i. t. d.“⁶)

1. Bajilom prištevamo po tém takem tudi praznoversko rotenje (rotitve, po starem „rote“) ali zagovarjanje (za-

1) „Zaklináni ducha, aby peníze přinesl.“

2) T. j. pred (s krivim sklonom) za seboj.

3) Molitve.

4) Čital sem nemški izvirnik nekdaj sám.

5) V nepravilni bohoričici: sh — š in ž.

6) G. poročevalec naj nam oprosti, da smo zbog pretesnega prostora jako skrajšali „Spisuvanje“ in pri dodatku še iz posebnega uzroka izpustili — uzrok. Prepis „6 lat. maš“ pride pa na vrsto v drugem predelu.

183

govore), ki jim pravijo včasih tudi ‚molitve‘¹) pogostem tudi ‚žegen‘, sosebno če rabijo v dober namén.²)

Nekateri zagovori so brez pravega smisla — nerazumljivi, — a baš taki se zdé mnogim praznovércem najboljši. Nekateri so silno stari (podedovani) ter izhajajo bajé iz Egipta (iz Mozesove dobe), ali od Salomona ali pa iz Arabije.

Zagovarjajo zamolklo, roté pa na ves glas — sedaj ponevedoma menda po nekdanjih mislih (praznovérskih), da se zgodi to tudi res, če izreče kdo svojo željo jako živo (s krepkimi in resnimi besedami): to je „žive besede“ moč. Za detinske dobe slišal sem praviti v Metliki tako: Če je v starih časih (ali „v starem testamentu“) n. pr. mati rekla detetu „ti volk“, valje je postalo volk, ali če mu je rekla: „naj te vrag vzame“, mahom je prišel vrag ter odnesel dete.³)

Večinoma so zagovori zapovedujuči, nekateri pa samo pripovedujuči. Oboje bodemo videli pozneje iz različnih primerov, zlasti kedar bodemo govorili o boleznih in dotičnih zagovorih; samo jedno slovensko hočemo priobčiti že tukaj. Povedano bódi samo še toliko, da se jih nahaja med Slovenci mnogo manj nego pri Hrvatih, Srbih, Čehih in Nemcih.

Kačji strup (kako se zagovarja).

Erjavčeva izjava, ki jo je bil najprej razglasil v knjigi: „Domače in tuje živali v podobah“ a potém v Letop. l. 1883. (337), svedoči, da se nahaja med ljudstvom slovenskim vendar še več zagovorov nego jih znamo, zlasti pa takih. s katerimi se zagovarja kačji strup; ali zagovorniki nečejo praviti svojih skrivnih („čarodejnih“) besed. Vendar je slavni pokojnik hitro po prvi izjavi dobil po dveh mladih rodoljubih tri „besede“ ali zagovore, ki jih čitaš lahko v istem Letopisu. Prvi zagovor rabi zagovornikom po Tolminskem, kedar zagovarjajo kačji strup; z drugim in tretjim zagovarjajo pa po Krasu in po Goriški okolici: A) „Kádar se noga izgáne (izvine)“, B) „Kádar môdras ali zmé piči (uséka)“.

Tudi meni je bilo lepo prositi, (pa tudi nekaj izpod palca izpustiti), predno sem l. 1883. preprosil nekega Slovenca (kroš-

¹) „Molitva“ tudi srbski. („Glasnik srps. uč. dr.“ XXII (1867); 174; sicer pa „basma“ (Zauberspruch, Zauberformel).

²) Iz nemške besede „Segen“, ki pa tudi ni prava nemška, nego iz lat. „signum“ (znamenje). Prim. „Kolomonov žegen“ in pri W. I; str. 72 (110): Feuer-, Fiebersegen i. t. d

³) Tudi druge „kletve“, pa i „čestitanje“ in „zdravice“ razlagamo si s prvotno véro v „žive besede“ moč. ‚Trkamo‘ pa s kupicami nazdravljaje (napijaje) nemara ponevedoma iz istega uzroka, iz katerega (tudi ponevedoma) ropoče ljudstvo še o godovnih slavljencem na čast. S takim ropotom („trkanjem“) odganjalí so namreč (po naših mislih) poganski narodi nekdaj tudi „bése“ (zle duhove) pri zdravicah izmed sebe zato, da ne bi, kakor koli si bodi, naškodili prijateljstvu ali pobratimstvu. Prim Letop. 1885; 182.

184

njarja), ki je bil od Strug na Kranjskem doma, da mi je povedal (narekoval na pamet) ta zagovor „za kačji strup“

„Stojí, stojí silna škala, na tì škali stojí sv. Jošt in
„sv. Šempavz“¹). Le-ta žival (ali ta kristjan ali to govedo) je
popaden[-a, -o] ode hude živali. Prosim, prosita Očeta nebe-
škega, de tì živali (ali temi kristjani ali temu govedu) ne smé
nič škodit', kakor otók²) gor, takó dol“

„Zdaj moram pa molit 7 očenašev in 7 češčenas'marij
na čast sv. Jošti in sv. Šempavzu in na čast Materi božji in
smiljenemi Jezusi. Kjer je žival ugriznjena, tam se more (še
pred molitvijo) križ narediti s palcem: v imen' Boga očeta in
sina in sv. duha. — (,Amen' pa ne.) Nato sebi križ t. j. 3 križe:
na čelu, na ustih in na prsih kakor poprej. (,Amen' pa
spet ne). Potém še-le se moli zgornja molitev na tihem, 7
očenašev in 7 češčenas'marij pa na glas. Po teh 7 očenaših
in 7 češčenas'marijah moram narediti spet po rani križ (t. j.
3 križe brez „Amen“), tako tudi sebi križ (ali 3 križe „kakor
s početka, pa spet nič „Amen“). V 24 urah mine najhujši
otok. Toliko da človek izmoli, pa začne oteklina že oplahovati.
„Jaz sám“ — rekel je — tega nisem prav verjel poprej, pa
sem se prepričal že prvič pri neki kozi, ki jo je bil gad na
paši ,ugriznil' v jezik, in ta ves otekel. Ko sem bil pa molit-
vico i. t. d. izmolil, oplahnil je brž tako, da se je videlo.“
Tako je, kakor se je hvalil, pomogel od kačjega strupa tudi
neki ženski (udaljeni) samo s kruhom, nad katerim je bil iz-
molil tisto molitev. „Zavžila je samo tisti kruh ter ozdravéla
popolnoma“. Tako se je pohvalil namreč zopet — sám.

2. Včasih pa ne zadoščuje „zagovor na besede“, nego da bode jačji ter pomagal za dlje časa ali celó za vavek (zmeraj), treba ga zapisati. Pismeni zagovori so bajila za t. j. zoper vse, kar bi moglo človeku naškoditi na telesu ali zdravju in na njegovi (pozemeljski) blaginji sploh; odvračajo posebno bolezni (pri ljudeh in živini), ranjenje, čare i. t. d.

Hrvatje in Srbi pravijo pismenemu bajilu ali zagovoru „zápis“, Nemci pa s tujo besedo „Amulet“³) ali „Talisman“⁴). Ako hoče človek, da bi ga čuval zápis kakega zla: bolezni i. t. d., móra ga nositi vedno s seboj, a zlasti na golem životu:

¹) Sv. Šempàs, tudi Šenpàs = Sanctus Passus. Po tem svetniku krstili so tudi kraj „Senpàs“ (nemški „Schönpass“!) na Goriškem. Mislím, da je tudi v Letop. 1883 v tolminskem zagovoru „sv. Šenpav“ = „sv. Šenpàs“ (a ne sv. Pavel).

²) ó = u (otúk)

³) Iz arab. besede „hamalat“, abbildliches Anhängsel. (Sepp. II; 196.)

⁴) „Tal“ znači v sanskrtu „nositi“ [zato ker se po navadi nosi na životu] Gl. Sepp. II. 196 (3. op.). Tur. Talisman je pa naravnost iz perz. „talisme“.

185

na prsih i. t. d. V Bosni in Hercegovini navezovali so za turške vlade¹) „zapise“ celo živini na rogove.

Po katoliškem delu Hercegovine nosijo deca na kapah
tako obilo zapisov kakor drugod po ,dinarski pokrajini'.²) Za-
pis je listek, na katerem je napisana ali pa natisnjena kakšna
molitvica, ki se deva v usnjeno ali platneno mošnjico ter nosi
na bolnem delu telesnem.

Zanimljivo je dr. L. Glik v „Glasniku zem. muz. u Bosni i Hercegovini“ g. 1890. (45–55) opisal „Hamajlije³) i zapise u narodnom lekarstvu Bosne i Hercegovine“. Ondi čitaš n. pr. (str. 47.):

„Pošto (ker) zapisi uopće (v obče, sploh) mogu da brane od svake nezgode, to onda nema ni bolesti, od koje oni ne bi mogli očuvati“.

„U glavnom na svakom zapisu, prema vjeri (po veri) onoga koji je (ga) nosi, treba da ima ili molitvica, ili jedna rečenica (rék) iz biblije (sv. pisma), evandjelja ili kurana⁴), ili ime božje, znamenje krsta (sv. križa), ili slika kakvoga sveca“ (svetnika) i. t. d.

„Više puta (večkrat) svemu tomu nema ni traga (sleda), već bude i takih stvari zapisano, kojih niko ne razumije. A Bošnjak i Hercegovac vjeruje u zapis i ne znajući, šta je na njemu zapisano; jedno zato, što misli, da je to svetinja (sveta stvar) i da zato mora pomoći“

O tej priliki naj vzamemo v misel i to, da je hotel Serenus Semoniens⁵) mrzlico odganjati s čudnim napisom, t. j. z nerazumljivo, rekli bi strašno besedo „Abracadabra“ (izr. Abrakadabra), ki jo treba napisati na tri ogle in potlej nositi o vratu:

(Se drugače se ta beseda lahko napiše na tri ogle.)

1) Morda delajo to prostaki še dandanes?

2) „Im dinarischen Gebiet“ (Dr. M. Hoernes: „Dinarische Wanderungen“ Wien 1888; 113.)

³) Turška beseda, ki jo Vuk (802) tolmači tudi z izrazom „zapis“ i. t. d., nastala je iz arabske: „hamala“, obesiti (hängen, umhängen).

4) T. j iz korana (pri Turkih). I. N.

5) Serenus Sammonicus, cesarja Gordijana učitelj, "... piše Ottov "Slovnik Nauč." 1888; 77 p. b. Abracadabra. Nekateri trdijo, da se je izmislil te skrivne besede cesarja Septimija Severa zdravnik za mrzlico, češ da se bode zbala mrzlica te strašne besede ter jo popihala pri tej priči. („Biblioth. der Unterhaltung und des Wissens“ V. zvezek 1877; 273.)

186

Ta čudna beseda rabi kot pismeno bajilo ali ‚zapis‘ še danes tudi Nemcem. (W. I; str. 75.)

Za primer (vérskih) zapisov „istočno-pravoslavnih“ priobčuje se iz navedenega „Glasn. zem. muz. i. t. d.“ (48) ta zapis, ki pravijo, da pomaga v boleznih sploh:

(Pod tem znamenjem čitaš v cerkveno-srbskem jeziku zapisano):

„Vo imja otca i sina, i duha svjatago. Amin! Kresta Tvojego gospodi životvornago imže smrt pogibe i mertvi oživotvoreni biše Božestvenim znamenijem i ninje iscjeli boljaščago raba (služabnika) Tvojego (I. I.), jakože pri Jeleni umeršuju djevicu“

Na str. 49. istega „Glasnika“ čitamo tudi mično razpravo o turških („muhamedovskih“) zapisih, na katere pa zarad pretesnega prostora samo opozarjamo — zvedljive čitatelje.

Kako trdno pa veruje Turčin v zapise, svedoči nam ta zgodbica: Ko so ‚naši‘ v Bosni dražili nekega ‚bega‘, da bi ga bili ustrelili, da se ni ‚predal‘ za časa, odreže se mož oblastno: „Jok (ne), jerbo čuva me hamajlija“ Pokaže jim jo, a hitro zopet skrije. (P. u. p.) Slišali bodemo skoraj, kako se je varal!

Hrvati pravijo zapisu tudi „božak“. Dalmatinci čislajo posebno „veliki zapis“ M. Pavlinović: „Razgovor“ 1876; 14).

Staroslovenski se je „amulet“ zval „hranilo“¹); osédobi rabi pa slovenskemu ljudstvu po nekaterih krajih za tak pomén tujka „škapulír“ ali po Levstiku (gl. Dun. „Zvon“ 1870, str. 312) „skapulír“²).

Po národni veri misli slovensko ljudstvo nekod, da brani („varuje“) človeka škapulir vsake nesreče ali nevarnosti. (Tržič in Kostanjevica p. u. p.), oziroma „vsake nesreče na duši in telesu, posebno tudi tega, da ne more postati hudo-delec“. (Okoli Konjic na Štajerskem. P. u. p.³)

Kako se posmehujejo sedanji razsvetljeni zdravniki preprostemu ljudstvu, ki veruje še v „zapise“ ali „škapulirje“; v XVI. veku zapisávali so pa take „zapise“ še tedanji —

¹) Grški ѝлѣзатов; prim. stsl. „hraniti“ ѝлѣзатов, custodire (čuvati, varovati). Mikl. Lexic. 1096.

²) Po Ducange-u iz starovečne latinščine: „scapulare“, ki znači uprav ‚naplečnik‘, Scapulier (Schulterkleid der Mönche); ital. sedaj tudi „scapolare“, ki nas spominja glagola „scapolare“ (rešiti, oslobođiti).

³) Neki Slovenec (od Strug pri Ribnici domá) odgovoril mi je pa, da nosijo ‚ondukaj‘ (ženske) škapulirje samo zato, ker je to nekaj božjega“. Prim. hrv. „božak“

187

zdravniki sami ter jih priporočali, rekši, da so „čudotvorna“
zdravila. — Sv. treh kraljev imena, zapisana na papir in obe-
šena na vrat, priporočali so za „pádečo“ (božjast). — Z besedami:
„Galbes galbat, galdes galdat“ (zapisanimi tudi na papir) zdravili
so bolne zobé. — Za besnost zapisavali so pa te čudne
besede: „Hax, pax, max, Deus admiax“ na jabolko, ki ga je
bilo bolniku snesti i. t. d. i. t. d. (Dr. L. Glik: „Glasn. zem.
muz. u Bosni i Hercegovini 1890, I. knj. 47.)

Na Nemškem (in to na Virtemberškem) zapisujejo take
čarovne zapise (,Zauberzettel') še dandanes — čujte, čujte! —
nemški učitelji ter si prislužijo s tem obilo evenka. Dajó
jih tudi tiskati na debelo, kedar je velika sila za-nje. Ko je
bila zadnja nemška vojska z Danci, kupovali so si nemški
vojščaki v Hamburgu na stotine in stotine takih zapisov, ki
so jih odhajaje na vojsko nosili s seboj ter celó goltali (po-
žirali) jih, da jim ne bi mogla naškoditi nì puška, nì sablja
i. t. d.¹) — Tako je l. 1859. (o vojski na Laškem) dajal neki
nemški knjigar tudi takih zapisov med ljudí t. j. med vojščake
s tem poukom, da se ónemu, kateri bode govoril napisane
besede, ne bode kar nič bati nì telesne, nì smrtne nevarnosti“²).
(W. I; str. 75.)

Po Dolenji Avstriji je med (nemškimi) kmeti taka navada,
da če potrdijo kakega mladeniča za vojščaka, gre mati brzo
potém s kakim obeskom (Umhängsel), navadnemu škapulirju
podobnim, v cerkev, kjer ga dá blagosloviti ter obesi na to
sinu tako, da ga nosi o vratu na golem životu v ta namen,
da se mu ne bi zlasti na vojski primerila nikaka nesreča.
(P. u. p.)

Nekateri roditelji iz iste nemške dežele hodijo pa s sinovi
še pred vojaškim náborom kam na božjo pot, največ v „Ma-
rijacelj“, kjer si omislijo svetih podobic — ali pa tudi svetinj
(bronastih in srebrnih), ki jih morajo potlej sinovi nositi o
vratu spredaj, viseče na gola prsa. (P. u. p.) Take svetinje
nosijo, odhajaje v prvo vojaško službo ali pa na vojsko i mnogi
Slovenci, Čehi, Moravci in Čehonemci — vsi v poprej omenjeni
namen. (P. u. p.)

Novinci češki okoli Budejevic devajo si istotako, odprav-
ljaje se uže v prvo službo vojaško, Marijaceljskih podobic (pa-
pirnatih) v klobuk. (P. u. p.)

Pa tudi pri ranjenih in mrtvih Francozih nahajalo se je
za poslednje francosko-nemške vojske (l. 1870. in 1871.), kakor
so poročali različni novičarji, dosti „škapulirjev“, ki po tém
takem niso pomagali — kar nič. „Istotako nahajali smo, pra-

1) „Um sich schuss- und hiebfest zu machen.“

2) — „deren Hersagung vor aller Leibes- und Todesgefahr vollkommen sichere.“

189

veškem telesu. (M. Gj. Milićević. „Glasn. srps. uč. dr.“ 1867; 173.) V rusk. „sborniku“ XVII. veka čita se pa, da je to premodrega kralja Salomona (!) umotvor („pečalj“). N. Saharov: „Skazanija russk. nar.“ I. (2. kn.), 45.

Kdor zna latinski, óni ugane lahko, da je ta „zapis“ umetno zložen iz lat. besed: „Sator tenet opera“, ki jih treba čitati tudi ,nazaj‘ t. j. od prave na levo i. t. d.

Živ krst ne sme torej trditi, da je bil (z mnogimi dru-
gimi „zapisi“ vred) tudi ta zatrošen iz jutrovih dežel: iz
Egipta, Arabije i. t. d.; res je pa, da se je mnogo takih stvarij
med druge narode evropske zatrosilo iz — nemških knjig.
Spominjam se o tej priliki, da sem ta zapis pred mnogimi
leti prvič čital v neki nemški knjižuri.¹)

Med srbski narod zasejalo se je pa mnogo praznoverskih zapisov in drugih pismenih bajil namesto pravih (prirodnih) lekov ali zdravíl za različne bolezni . . tudi iz grških knjig, a sóseb iz takozvanega „Lječebnika“, ki je bil preložen z grščine na starosrbski jezik.²)

Ker prostak (praznoverec) prisvaja večjo moč zapisom s
tujimi ali nerazumljivimi besedami, zato rabijo prebrisani sle-
parji pogostem tudi hebrejska imena Bogu: Adonai, Elohim,
Šadai i. t. d. (W. I; str. 78).

Z jugoslovanskimi „zapisi“ vred so tudi nemški različne podobe; za ‚škapulirje‘ rabijo pa Slovencem, a sóseb Slovenkam po navadi ‚svete podobe‘ (podobice svetnikov) na krpici kake tkanine: platna, sukna, svile i. t. d).

Da so **sv. 3 kraljev** imena i. t. d., napisana na znotranjo stran hišnih vrat po mnogih krajih slovanskih in neslovanskih, „bajilo hiši na obrambo,“ povedali smo že leta 1886. (95).

Zle oči ali hudobno oko. Belokranjski: „zločeste“ ali „slabe oči“. (Letop. 1893; 40), „slabe oči“ tudi na Krasu (Letop. 1879; 127 p. b. „runda“); „grde oči“ (v Metliki), „hud pogled“ (pri Kršk.), slab pogled (Trž. okol.), poreden pogled (pri Trgu). Nekaterim Slovencem rabi potujeni izraz „žeht (!) očí“, a meni namesto njega: „zle oči“, zato ker pravijo tudi nekateri Hrvatje (kajk.), Srbi, Čehi in Poljaki „zle oči“ . . uprav pravijo m. m. Čehi zlé oči, Poljaki złe oczy ali złe oko, = nem. „der böse Blick“, „das böse Auge“; ital. „mal‘ occhio“ ali „occhio cattivo“ (napol. „jettatura“); gr. ὀφθλυσός πονερός (hudobno oko); lat. „fascinus“ ali „oculus

1) Če se ne varam, zvala se je: „Der Zauberkünstler“. Čital sem jo med 1 1840. in 1843. Naročil sem si jo bil iz Novega mesta z drugimi knjigami vred pri nekem starinarju Ljubljanskem.

²) Gl. „Narodne Novine“ (Zagreb.) 15. maja 1878, br. 114 na 3. str. Vemo, da je dosti takih „molitev“ tudi v „trebniku“ (pravoslavnem ritualu). —

190

obliquus“ (M. Busch 1877; 287); rus. „durnoj“ ali „nedobryj glaz“ (Afan. I; 173; stsl. „prizorъ očesъ“ t. j. cerkveno - slov. (Linde p. b. „uroki“.)

Vera v to bajilo (čaranje s samim pogledom) sluje kakor med Slovenci, tako i med drugimi Slovani, dà med vsemi narodi evropskimi in zapadno-azijskimi, ne samo arskega, nego i sémskega plemena. (M. Busch 281). Za isti pomén nahajamo „grozni pogled“ (ghoram čaxuh) uže pri nekdanjih Indijancih. (Atharva Veda XIX; 3, 3 Prim. Grohm. „Abrgl.“ 155).

Ako pogleda človek zlih oči, t. j. tak, kateri ima „zle oči“ ali „hudobno oko“ človeka ali pa živinče, a sóseb dete ali mlado živinče, uróči ga pri tej priči: človek dobí (ima) úroke,¹) uróčen je, kar se mu zna po tem, da ga boli glava, da omedleva, omedlí ... in umreti ali poginiti bi mu bilo, ako mu ne bi pomagali ter pomogli za časa.

Slovensko ljudstvo misli sploh, da boli od úrokov glava. „Če kdo koga močno v obraz pogleda, ga s tem ,vurči', da ga začne glava boleti“. („Črtice 242). Prim. tudi pri Murku p. b. „vúrok“.²)

Na kratko: različne so bolezni in nesreče, ki jih prisva-
jajo po svetu zlim očem ozir. urokom ³)

A čudno, da so nekatera plemena slovanska zábila „zlim očem“ ... ime ter znajo samo njihov učinek, njihove posledice: uroke.⁴)

Razlaga se ta učinek ali posledek takó: Mislili so si nekdanji narodi, ter mislijo še mnogi sedanjí, da ima zavist (nevoščljivost) zarad kakega drugega človeka sreče (sosebno pa lepote) tako moč, da neugodno deluje na-nj ali pa na kako stvar njegovo, katero mu kdo zavida, in da je zlasti oko, ki prenaša zavidljivi občutek (zavist) na kakšen predmet.

1) Stsl. uroki; rus. uróki (Dalj, Pawl.), nsl. urok, največ pa uroki (štajsl. vúrok, Mko., vúroki, tako i belokr., kakor ,vuhoʻ nm., uhoʻ, zato tudi vuročiti, štajsl. vúrčiti („vúrčiti“), vuróčen štajsl. vúrčen („vúrčen“); blg. in hrv. uroki in uroci; srb. urok in uroci; p. urōki; č. ourok. uřknutí, uhraničivost; česk-slov. úrek in úrok (Bernol.); nem. das Beschrein, Berufen, (tudi „Verschreien“, „Uebersehen“.) „Vermeinen“ i. t. d.

2) Nemci pravijo: „Der böse Blick wirkt Krankheiten bei Menschen und Vieh, besonders Kopfschmerz, Abmagerung, Weichselzopf, Verkrüpplung, selbst den Tod. (W. II; str. 153).

3) Prim. Afan. I, 173; Saharov I. (2. kn.), 53; „Ččm 1856; 60; Grohm. 155 (1117); Kolbg: Pokucie“ III, 132 (2) in „Lud“ 1874, VII, (cz. 3) 93.

4) Nekateri so pa zábili izraz: „uroki“ ter rabijo kako drugo besedо; n. pr. mnogi Rusi pravijo samo: „s glazu“ ali „s glaza“ (z očes ali z očesa — namreč: zlo). Gl. Saharov I. (2. kn.) 53. — Afanasjev govori (I. 173) samo o boleznih itd., ki jih uzrokuje „durnoj“ ali „nedobryj glaz“. Tudi Slovaku P. Dobšinskemu rabi (6) namesto besede „urek“ ali „urok“ sama „choroba“ (bolezen).

191

Bavarci zovejo ta pojav še ďandanes „verneiden“. „Zavistb“ navaja tudi stara srbsko-cerkvena „molitva o[tb] očes prizora sirečb za uroci mladencemb.“ („Glasn. srps. uč. dr. 1867; 181–182). — Zle oči so zavidne. („Nedobryja glaza sčitajutsjâ zavistlivymi“) piše Afan. I; 175.

Iz prvine bilo je torej „zlim očem“ za uroke treba — zavisti; osédobi mislijo pa s Slovenci vred i drugi slovanski in neslovanski narodi, med njimi tudi Nemci,¹) da škoduje človek zlih očij tudi nehoté, najsi ni pogledal kakega druga človeka ali živinčeta i. t. d. iz zavisti.²)

Strinja se s tem óna v L. 1893 (40) navedena „belokranjska“, ki veli: „Če pogleda tak človek³) človeka (ali pa živino) in si [samo] pomisli, da je lep“ torej osédobi brez kake zavisti, „omedlí óni, katerega je pogledal.“

Nekateri Srbi pa mislijo, da morejo biti uroki dvoji: od milosti in od zavisti. (Glasn. srp. uč. dr. 1867; 180.)

Da „strašno škodi‘ hudodno oko, verujejo Slovenci sploh tudi po Goriškem. (,Arkiv‘ 1854; 283.)

Tudi na potu more nahuditi „poredni pogled“ (= hudobn o oko). Če te sreča človek „porednega pogleda“, pa te samo pozdravi ali vpraša, — kam si se namenil ..., pokvaril ti je srečo, t. j. oni dan ne bódeš srečen in ne mine ti brez kake god neprilike. (Pri Trgu ali Kostelu na Kranjsk. ; p. u. p.)

Beli Kranjci mislijo, da dobí „zločeste oči“ samo óni človek, kateri je pridojén ⁴) t. j. če ga je mati že odstavila, pa počne drugič sesati“. Ta vera je tudi med štajerskimi Slovenci („Črtice“ 243), med Slovaki (Dobš. 6) in med Poljaki (Kolb. „Lud“ VII, cz. 3; 93⁵).

Je pa še več drugih uzrokov. „Uroke napravi posebno lahko pogled takih ljudij, katerim so obrvi zraščene.“ Tudi po nemško-koroški vraži takó. (W. II; str. 153.) Nekateri slovenski Korošci pa trdijo, da ne morejo otroci nikdar dobiti ,urok‘, nikar odrastli („odraščeni“) ljudje, temveč le mlade živali. (Rož. Zap. K. Pečnik.⁶)

Vlaško-moravska vera pa uči, da prinese nekateri človek že sabo na svet „zle oči“. Kar tak človek pogleda, vse ureče („uřkne“). Kulda 1856; 131 (Grohm. 155).

1) W. I, str. 80; W. II, str. 153; M. Busch 287.

2) Kakor prisvájajo nekateri Slovenci zle oči vsem Čiganom, tako jih prisvajajo drugi narodi kakemu drugemu plemenu ali ljudstvu. Tako se je godilo tudi nekdaj. (Gl. ond¹.)

3) Gl. tů 7. odstavek!

4) Smelo bi se prav po naše reči tudi pridojénec“.

5) Po češki vraži bóde pa tako dete potlej — mora. (Ččm. 1853; 473.)

6) Z Notranjskega zvedeli smo doslej samo toliko, da je vera v uroke še živo zakorenjena tudi ondod. (P. u. p)

192

Da se dajo po belokr. národni veri uróčiti tudi nežive
stvari, n. pr. vino, čitamo v Barlétovem spisu: „Iz národne
zakladnice“ (L. 1893; 41). To se strinja popolnoma s pogansko
vero rimljansko, po kateri je bilo môči uročiti n. pr. tudi vrte
in stanovališča,¹) spomenike, vrata, zidovje, ščite, posodo
i. t. d. (M Busch 290—293.)

Tudi po češki veri môči je uročiti („uhranouti“) ne
samo ljudi in živino, ampak tudi stvari. (Ččm. 1853; 480), po
moravsko-vlaški sosebno jedí. (Kulda 1856; 131.)

A kakšne so uprav „zle (zločeste, slabe i. t. d.) oči“ ?
Po besedah:

„Poknile mu črne oči“

v Belokranjskem zagovoru (L. 1893; 41) sodil bi človek,
da morajo biti „črne“. — Pa temu ni tako. Vsaj med srb-
skimi vražami (,basmami od uroka') v „Glasn. srps. uč. dr."
1867; 179 čitamo, kako ugiblje bajalica, ,od kakvih je očiju
urok došao: ili od plavih, ili od crnih, ili od zelenih'...

Vendar prišteva tudi ruski narod zlim očem po barvi
sosebno črne oči: „Bojsjâ (boj se) černago . glaza (očesa);
černyj glaz — opasnyj" . . (Afan. I. 173.²) Prim. nemško:
„Menschen mit dunklen, stechenden, tiefliegenden oder ge-
röteten und schlimmen Augen, besonders ,alte Weiber' ³) und
Juden, vor allem natürlich die Hexen haben den bösen
Blick; eben so Menschen, deren Augenbrauen zusammen-
stossen.“ (W. II; str. 153.) Prim M. Busch 311, kjer čitaš i to,
da prisvajajo Švabi čarovnicam prekaste očí („schielende
Augen“).

Čeh pa veli: Ureče lahko vsak, kateri pogleda človeka
pisano („se strany“) ali pa z neumitim obličjem. (Ččm.
1853; 480.)

Tudi po nemški vraži dobi človek, kateri se zjutraj ne
umije, hudega pogleda moč. Dolenje-avstrijski kmetje ne pu-
ščajo nobenega tujca z neumitim obrazom v hlev, ker se bojé,
da ne bi (z nesnažnimi očmi) urekel živine (M. Busch 310).

Kako se preganjajo uroki? Izmed premnogih pomočkov,
zdravil ali „vraštev“⁴) slovenskih in drugih — navedemo naj jih

1) „Horto et foco contra invidentium effascinationes (dicari videmus in remedio satyrica signa)“ piše Plinij.

2) „Nedobrymi očami sčitajutsjä: a) kosyja (prekaste); b) vygljâ-dyvajuščija iz-za boljših (velikih) nahmurennyh brovej (obrvi); c) černyja i. t. d.

⁵) Tudi poljska (Linde p. b. uroki).

⁴) Po navadnem preglasju večine slovenske namesto: „vračtvo“.
Gl. pri Murku: vrač. Arzt; vračtvo (vračitvo), Heilmittel, Arznei, Tudi
starosrb. je ,vrač' = zdravnik (medicus); a sedanjim Srbom in Hrvatom
je ,vrač' = Wahrsager, Hexenmeister (Vuk) ali Seher, Magier (Fil.)
Prim. Mikl. Lexic. 1862—1865; 76.

193

samo nekoliko; kajti da hočemo našteti vse, kolikor smo jih nabrali, — pobrali bi nam preveč prostora.

Na prvo mesto hočemo postaviti vraštvo, ki rabi najbolj Slovencem in drugim Slovanom. To ti je kupica (ali skleda...) čiste ali mrzle vode in nekoliko živih (žarečih ali gorečih) oglov= voglenov — brez dodatkov ali pa tudi z dodatki. Po navadi jemljó po tri ali pa tudi po več oglov.

(Naštevali bodemo vraštva navmes: za uroke, ki niso še nastali, in za take, kateri so že nastali.)

Kedar misli Slovenka, da ji je dete uróčno, vrže v kupico vode hitro tri žive ogle. Ako se usedejo na dno, znači to, da je dete res uróčno. Brez zamude umije mu skrbna mati s to vodo najprej obraz, dá mu je tudi nekoliko piti, ostanek (z ogli vred) pa izlije. (V Kostanjevici in po drugih krajih slovenskih. (P. u. p.) Vendar náčin ni povsod jednak. Po tri žive oglene („voglene“) devala je v kupico vode tudi pok. mati (Bela Kranjíca) ter umivala detetu z óno vodo hitro ves obraz, a piti mu je ni dajala, pa je vendar odlaščalo mahoma uróčnemu detetu.

Štaj.-slovenski náčin. „Posebno oster pogled napravi celo odrastlim uroke, ki se pa lehko brzo odpravijo s tem, da se trije žareči ogleni vržejo [samo] v kupico mrzle vode; tri oglene je treba potém vreči v tri sobine kote.“ („Črtice“ 242.) Prim. ondi še več načinov „s kupico ali skledo vode in s tremi ogleni“ — brez dodatkov in z dodatki.

Posebno zanimljiv je ondi (prvi) náčin (z dodatki), po kterem treba vzeti skledo čiste vode in v njo dati tri ključe. tri žlice, troje vilice pa tri oglene. Če potonejo vsi trije, tedaj si mislijo, da je uróčil „ded“; ako pa ogleni zeló cvrčijo, in se ne vsedejo vsi na dno, tedaj je „baba“ kriva. Tri oglene moraš potém v tri kote vreči i. t. d., potém je pa dobro.

„Če ogleni plavajo, je očitno znamenje, da dotični bolnik nima urokov, ampak drugo bolezen“. (Ondi 243).

**Rus.** Vzemi nepite, nenačete vode,¹) iz peči tri ogle („ugoljka“) in pribavi „četrtkove soli“.²) Vse to deni v kupico, dihni nad njo trikrat, potém pljuni trikrat v stran. Potlej iznenadi brizgni bolnika trikrat, daj mu trikrat [iz žlice] srkniti („hlebnutь“), utiraj prsa proti srcu; glej, da se mu bode obličje drgnilo z robačo, a ostalo vodo izlij pod podboj („prítoloku“). Prim. N Saharov: „Skazanija russkago naroda.“ I. (1841); 2 kn., 53 Saharov misli, da se je vse to v ruske kraje zatrosilo iz jutrovih dežel.

¹) „Vody nepity, neotvědannoj ni kěm.“

²) T. j. velikega četrtka soli, na posebem način pripravljene; ž njo jedó Rusi o veliki noči tudi jajca. (Dalj p. b. „četvergova solь“; IV. 619.)

13

194

Češki način. Najprej se reče trikrat:

„Svatý, svátý svatý
Pan Bůh zástupu!

Potém vzemi kupico vode, vrzi vanjo živega oglja in
govori:

Uřkla-li tě panna, pomahej tě (sic) sv. Ana;
uřknul-li tě mládenec, pomahej tě sv. Vavřinec (Lovrenec);
uřkla-li tě žena, pomahej tě sv. Magdalena i. t. d.

Daj nato bolniku te vode piti, umivaj mu ž njo lica in
roke, a drgni ž njo žile. (Ččm. 1860; 58.)

Ako je kdo uróčen, pa se ne vé, kdo ga je urekel, vzame
se (da bi se zvedelo) kupica vode, vrže va-njo štiri žive voglene.
Če potone („potopi-li se“) jeden, bil je — mož; če potoneta
dva — bila je žena; če potonejo tri — mladeneč, .. štiri
— deklica. Da bi se pa tudi pomoglo uročencu, reka se h
krati: „Uhranula-li te žena, pomoz ti sv. Ana; uhranul-li tě
muž, pomoz ti sv. Duh i. t. d. („Ččm.“ 1853; 480.)

Šrbska bajalica dene pred-se „čanak“ (leseno skledo)
,nenačete vode', ..., a na lopatici („vatralju“) vzame dosta
živega oglenja („živa ugljevlja“) pa s kleščami kuhinjskimi ali
pa „vrhom od noža“ oglen za oglenom spušča v vodo na-
menjajoć („namenjujući“) t. j. vprašaje se, od kakih oči so
uroki („od kakvih je očiju urok došao“), ali od ‚plavih‘, ali od črnih
ali od zelenih, pa kateri oglen pade uprav na dno, takih oči mož
ali žena urekel (urekla) je bolnika Zdaj ugiblje, kdo je urekel.
Tačas maha s kleščami navskriž po vodi ..., ‚zeva‘ in govori
razne zagovore („basme“), a največ tako: „Idi, boljo (bolečina)
i u goru (hosto) i u vodu, u visoke visine, u duboke dubine,
(globočine), gde pevac (petelin) ne peva, gde koka ne kakoče“.
(„Glasn. srps. uč. dr.“ 1867, 179.)

Prim. ondi (181, 8) in Krajinski način, t. j. kako v Krajini
[Negotinski¹)] odganjajo „urok“ ali „prostrel“ z živim ogle-
njem, vodo in bosiljkom ónemu, kateri je že „prostreljen“
t. j. uróčen.²)

Poljaki (krakovski) ,oddelujejo' tako: V posodo polno vode
vržejo se tri kosčki rženega kruha („žytniego hleba“) in tri
žareče ogle („źarzące się węgle“). Če utone („utonie“) kruh,
urekla je baba poprej; če pa oglje, urekel je mož. Urečenec
(„urzeczony“) utira si zdaj po tem takem oči s spodnjico
(indro) ali pa s spodnjicami (sviticami). Razen tega bolnik malo
te vode pokusi, ostalo pa izlije na ognjišče i. t. d., i, t. d.
(O Kolbg. VII; cz. 3, 93.) Nekod pa devajo po 7 oglenov in
7 kosčkov kruha v skledico vode. (Isti III; 94); a nekateri

1) Gl. Vuk. rječn. 297 p. b. „Krajina“

2) Po Iv. Filipoviću je pa „prostrel“ = Milzbrand (vranični prisad
ali črmnica) i. t. d.

195

mečejo v kupico [mrzle] vode živih oglenov — neštetih. (Varšava, Przemyśl i. t. d. P. u. p.)

Videli smo v vseh naštetih slučajih, da treba, kakor smo rekli, čiste (ali mrzle) vode; da pa ne ostane na cedilu latinski pregovor: „Nulla regula i. t. d.“, kuhajo v nekdanjem ‚Bidžovskem‘ okrožju na Češkem vodo in mečejo va-njo oglja samo zato, da bi zvedeli, je li dete uróčno ali pa ne — na znani način. („Květy“ 1846; str. 187); Grohm. 155 [1126].

V izjemo (izimek) spada i to, da zadovolévajo¹) Dobravičani samo z jednim „gorečim oglom“. Prim. L 1893; 40 (1).

Po čeho-nemškem načinu treba v kupico vode hitati celó po 9 kosčkov kruha in po 9 oglov, potém pa iz kupice piti na križ t. j. na štirih mestih njenega roba in ostalo vodo izliti na tečaje (pri vratih). Grohm. 156 (1129). — Zadnje besede spominjajo nas ruskega načina, po katerem se ostala voda izlije pod podboj.

Bolgarski način. Bolgari v Tatar Pazardžiku in njegovem okrožju v Traciji — ovijó otročnici glavo z belim platnom, da je ne bi kdo urekel. — Ako je pa n. pr. dete že urečeno ter se začne jokati, denejo tri oglene najprej na opeko („kepenuga“), a potlej ga pokadé z brinjem. Še-le potém vržejo 3 oglene v skledico vode, umivajo s to vodo detetu obličje, dajejo mu je malo v usta..., a naposled napravijo detetu črno znamenje na čelu (Po Čolaku. „Dragoljub“ 1868; str. 14).

(Nekoliko drugih vraštev — brez vode in oglja).

Če misli mati, da ima dete uróke, oslini si samo prste in mu pomaže s slino očí; pa je dobro. (Na Gorenjskem; p. u. p.²). Če takov človek, [kateremu so obrvi zraščene], otroka pogleda, naj hitro kdo trikrat pljune, pa bóde dobro. Vraštvo za vuroke [pri odrastlih] je pa najboljše to, da človek, kateri je, zvurčen, pljune devetkrat na členke prstne na roki, pa si izmiva s temi slinami oči i. t. d. („Črtice“ 242. Prim. ondi še več drugih štaj. = slovenskih vraštev).

Češk. V Mladi Boleslavi vtíkajo matere hčerkam v obleko po kosček kruha in solí, da jim ne bi nahudile „zlé oči“ (Grohm. 156). — ‚Proti uroku nosi se kaj rdečega.‘ (Ččm.

¹) Tudi v „Letop.“ 1891 (269) čitaj zadovoléla namesto: „zadovoljila“. Dovršnik „zadovoléti“ (brez „se“), ki sem ga slišal nekdaj med ‚Bel. Kr.‘, je = nsl. „dovoléti (v. pf.), zufrieden werden (sein), befriediget werden. Prim. Mikl. Lexic. 168 p. b. доволътъ (dovolěti) in Janež. Hub. „Slovar“ 1893; 802 p. b. „zadovoléti“ (v. pf), zufrieden werden, a po moje „zadovolévati (v. impf.) zufrieden sein, sich begnügen.“

²) Tudi štaj. - nemška, samo da treba poprej v levo roko pljuniti 3 krat. (P. u. p.)

13*

196

1853; 478). Ako je kdo uróčen, naj se 3 krat podrgne po sencih. Grohm. 155, kjer je še več drugih n. pr. Ako je uróčno kako dete, in ne more spati, treba obrisati samo — kljuko pri vratih, pa se potolaži i. t. d.

Če se 'porodi (v Rojanu pri Trstu) v kaki hiši dete, pa živí v njej kakšen človek, ki mislijo, da ima 'slab pogled', in da bi morda naškodil detetu, iztrgajo rešetu dno, in pretaknejo, da se ne bi zgodilo kaj takega, dete trikrat skozi obod — (drugič in tretjič znad oboda). P. u. p. V Slamni vasi (blizu Metlike) rabijo namesto oboda — obroč. (L. 1893; 40). Slišali bódemo, da spada tudi obroč med bajila.

Znamenita načina **srbska**, ki nam kažeta, kako je národna domišljenost urok poosebila, ter si mislijo preprosti Srbi nekod, da je to živo bitje moškega in ženskega ali celó vsega trojega spola:

V Levču govorí namreč bojalica, pri uročnem detetu tako (v izvernem jeziku): „Urok sedi na stolici, uročica pod stolicom; urok uriče, uročica odriče. Beži uroče u goru, u vodu; tu ti mesto (sic) nije.“ To se reče tri puta, lizne se dete jezikom i prozevne nekoliko puta.

Okoli Šabca (Šabac) pa tako (tudi v izv. jez.): „Urok sedi na pragu, uročica pod pragom; urok uriče, uročica odriče. Urok skoči, uročiče podavi.“ Govoreći ovo valja dete trljati po čelu, po obrvama, opruženom šakom prekrstiti ga po licu i povuću ga, za nos cvrkutajući mu usnama ... („Glasn. srps uč. dr.“ 1867; 180.) Prim. tudi N. Beg. 1887; 163.

**Nemški.** Če ima dober človek slab pogled, lahko popravi kvar — z drugim pogledom. (Oldenb. — W. II; str. 153.)

Med vraštvi nahaja se pogostem pri Slovencih (in drugih narodih) tudi pljuvanje, nekod samo na sebi, nekod pa s kakim dodatkom. Prim. L. 1893; 40—41 in spredaj ruski način.

Nekatera **Rusinka** (tudi **Poljakinja**) pljune samo po 3krat na stran (ničesar drugega), kedar misli, da bi ji morda naškodilo, ako jo je kdo (a zlasti kakšen moški) pogledal srpó ter nemara urekel. (P. u. p.)

**Novogrk** pljune pa celó kakemu veljaku, ako misli, da je „zlih oči“, — drzno v obraz. (Dr. O. Henne am Rhyn. „Reise durch das Reich des Aberglaubens.“ Leipzig. 1893; 126.) Slišali bódemo malo pozneje, da se je zgodilo nekaj takega v novi dobi celó med štaj. Nemci.

Pljuniti mora tudi človek, kateri pogleda mlado živinče (tele), da ga ne bi uročil. (Pri Konjícah; p. u. p.). S to slovensko vražo strinja se tudi nemška. Toliko da sem bil l. 1885 v Dombachu¹) blizu Dunaja stopil v hlev, da bi videl ,novo-

¹) Pri Neupurkersdorfu.

197

rojeno tele, reče mi naglo gospodinja: Prosim, pljunite. („Ich bitt', auszuspucken"). — Kaj pa da sem (smejoč se izpod brka) ugodil preproste Nemke prošnji, drugače bi se bila še zbala za svoje „lepo“ in veliko tele.

V Rodiku in Povirju (na Krasu) nabirajo rundo (ruta divaricata) v lék, od slabih očí ali od urôka, in da se z njo pokadé, kedar jih kaka slabost prime. Tudi v Trstu, sosebno v starem mestu, babe rade stavijo rundo na okna, da jim vešče in „hudobne očí“ ne škodijo. (Letop. 1879; 127 p. b. „Rúnda“.)

Po besedah na str. 16 v „Razgovorih“ Pavlinovićih¹) so-
dimo, da hodijo Hrvati (dalm.) — brez dvojbe po stari na-
vadi — duhovnika prosit še dandanes, ne samo zapisov, nego
i „moči“ (svetih ostankov), da bi jih nosili, a ti da bi jih
„čuvali od uroka“

Dozdeva se nam, da je to pokristijanjena — vraža po-
ganska; kajti že stari Grki in Rimljani obešali so sebi, deci
in živini svoji različne zavratnice s podobo kakega malíka itd.²)

Med Arbanasi (Albanezi) slikajo kristijani deci „križ“ na
nos; muhamedovci pa „polumesec“ Dr. O. Henne 1893; 126).
Oboje se nam zdi popolnoma razumljivo; a vredno je spomina,
da so stari Grki in Rimljani (dasi niso bili ter niso mogli biti
,muhamedovci‘) izdelavali svoje amulete tudi na „polumeseca“
podobo („μαγισκοι, lunulae“). M. Busch 289.

Če uróči človek, kateri zna, da je zlih oči, koga (ali kaj)
nalašč — iz zavisti, spada to v „čaranje iz zlobnega na-
mena“, ki pride na vrsto v posebnem predelu.

Vzeti nam je pa tukaj v misel še tretjo vrsto urokov,
ki ne izhajajo iz zavisti, nego iz hvale (pohvale). Ako namreč
hvališ (pohvališ) kakega človeka (zlasti pa dete), tudi mlado
živinče, ali — kar je isto, — ako se mu čudiš, kako je
lepo i. t. d., mislijo praznovérci — in takih je še mnogo celo
med gospôdo, — da mu škoduje taka hvala, najsi je ,odkrito-
srčna‘ — brez ikake zavisti. Isto velja o hvali (neživih) stvarij
(kar se nam zdaj še najneumnejše zdí).

Tudi to vražo nahajaš ne samo po jutrovih deželah,
ampak tudi po evropskih.

Da lepih otròk, živinčet, pa nì lepih stvarij človek ne
sme hvaliti, to čudno vražo pogansko, razlagajo učenjaki, rekši,
ker so poganski bogovi kot ,nadčloveška‘ bitja ljudem za-
vidali vsako srečo, torej i lepoto, zdravje, bogatstvo i. t. d.,
zato da se ne bi umrljivci navzeli napuha ter hoteli jednaki
biti — bogovom.

¹) Zadar. Brzotiskom „Narodnoga Lista.“ 1876.

²) Vero v uroke pri Dobrovniku (Dubrovniku) opisal je „Globus",
Braunschw. 1870; str. 381.

198

Boječ se zavisti (in maščevanja) svojih bogov, mislili so
si pogani, da kaže torej molčati o takih stvareh, a ne bogov
z glasno hvalo (z besedami) opozarjati na-nje.¹) Pa nìti s po-
gledi (nažmigujoč) naj nikdo nikogar ne hvali. Isto je veljalo
tudi o lastni hvali. Ako se je tedaj kdo od prevelikega veselja,
pozabivši hvalil s svojimi ugodnimi razmerami sam, ali ako
se mu je kdo drugi čudil ter ga, (bodi si samo nažmigujoč
ali pa ,na besede') hvalil zarad lepote, zdravja, bogatstva ali
kake druge sreče, rekel je dotičnik hitro (pri Grkih): Ηὐσπουνὸ
τὸν νῆμα στιν; (pri Rimljanih): „Absit invidia verbo!“

Ta poganska šega ohranila se je (z drugačnimi izreki)
do današnjega dne ne samo med Slovenci, nego i med dru-
gimi Slovani, tudi med Nemci i. dr.

Bodi tù vtreseno, da tudi božaje koga, kažemo včasih
natihoma, da ga hvalimo s tem, zato ker se nam je priljubil.

Neka Slovenka dejala je vselej, božaje kako [lepo] dete :
„Ne bodi uróčno, ne bodi uróčno!“ Tako tudi, božaje svojo
[lepo] kravo: „Ne bodi uročna, ne bodi uročna!“ (Tržič; p.
u. p.). Zastran tega izraza prim. štaj. - slovenske besede: „Bog
ne daj oplatka“ (L. 1893; 41.)

„Ne budi uroka!“ veli Srb, kedar kaj pohvali (Vuk:
Rječn. 1852; 787 p. b. uroci).

„Na psa urok [uroki]“! reče pljunivši Poljak zato, da
ne bi škodil stvari, katero vidi prvič. (Kolbg. VII, (cz. 3), 92;
isto tako veli Poljakinja, ki pljune samo na videz, predno
hoče pohvaliti kako dete zarad lepote ali zdravja. P. u. p.).

Slovak veli: Kedar vidiš katero dete prvič, „popluj, po-
prskni nanj“ in pohvali ga: „(Noženo), jaké si mi velké“ ali
pa reci: „pfi, pfi, aby ti z očú neprišlo,“ to ne pride mu z
očú“. . [drugih ljudij] t. j. ne dobi urokov. (P. Dobš. 1880; 6.)

Dodatek k Kobaridski.²) „Na Vrsnem ureče se živino in
človeka prav tako, kakor v Kobaridu. Če se pa vé, kedo je
žival ali otroka urekel, t. j. če se vé, kedo je tako pohvalil
in se začudil, a se mu ni odgovorilo: „kakor tvoj jezik“, naj
dá dotičnik malo svoje obleke, s tem naj uročenca pokadé,
— pa bóde dobro. Če se pa ne vé, naj žival ali tudi človeka
pretaknejo trikrat od glave k nogam skozi „živ ozlov.“³)
„Živ ozlov“ se napravi z vrvjo. Napravi se vrv z gostimi
ozli v kolač, pa trojnato. (Zap. g. Andr. Gabršček.)

¹) M. Busch 285, piše: „In der Alkestis des Euripides sagt Herakles, als Admet sich über das unverhoffte Glück der Wiedererlangung seiner Gattin freut: „Möge nur kein Neid der Götter folgen.“ i t. d.

²) Gl. na str. 151.

³) „Živi ozli (vozli)“ pravijo drugod. Kako se delajo, to se ne dá popisati, nego treba videti.

199

„Unberufen“, tudi „unbeschrien“ ali „Gott behüt’s!“
veli Nemec ali Nemka, predno pohvali kako dete zarad le-
pote.¹) — Nekateri, a zlasti Dunajčani, pravijo pa hitro po
taki pohvali: „Man soll’s nicht verschreien“ [= svb. ne budi
uroka], misleč, da bi detetu naškodilo, kakor koli, ako se ne
bi dodale te praznoverske besede.

Mično zgodbico pripoveduje P. K. Rosegger v svoji knjigi:
„Die Aelpler“ 1882; 147. V nekem gor.-štaj. kraju bila je gra-
ščakinja (baronica) naprošena za kumo novorojenemu detetu
bogate kmetice. Prišla je kuma prekrasno opravljena za časa
pred krstom k bogati otročnici v hišo. Uprav je babica kopala
dete ter položila potém golo na tla. Baronica strmí, a vendar
gleda dete, na smeh se držeč. Kar se obrne babica in pljune
baronki nì pet, nì šest — v obraz, tako da ta od straha za-
kričí in omedli. — Babica poklekne zdaj pred njo ter jo prosi,
naj ji milostljiva gospa odpusti; ali ker je gledala dete tako
debelo („mit beiden offenen Augen), in ker je gospa vendar
le tujka v hiši, zato ona (babica) ni mogla drugače, nego
tako, da je odvrnila „zlih očij“ nasledke, in da od urokov
(„Verschreien“) ni drugega pomočka. — —

Rekel bi, da so praznoverci sčasoma začeli spajati po
več bajil proti zlim očém, samo zato, da bi pomagala tem
bolj. Tako se n. pr. (trikratno) pljuvanje spaja s kazanjem tako-
zvane „fige“ (L. 1893; 41.) Način, pokazati komu „figo“ (fige),
nahaja se n. pr. med štaj. Slovenci nekod tudi samostalen
(p. u. p.). Ta vraža, ki jo znajo tudi Italijani, Francozi, Portu-
galci in Španjci, izhaja očitno iz poganske dobe.

Poganski Rimljani (hoté odvračati zle, zavidne oči
(poglede) od svojega poslopja, od vrat, zidovja, tudi od po-
sodja . . , vrtov, stanovališč in spomenikov), slikali so v ta
namen na njih nalašč . . nepristojne podobe, a med temi soseb
„figo“, ki je pa Rimljanom pomenjala nekaj drugega, še ne-
pristojnejšega nego nam (M. Busch 290, 292, 294), dasi pri
nas zdaj na kaj takega ne misli živa duša.²) „Satyrica signa“
Plinijeva. Gl. str. 192; 1. op.

Poleg tega in še kakega nepristojnega bajila bila je pa
pri Rimljanih navadna tudi „roka z razprtimi peterimi prsti“,
ki je bila po Buschovih mislih iz prvine morda molitve

¹) N. pr. „Das ist, unberufen“ [= ne bodi uročno] ein schönes Kind, i. t. d. Tako pravijo, nemški govoreč, radi tudi Judje, ki se neizrečeno bojé urokov. — Lah veli: „Di grazia non gli diate mal d'occhio“ (Bog daj, da mu ne bi naškodilo zlo tvojih očij).

²) Kako se pojmi menjajo. kaže nam 1 to, da pravijo nekateri Beli Kr. (morda) še dandanes, kakor za mojih mladih let, „figi“ zaničljivega pomena (s tujo besedo): „govno“.

200

znak za obrambo proti grozilni zavisti, pozneje pa preprosto
bajilo.¹)

Bodi si, kakorkoli; a po tém, da nahajamo „roko z raz-
prtimi peterimi prsti tudi v Jeruzalemu na dvorih hiš turških
in arabskih kot branilo (Schutzmittel) proti „nasr-u“, kakor
pravijo Arabci ‚hudobnemu očesu‘; po tém, da nahajamo tako
roko po vsi severni Afriki, v Tunisu, Alžérju (Algier) in v
Maroku — po vsem tem sodimo, da se je ta „roka s peterimi raz-
prtimi prsti“ nekdaj v Rim preselila iz jutrovih dežel. Isto
bajilo rabi tudi Novogrkom in Arbanasom (poleg tudi
navadnega pljuvanja, s katerim se branijo istotako zlim očem).

V novi dobi rabi Italijankam, a sosebno Rimljankam ta
način, da iztegne ženska (tudi gospa), kedar se ji bliža
n. pr. znan človek zlih očí, hitro prvi in zadnji prst (kazalec
in mazinec), a srednja skrči in vtakne potém roko (kakor
kake vilice) skrivaj pod plašček. Napoljitanci delajo še dan-
danes „figo“, ki jo skrivajo pod plašč, hoté ubraniti zlim
očem kakega prijatelja, da ga ne bi razžalili s tem.²)

Sicer pa obešajo po Italijanskem roditelji deci, da bi jih
ubranili „zlim očém“ tudi različne obeske, zlasti voščene in
drugačne, po imenu „Agnus Dei“ (Jagnje božje).

Neprešteta so bajila, ki rabijo nepreštetim prazno-
vercem v isti namen, zlasti po jutrovih deželah. (Prim. M. Busch
281—313); Nik. Begović: „Живот и общaja Срба-трансфара“ (Život
i običaji Srba-graničara). U Zagr. 1887; str. 163—166; „Glasn.
zem. muz. u Bosn. i Herceg“ 1889; IV. knj. 51. i. dr.

Dodatek.

V Letop. 1. 1892. na str. 172. (v 4. op.) namesto: „Krajec,
Mondesviertel“ čitaj: Belim Kranjcem je sedmak samo „sedmi
dan po mlaju.“

V Letop. 1. 1893. na str. 37. k bes. „trojaki, trjaki“. —
Uprav vsled Barlétove pripomnje pokazalo se je, da je njegova
misel kriva; prava pa moja, oziroma Miklošičeva, (kateri
sem bil pritegnil tudi jaz,) namreč: da izhaja beseda trjaki (bin-
košti, duhovo) z našim Turjakom (izg. Trjakom, Auersberg) vred
iz stsl. tur, in da je nastala po kaki národni slavnosti.
Po novih verojetnih pozvedbah pravijo v Lescâh (na Gorenj-
skem) še dandanes trjaki („trjaci“, „o trjacih“) 1. dnevu maja

¹) Symbol eines Gebetes um Schutz vor dem drohenden Neid, dann ein einfacher Gegenzauber. (M. B. 289.)

²) V reklu: „far la fica“ je italijanska „fica“ — starorimska s po-
menom vred. Tudi v srednjevečni latinščini čitaš. „facere ficam“ ali
„ficum“. Francozi velé „faire la figue“, Portugalci „dar huna figa“,
Španjci „hazer la higa“

201

meseca, v Lipnici („Lipenci“ blizu Radoljice) pa prvim dnem maja meseca.

Kdo ne misli nehoté na nekdanji národni (létni) praznik, ki ga zovejo Nemci „Maifest“, ¹) sedaj uprav „Pfingstfest“, Čehi pa letnice. Prenesli so po tem takem nekateri Slovenci, oziroma Hrvatje (kajkavci) in Beli Kranjci, v krščanski dobi nekdanjega narodnega praznika ime trjaki (= turjaki) tako, kakor n. pr. Čehi svoje národne letnice — na binkošti. (Hanuš: „B. K.“ 155). Slovakom podkarpatskim in v Galiču (Halič) rabi pa za „binkošti“ še dan današnji nekdanjega narodnega (létnega) praznika ime: „turice“ (Hanuš: „B. K.“ 161). Vse to pa svedoči, da so trjaki starejši, a ne pokvarjeni hrv. trojáki.

A kdo je prvi obelodanil stari izraz „trjaki“ (po stari pisavi „terjaki“ za pomén „binkošti“, „Festa Pentecostes“)? — Nikdo drugi nego Hrvat (kajkavec), Jurij Habdelić, Turopoljec, v svojem slovensko-djačkem (latinskem) slovarju ²) I. 1670, torej že pred 224 leti. Po krivem sodi tedaj Barlè, da se trjáki ni čulo nikjer kakor samo v Adlešičih.

Kar se tiče izrazov: trojáki (hrv., „prov.-kroat.“ Cig.-V., a ne srb.), Trojice (plur. srb., a ne č.; gl., „B. K.“ 172), rus. Troica i. t. d., — to so vam sama cerkvena imena iz kesnejše dobe, nego so trjáki, turice, letnice (namesto in poleg katerih imajo Čehi tudi mlajše cerkveno ime: „svatodušní svátky“ (Pfingsten). Prim. tudi naše duhovo in binkošti, ³) oboje iz krščanske dobe; samo po naključju bila je stara národna oblika (trjaki = turjaki), jako ugodna, da so se iž nje prikrojili (cerkveni) trojaki, kakor je bilo nekdaj poganskega malika ime Svetovit ali Svetovid, po slučajnem soglasju jako ugodno, da se je prevérjenim Slovanom (novim krščanom) brže priljubil — Sveti Vid. ⁴)

¹) Menda po tej tujki krstili so Slovenci v Pevmi (pri Gorici) binkošti: „májvn'ce“ (v izgovori kakor zamolkli e). Priobčil mi g. prof. dr. Ant. Primožič na Dunaju.

²) „Dictionar ili Rechi Szlovenske i. t. d. . . . U Nemskom Gradczu. MDCLXX.“

³) „Finkošti“ izgovarjajo Metličani.

⁴) Malo pred natiskom dobil sem od mladega narodnjaka iz Bresta pri Igu list, v katerem mi piše, da pomeni tudi v vaseh pod Krimom v „Ižanski župniji“ izraz „trjaci“ (jako redko „trjaki“) prvi dan ali vsaj prve dni meseca majnika. Nekdo mu je dejal, da so „trjaci“ istega dne, „ko Filip in Jakob“; (to je pa tudi 1. dan maja meseca). —

Beseda gine v govoru mlajših; stari ljudje jo pa vedno rabijo kot časovno določilo v poljedelskih zadevah. Posebno veljavno je določilo: „Po senožetih se pase samo do „trjác“ (redko: do „trjákov“).

(Dalje.)

Protestantske postile v slovenskem
prevodu.

Spisal Dr. V. Oblak.

Mimo dra. M. Luthera hišne in cerkvene postile je bila med vsemi knjigami jednake vrste v protestantih najbolj priljubljena in razširjena postila Janeza Spangenberga. Izšla je prvikrat v letih 1542.—1544. in doživela še v XVI. stol. veliko število izdaj (1545, 50, 53, 61 etc.), da prevedli so jo celo v latinščino. Pisana je popolnoma prosto, vsakemu lahko umevno brez temnih teologičnih razglobanj, v dialogu. Umevno je, da je bila razlaga evangelij, katera se je mogla lahko porabiti za pridige, jako važno sredstvo za razprostiranje nove vere v boju s katolicizmom. V taki knjigi je bilo dovolj priložnosti braniti svoje stališče in posebno kazati na pregrehe nasprotnikov. To se je v knjigi tudi dobro, če tudi ne pogosto in obširno porabilo. Knjiga nima nikakor polemičnega značaja, samo tu in tam je kaka ostra pušica namerjena nasprotniku. Zato se je tudi že Trubar zgodaj lotil prevoda kratke postile. Že prvemu delu novega testamenta (1557) dodal je kratko postilo in v predgovoru izrecno priporoča, da naj vsak gospodar knjigo dan za dnevom pridno prebira svojim poslom. V predgovoru drugemu delu omenjenega izvoda iz postile (datiran je od leta 1558) obeta Slovencem obširno postilo ¹) in še dostavi: „Oli lohku Bug v tim

¹) Tukaj piše: Lrbi Bratie! Bug inu muia veiſt ſta pryzha, de bi ieſt
rad is ſerza inu ſuelikim lushtom te Nedelske Euangelie popolnoma bil islushil.
Oli kadar ſem ieſt pag leto Poſtillo ſteim Regishtrom v ti viſhi inu maningi
fazhel piſjati inu drukati, de ſe bode mogla ſteimi Euangeliſti inu ſto Pred-
guorio rkupe v ene buque ſueſati. Inu ſa tiga volo, de te Buque od tih Tryeh
Shtukou preuelike inu neushtaltne ne bodo, moram naprei v tih drugih Euan-
gelieh she kratkishi biti, te Nauuke inu Troshte v niḥ le ſummariſkini heſedami
pokajati inu isloshiti. Aku Gofpud Bug odlog muimu shiuotu buli zhas

Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu. 203

zhafu eniga drugiga gori obudi, kir is tih Latinskih inu Nemshkih Poftil, katerih ie sdai dofti dolgih inu dobrih eno v ta Slouenski Iefik iftolmazhuie."

In res, nekako ob istem času (1561—1562) sta začela na slovanskem jugu prevajati Spangenbergovo postilo Matija Sivtzitsch v hrvaščino in Janez Weixler v slovenščino (prim. Elze, Die sloven. protest. Gesangsbücher str. 7., 9. in njegovo razpravo: Die slovenischen protestantischen Postillen des XVI. Jahrh. v Jahrbuch der Gesellschaft für die Gesch. des Protestantismus 1893, str. 123.—124.). Končala gotovo nista svojega dela. L. 1562. izide hrvaški prevod postile v glagolici sestavljene iz različnih postil; oskrbela sta ga St. Consul in Anton Dalmata, leto kesneje pa v cirilici. Ko so se voditelji protestantskega gibanja pri Jugoslovanih uve- rili, da rabi Hrvatom mimo glagolice in cirilice tudi latinica (saj je Trubar poznaval in rabil Zborovčičev Lekcijonar) podala sta A. Dalmatin in St. Consull 1. 1568. hrvaški prevod postile Brenza v latinici (Parvi deil Posztile evanyeliov koi sze vszaku nedellu po obitsayu etc.; jedini izvod se hrani v Regensburgu, kakor nam o tem poroča Elze v svoji razpravi o sloven. postilah). Slovencem je preskrbel prevod Spangen- bergove postile S. Krell (Krelj) 1567, toda samo zimski del. Njegovo delo je nadaljeval Jurij Jurišić (Georgius Jurishitzh) po naročilu kranjske dežele, in sicer se mu je naročilo, da se mora držati Kreljevega pravopisa. Da se je ravno njemu izročilo to znamenito delo, temu je pač to vzrok, da je on bil najbrž že bolehnemu Krelju pri delu pomočnik, tako se imajo morda razumeti besede: „vnd einen andern des Crellij seeligen mitgesellen“ v nemškem predgovoru druge izdaje.

L 1578. izide druga popolnjena izdaja Spangenbergove postile v slovenskem prevodu, delo J. Jurišića. Obsega na prvem mestu Kreljev prevod zimskega dela, toda v nekoliko izpremenjeni obliki, in mimo tega še dva nova dela, katera je oskrbel Jurišić sam. Pa rekel bi, da tudi ta dva nova dela postile nista popolnoma iz peresa Jurišića, nego da je morda ipak že Krelj bil ostavil v rokopisu tudi nekoliko od drugega ali tretjega dela. Iz nemškega predgovora, ki je datiran iz l. 1578., pozvemo, da je Jurišić delo končal že pred desetimi leti, tedaj komaj jedno leto po Kreljevi izdaji. V tako kratkem času vzlic veliki delavnosti naših protestantskih književnikov ni lahko mogel prevesti tako obširnega dela. Zakaj se je s tiskom

inu myr da, taku hozho S boshjo pomozhio eno obilno Poftillo, de rfuka beſeda ſu/eb bode v ni ſadoſti isloſhena, vkupe ſprauiti. Oli lohku Bug v tim zha/ju eniga drugiga gori obudi, kir is tih Latinskih inu Nemshkih Poftil, katerih ie ſilai doſti dolgih inu dobrih eno v ta Slouenski Iefik iftolmazhuie.

204 Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu.

čakalo deset let, to se nam ne pove v uvodu, samo toliko pozvemo, da je bilo najbrž nekoliko rokopisnih izvodov Jurišićevega prevoda. Izdal je drugo izdajo tiskar Janez Mannlius (Mandelc). Ta je tudi podpisal nemški predgovor od 26. aprila 1578, zakaj njegova zasluga je, da je Jurišićev prevod po desetletnem počitku vendar zagledal beli dan. On tedaj ni navaden izdajatelj in založnik debele knjige in zato je mogel knjigi dodati tudi svoj predgovor. Na prvem mestu je seveda prelagatelja sloven. predgovor najbrž iz prejšnjih let, kajti ta je umrl, kakor poroča Elze (Die sloven. prot. Gesangsb. str. 6.) šele 26. oktobra 1578.

## I.

Naslovni list vse knjige in ob jednem prvega (zimskega) dela Jurišićeve izdaje je:

*Postilla, To ie Kerszhanske evangelske predige, verhu vfakiga Nedelskiga Euangelia. Od Adventa do Paske ali Velikenozhi. Sa Hishne Gospodarie, Shole, mlade inu preprofte liudi. Od Joan: Spangenberga, na vprashanie, inn odgouor isloshena. Pervi Del. Sdai peruizh, verno inu sueifto Stolmazhena: Inu vpraui Slouenski Jesik prepifana. Anno MDLXXVIII.*

Naslovni list drugega dela se glasi:

*Postilla, To ie Kerszhanske Evangelske predige, verhu vfakiga Nedelskiqa Euangelia. Od Paske, Alli Velike Nozhi do Aduenta. Sa Hishne Gospodarie Shole, mlade inu preprofte liudi. Od Ioan: Spangenberga, na vprashanie, inn odgouor isloshena. Drvgi Dell. Sdai peruizh, verno inu sueifto Stolmazhena: inu vpraui Slouenski iesik prepifana.*

Na kraju drugega dela in sicer na listu 214ª stoji sledeče:

*Drvkano Vlirblani skosi. Joannefa Mandelza, Anno MDLXXVIII.*

Tretjemu delu se glasi naslovni list tako-le:

*Postilla, To ie Kerszhanske Evangelske predige, verhu Euangelia, na vse poglauite Prasdnike, skos celo Leto. Sa Hishne Gospodarie, Shole, mlade inu preprofte liudi. Od Joan: Spangenberga, na vprashanie, inu odgouor isloshena. Sdai peruizh, verno inu sueifto Stolmazhena: Inu vpraui Slouenski Jesik prepifana. Anno, M.D.LXXVIII.*

Na zadnjem listu (136ª) se nahaja še sledeče:

*Gedruckt in der Fürstlichen Hauptstat Laybach durch Hanß Mannel. Anno Domini, 1578.*

Prvi del šteje 136, drugi 214 in tretji zopet 136 listov.

Že med naslovnim listom Kreljeve izdaje in onim druge izdaje opazimo nekatere razlike. V drugi izdaji se tedaj ne nahaja v prvem t. j. zimskem delu Kreljev prevod popolnoma neizpremenjen; Kreljevo delo je nekoliko popravljeno glede prevoda, jezika in pravopisa.

Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu. 205

Pa tudi druga izdaja slovenskega prevoda Spangenbergove postile ne obsega celega izvirnika, ampak samo prve tri dele. Nemška postila ima namreč še četrti in peti del. Četrtemu delu, katerega uvod je datiran iz l. 1543., je naslov: Außlegung der Epiſteln, so auff die Sontage von Aduent biß auff Oſtern in der Kirchen gelesen werden; peti z uvodom iz l. 1544. pa obsega epistole od velike noči do adventa. Celoten sloven. prevod obsega tedaj samo razlago nedeljskih in prazniških evangelij za celo leto, manjka mu pa razlaga epistol.

Druga izdaja slovenskega prevoda Spangenbergove po-
stile je silno redka. ¹) Jedini popolni izvod sem dobil pri slo-
venskih protestantih na Koroškem blizu Podkloštra (Arnold-
stein). Zahvaliti moram za to gg. župnika G. Einspielerja in uči-
telja A. Coriary-ja. Jeden izvod se hrani v knjižnici kapucin-
skega samostana v Gorici (primerjaj Ljubljanski Zvon 1892,
732—738), jeden v Stuttgartu, kakor poroča Elze (Jahrbuch
der Gesellschaft für die Geschichte des Protest. 1893, 123).
Tudi ljubljanska licejska knjižnica ima jeden izvod. Mislilo
se je, da ta obsega samo dva dela. Pa tudi v njem so vsi
trije deli, če tudi samo dva naslovna lista. Ljubljanski izvod
ni celoten, in razen tega so posamezni deli vezani po na-
pačnem redu. Na prvem mestu se nahaja tretji del, in sicer
samo prvih 120 listov. Nato sledi neposredno zadnja polovica
prvega (zimskega dela) namreč listi 72—136 in šele zatem
poletni t. j. drugi del s posebnim naslovnim listom. Ljubljanski
izvod ima tedaj na prvem mestu naslovni list tretjega dela,
in zato je tudi mislil Elze (str. 127.), da je to naslovni list
cele knjige. Da je prvotni red vseh treh delov v mojem iz-
vodu, to nam priča nemški izvirnik. Ljubljanskemu izvodu
tedaj manjka mimo mnogih posameznih listov 1. začetek
prvega dela do 72. lista in razen tega sloven. in nemški uvod,
2. zadnjih 16 listov tretjega dela.

Razen teh izvodov hrani protestantska (slovenska) občina
Goriče pri Podkloštru jako lep prepis poletnega (drugega) dela
Jurišičevega prevoda najbrž iz početka XVII. stol. (prim. Archiv
für slav. Phil. XV. 459). Tam sem našel še drug rokopis ob-
segajoč velik odlomek tretjega dela Jurišičeve izdaje. Razlaga
se strinja dobro s Jurišičevim prevodom, evangeljski tekst je
pa popravljen po Dalmatinovem svetem pismu (prim. Archiv
f. slav. Phil. XV. 466—468).

Takoj za naslovnim listom se nahaja na prvem in drugem
listu prvega dela Jurišičeve izdaje slovenski predgovor: „V'em
teim Kerfzhenikom, kateri bvdeio Lete Bukue Bogu k zhafti imu febi

¹) Jedini celotni izvod Kreljeve postile hrani dunajska dvorna knjižnica. Drug izvod sem našel pri sloven. koroških protestantih v Goričah, toda manjka mu prvih 12 listov.

206 Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu.

k suelizhaniu brali, sdrauie shelim inu od Boga profsim.« etc. pod-
pisan je: „Vas vſih Sueſt Slushabnik: Georgius Jurishitzh.« Ta
predgovor ima marsikaj zanimivega, zato naj sledi tukaj od-
lomek iz njega:¹)

Isvolieni Vchriftuſu: Letu vshe (huala Bogu) imate vso celo
Poſtillo Joanneſa Spangebergia (sic), vnash praui Slouenski Jesik
ſtolmazhenu inu zhtjo prepiffanu. Ta Simski dell ie ſtolmazhil
rainik Sebaſtian Crelius, ta verni Vzhenik. inu te praue Kerſzhanske
Cerkue, vtei Kranskei Desheli, praui Duhouni Paſtir. Ta druga
dua Della pak: To ie ta Letny, inu ta zhes vſe poglauite Prasnike,
ſam ieſt (kako mi ie porozheno, da imam ſtu Ortografiu, kakor ie
Crelius sazhel piſati) ſtolmazhil inu sueſto prepiffal.

Za tem predgovorom sledi kratka molitev, katera se moli
pred pridigo, in potem: Kratko Sahvalenie inv Gmain Molitua po tei
Predigi.

Na četrtem in petem listu (nepaginiranem) je nemški
predgovor datiran: Laibach den 26. Aprilis. Anno 1578. E. G.
vnd Hr. Auch. F. E. W. Vndertheniger vnd gehorfamer Jo-
hannes Mannlius, Buchtrucker daselbst.

Začetek tega predgovora se glasi:

Den Wolgebornen Edlen Gestrengen Ehrnuesten Fürs-
sichtigen Ersamen vnd Weysen Herrn, Herrn Grafen, Frey-
hern, Rittern, Denen vom Adl vnd der Burgerschafft, Auch
allen Gottseligen Christen in den Landen vnd Fürſtenthumen
Steyr, Kärntn vnd Crain, Auch denen in den Fürstlichen Graff-
schafft Görz, Möttling, Isterreich vnd Karſt ſeßhafft &. Wünsch
ich Gnad vnd Frid durch Chriſtum Jefum.

V tem predgovoru beremo :

Aber wie dem allem ist doch an bayden stucken, das
ist, an offentlicher Predig vnd am lesen der bücher in den
Landen solcher mangel, das man nit vberall die stimme des
lebendigen Worts Gottes haben mag. Vnd die Teutschen vnd
Lateinischen Bücher nicht von jederman verstanden werden.

Auff das aber dasselbige zwischen vnserer Windischen
jugent vnd Haußgesind seine wirckung auch außrichten möchte,
hat sich weyland der Ehrwirdig Wolgelert M. Sebaſtianus
Crelius, E. E. Landschafft des Fürſtenthumbs Crain Chriſt-
licher Kirchen Paſtor, ein Buch, Nemblich die Postil Johannis
Spangebergij (sic) in die Windisch Sprach zu transferirn vnd
zuuertholmetschen vnderstanden, damit die jugent vnnd das
Haußgesind in Gottes erkantnuß forcht vnd zucht aufferzogen

1) Elze piše Juričič, in vendar Jurishitzh najbrž ni samo tiskovna pomota. Izpadel je sicer lahko *t* pred *sh*, toda tudi v drugih virih nahajamo skoraj izključljivo Jurišić, tako v Kostrenčiću šestkrat s *š* in samo enkrat s *č*. V vsej knjigi se nahaja prelagateljevo ime samo na tem mestu.

207

wurde. Vnd hat den ersten, als den Windterthail in druck
lassen außgehen. Aber ehe er die andern zwen thail angefangen,
hat jn Gott der Herr auß diesem jammerthal zu sich erfor-
dert, vnd ist also das Werck vnuollent verbliben. Darauff hat
nun ein E. Landschafft in Crain weitter verordnung gethon,
vnd einen andern des Crelij seeligen mitgesellen der Windi-
schen Sprach wolerfaren auferlegt, das er die vberblibne zwen
Thayl nach des Crelij Orthographia, mit fleyß vertholmetschen
vnnd verfertigen solle, des dann (Wie jr G. vnd Hr. woll bewist)
noch vor zehen jaren vollendet, vnd also biß auff diese zeyt
anftändig verbliben.

Nach dem es aber je grosser schad vnd abbruch wäre,
das ein solchs (menigklich nutzlichs werck) noch lenger
gleichsam in der finsternuß verbleiben vnd andern frommen
Christen so dieser Sprach kündig ferner entzogen werden soll,
Hab ich auß Christlicher trewer liebe vnd wolmeinender be-
hertzigung Auch sonderlich weyl ich geachtet, das diese Ver-
fion den vnder Steyrern, Vnter Marchern, Karnern, Ysterrei-
chern, Görtzern, Kharßtnern vnd sonderlich denen in der Graff-
schafft Zylla sowol als den Crainern sonders hochnützlich sein
kan, Als ich ein Exemplar dauon bekommen mich darumb
angenomen dasselb durch gelert vnd sprachkündige leut vber-
sehen vnd Corrigirn zulassen, Auch mit aygner Verlag Gott
wayß aber mit was grosser mühe vnd arbayt in disen ver-
ständlichen vnd wollesenlichen druck zuuerfertigen nicht vmb-
gehen, Vnnd solche Postil E. G. vnd Hr. Auch F. E W. von
zwayer vrsach wegen zueschreyben vnd dedicirn wöllen.

II.

Iz obeh predgovorov druge izdaje je razvidno 1. da je Ju-
rišić dobil nalogo, da prevede drugi in tretji del v istem pra-
vopisu (in tedaj najbrž tudi jeziku), kakor ga je rabil Krelj
v prvem delu, 2. da je druga izdaja v jezikovnem pogledu po-
pravljena po nalogu Mandelčevem, da nimamo tedaj pred seboj
Jurišićevega prevoda v oni obliki, katero mu je dal sam pre-
lagatelj. Morda je tudi sam prevod t. j. tekst Jurišićev neko-
liko popravljen.

Pričakovali bi tedaj, da se strinja prvi del druge izdaje
popolnoma s prvo in da najdemo tudi v sledečih delih Kreljev
pravopis. Toda v tem bi se hudo motili. Jurišićev prevod dru-
gega in tretjega dela vzlic nalogu deželnih stanov ni pisan
v Kreljevem pravopisu, nego v pravopisu slovenskih prote-
stantskih tiskov one dobe, katerega kratko imenujem Truber-
jevega, ker je velika večina teh knjig plod Truberjeve neumorne
delavnosti. Oče mu je bil Truber in nekoliko morda tudi Vergerij.
Po tem pravopisu je v drugi izdaji postile popravljen tudi Kreljev

208 Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu.

prevod prvega dela. To je za zgodovino našega pravopisa dosti
važno. Kreljeva pravopisna reforma, dasi je bila
znamenit napredek in racijonalna, ni mogla pro-
dreti in obveljati v slovenski protestantski dobi.
Zadušila jo je Truberjeva literarna plodnost. Že
v početku naše književnosti vidimo tedaj, da ne obvelja „in
orthographicis“ to, kar je bolje in z razlogi podprto. Tudi takrat
so že bila pravopisna nasprotstva, če tudi ni bilo abecedne
vojske in pravopisnega boja, to je pri nas pridobitev XIX. stol.
Kedo ve, če bi ne bila obveljala Kreljeva pravopisna načela,
da ni umrl Krelj še istega leta, ko je izšla njegova postila.
Da so imela med merodajnimi krogi dovolj privržencev, to
smemo pač sklepati iz obeh predgovorov druge izdaje postile,
kjer Jurišić in Mannlius omenjata, da se je prvemu naročilo
nadaljevati prevod v Kreljevem pravopisu. V sledečih desetih
letih je pa Truberjev pravopis popolnoma izpodrinil Kreljevega,
in zato se je pri reviziji Jurišičevega prevoda, o katerem nam
poroča Mannlius (Als ich ein Exemplar dauon bekommen mich
darumb angenomen, dasselb durch gelert vnd sprachkündige leut
vbersehen vnd corrigirn zu lassen), uvedel Truberjev pravopis.

Razprava o sloven. postilah, katero je objavil Elze v
Jahrbuch der Gesellsch. für die Geschichte des Protest. 1893,
str. 127, pa kaže, da je ravno Bohorič pregledaval in po-
pravljal Jurišičev prevod. Truberjev pravopis je tedaj v oni
dobi (baš pred letom 1578.) bil obveljal tako splošno, da
je celó Bohorič, oče novega in racijonalnega pravopisa iz
1. 1584., prelil Jurišičev, po Kreljevem zistemu spisan prevod
vánj. Tedaj kratko pred drugo izdajo sloven. prevoda Span-
genbergove postile še ni bil Bohorič prodrl do svojih poznejših
pravopisnih načel in nazorov; to se je zgodilo šele po 1. 1578.

Popolnoma gotovo seveda ni, da merijo založnika besede
o učenjakih in veščakih. ki so popravljali prevod, ravno na
Bohoriča, dasi je to več nego verjetno, odkar vemo, da je on
res imel opraviti s tem poslom pri tem prevodu. Izključeno
namreč ni, da je na ta način Mandelc zagovarjal in opravi-
čeval postopanje svojih korektorjev. V XVI. stol. so med
Nemci tiskarji jako samooblastno postopali z rokopisi.¹) „Bei
der Beurtheilung der Spracheigenthümlichkeiten dieser Zeit,
müssen wir immer im Auge behalten, dass in der ersten Hälfte
des XVI. Jahrh. der Verfasser eines Buches keine Gewalt

1) Celo taka autoriteta kakor M. Luther moral se je mnogo in brezuspešno boriti s to autokratično tiskarsko razvado. On sam piše o teh razmerah: „die (tiskarji) meine Bücher so falsch und schandlich zurrichten, dass, wenn sie zu mir wiederkommen, ich meine eigenen Bücher nicht erkenne“, prim. H. Rückert, Geschichte der Neuhochdeutschen Schriftspr. II 41. In tudi Geiler toži, da ne spozna svojih knjig, kadar so natisnjene.

Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu. 209

mehr über dasselbe besass, sobald es die Studierstube ver-
lassen hatte. Die Drucker und Correctoren modelten nach ihrer
Hausorthographie oder nach ihren Geschäftsgrundsätzen die
Schreibung der empfangenen Arbeit um, und die Schriftsteller
liessen sie gewähren" tako piše o tem A Socin, Schrift-
sprache und Dialecte im Deutchen nach Zeugnissen alter und
neuer Zeit, str. 189. Ti „tiskarski popravki" so bili večinoma
pravopisni. Mogoče je tedaj, da je tudi naš Mannlius solito
more tako postopal. Pa tudi v tem slučaju moramo priznati,
da je bil okoli 1. 1578. merodajen Truberjev pravopis med
sloven, protest. književniki.

Že Kopitar je vprašal v svoji slovnici str. 427: „Aber
wie kommt es, dass die zweyte Auflage zur Postille, Laibach
1578, den Unterschied zwischen é und e, zwischen sh und sh,
zwischen v und u nicht, — sondern einzig das f und s, die
Mouillirung und die Neutra in o, letztere mit noch strengerer
Consequenz als selbst die erste Auflage — beobachtet? Juri-
šičeva izdaja tedaj tudi v prvem delu ne razločuje med š in
ž, za oba glasa piše navadno sh, ne med s in z, tudi med u
in v ni razlike, samo v tem se razlikuje nekoliko od Truber-
jevega pravopisa, da piše za omehčani n, l navadno ni, li
pred sledečim samoglasnikom. To je ves vpliv Kreljevega pra-
vopisa v drugi izdaji, celó apostrofa za v nima druga izdaja, in
tudi ò, à in é ni najti v njej.

III.

V drugi izdaji je nekoliko popravljen in predelan 1. pravopis, 2. jezik in 3. sam prevod Kreljevega dela. Največja izprememba je glede pravopisa. Jezik je dosti menj popravljen. Pri pravopisu ni bilo mogoče zanesljivo določiti, so li popravki delo Jurišića ali Bohoriča ali morda celo tiskarja in njegovega korektorja. Glede jezikovnih poprav pa lahko trdimo, da so nekatere potekle od Jurišića. Če najdemo m. o Kreljevega prevoda mnogokrat u za stslov. a v glagolu báda, n. pr. bumo, bude, budete, budo, budi, sadobudeio etc., če beremo hozhu (1. sgl.) za kar ima Krelj zho, ôzho in zhem, ne moremo misliti, da bi bil rabil te oblike Bohorič, kajti pri njem jih ni najti, ali pa kak sloven. korektor; te oblike so gotovo od Hrvata Jurišića. V drugem in tretjem delu izdaje postile, katera sta njegovo delo, je število takih hrvaških oblik dosti znatnejše. Tudi taki popravki kakor gliedati m. gledati, fa ufemi in o v nom. acc. samostalnikov in pridevnikov m. u so od Jurišića. Drugi popravki, kateri so dali Kreljevemu jeziku prve izdaje bolj „kranjsko“ (dolenjsko) lice, so lahko tudi od Bohoriča.

Jezik druge izdaje postile ni povsod jednak. Med prvim
delom (Kreljevim prevodom) in ostalima deloma, katera je

14

210 Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu.

poslovenil Jurišić, je nekoliko razlike; v zadnjih je nekoliko več sledu hrvaškemu jeziku, in sicer čakavskemu narečju. Naj omenim samo važnejše točke.

1. u za praslov. ą je dosti bolj razširjen kakor v prvem delu, n. pr. v III. delu ne samo *bum*, *budete* etc., ampak tudi a) v deblu *ruke* 7ª, *rukah* 7ª, 8ᵇ, *ruk* 7ª, 9ᵇ, *ruku* (instr.) 7ª, 9ᵇ, *goluba* 25ª, 26ᵇ, *guft* 27ª, *pogrusil* 26ᵇ, *orushie* 30ª, *snuternie* 28ᵇ, *otushno* 19ᵇ, *saftupnoft* 20ª, *preftuplienie* 4ᵇ, b) pri glagolih II. vrste: *pokleknuti* 10ᵇ, *obernuushi* 12ª, *ſtifnula* 14ª, *sginula* 16ᵇ, c) v partic. praes. act.: *letaiuzh* 13ᵇ, *gledaiuzhih* 18ᵇ, *tekuzha* 28ᵇ, etc. d) v končnicah: *za tiga voliu* 3ª, *dobru voliu* 5ᵇ, *niu* 13ª, *pomniu* (acc.) 13ᵇ, *semliu* 14ᵇ, *nashu* 24ᵇ, *hishu* 19ª, *hozhu* (1. sgl.) *mogu* 18ᵇ, 23ᵇ, *usamu* (3. pl.) 16ᵇ, *imaiu* 23ª, *obarneiu* 24ª; v veliki večini je seveda o = ą.

2. al za sloven. ol (lb, lb, zl, bl): *zalnu, zhaln, zhalna, zhalnom, dalgo, daly, dalga, dalshni, nedalshan, nedalshno/t, palno, dopalnieno, dopalnilo, kalneio, valcye, malzhati* etc. Tako se govori še dandanes v nekaterih čakavskih narečjih, ipak je al že velika redkost. Jurišić (primorski Hrvat iz Vinodola) je pisal al, ker je našel al v hrvaških glagolskih cerkvenih tekstih, kateri so bili prav v Primorju močno razširjeni. Zanimivo je, da nahajamo tudi pri Krelju (1567) ravno pri besedi palt dvakrat *àl*: *pàlta* 59ᵇ, *pàlti* 84ᵇ; v vseh drugih primerih piše Krelj dosledno ol razen *zhovnar* 81ª, *vovno* 86ª, *vouk* 121ª, 125ª, in *vulkmi* 156ª. Pri tem nam pride takoj na misel, da se je al v hrvaških tekstih najdalje ohranil ravno pri besedi palt (płt), in zato mislim, da je Krelj to pisavo posnel po hrvaščini, saj je najti pri njem nekoliko sledu hrvaškega jezika. Menj verjetno se mi dozdeva, da bi bil z *àl* označil slovensko izreko *l* ali *zl*, za katero nahajamo tudi pri Truberju sem ter tje al, mimo el, ul.¹)

3. a za praslov. b, z v takih primerih kakor *fa ufo* (mnogo-krat), *va uſeim, va uſeh, zhlouezhaſtuu* 28ᵇ.

4. ie za e: *klietuo* 14ª.

¹) V Kreljevem jeziku je sploh opaziti nekoliko hrvaškega vpliva, On piše n. pr. od koda 54ª, *pomosi* (v evang. tekstu) 113ᵇ, *do voli* 79ᵇ, 92ᵇ, *meyu* 153ᵇ, 161ª, 163ª in tudi ia mimo ias in ieſt. — Pričakovali bi, da najdemo v njegovem jeziku tudi nekatere črte notranjskega narečja, ker se poroča, da je rojen v Vipavi. Toda teh ni. Jedino dve posebnosti, če tudi malenkostni, ovajata notranjsko narečje. V dveh primerih ima 2. os. dual. in plur. končnico — sta — ste: *vmefta* 72ᵇ, *ſposnafte* 24ᵇ; tudi *kolnili* 122ᵇ kaže na to narečje. Nasprotno bi pa ne pričakovali končnice — o v dat. in loc. sgl., ker je to posebnost gorenjskih pisateljev in gorenjščine. V Krelju je najti ipak: dat. *kralevſtvo* 15ᵇ, *Méſto* 32ᵇ, loc. *méſto* 28ª, 36ª, 38ᵇ, *piſmo* 28ᵇ. Sicer nahajamo pojedine take oblike tudi v Kastelcu in Jan. Svetokriškem, toda v tem slučaju so lahko razumljive.

Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu. 211

5. nekolikokrat -oga, -omu, -om v gen. dat. in loc. pronominalne in sestavljene sklanje mimo -ega, -emu, -em in -iga -imu, n. pr. nijednoga 8ª, fuetoga 29ᵇ, ednomu, rimskom, galileiskom, iudouskom. Tudi -ega, -emu nista domači končnici, ker vsi ostali sloven. viri iz XVI. stoletja imajo samo obliki -iga, -imu: v čakavskem narečju je najti -ega, -emu.

#### IV.

Glede popravkov prevoda samega je omeniti, da je 1. v drugi izdaji popravljen prevod evangeljskega teksta prve izdaje na podlagi Trubarjevega prevoda novega testamenta (1557), 2. da je tudi razlaga evangelij popravljena, in sicer na ta način, da se prevod v drugi izdaji oklene tesneje nemškega originala. To se že vidi iz tukaj objavljenih odlomkov iz obeh izdaj, zadostuje naj nekoliko primerov iz Mat. II.

**Krelj:** *pod Kraliom Erodeshom, Jurišić:* v tim zhafu Erodesha Kralia in tako tudi v Trub. Ta pervi deil tiga noviga test. (1557): v tim zhafu tiga krala Erodesha.

**Krelj:** *Ky ie ta roieni Krall Judovski? Jur. Key ie ta nouoroieni Krall Judouski? Jur. se strinja s Trub. (1557):* Key ie ta nouoroyeni Judouski kral.

**Krelj:** *To kedàr saflifhi Krall Erodesh fe preftrafhi inu shnim red vse Méfto Jerusalem, Jur.: Kadar ie to saslishal Erodesh Krall fe ie preftrashil inu vse Mefto Jerusalem shnim, s tem se dobro poudarja Trub. prevod: Kadar ie tu ta Kral Erodesh faslishal fe ie preftrashil inu vse Meiftu Jerusalem shnim. — Trub. ta celi novi test. (1582) je pa nasproti prevodu iz leta 1557. na tem mestu popravljen po Krelju: kadar tu ta Kral Erodesh faslishi, se ie preftrashil inu shnim red tu cillu Jerusalem.*

**Krelj:** *Inu ti Betleem deshela Juda, Jur.: Inu ti Betleem v Judouski desheli, Trub.: Inu ti Betleem Viudouski desheli.*

**Krelj:** *Na to Erodesh fkrivai pèrvabi Mage, Jur.: Na to Erodesh skriuaie priklizhe te modre in to se strinja dosti s Trub.: Tedai E. poklizhe fcriuaie te modre.*

**Krelj:** *inu dobrò fprashaito to Ditece, Jur.: inu dobro fprashaite po tim Ditetcy, kar stoji dosti bliže Trub. prevodu: vprashaite s fliffom po tim ditetu nego Kreljevemu.*

**Krelj:** *fo se zhudò vele bili obeffelili, Jur.: fo se filno obefelili, Trub.: fo se fylnu obefelili.*

Najboljši dokaz, da je res evangeljski tekst Kreljevega prevoda v drugi izdaji nekoliko predelan s pomočjo drugega slovenskega prevoda evangelij in sicer Trubarjevega, je to, da so evangeljski citati v razlagi ostali neizpremenjeni, kakor jih je poslovenil Krelj, a v evangelj. tekstu so popravljeni. Tako beremo v razlagi v Krelju: Inu ti Betleem Judovske deshele, ti mi nifi

14 *

212 Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu.

lih nai to manfhe mey Glavami Judovske deshele, Sakai is tebe mi
pride Voij, kateri bo moiga Folka Israela Gospod in tako tudi v
Jur. V evang. tekstu je pa dosti znatna razlika med prvo in
drugo izdajo, in sicer se zadnja dosti bolje strinja s Trub.,
kakor je bilo že omenjeno o prvi polovici tega citata, in to
velja tudi o zadnji polovici, kajti Trub. (1557) ima: *kir bode
zhes muie Ludi Ifrael en Gospud.* — Trub. 1582. je pa posnet
po Krelju in se glasi: *kir bode paffal mui Ifraelski folk.*

Da je prevod razlage evangelij v drugi izdaji popravljen
po nemškem izvirniku, o tem se prepričamo takoj pri prvem
stavku.

Spang. Vmb dreyerley Göttlicher Erscheinung oder Offen-
barung willen je poslovenil Krelj: *Sa volio, kàr se ie . . . truino
prikasanie Boshije na danafhni dan sgodilu, toda v Jur. beremo
doslovni prevod: Sa troiga Boshyega prikasouania alli ozhito-
nania volio.*

Spang. ist den Klugen erschienen, Krelj: *se ie Magom
tim Modrim . . . prikasala, Jur: se ie tim Modrim . . . prikasala.*

Kako strogo se je držal nemškega izvirnika Jurišić, vi-
dimo lahko tudi po tem da je v tretjem delu 4ª fischen heist
hie nicht mit Gewalt faren poslovenil doslovno: *ribizhouati se
letu ne rezhe po fili peliati, on tedaj ni zapazil, da stoji pogrešno
faren m. pravilnega fahen, sloven. loviti.*

V ostalem pa moramo reči, da je Kreljev in tudi Juri-
šićev samostalni prevod dosti prost, da se ne oklepa ozkosrčno
in na kvar jeziku nemškega izvirnika, obema je zadostovalo,
da sta dobro in natančno pogodiła smisel izvirnika. Zato sta
oba prevoda boljša od Trubarjevih knjig. Pri tem ne smemo
pozabiti, da je Jurišiću bilo prevajanje dosti lažje nego Tru-
berju, ker si je pri tem lahko pomagal s hrvaško cerkveno
(glagolsko) književnostjo.

Kako prosto sta slovenila, naj pokažeta samo sledeča
dva primera:

Spang.: vnd jm jre verehrung gethan gold, weyrauch vnd
myrrhen, Krelj in Jur.: *inu fo ga darovali slatom, Vyruhom inu
Myrrho.*

Spang. leyblich im fleisch, Krelj in Jur. *ozhito.*

Sem ter tja sta prevodilca celo kaj malega dodala, česar
ni najti v nemškem izvirniku. Taki dodatki so radi naperjeni
proti katoliški duhovščini. Tako je Krelj dve vprašanji Spang.
združil in skrajšal v jedno vprašanje in vmes vteknil še ne-
koliko ostrih. Spang Wie viel sind jhr gewest? — Ob jhr drey
oder vier gewest sein, sagt kein Euangelift, ligt auch nichts
dran. Welchen tag sind sie gekommen? Ob sie am dreizenden
tag kommen sind, weis man nicht gewiß. Möglich ists, nach-
dem Maria muste nach dem Gesetz Mofi Sechs wochen in-

R. Perušek: Bibliografija slovenska.

319

tiskarna. 1893. 8º. [Izhaja v nedoločenih obrokih. — Na platnicah priobčuje o. St. Škrabec: „Nekoliko slov. slov-nice za poskušnjo.]

*Delavec*. List za interese slovenskega delavskega ljudstva. Izhaja vsakega 15. dne v mesecu. Ljubljana, 1893 I. leto. Izdaja ga Anton Grablovic. Ureduje Josip Šimnovec. Tisk Narodne tiskarne v Ljubljani. Fol.

*Deželni zakonik za vojvodino Kranjsko*. XXXIII. tečaj. Leto 1893. Tiskala Klein in Kovač v Ljubljani. v. 4º. (Izhaja v nedoločenih obrokih. Slovensko in nemško.)

*Deželni zakonik in ukazni list za vojvodino Štajersko*. V Gradci, leto 1893. Tiska Leykam v Gradci. (Izhaja v nedoločenih obrokih. Slov. in nemško.)

*Dolenjske novice*. IX. letnik, 1893. Odgovorni urednik Josip Benković. Izdajatelj, založnik in tiskar I. Krajec. Novomesto. Izhajajo 1. in 15. vsacega meseca. v. 8º.

*Dom in Svet*. Ilustrovan list za leposlovje in znanstvo. Uredil Frančiček P. Lampe, doktor bogoslovja in modroslovja, profesor bogoslovja. VI. letnik. V Ljubljani. Založilo uredništvo. Tiskala Katoliška tiskarna v Ljubljani, 1893. 8º. (Izhaja vsak mesec po jedenkrat).

*Domoljub*. Slovenskemu ljudstvu v poduk in zabavo. Izhaja kot priloga „Slovencu“ zvečer vsak prvi in tretji četrtek meseca. V Ljubljani. Letnik VI. 4º. Izdajatelj dr. Ivan Janežič. Odgovorni urednik A Kalan. Tiska Katoliška tiskarna.

*Domovina*. V Celji. 1893. Leto III. Izhaja 5., 15. in 25. vsakega meseca. Izdajatelj in odgovorni urednik: Dragotin Hribar. Tisk Društvene tiskarne Dragotin Hribar v Celji. Fol.

*Državni zakonik za kraljevine in dežele v državnem zboru za-stopane*. XLII. tečaj, leto 1893. Založnik c. kr. dvorska in državna tiskarnica na Dunaji Izhaja v nedoločenih obrokih. 4º.

*Duhovni pastir*. S sodelovanjem več duhovnikov uredil Anton Kržič. X. letnik. V Ljubljani. Založba Kat. bukvarne. Tisek Katoliške tiskarne. 576 str. + VIII. 8º.

*Edinost*. Glasilo slovenskega pol. društva za Primorsko. Tečaj XVIII. 1893. Lastnik pol. društvo „Edinost“. Izdajatelj in odgovorni urednik Maks Cotič. Tiskarna Dolenc v Trstu. Izhaja vsako sredo in soboto. Fol.

320

*Glas naroda*. List slovenskih delavcev v Ameriki. New York. I. leto, 1893. Lastniki I. Logar, A Rems, F. Saxer. Urednik in tiskar Fr. Saxer. Izhaja vsako sredo. v. fol.

*Gospodarski list*. Glasilo c. kr. kmet. društva v Gorici. Ureduje Viljem Dominko. Izhaja vsaki mesec enkrat na celi poli. Priloga „Soči“ Gorica, 1893 Zal. c. kr. kmet. društvo. Tiska Paternolli. 8º.

*Izvestja muzejskega društva za Kranjsko.* (Glej: II. Zborniki.)

*Kmetovalec*. Ilustrovan gospodarski list. Uradno glasilo c. kr. kmetijske družbe vojvodine Kranjske. Urejuje Gustav Pirc, družbeni tajnik. Kmetovalec izhaja 15. in zadnji dan v mesecu. V Ljubljani, 1893. Leto XI. 4º. Tisk Jos. Blasnikovih naslednikov v Ljubljani.

*Krščanski detoljub*. List za krščansko vzgojo in rešitev mladine. Izhaja štirikrat na leto. Vreduje Anton Kržič. Ljubljana, 1893. 16º. Tisk Katoliške tiskarne. Založba katoliškega društva detoljubov.

*Ljubljanski Zcon*. Leposloven in znanstven list. Uredil dr. Ivan Tavčar. XIII. leto, 1893. V Ljubljani. Tisek Narodne tiskarne. [Izhaja vsak mesec po jedenkrat. v. 8º.]

*Mir*. V Celovcu, 1893. Leto XII. Izhaja 10., 20. in 30. dan vsakega meseca. Fol. Lastnik in izdajatelj Gregor Einspieler, župnik v Podkloštru. Odgovorni urednik Filip Haderlap. Tiskarna družbe sv. Mohorja v Celovcu

*Novice*, gospodarske, obrtniške in narodne. Tečaj LI. Izhajajo vsak petek. V Ljubljani. 1893 Odgovorni urednik Gustav Pirc. Tisk in založba J. Blaznikovih naslednikov. 4º.

*Novičar*. Večerno izdanje „Edinosti“ Izhaja vsako soboto. Lastnik politično društvo „Edinost“ Izdajatelj in odgovorni vrednik: Maks Cotič. Tiskarna Dolenc. Trst 1893.

*Obrtnik*. Celje. 1893. Leto II (Priloga „Domovini“) Izdajatelj in urednik Dragotin Hribar. Tisk društvene tiskarne Dragotin Hribar v Celji. 4º.

*Pavliha*. Humoristični list. V Ljubljani 1893. II. leto. Izdajatelj in odgovorni vrednik Hrabroslav Debevec. Tiska tiskarna Dolenc v Trstu. Izhaja koncem vsakega meseca. 4º.

*Popotnik*. Glasilo „Zaveze slovenskih učiteljskih društev“. Izdajatelj in urednik M. J. Nerat, nadučitelj. V Mariboru 1893. Tečaj XIV. 8º. Izhaja 10. in 15. dne vsakega meseca.

321

*Primorec.* (Političen list.) Izhaja vsakih štirinajst dnij kot priloga „Soči“. Izdajatelj in odgovorni urednik Andrej Gabršček. Tečaj I. 1893. v. 8º. Do štev. 18. tiskal A. m. Obizzi. Odslê Goriška tiskarna A. Gabršček.

*Primorski list.* Poučljiv list za slov. ljudstvo na Primorskem. Izhaja vsak drugi teden in sicer v četrtek. Odgovorni urednik in izdajatelj J. Slavec. Tiskarna Tomasich v Trstu. 4º

*Rimski Katolik.* Peti tečaj. Vrejeval in izdajal dr. Anton Mahnič, prof. bogoslovja V Gorici. Hilarijanska tiskarna. (Izhaja v zvezkih vsak tretji mesec.) 1893. 8º. 468 str. + 72 str. „dijaške priloge“

*Rodoljub.* Glasilo „Slovenskega društva“ v Ljubljani. Letnik III. 1893. Izdaja „Slov. društvo“ v Ljubljani. Odgovorni urednik dr. Ivan Tavčar. Tisk „Narodne Tiskarne“ v Ljubljani. Izhaja 1. in 3. soboto vsakega meseca. 4º.

*Sloga.* (Političen list) Izhaja drugo in četrto soboto v mesci na celi poli. Izdajatelj in odgovorni urednik Anton m. Obizzi. Tiska „Prva slov. tiskarna Ant. m. Obizzi v Gorici. 1893. (8 številek) I. leto.

*Slovanska knjižnica.* Urejuje in izdaja Andr. Gabršček. Tiska in zalaga Goriška tiskarna Andr. Gabršček v Gorici. 1893 m. 8º. Izhaja vsakih 14 dnij. 7 snopičev (Glej II. Zborniki.)

*Slovanski Svet.* Izdajatelj in lastnik Fran Podgornik. VI. leto. 1893. V Trstu. Tisk tiskarne Dolenc. v. 4º. Izhaja 10. in 25. dan vsakega meseca.

*Slovenec.* Političen list za slov narod. Izhaja vsak dan izvzemši nedelje in praznike. Izdajatelj in odgovorni vrednik dr. Ivan Janežič. Tisk „Katoliške tiskarne“ v Ljubljani. Letnik XXI V Ljubljani 1893. Folio.

*Slovenski gospodar.* List ljudstvu v poduk in zabavo. V Mariboru 1893. Tečaj XXVII 4º Izhaja vsak četrtek. Izdajatelj in založnik „Kat. tisk. društvo“ Odgovorni urednik B. Ferk. Tisk tiskarne sv. Cirila. (Odgovoren J. Otorepec.)

*Slovenski kmetovalec.* V Celji Leto I. 1893. Priloga „Domovini“ 4º.

*Slovenski Narod.* Ljubljana. XXVI. leto. 1893. Izhaja vsak dan izvzemši nedelje in praznike. Izdajatelj in odgovorni urednik Josip Nolli. Lastnina in tisk „Narodne Tiskarne“. Fol.

21

322

R. Perušek: Bibliogratija slovenska.

*Slovenski Pravnik*. Izdaja društvo „Pravnik“ v Ljubljani. Odgovorna urednika dr. Maks Pirc in dr. Viktor Supan. V Ljubljani. Natisnila „Narodna Tiskarna“ 1893. IX. leto. 8º. Izhaja vsak mesec.

*Soča*. Polit tednik. Izhaja vsak petek v dveh izdajah za mesto in za deželo. Tečaj XXIII. 1893. Izdajatelj in odgovorni urednik A. Gabršček. Tiskal A. m Obizzi v Gorici. (od 37. št. dalje) pa Goriška tiskarna A. Gabršček v Gorici. Fol.

*Učiteljski Tovariš*. Glasilo učiteljskega društva v Ljubljani. XXXII. leto. 1893. Izdavatelj in urednik Andrej Žumer. Tiska J. R. Miličeva tiskarna v Ljubljani. Izhaja 1. in 15. dan vsakega meseca na celi poli. 8º.

*Vesna*. Mesečnik slovenskega dijaštva, II. tečaj, 1893. Izdajatelji in lastniki Vesnani. Odgovorni urednik Sr. Magolič. Tiskal in zalagal Drag. Hribar v Celji. v. 8º.

*Vrtec* Časopis s podobami za slovensko šolsko mladino. Založnik in urednik Ivan Tomšič. (po njega smrti urednik A. Kržič.) Tiskala Klein in Kovač v Ljubljani. Izhaja vsak mesec po jedenkrat. Tečaj XXII. 1893. v. 8º.

*Vrtnar*. List s podobami za šolsko vrtnarstvo, vrtnarstvo sploh in sadjarstvo. V Ljubljani 1893. V. letnik. 8º. Odgovorni urednik Gustav Pirc. Tisk J Blaznikovih naslednikov. Založba c kr kmetijske družbe kranjske. (Uredniška priloga „Kmetovalcu“.)

*Zakonik in ukaznik* za avstrijsko-ilirsko Primorje. Tečaj 1893. V Trstu. Tiskarnica avstr. Lloyd. 4º. (Izhaja v nedoločenih obrokih)

*Zgodnja Danica*. Katolišk cerkven list. Danica izhaja vsak petek. Tečaj XLVII. V Ljubljani Odgovorni urednik Luka Jeran. Tiskarji in založniki Jožef Blaznikovi nasledniki v Ljubljani. V Ljubljani. 1893. 4º.

*Zgodovinski zbornik*. Priloga „Laibacher Diöcesanblatt“ Izhaja v nedoločenih obrokih, Šesto leto. 1893. Izdajatelj in odgovorni urednik Martin Pogačar. Tiska Katoliška tiskarna v Ljubljani. 4º.

*Sestavke slovenski pisane prinašajo tudi ti-le časopisi: „Hrvatsko-slovenski ciklista“, „Vatrogasac“, „Stenograf“ in „Gimnastika“ v Zagrebu in „Laibacher Diöcesanblatt“ v Ljubljani*

R Perušek: Bibliografija slovenska.

323

II. Zborniki.

*Angeljček*. Otrokom učitelj in prijatelj. Izdal Anton Kržič. VII. zv. V Ljubljani, 1893. Samozaložba. Tiskala Katoliška tiskarna. Dobiva se v Katoliški bukvarni v Ljubljani. m. 8º. 48 str. (Glej: VII Pedagoška dela *c*.)

*Drobtinice*. XXVII. letnik. Škofovski petdesetletnici papeža Leona XIII. posvečuje urednik dr. Frančišek Lampé. Založila Katol. družba za Kranjsko. V Ljubljani. Tiskala Katoliška tiskarna. 1893. 8º. 216 str. (I. Nabožni del. II. Življenjepisi. III. Raznoterosti.)

*Izvestja muzejskega društva za Kranjsko*. Uredil Anton Koblar, društveni tajnik. Izdalo in založilo „Muzejsko društvo za Kranjsko“. Letnik III. V Ljubljani, 1893. Tiskala Ign. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 8º. 256 str. (6 snopičev na leto. Glej: I. Časopisi.)

*Josipa Jurčiča zbrani spisi*. Zal. in na svetlo dala Narodna tiskarna. Uredil Fr. Levec. XI. zv. (Glej: XVII. Leposl. dela.)

*Knjižnica družbe sv. Cirila in Metoda*. Na svetlo daje in zalaga družba. IX. zvezek. Ljubezen do mamice. Povest za mladino. X. zvezek. Igre in pesmi za otroška zabavišča. Uredil Iv. Mercina. (Glej: VII. Pedagoška dela *c*)

*Letopis Matice slovenske za leto 1893*. Uredil Anton Bartel. Založila in izdala „Matica Slovenska“ V Ljubljani. Natisnila Narodna tiskarna. 1893. 8º. 306 str.

Vsebina: Zgodovinski, narodopisni, prirodopisni sestavki.

*Narodna biblioteka*. Snopič 44.—56. Z ognjem in mečem. Zgodovinski roman. Poljski spisal Sienkiewicz. Poslovenil Podravski. (Glej: XVII. Leposlovna dela.)

*Narodna knjižnica*. II. zvezek. Dr. Jos. Vošnjakovi zbrani dramatični in pripovedni spisi. (Glej: XVII. Leposl. dela.)

*Pedagogiška knjižnica* Izdaja učiteljsko društvo v Ljubljani. I. zvezek. Jana Amosa Komenskega „Didaktika“. Prevel Jernej Ravnikar, nadučitelj. V Ljubljani, knjigotiskarna R. Miličeva. 1893. m. 8. 255 str. (Glej: VII. Pedag. dela *a*)

*Pomladni glasi* posvečeni slovenski mladini. III. zvezek. Uredil Alojzij Stroj. Založili sotrudniki. Tiskala Katoliška tiskarna v Ljubljani, 1893. 12º. 110 str. (Glej: VII. Pedagoška dela *c*)

*Poresti slovenskemu ljudstru v poduk in zabavo*. Zbral in uredil Andrej Kalan, urednik „Domoljuba“ Ponatis iz „Do-

21*

324

moljuba“. V Ljubljani. 1893. Založilo tiskovno društvo. Tisek Katoliške tiskarne. 12º. IV. zvezek 107 str., V. zv. 109 str. (Glej: XIX. Knjige za prosti narod)

*Sloranska knjižnica*. Urejuje in izdaja Andrej Gabršček. Tiska in zalaga Goriška tiskarna A. Gabršček v Gorici. Izhaja vsakih 14 dnij (v snopičih po 3–5 pol obsežnih.) 1893. 1. je izšlo 7 snopičev, m. 8º

Vsebina: 1.) Ratmir. Povest iz češke zgodovine. Spisal Jan Vávra, poslovenil Petrovič. Dodan je zgodovinski spis o dobi, ko se je vršila ta povest. 80 str. 2.) I. Pojdimo za njim! Povest. Poljski spisal Henrik Sienkiewicz Poslovenil Petrovič. II. Angelj. Slika iz poljskega življenja; spisal H Sienkiewicz. Poslovenil Fr. Gestrin. III. Stanku Vrazu na dan 8. rujna godine 1880. Spjevao Avgust Šenoa. 64 str. 3) I. Slučajno. (Iz tverskih poročil.) Ruski spisal P. N. Polevoj. Poslovenil I. I. Kogej. II. Amerikanci. Pripovedka I. I. Jasinskega (Maksima Bělinskega.) Poslovenil V. K. Ratimir. (Dodan je spisek o pisatelji Polevem). 68 str. 4.) I Protivja. Slika iz življenja. Slovaški spisala Ljudmila Podjavorinska. Poslovenil Anonym. (Dodan je spisek o Slovakih in pisateljici.) II. Azbuka. (Uvod o pomenu azbuke i. t. d. Nekaj pesnij v azbuki.) 64 str. 5.) I. Cesarja je bil šel gledat. Humoreska. II. Pravda. Humoreska. III. Prevžitkar. Povest. Vse tri iz lužiškega poslovenil Simon Gregorčič ml. — O baltskih Slovenih in Lužičanih Spisal Simon Gregorčič ml. 68 str. 6.) in 7.) Stara Romanka. Poljski spisala E. Orzeszkova. Preložil Vekoslav Benković. Dodatek. Pri gospé Orzeszkovi. — Na sveti večer. Zložil S. Gregorčič (v kirilici). str. 96. (Glej: I. Časopisi in XVII. Leposlovna dela.)

*Slovenskih Večernic XLVII. zvezek*. (Glej: XIX. Knjige za prosti národ, spisi prigodniki.)

*Slovenska zemlja*. Opis slovenskih pokrajin v prirodoznanskem, statistiškem, kulturnem in zgodovinskem obziru. I. del. Poknežena grofija Goriška in Gradiščanska. (Glej: XI. Geografska, potopisna, národopisna dela.)

*Zabarna knjižnica*. Založila in na svetlo dala „Matica slovenska“ VIII. zvezek Z ognjem in mečem. Del III. in IV. (Glej: XVII. Leposlovna dela.)

*Zbrani spisi Parline Pajkove*. (Glej XVII. Leposlovna dela.)

*Zgodovina fara ljubljanske škofije*. X. Zgodovina Dobrovske fare pri Ljubljani. Spisal Anton Lesjak. (Glej: IX. Zgodovinska dela, životopisi, spominske knjige.)

### III. Teološka dela.

#### a) znanstveno-teološka dela.

Škufca Ludovik. Deojno kazalo prvih 10 letnikov Duhovnega pastirja 1884–1893 Sestavil L. Š, župnik V Ljubljani,

325

Založila Katoliška bukvarna. Tisek Katoliške tiskarne.
1893. 8º 132 str.

Zupančič Anton. *Katehetika*. Ponatis iz „Duhovnega Patirstva". Spisal A Z., učitelj katehetike na ljubljanskem bogoslovnem učilišču. Z dovoljenjem preč knezoškofijstva. V Ljubljani. Samozaložba. Tisek Katoliške tiskarne. 1893. 8º. 91 str.

Žnidarčič Andrej, vikarij. *Liturgični jeziki*. Tiskal A. m. Obizzi v Gorici. 1892. 8º. 15 str.

b) molitveniki ter pobožno-vzpodbudne knjige.

Čigon Karol. *Mali učenec*. Spisal K. Č., vikar v Temnici. V Gorici, 1893. Tisk Katoliške tiskarne v Ljubljani. 32º. 133 str.

Čigon Karol. *Mala učenka*. Spisal K Č., vikar v Temnici. V Gorici, 1893. Tisk Katoliške tiskarne v Ljubljani. 32º. 133 str.

Čigon Karol, vikarij v Temnici na Krasu. 1. *Življenje sv. Frančička in III. red.* Hlarijanska tiskarna v Gorici. 1887. 8º. 88 str., velja 13 kr.

Križanič dr. Ivan. *Bela žena, ali Prva reč med štirimi poslednjimi*. Spisal Slovencem za novo leto 1890 kanonik dr. I. K. Drugi popravljen (sic) in pomnožen natis. V Mariboru, 1893. Tisek tiskarne sv. Cirila. Založil pisatelj. 16º.

Križanič dr. Ivan. *Nebeški venec*, ali vesela reč med štirimi poslednjimi. Slovencem za novo leto 1893. spisal kanonik Dr. I K. Založilo kat tiskovno društvo. Tisek tiskarne sv. Cirila. (V Mariboru, 1893) mal. 16º. 69 str.

Luka Jeran in A. Zamejic. *Lilija v Božjem vrtu*, ali deviški stan, njegova lepota in pomočki ga ohraniti. Po spisih sv. M. Alfonza Liguorskega s pristavkom navadnih molitev. Na svitlo dala L. J. in A. Ž, duhovnje (sic) Ljubljanske škofije. Šesti pomnoženi natis. V Ljubljani, 1893. Založil Matija Gerber. Tiskal V. Blanke. 12º. 442 str.

Majar P. Hrisogon. *Bodi moj naslednik Molitvena knjiga z navadnimi molitvami*. P. H. M., O. S. F. Šesti pomnoženi natis. V Ljubljani, 1892. Založil in prodaja Janez Giontini, bukvar. 16º. 384 str. Tiskal R. Milic v Ljubljani.

Slomšek Anton Martin *Življenja srečen pot*. Nauki, vzgledi in molitve za mladeniče Spisal A. M. S., bivši knez in

326

škof lavantinski. Novič izdala in založila Družba sv. Mo-
horja v Celovcu, 1893. Natisnila tiskarna družbe sv. Mo-
horja v Celovcu. 12º. 442 str.

Svetina dr. I. *Oremus*. V Ljubljani, 1893. Zbral in založil dr. I. S. Natisnila Kat. tiskarna. 32º. 40 str.

Volčić Janez Jezus in Marija, moja ljubezen, ali nauk in molitve za pobožne kristjane. VII. natis. V Ljubljani, 1893. Prodaja Matija Gerber. 32º. 414 str. Tiskal J. Krajec v Rudolfovem.

Zupan Simon. Hči Marijina. Ročna knjižica udom družbe Marijinih otrok v porabo sestavil S. Z., bivši katehet v Škofji Loki. Drugi natis. V Ljubljani. Založila Marijina družba v Škofji Loki. Tisek Katoliške tiskarne 1893. m. 32º. 66 str.

Jezus na križi, Moja ljubezen! Molitvenik. Sestavil A. M. Osmi natis. Založila Katoliška tiskarna. 32º. 438 str.

Hrala Božja, ali navod, kako naj mladi kristjan Boga vsak dan časti in hvali. Molitvene bukvice za mladost. Deseti natis. Poleg nemških Braunhuberjevih okrajšane. V Ljubljani 1893. Na prodaj in v zalogi Janeza Giontinija. Tiskal R. Milic. m. 16. 253 str.

Ključ nebeških vrat Jutranje, večerne in mašne molitve i. t. d. Spisal I. R. Devetega natisa. V Ljubljani 1893. Založil M. Gerber, bukvovez. m. 16º. 427 str.

Marija varhinja nedolžnosti. Molitvena knjiga za mladino. Natisnila tiskarna I. Steinbrenner v Wimperku (Winterberg) na Češkem. 1893. 16º. 256 str.

Nova križarska vojska, ali armada sv. Križa za oživljenje in po-
spešitev krščanskega mišljenja in za osvojenje, ohranitev
ter dostojno spoštovanje krajev našega odrešenja. Prosto
po nemškem „die Armee des heil. Kreuzes“ V Ljubljani,
1893. Založilo glavno vodstvo sv. dežele. Tisek Katoliške
tiskarne. 12º. 15 str.

Pobožni učenec. Molitvena knjiga za šolsko mladež. Katoliška tiskarna v Ljubljani, 1892. 16º. 252 str.

Pobožna učenka. Molitvena knjiga za šolsko mladež. Katoliška tiskarna v Ljubljani. 16º. 252 str.

Skrb za dušo. Molitvena knjiga za pobožne Slovence. Katoliška tiskarna v Ljubljani 1890. 8º 380 str.

327

*Spomin pridnim učencem.* ali nauk o lepem vedenji šolske mla-
dine. Spisal I S., katehet. V Ljubljani. Natisnili in zalo-
žili J. Blasnikovi nasledniki. 1893 32º. 111 str.

*Sveti angel varuh*, ali vodnik pridnih otrok v nebesa. Šesti natis. V Ljubljani, 1891.¹) Založil Matija Gerber, bukvovez. Tiskal Rudolf Milic Ljubljana. 16º.

*Sv. križev pot.* (Pesmi.) Založil Canjker v Ormožu. Tiskal W. Blanke v Ptuju. 8º. 2 poli.

IV. Dela spadajoča v krog pravnega in državnega znanstva, politike, národne ekonomije.

Klavžar E., deželni uradnik *Občinsko gospodarstvo na Goriškem*.
V Gorici. Založil pisatelj. Natisnil Anton m. Obizzi. 1892.
8º. 47 str.

Pavlica Josip dr. Poslanica Slovencem. I. Slovenci na katol.
shod v Ljubljano 30. in 31. avg. Gorica. Hilarijanska tiskarna.
1892. 8º. 8 str.

Povše Franc Preosnova davkov. Poročilo o posvetovanjih
stalnega odseka za davke. Spisal F. P., državni poslanec.
Založilo Katoliško politično društvo. V Ljubljani, 1893.
Tisek Katoliške tiskarne v Ljubljani. 12º. 54 str.

Deželni odbor poroča deželnemu zboru poknežene grofije goriške in
gradiške o svojem delovanji od zadnjega zborovanja do
konca decembra 1893. V Gorici, 1894. Natisnil Seitz. Za-
ložil dež. odbor. 4º. 142 str.

*Katoliški shod v Novem mestu* v nedeljo dne 6. avgusta 1893. 8 str. 4º. Priloga „Domoljubu“ z dne 17. avgusta 1893. štev. 16.

*Letopis slovenskih posojilnic.* 1892 Sestavil po naročilu načelstva „Zveze slovenskih posojilnic“ Ivan Lapajne, šolski ravnatelj na Krškem. Celje, 1893. Izdalo in založilo načelstvo „Zveze slovenskih posojilnic v Celji“ Tisek društvene tiskarne Dragotin Hribar v Celji. 57 stranij. 4º.

*Obravnave deželnega zbora kranjskega v Ljubljani* od 9. septembra 1892. do 13. maja 1893. Po stenografičnih zapisnikih. 33. zvezek. V Ljubljani. Založil deželni odbor Kranjski. Tisek Miličev. 1893. 4º. 462 str. (slovensko in nemško).

¹) Po pomoti namesto letnice 1893.

328

*Pertrattazioni della IV. tornata epoca VI. della Dieta provinciale della contea principesca Gorizia e Gradisca redatte sulle annotazioni stenografiche.* Anno 1892-93. Gorizia 1893. Tip. Seitz. La Giunta provinciale ed. 4º. 137 str. (slovensko in italijansko).

*Poročilo o delovanji kranjskega deželnega odbora za dobo od 1. januvarja do konec decembra 1892.* Založil deželni odbor kranjski. Tiskala Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. V Ljubljani, 1893. 4º. 230 str. (slovensko in nemško).

*Poročilo pripravljalnega odbora o I. slov. kat. shodu, kateri se je vršil 1892. leta v Ljubljani.* Sestavil tajnik pripravljalnega odbora. V Ljubljani, 1893. Založil pripravljalni odbor. Tiskala Katoliška tiskarna. 8º 290 str.

*Resolucije katoliškega shoda.* Praktična meditacija za obletnico I. slov. kat. shoda. Znatno spremenjen ponatis iz „Slovenca“. V Ljubljani, 1893. Samozaložba. Tisek Katoliške tiskarne. 8º. 36 str.

*Slovenski liberalci in loža.* Studija slovenskih verskih razmer. Spisal Liga + 53. Ponatis iz Slovenca. V Ljubljani 1893. Samozaložba. Tisek Katoliške tiskarne. m. 8º 73 str.

*Tri obravnave pred goriškimi porotniki v mesecu aprilu 1. 1893.* namreč: I. Nemški prof. Babsch proti „Novi Soči“ II. Šest slovenskih Podgorcev pred porotniki. III. Zdravnik Braun proti bivšemu uredniku „Rinnovamenta“ Ponatis iz „Soče“. Založilo uredništvo „Soče.“ Tiskal A. m. Obizzi. V Gorici, 1893. 12º. 96 str.

*Uprašanja in odgovori o uravnavi rrednote.* Slovenski prevod z dovoljenjem bukvarne Manz-ove na Dunaji, izdajateljice nemškega izvirnika. V Gorici. Natisnil in založil Seitz. 1892. 8º. 24 str.

V. Medicinska dela.

VI. Filozofska dela.

VII. Pedagoška dela.

a) teoretsko-pedagoške knjige:

Jana Amosa Komenskega „Didaktika“ (Glej: II. Zborniki.)

A. Štritof. *O metodiškem pouku nemščine* v I. in II. razredu slovensko-utrakvistiških gimnazij I. del v „Jahresbericht“

329

des k. k. Staatsuntergymnasiums zu Laibach. Laibach, 1892. str. 21, v. 8º. II. del v. „Izvestji c. kr. nižje državne gimnazije v Ljubljani. V Ljubljani, 1893.“ 30 str. v. 8º. Druck von Kleinmayr und Bamberg.

b) šolski učbeniki :

*Sveti listi, berila in evangelii* (sic) za nedelje in praznike celega leta in vse dni svetega posta. Z navadnimi molitvami pri službi božji. (Tiskani brez premene kakor 1. 1890). Na Dunaju. V cesarski kraljevski založbi šolskih knjig. 1893. 8º. 334 str.

*Mali katekizem*. (Tiskan brez premene, kakor leta 1892.) Na Dunaju. V cesarski kraljevski zalogi šolskih knjig. 1893. 8º. 44 str.

*Veliki katekizem* za ljudske šole. Pregledano izdanje. Na Dunaji, v cesarski kraljevski zalogi šolskih knjig. 1893. 8º. 210 str.

*Zgodbe svetega pisma stare in nove zaveze* za ljudske šole; po nemško spisal dr. I. Schuster, poslovenil Anton Lesar. Z 1 čelno in 99 podobščinami med zgodbami in 1 zemljevidom. Na Dunaji. V cesarski kraljevski zalogi šolskih knjig 1893.

A. Razinger in A. Žumer. *Prvo berilo in prva slovnica* za drugi razred štiri- in petrazrednih ljudskih šol. Sestavila A. R. in A. Ž., ljudska učitelja. Četrti natisek. V Ljubljani. Tiskala in založila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 1893. 8º. 96 str.

*Drugo berilo* za občne ljudske šole. (Na novo urejeno brez premene besedila). Na Dunaji. V c. kr. zalogi šolskih knjig. 1893. 8º. 192 str.

*Četrto berilo* za občne ljudske in nadaljevalne šole s podobo našega svetlega cesarja. Sest. Peter Končnik. Na novo urejeno brez premene besedila iz leta 1890. — Na Dunaji. V c. kr. zalogi šolskih knjig. 8º. 304 str.

Kermavner V. *Latinska slovnica*. Spisal V. K., c. kr. profesor v p. Drugi natis. V Ljubljani. Tiskala in založila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 1893. 8º. 243 str.

Končnik Peter. *Slovenska slovnica* za občne ljudske šole. Spisal P. K. Tiskana brez premene kakor leta 1892. Na Dunaji, 1893. 8º. 197 str.

330

Lavtar Luka *Druga računica* za ljudske šole. Spisal L. L. Računjanje s števili od 1 do 100. Osnovni ulomki. V Ljubljani. Tiskala in založila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 1893. 8º. 75 str.

Lavtar Luka. *Prva računica* za ljudske šole. Spisal L L. Računjanje v prostoru od 1 do 20. V Ljubljani. Tiskala in založila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 1893. 8º. 275 str.

Mercina Ivan. *Igre in pesmi* za otroška zabavišča in ljudske šole. Uredil I. M., učitelj na c. kr. deški vadnici v Gorici. V Ljubljani. Izdala in založila družba sv. Cirila in Metoda. 1893. 8º. 103 str. (Glej: II. Zborniki.)

Nedvěd Anton. *Kratek nauk o glasbi*. Spisal A. N. V Ljubljani. Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg 1893. m. 8º. 29 str.

A. Janežičeva slornica. Za srednje šole priredil in predelal dr Jak Sket. Sedma izdaja. V Celovcu, 1893. Tiskarna družbe sv. Mohorja. 8º. 276 str.

Sket Jakob dr. Gramatica della lingua slovena recata in italiano sulla terza edizione tedesca con aggiunte dal Dott. Giuseppe Loschi. Udine tip. Patronato. 1893. 8º. VII. + 483 str.

Sket dr. Jakob. *Slovenisches Sprach- und Uebungsbuch*. Nebst Chrestomathie etc Fünfte Auflage. Klagenfurt, 1893 (Druck der Vereinsdruckerei des Hermagoras - Vereines.) 8º. 296 str.

Sket dr. Jakob. *Slovenska čitanka* za četrti razred srednjih šol. Sestavil in izdal dr. J. S. V Celovcu, 1893. Tiskarna družbe sv Mohorja. 8º. 188 str.

Sket dr. Jakob. *Slovenska slovstrena čitanka* za sedmi in osmi razred srednjih šol. Sestavil dr. J S, c. kr. profesor. Na Dunaju. V c kr. zalogi šolskih knjig. 1893 8º. 411 str. (Ista knjiga za učiteljišča.)

Vrhovec Ivan. *Zgodovinske povesti* za meščanske šole. Sestavil I. V., c. kr. profesor. II. stopnja. Ljubljana, 1893. Založili in tiskali J. Blasnikovi nasledniki. 8º. 82 str.

Wiesthaler Fr. *Latinske vadbe* za I. gimnazijski razred. Sestavil Fr. W, c kr., gimnazijalni ravnatelj. II. natis. V Ljubljani. Tiskala in založila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 1892. 8º. 193 str.

331

Bezenšek Anton. *Slovenska stenografija* po sestavu Frančiška Ks. Gabelsbergerja. Priredil prof. A. B, officier d' académie i. t. d. Drugi popravljeni natis. Ljubljana. Izdala Matica slovenska 1893 — Tiskara C Albrechta v Zagrebu. 47 + 64 str 8º.

c) knjige za mladino:

Funtek Anton. *Mladini za kratek čas*. Zložil A F. Založil in na svetlo dal Anton Zagorjan v Ljubljani. Natisnila Narodna tiskarna. 4º. (1893. s podobami.)

Kržič Anton. *Angeljček, otrokom učitelj in prijatelj*. Izdal A. K. VII. (Glej: II. Zborniki.)

Matéjev Josip. *Ljubezen do mamice*. Povest za mladino. Spisal J. M. (Glej: II. Zborniki.)

Stroj Alojzij. *Pomladni glasi* posvečeni slovenski mladini. III. zvezek. Uredil A. S. (Glej: II. zborniki.)

Veseli otroci. Založil Janez Giontini v Ljubljani. 4º. (Podobe s pesmami.)

VIII. Filološka dela in spisi iz književne zgodovine.

Eljsin Aleksander Iljič. *Rusko pravopisanje* za učeče se. Spisal E. A. I. Poslovenil dr. Jenko. Ponatis iz „Slovenskega sveta“. Trst. Tiskarna Dolenc. 1892. 8º. 28 str.

*Anton Janežičev slovensko-nemški slovar*. Tretji natis. Predelal in pomnožil Franc Hubad, c. kr. gimn. profesor. V Celovcu, 1893. Tiskala in založila tiskarna Družbe sv. Mohorja. 900 str. 8º.

Pleteršnik Maks *Slovensko-nemški slovar*. Izdan na stroške rajnega knezoškofa ljubljanskega Antona Alojzija Wolfa. Uredil M. P. 2.—8. sešitek. V Ljubljani. Založilo in na svetlo dalo knezoškofijstvo. Tiskala Katoliška tiskarna. 1893. v. 8º. (vsak zvezek šteje 80 stranij.)

Tertnik dr. Ivan. *O jeziku Prešernorem*. 34 str. v. 8º. (V Jahresbericht des k. k. Staatsgymnasiums in Marburg za leto 1892.)

Belè Ivan. *Tristoletnica zmage pri Sisku*. (V letnem poročilu mestnih šol Ljubljanskih za leto 1892, 93.) v. 8º. 4 str.

332

Josip Marn, vitez Fran-Josipovega reda. V spomin 4. oktobra 1892 čestitim prijateljem in dragim nekdanjim učencem. Ponatis po „Slovencu“. V Ljubljani. V lastni založbi. Tisek Katoliške tiskarne.

Karlin dr. A. Profesor Josip Marn. (Životopisna črtica za-
služnemu šolniku v spomin) V „Jahresbericht des Staats-
obergymnasiums zu Laibach 1892,93. str. 41.—46. v. 8°.

Kaspret Anton. Razmere gorenjskih kmetov okolu leta 1500. Po arhivih spisal A. K., c. kr. profesor višje gimnazije v Ljubljani. V Ljubljani. Založila c. kr. kmetijska družba. Tisek Blasnikovih naslednikov. 1893. 8º. 31 stranij.

Kramer Fr. Ksaver, poslednjič korar v Ljubljani. Njegovo življenje in delovanje, popisano od njega samega. Po njegovi smrti na svitlo dal in dopolnil Karol Klun, stolni kanonik i. t. d. V Ljubljani. Natisnila Katoliška tiskarna. 1893. 8º. 181 str.

Koblar A Zmaga pri Sisku dne 22. junija 1593. V spomin na tristoletnico mladini in odraslim spisal A. K Z dodanimi prazniku primernimi pesnimi. V Ljubljani, 1893. Založil in tiskal Rudolf Milic. v. 8º. 15 str.

Lesjak Anton. Stara Božja pot Marije Device v nebo vzete na Dobrovi pri Ljubljani. Spisal A. L, dobrovski kapelan. Z dovoljenjem visokočast. knezoškofijstva ljubljanskega. V Ljubljani. Založil pisatelj. Tisek Jos. Blasnikovih naslednikov (brez letne številke). 12º. 80 str.

Lesjak Anton. Zgodovina Dobrovské fare pri Ljubljani. Spisal A. L. Založil Jernej Babnik. V Ljubljani. Tiskali J. Blasnikovi nasledniki. 1893. 8º. 172 str. (Glej: II. Zborniki.)

Rutar Simon. Poknežena grofija Goriška in Gradiščanska Zgodovinski opis (12 podob). Spisal S. R., c. kr. gimnazijalni profesor. V Ljubljani, 1893. Izdala „Matica slovenska“. Tisek Katoliške tiskarne. 8º. 131 str. (Glej: II. Zborniki.)

Slekovec M. Sekelji. Rodoslovna in životopisna razprava. Spisal M. Sl., župnik. Ponatis iz „Slovenca“ V Ljubljani, 1893. Samozaložba. Tisek Katoliške tiskarne. 50 str. 16º.

Vdušek Božidar. Národna čitalnica v Kranji. Tridesetletnica Narodne čitalnice v Kranji. 1863—1893 Sestavil B. V. Ljubljana, 1893. Založila Narodna čitalnica v Kranji. Tisek Narodne Tiskarne. 8º. 12 str.

Jožef Potokar, bivši nadučitelj Mokronoški. 3 str. 8º. (V letnem izvestji ljudske šole v Mokronogu za leto 1892,93)

333

X. Starinarska dela.

A. Aškerc. *Izlet v Carigrad*. Popotne črtice. Spisal A. A. Ponatis iz „Slovenskega Naroda“ V Ljubljani. Tisek in založba Narodne tiskarne. 1893. 16º. 73 str.

Lampe dr. Frančišek. *Jeruzalemski romar*. Opisovanje svete dežele in svetih krajev. Po svojem opazovanju in zanesljivih virih napisal dr. Fr. L. Izdala in založila družba sv. Mohorja v Celovcu. 1892. Natisnila tiskarna družbe sv. Mohorja. (1893 leta je izšel II. snopič str. 177—366)

Kramar Friderik. *Škofja Loka*. Po raznih virih seštavil Fr. K. 5 str. 8º. (V letnem poročilu deške šole v Škofji Loki za leto 1892/93.)

*Kopališče in Kneippovo zdravišče v Kamniku.* (Glej: XIX. Knjige za prosti narod, spisi prigodniki.)

*Kratek kažipot za udeležence prvega slovenskega romanja v Rim povodom škofovske 50letnice svetega očeta papeža Leona XIII. v ponedeljek dné 10. aprila 1893. V Ljubljani, 1893. Založil J. Paulin, mejn. potov. pisarna v Ljubljani. 12º. 48 str.*

*Postojna, sloveča postojinska jama in njena okolica*. Pomnožena izdaja s črtežem in dvaindvajsetimi podobami jame, Postojne in njene okolice. Po raznih virih spisal J. B. Postojna. Tiskal in založil R. Šeber. 1893. 62 str. m. 8º.

Staré Josip. *Kitajci in Japonci*. Spisal J. S. Izdala in založila družba sv. Mohorja v Celovcu, 1893. Natisnila tiskarna družbe sv. Mohorja v Celovcu 8º. str. 143.

*Znamenitosti sedmih rimskih bazilik in nekaterih druzih cerkva Rimskega mesta*. Trst. Tiskarna Dolenc. 1893. 15 str. (namenjena tržaškim romarjem v Rim.)

XII. Matematska in astronomska dela.

XIII. Prirodopisna, fizikalna, kemijska dela.

Cilenšek Martin *Naše škodljire vlastine v podobi in besedah*. Spisal M C, profesor na dež. gimnaziji v Ptuju. Izdala

334

in založila družba sv. Mohorja v Celovcu. II. snopič
(str. 129—288) 1893. Natisnila tiskarna družbe sv. Mohorja
v Celovcu. 8º.

Erjavec Fran. Domače in tuje živali v podobah. Slovenskej mladini v pouk in kratek čas popisal F E, c. kr. profesor. Drugi zvezek. Ptice. (Drugi natis). V Celovcu, 1893. Tiskarna družbe sv. Mohorja. 8º. 293 str.

XIV. Dela spadajoča v krog trgovine, obrta, indu-
strije, rudarstva, arhitekture.

Kune Matija. Krajni vzorci s konstrukcijskimi tabelami za moško obleko. (Dopolnjevalni zvezek h knjigi „Krojaštva“. S posebnim ozirom na potrebe krojačev na deželi spisal in izdal M. K., krojaški mojster v Ljubljani, pisatelj „Knjige Krojaštva“ in „Toalete“. Z 30 izvirnimi podobami in 1 tabelo prenaševalnih meril Ponatis prepovedan Ljubljana. Samozaložba. Tisek Narodne Tiskarne, 1893. v. 8º 32 str.

XV. Dela, katerim je predmet ratarstvo, živinarstvo,
sadjarstvo, domače gospodarstvo.

Belé Ivan. Trtna uš in trtoreja. Navod, kakó se je mogoče vkljub trtni uši s trtorejo uspešno baviti. Po najnovejših skušnjah spisal I. B. učitelj na vinorejski šoli v Mariboru. Celje, 1893. Tiskal in založil Dragotin Hribar. 8º. 116 str.

Folakovski Artur. Prašičja kuga ali rdečica, kako se odvrača in kakó zdravi. Po najnovejših preiskavah in izkušnjah spisal A. F., c. kr. okrajni živinozdravnik za ljubljansko okolico in odbornik c. kr. kmet. družbe kranjske. V Ljubljani Založil deželni odbor kranjski. Tiskal Rudolf Milic. Dobiva se v knjigarni M. Fischerja 1893 8'. 23 str.

Folakovski Artur. Prašičja kuga ali rdečica, kako se odvrača in kako zdravi. Po najnovejših preiskavah in izkušnjah Spisal A F., c. kr. okr. živinozdravnik za ljublj. okolico in odbornik c. kr. kmetijske družbe kranjske. V Ljubljani Založil deželni odbor kranjski. Tisek J. Blasnika naslednikov. 1893. 8º. 26 str.

Rohrman Viljem. Kmetijsko gospodarstvo. Učna knjiga za kmetijske šole, ob jednem priročna knjiga za praktične gospodarje. Spisal V. R., pristav deželne vinarske, sadjarske in poljedelske šole na Grmu. Celje, 1893. Tiskal in založil Dragotin Hribar. 8º. VII + I + 129 str.

335

*Kratki poduki o uspešni konjereji in v zvezi stoječim gospodarstvom (!)*
Izdalo konj. društvo štajersko. — V Gradcu. Typ. „Styria“
1893. 8º. 50 str.

*Iz biologičnega trtorejskega poskušališča od Hermana Goethe-ja v Badenu pri Dunaju. Izdalo društvo za varstvo avstr. vino-reje v nemškem, italijanskem in slovenskem jeziku. Prevod je preskrbelo c. kr. kmet. društvo v Gorici. Z 4 barvanimi podobami. Založilo društvo za varstvo avstr. vinoreje. Tiskal Paternolli v Gorici. 1891. 8º. 34 str.*

## XVI. Vojaške knjige.

## XVII. Leposlovna dela.

*Izza mladih let. Pesmi Frana Gestrina. Celje, 1893. Založil dr. Josip Furlan. Tiskal Dragotin Hribar m. 8º. II. 116 str.*

*Jurčičevih zbranih spisov XI. zvezek. — Dramatični spisi. Pripo vedni spisi. V Ljubljani, 1892. Založila in natisnila Na rodna tiskarna. m. 8º. 312 str. (Glej: II. Zborniki.)*

Vsebina: „Tugomer“; „Berite Novice“; „Veronika Deseniška“; „Pripovedne pesni“

*Lamurskij Matvej Andrejevič. Kitica povjestic. Po raznih vrtih spletel. V Trstje. Tiskom in nakladoj tiskarne Dolenčeve. 1892. 16º. 36 str. (v cirilici).*

*Zbrani spisi Pavline Pajkove. S sliko in životopisom pisateljice. Prvi zvezek. V Celji, 1893. Tiskal, izdal in založil Dragotin Hribar v Celji. m. 8º. 256 str. (Glej: II. Zborniki.)*

*Poljanec Ivan. Črtica o romantični poeziji srbski. Ženitev Maksima Črnojeviča. 16 str. v „Jahresbericht des k. k. Obergymnasiums in Rudolfswert f. d Schuljahr 1892, 93. Rudolfswert. v. 8º Druck v. J. Krajec.*

*Poezije doktorja Franceta Prešerna. V Trstu. Tiskom in nakladoj Dolenčeve tiskarne. 1893. 32 str. (V kirilico prepisal Lamurskij.)*

*Poezije doktorja Franceta Prešerna. Balade, romance in legende. Drugi snopič. Prepisal Lamurskij (v kirilico). Tiskom in nakladoj tiskarne Dolenčeve. 1893. 88 str. 16º*

*Sienkiewicz Henrik. Z ognjem in mečem. Povesti iz davnih let. Iz poljščine preložil M. M. Ilustroval Emil Zillich. Del III. in IV. V Ljubljani. Založila in na svetlo dala Matica*

336

slovenska. Natisnil Fr. Šimáček v Pragi. 1893. 4º. 213 str.
(Glej: II. Zborniki.)

Sienkiewicz. *Z ognjem in mečem*. Zgodovinski roman. Poljski spisal S. Poslovenil Podravski. Novomesto. I. zvezek 1892. II. zvezek 1892. III. in IV. zezek 1893. Tiskal in založil J. Krajec. 16º. (302 + 304 + 310 + 244 stranij.) (Glej: II. Zborniki.)

Turkuš I. T. *Korenitim kritikom ljubljanskim slovensk pevec*. Na-
pisal I. T. T. Gradec. 1892. Zal. pisatelj. 8º. 16 str. C. kr. vse-
učiliščna tiskarna „Styria“ v Gradcu

Turkuš I. T. *Vojska in mir*. Melodram v treh dejanjih. Spisal I. T. T. Druga izdaja. Gradec Založil pisatelj. 1893. 62 str. C. kr. vseučiliščna tiskarna „Styria“ v Gradcu.

Vrchlický Jaroslav. *Barraste črepinje*. Zbirka povestij in pesmij. V prozi česki spisal J. V. Preložil J. Skalar. V Ljubljani, 1893. Založil in prodaja J. Giontini. 8º. 85 str. Tiskal V. Blanke v Ptuji.

Dr. Josip Vošnjakori zbrani dram. in priporedni spisi. II. zv. V Celji, 1893. Tiskal in založil Dragotin Hribar v Celji. m. 8" VII. + 98 str.

Vsebina: „Lepa Vida“. Drama v petih dejanjih.

Čarostrelec Romantiška opera v treh dejanjih. Spisal Fr. Kind. Uglasbil K. M. pl. Weber. Preložil A. Funtek. Izdalo in založilo Dramatično društvo v Ljubljani. V Ljubljani. Natisnila Narodna Tiskarna. 1893. 12º. 69 str.

Prenočišče v Granadi. Romantiška opera v dveh dejanjih Spisal K. baron pl. Braun. Uglasbil K. Kreutzer. Poslovenil Jos. Cimperman. Priredil E. Gangl. Izdalo in založilo Dramatično društvo v Ljubljani. V Ljubljani. Natisnila Narodna tiskarna 1893. 12º. 49 str.

Prolana nevesta. Komična opera v treh dejanjih. Spisal K. Sabina. Uglasbil B. Smetana. Po češkem izvirniku preložil A. Funtek. Izdalo in založilo Dramatično društvo v Ljubljani. V Ljubljani. Natisnila Narodna tiskarna. 1893. 12º. 69 str.

Štiri novele. Ponatis iz „Slovenskega Naroda“. V Ljubljani. Tiskala Narodna tiskarna. Samozaložba. 1893. str. 119. 12º.

Sloranska knjižnica. Snopič 1—7. (Glej: II Zborniki)

Dijaški koledar za navadno leto 1894. (Glej: XX. Razl. tiskovine.)

337

Ilustrovani narodni koledar za navadno leto 1894. Uredil in izdal Dragotin Hribar v Celji. 8º. (Zabavni del obsega pesni, životopise, narodopisne in ekonomske članke.)

Koledar družbe sv. Mohorja za navadno leto 1894.

Alešovec Jakob. Vrtomirov prstan.

Cigler Janez. Kortonica.

Hrvojić S. Princ Evgen Savojski.

Kalan Andrej. Povesti.

Žaljski. Na krivih potih.

Lažnjivi kljukec.

Nikolaj Zrinjski.

Robinzon starši.

Tisoč in ena noč. (Glej: XIX. Knjige za prosti narod in XX. koledarji.

Spise leposlovne vsebine prinašata razven leposlovnih časopisov („Dom in Svet“, „Ljubljanski Zvon“), tudi „Novičar“ (glej: I. Časopisi) in mnogi politični listi v „listku“

## XVIII. Umetniška dela. (Glasbena, slikarska dela.)

Foerster Anton. Gradualia, tractus et sequentiae pro dominicis et festis anni ecclesiastici cum vesperis in sabbato sancto ad IV voces inaequales (org. non obl.), partim etiam ad unam vocem cum organo auctore A. F. mag. capellae in ecclesia cathedrali, directore scholae organoedum etc. op. 54. Labaci. sumptibus auctoris, Typis R Milic. 76 stranij. 4º.

Foerster Anton. Kranjska slavnostna koračnica povodom tristoletnice zmage pri Sisku za vojaški orkester in klavir zložil in domačemu c. in kr. pešpolku F. Z. M. baron Kuhn št. 17. poklonil A. F. op. 53. V Ljubljani.

Hladnik Ignac. Missa in honorem sanctissimi Rosarii B. Mariae Virginis. Ad IV. voces inaequales cum organo. Composuit I. H. op. 19. P. 50 kr. Typis J. Blasnik. 1893. Sumptibus auctoris (Labaci).

K. Hoffmeister. Pesmi za visoki glas s spremljevanjem klavirja zložil K. H. Založil L. Schwentner, knjigarna v Brežicah ob Savi.

22

338

K. Hoffmeister. *Podoknica iz Teharskih plemičer*. Transkripcija za klavir. Zložil in gospodu dr. Benjaminu Ipavcu poklonil K. H. Založila L. Schwentnerjeva knjigarna v Brežicah. Natisnil J. Eberle in dr. na Dunaji. 4º.

P. Angelik Hribar in P. Hugolin Sattner. *Slava Bogu*. Cerkvene pesmi. I. zvezek. Dvanajst mašnih za mešan zbor, zložila in izdala P. A. H in P. H. S. — V Ljubljani, 1893. 4º. Založil samostan ljubljanski. Tiskal R. Milic.

Mešiček J. *Venec slovenskih pesnij*. Za citre sestavil J. M. Založila I. Schwentnerjeva knjigarna v Brežicah ob Savi. Jos. Eberle in dr., tiskarna muzikalij na Dunaju. 7 str.

Nedvěd Anton. *Album* 12 pesmi za višji glas s spremljevanjem klavirja. Zložil A. N. Izdala in založila Glasbena Matica. V Ljubljani, 1893. Natisnila Jos. Eberle in dr. na Dunaju. 4º. 43 str.

Nedvěd Anton. *Kratek nauk o glasbi*. V Ljubljani. Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 1893. 29 str. m. 8º. (Glej: VII. Pedagoška dela b.)

Vavpotić Vekoslav. *Sedem četverosperov za moške glase*. Izdal V. V., častni član muzikalnih društev. Na Dunaji, 1893. m. 8º.

Volarič H. *Zvezdica*. Polka-mazurka za klavir. Založila knjigarna L. Schwentner v Brežicah 1893. 4º.

*Cerkvene pesmi nabrane med slovenskim narodom*. Zvezek IV. Z dovolj. preč knezonadškofijskega ordinarijata goriškega izdalo in založilo Cecilijansko društvo za goriško nadškofijo. 1893 Tiskal J. R. Milic v Ljubljani. v. 8º.

XIX. Knjige za prosti národ, spisi prigodniki in knjige različne vsebine.

Brezovnik Anton. *Zbirka družbinskih iger* za v sobi in pod milim nebom. Nabral in izdal A. B., učitelj. Celje, 1893. Tiskal in založil Dragotin Hribar. V + 207 str. m. 8º.

Kosi Anton. *Šaljiri Jaka* ali zbirka najboljših kratkočasnic za slov. mladino. Nabral in priredil A. K., učitelj. I. zv. Ljubljana. Izdal in založil Janez Giontini. 1892. m. 8º. Tiskala Ign. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg.

Umek Ivan. *Slovenski plesalec*. Zbirka raznih národnih in navadnih plesov. Sestavil, založil in izdal I. U., plesovodja

339

slovenskih društev v Trstu Tiskom tiskarne Dolenčeve.
1893 31 str. s podobami.

*Sanje v podobah. V Ljubljani. V založbi in na prodaj pri Janezu Giontiniju. m. 8º. 40 str. Tiskala Kleinmayr in Bamberg v Ljubljani.*

*Zbirka ljubimskih in snubilnih pisem. Po raznih vzgledih sestavil F. H. Četrti natis. V Ljubljani. Založil in prodaja Janez Giontini. 1893. Tiskala Kleinmayr in Bamberg v Ljubljani. m. 8º. 80 str.*

*Alešovec Jakob. Vrtomirov prstan ali zmaj v bistriški dolini. Ljudska pravljica iz preteklih časov. Zapisal J. A. Tretji natis. V Ljubljani, 1893. V založbi in na prodaj pri Jan. Giontiniju v Ljubljani. 80 str. m. 8º. (Glej: XVII. Leposlovna dela.)*

*Cigler Janez. Kortonica, koroška deklica. (Drugi natisek). V Celovcu, 1893. Tiskarna družbe sv. Mohorja. 8º. 62 str. (Glej: XVII. Leposlovna dela.)*

*Hrvojić S. Princ Evgen Savojski, slavni junak in vojskovodja avstrijski. Zgodovinska povest. Slovenskemu ljudstvu spisal S H. V Ljubljani. Založil in prodaja Anton Turk, knjigovez. 1893. m. 8º. 78 str. (Glej: XVII. Leposl. dela.)*

*Kalan Andrej. Povesti slov. ljudstvu v poduk in zabavo. Zbral in uredil A. K. (Glej: II. Zborniki in XVII. Leposlovna dela.)*

*Sekolovec I. Zaklad na kozjem ostrovu. Slovenski mladini poslovenil I. S. V Ljubljani, 1893. Založil in izdal Matija Gerber. m. 8º. 63 str. Tiskal Drag. Hribar, društvena tiskarna v Celji.*

*Žaljski. Na krivih potih. Povest. Priprostemu ljudstvu v pouk in zabavo spisal Ž. Izdala in založila družba sv. Mohorja v Celovcu. Slovenskih večernic XLVII. zvezek. 1893. Tiskarna družbe sv. Mohorja v Celovcu. 8º. 144 str.*

*Lažnjivi Kljukec, kako se mu je na morji, na kopnem in v vojski godilo. V Ljubljani. Založil in prodaja J. Giontini, bukvar. 1893. m. 8º. 78 str. Natisnila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg v Ljubljani.*

*Nikolaj Zrinjski, hrvatski junak. Po raznih spisih sestavil F. H. V Ljubljani, 1893. Založil in prodaja Janez Giontini. Natisnila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg v Ljubljani. m. 8º 76 str.*

22 *

340

*Robinzon starši*. Njegove vožnje in čudovite dogodbe. Poslovenil Janez Parapat, duhovnik ljubljanske škofije. (Drugi natisek.) V Celovcu, 1893. Natisnila tiskarnica družbe sv. Mor horja. 8º. 139 str.

*Tisoč in ena noč*. Pravljice iz jutrovih dežel. Za slov. ljudstvo priredil F. Haderlap. Tiskal in založil J. Krajec (v Novem mestu). 8º. snopič 47.—51.

*Simonič dr. Jurij*. *Kakó postánemo stari?* Vodilo, po katerem se doseže najvišja starost. Neobhodno potrebna knjiga in svetovalec za vsakega, kdor želi biti in ostati zdrav. Spisal dr. J. S. 1893. Založil pisatelj v Bistrici-Lembach (Štajersko). Natisnila Klein in Kovač v Ljubljani. 16º. 222 str.

*Vabič Franc*. *Učenci, varujte naše koristne ptice gladu in mraza in nastavljajte jim valilnice*. (S 6 podobami.) Sestavil F. V., nadučitelj. Samozaložba. Natisnil W. Blanke v Ptuji. 8º. 1¼ pole.

*Kopališče in Kneipporo zdravišče v Kamniku na Kranjskem. Z ilustracijami kopališča in okolice kamniške*. V Ljubljani. Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. 1893. 12º. 34 str. (Glej: XI. Geografska, potopisna, národopisna dela.)

## XX. Letna poročila, računski sklepi, koledarji i. t. d.

*Delarsko podporno društvo v Trstu*. Račun in letno poročilo. 1893. V Trstu. Tiskarna Dolenc. Zal. društvo. 1893. 8º. 16 str.

*Poročilo in računski sklep posojilnice v Celji za dvanajsto upravno leto 1892*. Tiskal Dragotin Hribar v Celji.

*Goriška ljudska posojilnica, registrovana zadruga z omejenim poroštvom*. Račun za IX. upravno leto 1892. Tisek A. m. Obizzi v Gorici. 1893.

*Posojilnica v Gornjem gradu*. Poročilo in računski sklep za upravno leto 1892.

*Računski sklep posojilnice v Konjicah od 1. januvarja do 31. decembra 1892*. Tiskal Drag. Hribar v Celji.

*Računski zaključek mestne hranilnice ljubljanske za tretjo upravno dobo od 1. januvarja do 31. decembra 1892*. leta. V Ljubljani. Založila mestna hranilnica ljubljanska. Natisnila Klein in Kovač. XVII. str. 4º.

*Računski sklep posojilnice v Šoštanji za XII. upravno leto 1892*. (Tiskal Dragotin Hribar v Celji.)

341

III. *Letopis slovenskih posojilnic*. 1892. Sestavil po naročilu na-
čelstva „Zveze slovenskih posojilnic“ Ivan Lapajne, šolski
ravnatelj v Krškem. Tisek Drag. Hribar v Celji. 4º 47 str.
(Glej: IV. Dela spadajoča v krog pravnega in državnega
znanstva, politike, narodne ekonomije.)

*Vabilo* k občnemu zboru okrajne posojilnice v Krškem dne
5. marca 1893. (Ob jednem računski sklep. Tiskal Drag.
Hribar v Celji.)

*Sklep računa* zastavljavnice in ž njo združene hranilnice usta-
novljene po grofu Thurnu v Gorici za leto 1892. Gorizia
tip. Ilariana. 1893. 4º. (ital. in slov.)

*Pravila* Katoliške delavske družbe v Idriji. V Ljubljani, 1893.
Samozaložba. Tisek Katoliške tiskarne. 12º. 8 str.

*Pravila* katoliško-pevskega in bralnega društva „Slovenska zveza“ v Št. Petru. Tisek Goriške tiskarne A. Gabršček v Gorici.

*Pravila* katoliškega slov. bralnega društva „Mir“ pri Veliki Nedelji. Tiskal Drag. Hribar v Celji. 1893. 8º.

*Pravila* c. kr. kmetijske družbe za Kranjsko. Tretji natis. V Ljubljani, 1893. Založila c. kr. kmet. družba za Kranjsko. Tiskali Blasnikovi nasledniki. 8º. 16 str.

*Pravila* podpornega društva za izpuščene kaznjence iz Kranjske. Ljubljana. Založilo društvo. Druck von Ign. v. Kleinmayr & Fed. Bamberg (slov. in nemško). 12º. 29 str.

*Pravila* primorskega društva za varstvo lova in ptičev in za ribarstvo. V Gorici. Natisnil in založil Seitz. 1892. 8º. 4 str.

*Pravila* sadjarskega društva za Tolmin in okolico. Tisek Go-
riške tiskarne A. Gabršček v Gorici. 1893.

*Pravila* Slovenskega planinskega društva. Samozaložba. Tisek
Narodne Tiskarne v Ljubljani. 1893.

*Pravila* Slovenske Matice v Ljubljani. Jos. Blasnikovi nasled-
niki. Ljubljana. 8º. 4 str.

*Pravila* akad. društva „Slovenija“ na Dunaji. Tiskal Dragotin Hribar v Celji. 1893. 8º.

*Pravila* učiteljskega društva za sežanski okraj. Tiskala Goriška tiskarna A. Gabršček v Gorici. 1893.

*Pravila* uradniškega stavbinskega društva v Ljubljani, regi-
strovane zadruge z neomejenim poroštvom. V Ljubljani.

342

Založil osnovalni odbor urad. stavb. društva. Natisnila Klein in Kovač. 1893. 8º. 11 str.

*Pravila* veteranskega društva v Kanalu. Tisek A. m Obizzi v Gorici. 1893.

*Pravila* vzajemnega podpornega društva v Ljubljani. registrovane zadruge z omejenim jamstvom. V Ljubljani. 1893. Založilo podporno društvo. Tisek Katoliške Tiskarne. 12º.

*Pravila* družbe za zgradbo zavetišča in vzgojevališča v Ljubljani. Tisek Katoliške Tiskarne. 12º. 8 str.

*Sprejemna knjižica* s pravili rokodelskega društva v Ajdovščini. Tisek A. m. Obizzi v Gorici. 1893.

*Sprejemnica* v bratovščino presvetega srca Jezusovega v Mirni. Z dovoljenjem preč. knezonadškofijstva v Gorici. Natisnila Hilarijanska tiskarna v Gorici. 1893. 32º. 16 str. (s pravili in na konci Molitev za odpuščenje).

*Imenik članov* društva „Novomeška godba“ v Rudolfovem. 1893. Založilo Novomeško godbeno društvo Tiskal J. Krajec. 8º. 16 str.

*Izvestje* c. kr. državne nižje gimnazije v Ljubljani o šolskem letu 1892/93. Na svetlo dal c. kr. ravnatelj Fran Wiesthaler. V Ljubljani, 1893. Založila c. kr. državna nižja gimnazija. Natisnila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. v 8º 59 str. —

*Letno izvestje* c. kr. obrtne strokovne šole za lesno industrijo v Ljubljani o šolskem letu 1892/93. Na svetlo dal c. kr. direktor Ivan Šubic. V Ljubljani, 1893. Založila c. kr. obrtna strokovna šola za lesno industrijo. Natisnila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg.

*Letno izvestje* c. kr. obrtne strokovne šole za umetno vezenje in šivanje čipek v Ljubljani o šolskem letu 1892/93. Na svetlo dal c. kr. direktor Ivan Šubic. V Ljubljani, 1893. Založila c. kr. obrtna strokovna šola za umetno vezenje in šivanje čipek. Natisnila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg v 8º. 15 str.

*Letno poročilo* štirirazredne ljudske šole v Cerknici koncem šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Cerknici. Tiskal R. Šeber v Postojni v 8º. (Šolske delarne. Spisal Rudolf Piš.)

343

*Letno poročilo Franc-Jožefove ljudske šole v Črnomlji, štirirazrednica z dekliško paralelko. 1892/93.* Založil krajni šolski svet v Črnomlji. Tiskal Janez Krajec v Novem mestu 8º. 12 str.

*Letno poročilo* o deželni vinarski, sadjarski in poljedelski šoli na Grmu pri Novem mestu za šolski leti 1890/91 in 1891/92. Spisalo vodstvo. Ljubljana, 1893. Izdal in založil deželni odbor kranjski. Tisek Jos. Blasnikove tiskarne v Ljubljani. (Slov. in nemško.)

*Letno poročilo* trirazredne dekliške ljudske šole nekaj s poludnevnim, nekaj s celodnevnim poukom v Kamniku o konci šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Kamniku. Tiskal Rudolf Milic v Ljubljani v 8º.

*Letno poročilo* štirirazredne ljudske in obrtno nadaljevalne šole v Kamniku. Izdalo šolsko vodstvo na koncu šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Kamniku. Tiskal R. Milic v Ljubljani v 8º.

*Šolsko poročilo* štirirazredne ljudske šole v Komnu za šolsko leto 1892/93. Sestavil Anton Leban, nadučitelj-voditelj. Založil krajni šolski svet v Sežani. Trst. Tiskarna Dolenc. 1893. 8º. 16 str.

*Letno poročilo* štirirazredne ljudske in obrtne nadaljevalne šole v Krškem. Izdalo šolsko voditeljstvo na konci šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Krškem. V Celji, 1893. Tiskal Drag. Hribar. 8º 25 str.

*Dvanajsto letno poročilo* deške meščanske šole s kmetijskim značajem v Krškem. 1892/93. Založilo ravnateljstvo. Tiskal Dragotin Hribar. Celje. 8º. 27 str. (nemško in slovensko).

*Letno poročilo* štirirazredne deške in obrtno nadaljevalne šole v Kranji. Izdalo šolsko vodstvo koncem šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Kranji. Tiskal Rudolf Milic v Ljubljani v 8º.

*Letno poročilo* mestne osemrazredne dekliške ljudske šole v Ljubljani. Izdalo šolsko vodstvo na koncu šolskega leta 1892/93. Založila osemrazredna mestna dekliška ljudska šola v Ljubljani. Tiskal R. Milic v Ljubljani v 8º.

*Letno poročilo* prve mestne petrazredne deške ljudske šole in obrtne pripravljalne šole v Ljubljani. Izdalo šolsko vodstvo na konci šolskega leta 1892/93. Založila I. mestna deška ljudska šola v Ljubljani. Tisek R. Miličeve tiskarne v 8º.

344

*Letno poročilo* druge mestne petrazredne deške ljudske šole, obrtne pripravljalnice in šolske delarne v Ljubljani. Izdalo šolsko vodstvo na konci šolskega leta 1892/93. Založila druga mestna petrazredna deška ljudska šola v Ljubljani. Tiskal R. Milic v Ljubljani v 8º.

*Letno poročilo* Uršulinskih dekliških šol v Ljubljani. Izdalo šolsko vodstvo na konci šolskega leta 1892/93. (slov. in nemško). Verlag der Ursulinerinnen Mädchen-Schule in Laibach. Druck von R. Millitz. v. 8º

*Letno poročilo* štirirazredne ljudske in obrtne nadaljevalne šole v Metliki. Izdalo šolsko voditeljstvo na konci šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Metliki. Tiskal J. Krajec v Novem mestu. 8º. 22 str.

*Letno izvestje* štirirazredne ljudske šole v Mokronogu. Izdalo šolsko voditeljstvo na konci šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet Mokronoški. Tiskal R. Milic v Ljubljani. v. 8º.

*Letno poročilo* čveterorazredne deške ljudske šole v Novem mestu (Rudolfswert) 1892/93. Založil krajni šolski svet v Novem mestu. Tiskal J. Krajec m. 8º. 16 str.

*Letno poročilo* trirazredne dekliške ljudske šole v Novem mestu (Rudolfswert) 1892/93. Založil krajni šolski svet v Novem mestu. Tiskal J. Krajec v Novem mestu. m. 8º. 12 str.

*Letno poročilo* štirirazredne ljudske šole in obrtnonadaljevalne šole v Postojini koncem šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Postojini. Tiskal R. Šeber v Postojini v. 8º.

*Solsko poročilo* štirirazredne ljudske šole v Sežani za šolsko leto 1892/93 Sestavil M. Kanté, nadučitelj. Založil c. kr. šolski svet v Sežani. Trst. Tiskarna Dolenc. 1893. 8º.

*Letno poročilo* štirirazredne deške ljudske šole v Škofji. Loki koncem šolskega leta 1892/93 Založila ljudska šola v Škofji. Loki. Tiskarna R. Miličeva. Ljubljana. v. 8.

*Letno poročilo* štirirazredne ljudske šole v Ipavi. Izdalo šolsko vodstvo koncem šolskega leta 1892/93. Založil krajni šolski svet v Vipavi. Tiskal. R. Šeber v Postojini. (I. Starišem. Napisal K. Wider. v. 8º.)

*Poročilo o delovanji Glasbene Matice* za leta 1888/9, 1889/90, 1890/1, 1891/2, 1892/3. V Ljubljani, 1893. Založila „Glasbena Matica“. Tisek Blasnikov. 8º. 47 str.

315

*Poročilo in imenik članov dolenjskega pevskega društva v No-
vem mestu za 1. 1892. Založilo „Dolenjsko pevsko društvo“.
Tiskal J. Krajec. 8º. 24 str.

*Letno poročilo* podpiralne zaloge slov. vseučiliščnikov v Gradci.
Tiskala družba sv. Mohorja v Celovcu. 1893. 8º.

*Peto poročilo* podpornega društva za slovenske velikošolce na
Dunaju, ustanovljenega 1. 1888. o vladarski štiridesetletnici
Nj. V. cesarja Frančiška Jožefa I. Na Dunaju, 1893. Iz-
dalo in založilo društvo. Tiskala tiskarnica c. in kr. dvornih
gledališč, odgovoren A Rimrich. m. 8º. 19 str.

*Letno poročilo* telovadnega društva „Sokol“ v Ljubljani za dru-
štveno dôbo od 1. januvarja 1892 do 31. decembra 1892.
V Ljubljani. Založilo društvo „Sokol“. Tisek Narodne
tiskarne. 1893, v. 8º. 19 str.

*Letopis* národne čitalnice v Ljubljani začetkom leta 1893. Za-
ložila Čitalnica. Tisek J. Blaznikovih naslednikov v Ljub-
ljani. 8º. 26 str.

*Sedemnajsto letno poročilo* Vincencijeve družbe v Ljubljani za
leto 1892. Založila Vincencijeva družba. Tisek Miličev. 8º.

*Poročilo Šentjakobsko-Trnovske ženske podružnice družbe sv. Cirila in Metoda v Ljubljani za leto 1892/93.* V Ljubljani. Izdalo in založilo načelništvo. Tiskala Narodna tiskarna. 1893. 8º. 12 str.

*Letno poročilo* društva tiskarjev, kamenopiscev in kamenoti-
skarjev na Kranjskem od dne 1. januvarja do 31. de-
cembra 1892. Ljubljana. Založilo tiskarsko društvo. Druck
von Kleinmayr & Bamberg. (Slov. in nemško). 8º 15 str.

*Razkaz o javni bolnici milosrčnih bratov v Gorici leta 1892* zdravljenih boleznij, o uspehu zdravljenja in domovini bolnikov in pa kratek pregled delovanja posamičnih bolnic avstrijsko-češke redovne provincije, izdan v nemškem in v obeh deželnih jezikih. V Gorici. Založil konv. Natisnil Seitz. 1893 4º. 9 str.

*Razvrstitev* gluhonemih gojencev deželnega zavoda v Gorici
konec šolskega leta 1893. V Gorici. Natisnil in založil
Seitz. 4º. 4 str.

*Vestnik šolske družbe sv. Cirila in Metoda VII.* Povodom ve-
like skupščine v Sežani dne 11. julija 1893. Izdalo in za-
ložilo vodstvo. V Ljubljani. Tiskala Katoliška tiskarna.
m. 8º. 164 str.

346

*Dijaški koledar* za navadno leto 1894. III. letnik, Izdala in založila „Narodna Tiskarna“ V Ljubljani. Tisk „Narodne Tiskarne“ 1893. 16º. 142 str.

Vsebina: Jan Kollár. Pregled dubrovniške literature. (Glej: XVII. Leposlovna dela.)

*Ilustrovani narodni koledar*. Uredil in izdal Dragotin Hribar. (Glej: XVII. Leposlovna dela.)

*Koledar družbe sv. Mohorja* za navadno leto 1894. Na svetlo dala in založila družba sv. Mohorja v Celovcu. Tiskarnica družbe sv. Mohorja v Celovcu. m. 4º. 160 str. — Književni del, 116 stranij, obseza poučne in zabavne članke. (Glej: XVII. Leposlovna dela.)

*Koledar Katoliškega tiskovnega društva* v Ljubljani za leto 1894. Namenjen zlasti slov. duhovščini. 6. letnik. Izdalo in založilo Katoliško tiskovno društvo v Ljubljani. (Tisek Katoliške tiskarne v Ljubljani.) 12º.

*Mala Pratika* za navadno leto 1894., ki ima 365 dni. Na svetlo dala c. kr. kmetijska družba. V Ljubljani. Natisnili in založili J. Blaznikovi nasledniki. Vse tiskovne pravice prihranjene. M. 16º.

*Slovenska pratika* za navadno leto 1894., ki ima 365 dni. V Ljubljani. Tiskala in založila Ig. pl. Kleinmayr in Fed. Bamberg. m. 16º.

*Velika Pratika* za navadno leto 1894., ki ima 365 dni. Na svetlo dala c. kr. kmetijska družba V Ljubljani. Natisnili in založili J. Blaznikovi nasledniki. Vse tiskovne pravice prihranjene. m. 16º. (Razven kalendarija obseza različne člančiče.)

*Skladni koledar* za navadno leto 1894. Izdala Narodna tiskarna v Ljubljani.

*Stenski koledar* za leto 1894. Založila prva slovenska tiskarna A. m. Obizzi v Gorici.

*Stenski koledar* za navadno leto 1894. Izdala in tiskala Nar. tiskarna v Ljubljani.

*Viseča pratika* za leto 1894. Tiskal in založil J. Krajec v Novem mestu.

*Žepni koledar* za leto 1894. Založil in izdal A. Zagorjan, knjigotržec v Ljubljani. Tisek Narodne tiskarne. m. 16º. 32 stranij.

R. Pelušek: Bibliografija slovenska.

347

*Glasbena Matica v Ljubljani.* V nedeljo dne 3. decembra 1. 1893 v redutni dvorani koncert pod vodstvom gosp. M.HBada. Zborom besede. 8º. 4 str. J. Blaznikovi nasledniki. Ljubljana.

*Pastirski list.* Alojzij po Božji in apostolskega sedeža milosti knezonadškof Goriški častiti duhovščini in vsem vernikom svoje nadškofije. 1893. Izdala in natisnila Hilarijanska tiskarna v Gorici. 4º. 4 str.

*Postni pastirski list* knezoškofa dra. Jakoba Missie. (Natančnejši naslov?) Tiskala Katoliška tiskarna v Ljubljani.

*Postni pastirski list* dra. Mih. Napotnika, knezoškofa lavantinskega. (Natančnejši naslov?) Tiskala tiskarna sv. Cirila v Mariboru.

*Pastirski list* kneza in škofa celovškega. (Natančnejši naslov?) Tiskala tiskarnica družbe sv. Mohorja. 1893.

Letopis „Slovenske Matice“.

Sestavil Evgen Lah, društveni tajnik in knjižničar.

I.

v dobi od 1. novembra 1893. do 31. oktobra 1894. 1.

97. odborova seja, v četrtek dné 21. decembra 1893. leta.

Narzočni: Gg. dr. Fr. Lampe (kot predsednik mesto uradno zadržanega predsednika prof. Fr. Lerca); A. Bartel, dr. I. Janežič, dr. A. Jarc, A. Kohlar, A. Kržič, dr J. Lesar, M. Pletersnik, dr. J. Starè, F. Stegnar, I. Šubic, I. Varru, I. Vilhar, Fr. Wiesthaler in dr. J. Zupance (odborniki); E Lah (zapisnikar).

Skupaj 16.

Predsednik pozdravi navzočne, konštatuje sklepčnost in
otvori sejo ob 5¹⁴, uri zvečer.

Zapisnik o 96. odborovi seji, ki sta ga pregledala in odobrila odbornika dr. Požar in Vil. Zupančič, odobri se brez ugovora; današnjemu zapisniku bodita overovatelja odbornika Pletersnik in Šubic. Na ogled je zapisnik o seji književnega odseka z dné 20. decembra t. 1.

Iz predsedništva poroča zapisnikar, da je visoka c. kr. deželna vlada potrdila vsled razpisa z dné 3 julija 1893. št. 8153 spremenjena pravila, kakor jih je odobril zadnji občni zbor. Novih pravil se je dalo tiskati 4000 iztisov in jih prejmô Matičini društveniki ob jednem z letošnjimi društvenimi knjigami.

Z odobravanjem se vzame na znanje, da se je bivši deželni predsednik, Matičin častni član, preblagorodni gospod baron Andrej Winkler v jako laskavem pismu zahvalil Matici, ker ga je izvolila častnim članom in mu izročila častno diplomo.

Letopis Slovenske Matice.

349

Odborniku dr. Tavčarju se izreče iz odbora zahvala, ker je Matico zastopal pri odkritju *Gunduličevega* spomenika v Dubrovniku dné 26. junija 1893. leta.

Blagajnikovo poročilo o hišnih popravah tekom poletja in jeseni in pa poročilo o premoženji Knezove zapuščine se vzame na znanje. Premoženje znaša 29.664 gld. 72 kr. in bo neslo blizo 1200 gld. obresti na leto. Razpisati je takoj z rokom do zadnjega maja 1894. leta nagrado primernim spisom v zmislu Knezove oporoke.

Poročilo tajnikovo o natiskavanju letošnjih društvenih knjig se vzame brez ugovora na znanje.

Sprejmô se brez ugovora vse nagrade pisateljske, uredniške, korektorske in revizijske po nasvetih književnega odseka.

Določi se založna cena letošnjim in zniža se založna cena nekaterim zastarelim knjigam, ker jih ima Matica še obilo iztiskov na razpolaganje in se ne oglašajo zánje kupci.

Sklene se načelno pritrditi ponudbi dr. Karola Streklja na Dunaji, da Matica izdaj njegovo zbirko „Narodnih pesmi“; toda v zmislu opravilnega reda mora Matica rokopis prej dobiti v pregled in presojo. Národno blago, katero hrani Matica, se mu na njegovo prošnjo posodi v porabo.

Po nasvetu književnega odseka in pa presojevalcev vsprejme Matica dr. Glaserjevo „Zgodovino slovenskega slovstva“. Rokopis je pisatelju vrniti, da ga konečno uredi po navodilih presojevalcev. Zgodovino je izdati v treh zaporednih zvezkih, od katerih izide prvi kot društvena knjiga za 1894. leto.

Odobri se poročilo o pripravah za Letopis 1894. leta. Urednik mu bo profesor Bartel; nekaj vsebine je knjigi že določene, nekaj obljubljene, nekaj zopet je utegne priti vsled poziva. Oblika bo knjigi že običajna, sestava podobna oni prejšnjih „Letopisov“

Nekaterim rokopisom se določijo še presojevalci.

Poročilo tajnikovo o premembah v powerjeništvu se vzame na znanje. Nove powerjenike so dobili: Vrhnika, Zagreb, Kamna gorica, Št. Peter na Krasu, Zavrč, Črni vrh nad Idrijo, Trebnje in Ptuj. Novo powerjeništvo se je osnovalo za Ajdovščino; izpraznjena so pa powerjeništva za Bohinj, Komen, Ločnik in Pulj.

Za lansko leto je plačalo 2003, za letos 2058 letnih društvenikov. Od zadnje seje je pristopilo društvu vnovič ali pa na novo 139 društvenikov (2 ustanovnika in 137 letnikov) in pa 13 naročnikov.

Posamezniki, društva in korporacije so se tudi v zadnji dobi oglašale za založne knjige. Prošnje je predsedništvo reševalo po veljavnem običaji in prejelo za darila od obdarovancev pismene zahvale.

350

Letopis Slovenske Matice.

Knjižnici je od zadnje seje prirastlo 184 knjig, zvezkov in časopisov: 135 po zamenji, 46 vsled daril, 3 po nakupu. Darovalcem se je iz predsedništva izrekla primerna zahvala.

Sklene se, da je prof. Louisu Legerju v Parizu, ki hoče Matico in njene knjige oceniti v ondotnih strokovnih listih, v ta namen poslati novejših društvenih knjig, katere za to rabi.

Ker je knjiga nujno potrebna, sklene se vnovič vzeti v pretres II. natis Lavtarjeve „Geometrije za učiteljišča“, katera je v prvem natisu v Matičini zalogi pošla popolnoma že pred leti.

Konec seji ob 6³,⁴ uri zvečer.

## 98. odborova seja, v sredo dné 14. marcija 1894 leta

Navzočni: Gg. Fr. Levec (predsednik); P. Grasselli, dr. I. Janežič, A. Koblar, A. Kržič, dr. Fr. Lampe, dr. J. Lesar, dr. L. Požar, A. Praprotnik, S. Rutar, dr. J. Starè, F. Stegnar, I. Šubic, A. Tavčar, dr. I. Tavčar, I. Vavrů, Fr. Wiesthaler, V. Zupančič in dr. J. Zupanec (odborniki); E. Lah (zapisnikar). Skupaj 20.

*Predsednik pozdravi navzočne odbornike, konštatuje sklepčnost in otvori sejo ob 5¹/₄ uri popoldne.*

Zapisnik o 97. odborovi seji, katerega sta pregledala in potrdila odbornika Pletersnik in Šubic, odobri se brez ugovora. Današnjemu zapisniku bosta overovatelja odbornika Kržič in dr. Požar. Na ogled je zapisnik o seji književnega odseka z dné 21. februarija t l.

*Predsednik poroča, da so bili izvršeni vsi sklepi, katere je napravil odbor v svoji zadnji seji, le oni gledé „Lavtarjeve geometrije“ ne. Matica ne izda na novo te učne knjige, ker ima od založnika Bamberga zagotovilo, da jo v drugem natisku založi on.*

Ob smrti dr. Račkega († 13. februarija 1894) je izrazila „Slovenska Matica“ brzojavno sožaljenje „Jugoslovanski akademiji“ in na rakev svojega častnega člana položila venec s trakovi. Pri pogrebu so Matico častno zastopali odborniki: arhivar Koblar ter profesorji Pletersnik, dr. Požar in Rutar, za kar jim bodi iz tega mesta spodobna zahvala.

Ker so bila lani spremenjena društvena pravila, treba da se po njih preosnuje tudi v marsičem nedostatni opravilni red. Preosnova se izroči odseku (odb. dr. Dolenec, Kržič, Levec, Šubic in tajnik), ki je napravil lani načrt novim pravilom; sestaviti se ima do prihodnje odborove seje, katera bo v četrtek dné 26. aprila, odbor jo pa predloži odobreno občnemu zboru, ki bo letos v četrtek dné 17. maja.

Odobri se z nekaterimi neznatnimi spremembami poročilo književnega odseka o letosnjih društvenih knjigah. Matica izda letos: 1.) Letopis za l. 1894. Uredil ga bo zopet odbornik

Letopis Slovenske Matice.

351

profesor Bartel; obliko bo imel isto, obseg in sestavo podobno
običajni, tiskala ga bo zopet „Národna tiskarna", in sicer v 2700
iztiskih. 2.) *Doneski k zgodovini Škofje Loke*; znanstvena raz-
prava zgodovinarja profesorja dr. Kosa. Knjigo bo tiskala Blaz-
nikova tiskarna v 2700 iztiskih. 3.) *Zgodovina slorenskega slorstva.*
I. del. (Od prvega početka do Vodnika). Sestavil profesor
dr. Karol Glaser. Knjigo bo tiskala „Katoliška tiskarna“ v
3000 iztiskih. — Tiskarnam bo skrbeti tudi za to, da dobe
knjige letos nekoliko ličnejšo vnanjost, kakor je bila dozdanja.
— Ako se „Vabilu slovenskim pisateljem“ do 1. julija odzove
zadostno število pisateljev s primernimi sestavki, utegne letos
iziti še četrta knjiga kot I. zvezek Knezove knjižnice.

Sklene se stopiti s „Historičnim društvom v Lvovu“ v
književno zvezo.

Tajnikovo poročilo o knjižnih darilih, o knjižnici, o poverjeništvih in o društvenikih se vzame brez ugovora na znanje. Tudi v zadnji dobi je podarila Matica raznim prosilcem več založnih knjig in prejela od obdarovancev zahvalna pisma. Knjižnici je prirastlo od zadnje seje 113 knjig, zvezkov in časopisov; 27 vsled daril, 1 po nakupu, 85 po zamenji. Nove poverjenike so dobili Komen. Cirkno in Bohinj, imata pa jih še dobiti Pulj in Zagreb. Za leto 1892 je plačalo 2015, za 1893. 1. 2084, za letos dozdaj 316 letnikov. Od zadnje seje je pristopilo društvu vnovič ali na novo 23 društvenikov (2 ustanovnika in 21 letnikov) in 4 naročniki.

Po nasvetu odbornika Ant. Koblarja se sklene delati na
to, da izda Matica zopet „Zemljevid slovenskih pokrajin“, in
se naroči predsedništvu, da napravi na pristojnem mestu po-
trebne pozvedbe in o vspehu poroča odboru.

Ker se nihče več ne oglasi za besedo, zaključi *predsednik*
sejo ob 6¼. uri zvečer.

99 odborova seja, v četrtek dné 26. aprila 1894. leta.

Narzočni: Gg. Fr. Levec (predsednik); A. Bartel, dr. H. Dolenec, P. Grasselli, dr. I. Janežič, A. Koblar, A. Kržič, dr. Fr. Lampe, dr. J. Lesar, M. Pleteršnik, dr. L. Požar, S. Rutar, A. Senekovič, dr. J. Starč, F. Stegnar, I. Šubic, A. Tavčar, I. Varrů, Fr. Wiesthaler, A. Zupančič, V. Zupančič in dr. J. Zupanec (odborniki); E. Lah (zapisnikar). Skupaj 23.

Predsednik pozdravi navzočne, konštatuje sklepčnost in
otvori sejo ob 5. uri popoldne.

Zapisnik o 98. odborovi seji, ki sta ga pregledala in po-
trdila profesorja A. Kržič in dr. L Požar, odobri se brez ugo-
vora. Današnjemu zapisniku bosta overovatelja odbornika
profesor A. Bartel in arhivar A Koblar.

Na ogled je tudi zapisnik o seji gospodarskega odseka,
ki se je vršila v ponedeljek dné 23. aprila t. 1.

352

Letopis Slovenske Matice.

Predsednik naznani, da so bili iz predsedništva izvršeni
vsi sklepi zadnje odborove seje razven jednega ne posebno
nujnega. Vendar se bo tudi ta sklep v kratkem izvršil.

Pozivu ljutomerskega učiteljskega društva, da bi Matica
nabirala doneske za pokritje stroškov za prenos *Freuensfeldovih*
zemeljnih ostankov v domačo zemljo, se Matica ne bo odzvala,
ker to ne spada v njeno področje.

Predsednik se v gorkih besedah spominja pokojnega
Ivana Tomšiča, ki je bil 21 let Matičin odbornik in je 17 let
sestavljal „Slovensko bibliografijo“ za „Letopis“; omenja nje-
govo zaslužno delovanje na literarnem in pedagogiškem polju ;
pove, da se ga je društvo dostojno spomnilo ob pogrebu dné
18. aprila t. 1. in položilo na rakev venec s trakovi in pri-
mernim napisom, ter pozove odbornike, da v znak sožaljenja
vstanejo. (Se zgodi.) — Pismeno sožaljenje je Matici izrazilo
ob Tomšičevi smrti načelništvo „Pedagogiško - književnega
zbora“ v Zagrebu.

Zapisnikar poroča v imenu gospodarskega odseka o dru-
štvenih računih za 1. 1893, kateri se po nasvetu tega odseka
po kratkem razgovoru vsi odobre in se sklene v tej sestavi
predložiti jih občnemu zboru v potrjenje.

Zapisnikar poroča v imenu gospodarskega odseka o na-
meravanih hišnih popravah, katere se po kratkem razgovoru
odobre vse.

Na znanje se vzame, da je šel dr. Kosa rokopis „Doneski
k zgodorini Škofje Loke“ dné 15 aprila k Blazniku v tisek.

V imenu odseka za prenaredbo opravilnega reda poroča
odbornik ravnatelj Šubic. Ves načrt se po daljšem razgovoru
z malimi spremembami potrdi in ga je predložiti občnemu
zboru v odobrenje.

Za občni zbor, ki bo letos dné 17. maja, to je v četrtek
po Binkoštih, in sicer ob 5 uri popoldne v mestni dvorani,
prepusti se sestava dnevnega reda predsedništvu.

Več ocen odbornikov presojevalcev se vzame na znanje;
nasveti gledé pregledanih rokopisov se odobre.

Ker je dozdanjemu društvenemu tajniku poslovna dôba
zopet potekla, potrdi ga odbor v zmislu § 36. opr. reda vnovič
in sicer za dôbo 10 let.

Tajnikovo poročilo o knjižnih darilih in o knjižnici, o po-
verjeništvih in o društvenikih vzame se brez ugovora na znanje.
Iz predsedništva se je po veljavnem običaju podarilo tudi v
zadnji dôbi različnim prosilcem več različnih knjig in je Matica
za to prejela več zahvalnih pisem. — Nove poverjenike sta
dobila Zagreb in Zavrč; novo poverjeništvo se je osnovalo za
Zagorje ob Savi z okolico. — Knjižnici je prirastlo 44 knjig,
zvezkov in časopisov, in sicer: 33 po zamenji, 10 vsled daril,

Letopis Slovenske Matice.

353

1 po nakupu; po 14 čeških in ruskih, 9 slovenskih, po 3 bol-
garske in hrvaške, 1 srbska. — Matica je zgubila 2 ustanov-
nika in več letnikov. Za lani je plačalo 2086, za letos dosedaj
474 letnih društvenikov. Na novo in vnovič je pristopilo 27
letnikov in 1 naročnik.

Ko se poročilo odobri in se nihče več ne oglasi za besedo,
zaključi predsednik sejo ob 7. uri na večer.

XXIX. redni občni zbor, v četrtek dné 17. maja 1894. leta.

Navzočnih nad 40 društvenikov, predseduje prof. Fr.
Levec.

Predsednik otvori zborovanje s sledečim nagovorom:

Ker vidim, da se je zbralo zakonito potrebno število
društvenikov — namreč nad 40 — otvarjam XXIX. občni
zbor „Slovenske Matice“ s tem, da prijazno pozdravljam vse
navzočne društvenike, ki svoje zanimanje do prvega našega
književnega zavoda kažejo s tem, da so se občnega zbora
udeležili osobno. Društveni odbor stopa danes pred Vas z jako
ugodnim poročilom o zadnjem upravnem letu, s poročilom,
iz katerega boste izprevideli, da naša Matica na vse strani
stalno napreduje. Število društvenikov raste od leta do leta; od
lani se je pomnožilo za 160 in znaša zdaj 2360. Pozna se,
da društvo zasaja v národ vedno močneje korenine in da se
razrašča v lepo košato drevo. Še ugodneje pa je novčno stanje
našega društva. Njegovo premoženje se je od lanskega leta
pomnožilo za 1137 gld. 29 kr. in znaša zdaj 57.248 gld. 48 kr.,
tako, da more letos društvo v književne namene potrositi
samo iz svojega premoženja okroglo svoto 5200 gld. — Ker
pa ima „Matica“ na razpolaganje tudi „Jurčič-Tomšičevo“
ustanovo in nad 30.000 gld. znašajočo „Knezovo“ ustanovo,
tedaj je v ugodnem položaju, da sme letos v nove knjige za-
ložiti okroglo svoto 6000 gld. in da je v tem oziru dospela
na vrhunec, na kakeršnem še ni bila doslej. Ta veseli gmotni
razvitek našega društva je odboru poroštvo, da národu našemu
ugaja tudi književno delovanje. Z veseljem konštatujem, da je
kolo slovenskih pisateljev, ki se zbirajo okoli „Matice", vedno
večje in da društveni odbor tudi zaradi obsežnejših rokopisov
zdaj ni v zadregi, temveč da mu je za letos in za prihodnja
leta od priznano dobrih pisateljev obljubljenih več zanimivih
razprav. — Vsem domoljubom, ki so k temu lepemu uspehu
in napredku naše „Matice“ kakorkoli si bodi pripomogli, iz-
rekam v društvenega odbora imenu presrčno zahvalo ter
želim, da bi vsi — društveniki in društveni odbor — tudi v
prihodnje jedne misli in jednega srca z združenimi močmi
delali v vsestranski prospeh naše „Matice“.

23

354

Letopis Slovenske Matice.

Tajnik prečita svoje poročilo o društvenem in odborovem
delovanju v dôbi od 1. junija 1893. do 30. aprila 1894. leta.
Lanske volitve so prinesle odboru jedno spremembo. Na mesto
pokojnega kanonika Marna je stopil kot odbornik prof. A.
Tavčar. V upravništvu se je zvršilo več prememb. Predsednik
društvu je postal prof. Fr. Levec, prvi podpredsednik mesto
njega prof. dr. Fr. Lampe. Književnemu odseku so se privzeli
poleg prejšnjih članov še odborniki dr. Lampe, Senekovič in A.
Tarčar. Gospodarski odsek je ostal nespremenjen. Odbor je
imel pet sej, gospodarski odsek tri, književni dve. Matica je
izdala lani tri društvene knjige, ki so se slučajno nekoliko za-
poznile; javno mnenje se o njih ne izraža nepovoljno. Tudi
letos je poskrbljeno v prvi vrsti za troje knjig v obsegu 60
tiskovnih pôl. Ako bo pa imelo vabilo slovenskim pisateljem
za primerne prispevke kaj uspeha, utegne letos iziti še četrta
knjiga kot I. zvezek Knezove knjižnice. Vsled razpisa častnega
darila iz obresti „Jurčič-Tomšičeve“ ustanove za literarne namene
došla sta odboru dva sestavka v vezani besedi. — Med založ-
nimi knjigami se ni zvršila nobena prememba. Z gradivom je
„Matica“ tudi nadalje prav dobro založena. Deželna vlada je
pritrdila spremembi društvenih pravil, kakor jo je odobril lanski
občni zbor. — Računski sklep kaže navidezni primanjkljaj
190 gld., proračun 19 gld. 86 kr. prebitka; društveno premo-
ženje se je lani pomnožilo za 1137 gld. 29 kr. in znaša
57.248 gld. 48 kr. — Društvo upravlja dvema národnima
ustanorama v skupnem znesku 33.440 gld. 61 kr. — Med de-
poziti se nahajata le še dva zaklada (dr. Coste in dr. Blei-
weisov) v skupni vrednosti 4384 gld. 90 kr. — Društveni
knjižnici je prirastlo 509 knjig, zvezkov in časopisov; 386 po
zamenji, 115 vsled daril, 8 po nakupu; 278 čeških, 119 ruskih,
57 slovenskih, 23 hrvaških, 8 nemških, 7 bolgarskih, po 6
sorbskih in srbskih, 4 latinske in 1 poljska. — Matica zame-
njuje svoje knjige z 32 društvi, zavodi in korporacijami.
Koncem preteklega leta je znašala književna zaloga 19.089 knjig
in 240 zemljevidov. Popolnoma je pošlo lani le troje založnih
knjig: Marnova „Slovnica češkega jezika“, dr. E. H. Coste „Pre-
gled slovenskih čitalnic“ in „Letopis za 1. 1889“. Društveniki
so prejeli 4505 knjig, podarilo se jih je 539, prodalo 379. —
Hišne poprave niso prizadele društvu nobenih gmotnih ne-
prilik; med hišnimi strankami se ni zvršila nobena sprememba.
— Veliko se je spremenilo v poverjeništvu. Osnovalo ali pa
preosnovalo se je 13 poverjeništev, izpraznjena so tri; vsega
skupaj jih pa šteje Matica zdaj 123. — Število društvenikov
(letnih) dosledno narašča, tako da je vrhunec prve polovice
društvenega obstanka že 1. 1889 doseglo, od tega leta naprej
pa že za 300 prekosilo. — Ker so bila pravila prenarejena in

Letopis Slovenske Matice.

355

je bila prenaredba potrebna, potreba bo spremeniti tudi opravilni red, o čemer odbor današnjemu zboru predlaga načrt.
— Od večjih slavnosti, katerih se je društvo udeležilo, omeniti sta: *Draškovićeva v Zagrebu dné 15. junija in Gundulićeva v Dubrovniku dné 26. junija lani; pri prvi je zastopal Matico odbornik Koblar, pri drugi odbornik dr. Tavčar.* — Posebna deputacija (II. podpredsednik P. Grasselli in odbornik I. Šubic) izročila je častnemu članu, visokospoštovanemu in zaslužnemu bivšemu deželnemu predsedniku baronu Andreju Winklerju lično izdelano častno diplomo, za kar se je slavljenec zahvalil v posebnem pismu sledeče vsebine: „Slavna Matica Slovenska! Krasna diploma došla mi nedavno, katera mi spričuje v laskavih besedah, da me je slavna Matica Slovenska v svojem zadnjem velikem zboru blagovoljno izvolila častnim društvenikom, me je jako razveselila. Za to znamenje posebnega zaupanja, katero bodem vedno hranil in ki ostane v moji rodovini kot jeden najdražjih spominkov iz ljube dežele kranjske, izrekam slavnemu društvu prisrčno zahvalo.

— Slovencem v preteklih časih osoda ni bila prijazna. Kot dolgotrajna huda zima je neugodno razmerje oviralo razvoj in napredek tega nadarjenega in čvrstega národa. A odkar v zadnjih desetletjih sije Slovencem mileje solnce, pokazala se je kmalu njih živna moč in krepkost. Cvetlica se zdaj za cvetlico razcveta na rodovitnem polju slovenskega slovstva; tako kakor je napredoval v primerno kratkem času národ slovenski, in to večjidel ob svoji moči, ni napredoval v istem času še nijeden drug narod. — Da se pa v sedanji dôbi tako uspešno med Slovenci širi omika, je v obilni meri zasluga Matice Slovenske. Po pravici se torej smem ponašati s tem, da me je ista sprejela med svoje častne društvenike. Podpirati tudi v prihodnje, v koliko mi bo mogoče, njene blage namene, bode vedno moja prijetna dolžnost. — Naj blagoslovi Bog prizadevanje Matice Slovenske! Z odličnim spoštovanjem Andrej baron Winkler m. p., c. kr. deželni predsednik v p. V Tolminu, dné 12. julija 1893.“ — Dné 13. februvarija t. 1. je umrl v Zagrebu Matičin častni član, kanonik in bivši predsednik jugoslovanske akademije, dr. Franc Rački. Matica je omenjenemu društvu izrazila ob tej priliki brzojavno svoje sožaljenje, položila na pokojnikovo rakev venec s trakovi in bila pri velečastnem pogrebu zastopana dné 15. februvarija v Zagrebu po odbornikih: gospodih Koblarju, Pleteršniku, dr. Požarju in Rutarju. Dné 17. aprila t. 1. je umrl v Ljubljani Matičin odbornik Ivan Tomšić, c. kr. vadniški učitelj, občinski světnik, urednik „Vrtca“, i. t. d. Pokojnik je bil jako marljiv in plodovit pisatelj; Matičinemu odboru je pripadal 21 let, „Slovensko bibliografijo“ je za Letopis uredoval 17 let. Ob pogrebu se ga je Matica častno spomnila in položila na rakev venec s trakovi. — Ustanovnike je zgubila Matica vsled smrti štiri, poverjenike tri, poleg tega pa še večje

23*

356

Letopis Slovenske Matice.

število letnikov. Njim vsem bodi blag spomin, podpornikom, sotrudnikom in prijateljem društva pa zahvala, združena z željo, da ostanejo zvesti Matici tudi na dalje ter ji pri-dobivajo vedno več podpornikov. (Poročilo se odobri brez ugovora.)

Računski sklep za 1. 1893 z 9023 gld. 20 kr. dohodkov in s 7.531 gld. 47 kr. stroškov, torej s 1.491 gld. 73 kr. pre-bitka, in proračun za 1. 1894 z 19 gld. 86 kr. prebitka se odobrita brez ugovora. Čitanje se opusti. — Istotako se potrdé drugi računi, namreč: izkaz premoženja, račun o národnih ustanovah in o depozitih — vsi brez ugovora.

Po predlogu odbornika Stegnarja izreče zbor računskim presojevalcem gg. F. Bradaški, G. Pircu in K. Žagarju za mar-ljivi trud v Matično korist soglasno svojo zahvalo in izvoli z vsklikom gg. F. Bradaško in K. Žagarja zopet kot presoje-valca, na mesto gospoda G. Pirca pa, ki izvolitve ne bi več sprejel, g. Dimnika.

V imenu odborovem poroča ravnatelj I. Šubic o načrtu novemu opravilnemu redu, katerega je posebni odsek sestavil dné 25. aprila t. 1. in odbor odobril z nekaterimi spremembami v 99. seji dné 26. aprila letos in s katerim stopa pred da-našnji zbor. Poročevalec stavi predlog, naj se prebero le one točke, katere imajo bistvene spremembe, ne pa tudi one, ka-tere imajo le jezikovne ali stilistične pomanjkljivosti, in one, katere ob sebi slede iz že prenarejenih pravil, kar soglasno obvelja.

Ves načrt se odobri v tej obliki, kakor jo je nasvetoval odbor, le v IV. oddelku se zadnjemu odstavku § 28. po na-setu predsednikovem privzame še sledeči dostavek: „Upravno leto društveno je navadno solnčno leto.“

Izvrši se dopolnilna voliter. Skrutinij prevzemo ob navzoč-nosti predsednikovi gospodje Stegnar, A. Tavčar in tajnik. Izid volitev je bil sledeč: Oddanih je bilo vsega skupaj 54 glasovnic s 459 veljavnimi glasovi; absolutna večina znaša torej 230. Prejeli so pa gospodje: Koblar Anton, dr. Lampé Frančišek, dr. Sernec Josip, Šuman Josip in dr. Šust Ivan — vsi po 459, Žumer Andrej 458, Levec Frančišek 450, dr. Do-lenec Hinko 413, Kersnik Janko 407 in dr. Tavčar Ivan 406 glasov ter so tedaj po § 12. dr. pravil izvoljeni v odbor „Slo-venske Matice“ za dôbo štirih let. Razven njih so prejeli še: gg. dr. Dolenec Josip 52, dr. Krek Ivan 50, dr. Mahnič Anton 40, Kalan Andrej 9, Sušnik Ivan in Šiška Josip po 3, Zupan Tomo 2 in Dimnik Jakob 1 glas. Po končanem zborovanju je prejelo predsedništvo še dve glasovnici z 21 glasovi za pripo-ročane in izvoljene kandidate.

Letopis Slovenske Matice.

357

Ker pismenega nasvéta do določenega roka (12. maj) odboru nihče ni predložil in ker se za kak nasvet ali za kako resolucijo nihče ne oglasi za besedo, poprime besedo predsednik sam, da se končno zahvali mestnemu županu, ker je drage volje prepustil mestno dvorano za zborovanje, in zaključi zbor ob polsedmih zvečer.

100. odborova seja, v sredo dné 13. junija 1894. leta.

Navzočni: Gg. Fr. Levec (predsednik); dr. H. Dolenec, P. Grasselli, dr. I. Janežič, A. Koblar, A. Kržič, dr. Fr. Lampe, dr. J. Lesar, M. Pleteršnik, dr. L. Požar, A. Praprotnik, S. Rutar, A. Senekovič, dr. J. Starè, F. Stegnar, I. Šubic, A. Tavčar, dr. I. Tavčar, I. Vavrů, I. Vilhar, Fr. Wiesthaler, A. Zupančič, V. Zupančič, dr. J. Zupanec, A. Žumer (odborniki); E. Lah (zapisnikar).

Skupaj 26.

*Predsednik proglasi sklepčnost, otvori sejo, pozdravi vnovič izvoljene odbornike in posebej novega odbornika nadučitelja A. Žumra ter naznani, da so izvolitev vsi sprejeli.*

Na vpogled sta zapisnika o 99. odborovi seji in o XXIX. rednem občnem zboru. Pregledali so ju odborniki *Bartel, Koblar, Kržič in Stegnar*. Današnjemu zapisniku bodita overovatelja odbornika V. Zupančič in Žumer.

Na znanje se vzame, da so bili vsi sklepi iz zadnje odborove seje in iz občnega zbora izvršeni in da se je dalo tiskati novega opravilnega reda, ki je bil razposlan na vse odbornike, 200 iztiskov.

Izvrši se volitev predsednika, obeh podpredsednikov, blagajnika, ključarjev in odsekov.

Predsedstvo prevzame starosta dr. J. Zupanec. Predsednikom se izvoli prof. Frančišek Levec, dosedanji predsednik, ki se zahvali za izkazano mu zaupanje in izjavi, da izvolitev sprejme, hoteč voditi Matico po veljavnih predpisih in želeč, da v društvu vladajta sloga in sporazum.

Podpredsednikoma se potem izvolita: prvim dr. Frančišek Lampe in drugim župan P. Grasselli, oba že dosedaj podpredsednika, ki izjavita, da izvolitev sprejmeta.

Z vsklikom se za temi volitvami potrdé: po nasvétu odbornika Wiesthalerja kot blagajnik: dosedanji blagajnik dr. J. Starè; kot ključarja po nasvétu predsednikovem dosedanja ključarja, prof. dr. I. Janežič in A. Kržič. Vsi trije izjavijo, da izvolitev sprejmó.

Gledé obeh odsekov ostani po nasvétu predsednikovem vse pri starem, le v književnem odseku stopi na mesto Tomšičevo naslednik mu v odboru vodja A. Žumer, kar soglasno obvelja.

358

Letopis Slovenske Matice.

Redakcija *historičnega kvartalnika* v Lvovu se zahvaljuje
za poslane knjige in za vsprejem ponudene zveze ter pošlje
več lastnih knjig.

Novega poverjenika je dobil Pulj, izpraznjeni sta poverjeništvi za Selca in Braslorče.

Knjižnici je prirastlo 74 knjig, zvezkov in časopisov: 1 po nakupu, 9 vsled daril, 64 po zamenji; 26 poljskih, 22 ruskih, 19 čeških, 5 slovenskih in 2 bolgarski.

Poročilo o letošnjih društvenih knjigah, ki so vse že v tisku, vzame se na znanje in se ob jednem sklene, ako se to sklada s proračunom, pomnožiti Letopisu vsebino.

Po nasvétu odbornika Rutarja se sklene Osolinskega národnemu zavodu v Lvovu ponuditi književno zvezo.

Za lansko leto je plačalo 2095, za letos dozdaj 806 letnikov; umrla sta dva ustanovnika (Balon in Kosar), pristopilo je pa od zadnje seje 36 letnikov.

Ker se nihče več ne oglasi za besedo, zaključi predsednik sejo ob 6¼ uri zvečer.

Letopis Slovenske Matice.

363

Račun

o národnih ustanovah v društvenega odbora oskrbi
za leto 1893.

<table><thead><tr><th rowspan="3">Tkoče število</th><th rowspan="3">Predmet</th><th colspan="4">Izkaz premoženja</th><th rowspan="3">Opombe</th></tr><tr><th colspan="2">posebej</th><th colspan="2">skupaj</th></tr><tr><th>gld.</th><th>kr.</th><th>gld.</th><th>kr.</th></tr></thead><tbody><tr><td rowspan="4">1</td><td>Jurčič-Tomšičeva ustanova za literarne namene, in sicer:</td><td></td><td></td><td></td><td></td><td rowspan="4">K št. 1<br>Iz obresti ustanove se je razpisala z rokom do 31. dec 1893<br>častna nagrada 200 gld. za kak izviren pripovedni spis, v prvi vrsti za daljšo celotno epično pesem.</td></tr><tr><td>a) Srečka ljubljanskega loterijskega posojila št 50026</td><td>20</td><td>—</td><td></td><td></td></tr><tr><td>b) Knjižica kranjske hranilnice pod štev. 136491</td><td>376</td><td>05</td><td></td><td></td></tr><tr><td>c) Knjižica obrtno podpornega društva v Ljubljani št. 364 (nova)</td><td>1085</td><td>70</td><td></td><td></td></tr><tr><td></td><td>č) Knjižica posojilnice v Soštajnu štev. 145</td><td>1416</td><td>90</td><td>2898</td><td>65</td><td></td></tr><tr><td rowspan="12">2</td><td>A. Knezova ustanova za izdavanje povčne in zabavne knjižnice, in sicer:</td><td></td><td></td><td></td><td></td><td rowspan="12">K št. 2<br>Vrednostni pirji so v račun vzeti po kurzu z dné 1. novembra 1892. 1., ko je Matica ustanovo prevzela v svojo oskrb.<br>Obresti ustanove so znašale lani 1236 gld. 25 kr.<br>Deleži Narodne tiskarne niso last ustanovne mase, njih lastniki so pa obresti dozdaj ustanovi prepuščali.</td></tr><tr><td>a) Gotovina v blagajni</td><td>63</td><td>96</td><td></td><td></td></tr><tr><td>b) Denarna vloga pri kmetski posojilnici za ljublj. okolico na knj. štev. 643</td><td>25500</td><td>—</td><td></td><td></td></tr><tr><td>c) Kreditna srečka z dne 31. marčija 1858. 1. serija 1076 štev. 46</td><td>190</td><td>50</td><td></td><td></td></tr><tr><td>č) Sedem srečk posojila za uravnavanje reke Tisze in zgradbo mesta Szegedin, in sicer:</td><td></td><td></td><td></td><td></td></tr><tr><td>119/63, 119/64, 119/65, 1026/12, 1146/61, 1338/10 in 2697/100 à 138 gld. 50 kr.</td><td>969</td><td>50</td><td></td><td></td></tr><tr><td>d) 1 nagrždni list izžrebane obveznice z nagrado ogerske hipot. banke serija 110 štev. 51</td><td>26</td><td>50</td><td></td><td></td></tr><tr><td>e) 4 srečke ljublj. loterijskega posojilja, štev. 38096, 39501, 41087 in 51114, à 22 gld. 50 kr.</td><td>90</td><td>—</td><td></td><td></td></tr><tr><td>f) 1 srečka posojila Solnograškega mesta štev. 11943</td><td>26</td><td>50</td><td></td><td></td></tr><tr><td>g) Deset zadružnih deležev „Kmetke posojilnice za ljublj. okolico“ à 130 gld.</td><td>1300</td><td>—</td><td></td><td></td></tr><tr><td>h) Sedemintrideset delnic „Národné tiskarne“ v Ljubljani po 50 gld.</td><td>1850</td><td>—</td><td></td><td></td></tr><tr><td>i) Dva deležna lista „Národnega Doma v Ljubljani“ štev. 114 in 115, à 100 gld.</td><td>200</td><td>—</td><td></td><td></td></tr><tr><td>j) Menjiški dolg</td><td>100</td><td>—</td><td></td><td></td></tr><tr><td>k) Ostali znesek kupnine za njivo pri Al. Koprivcu na Grosupljem</td><td>225</td><td>—</td><td>30541</td><td>96</td></tr><tr><td colspan="2">Skupaj</td><td>—</td><td>—</td><td>33440</td><td>61</td><td></td></tr></tbody></table>

V Ljubljani dné 31. decembra 1893.

Fr. Levec,
predsednik.

Dr. Josip Starč,
blagajnik.

III.

Poročilo o društveni knjižnici.

e) Češke knjige:

(Dalje.)

Přehled přednášek na cis. král. českém polytechnickém ustavu
pro školni rok 1878/9. V Praze 1878.

Vrchlický: Mythy I.—II. V Praze 1879—1880.

Josef Jireček: Básně staronárodní rukopisův Zelenohorského a Kralodvorského. — V Praze 1879.

Josef Jireček: Rukopisové Zelenohorský a Kralodvorský. — V Praze 1879.

Jan Erazim Vocel: Přemyslovci. III. vydáni. — V Praze 1879.

Benedikt Hansen-Karel Kheil: Katrina. — V Praze 1879.

dr. P. M. Růžička: Druhé desítileti I. pražského spolku stenografů gabelsbergerských. — V Praze 1879.

Ferdinand Schulz: Spisy Hálkovy. Dil I.—V. — V Praze 1879
—1883.

dr. F. J. Studnička: Algebra pro vyšší třídy škol středních. — V Praze 1879.

dr. F. J. Studnička: O původu a rozvoji počtu diferencialního a integralního. — V Praze 1879.

Fr. Hromadko-Al. Strnad: Sbírka úloh z algebry. — II. vydání. — V Praze 1879.

Martin-Hakl: Katolicka věrouka pro vyšší střední školy. — V Praze 1879.

Výroční zpráva I. pražského spolku stenografů gabelsbergerských za rok 1878. — V Praze 1879.

Vladimir Čech: Květy. Listy pro zábavu a poučeni. — V Praze 1879—1880. (13 sv.)

T. Cimhanzl: Zeměpis pro nižší třídy středních škol. — V Praze 1879. (3 izt.)

Kozenn-Kovář: Zeměpisný atlas. Ve Vidní a Olomuci.

Dr. Josef Durdík: O letorách. — V Praze 1880.

Jména pp. zakladatelů, výtah z učtů, seznam spisův a map Matice České. — V Praze 1880.

František Bartoš: Skladba jazyka českého. — V Brně 1880. (2 izt.)

dr. Antonin Majer: Fysika pro nižší školy. — V Praze 1880.

Pokorný-Bořický: Nazorni nerostopis pro nižší odděleni středních škol. — V Praze 1880.

366

Letopis Slovenske Matice.

F. V Rosicky: Botanika pro višší třídy středních škol. — V Praze 1880.

M. Prohazka: Dějiny zjevení božího v starém zákoně. — V Praze 1880.

K. J. Erben: Kytice. — V Praze 1880.

J. Vrchlický: Dojmy a rozmary. — V Praze 1880.

R. Krásnohorská: K slovanskému jihu. — V Praze 1880.

J. Vrchlický: Eklogy a písně. — V Praze 1880.

A. V. Šmilorskyj: Spisy výpravné. Sv. I.—III. V Praze 1880—83.

Jos. Holeček: Černohorské povídky. Dil první. — V Praze 1880.

Čeněk Jarolímek: Sbírka úloh z deskriptivní geometrie. — V Praze 1880.

Jan B. Novák: Ningerovy děje všeobecné pro nižší třídy středních škol. — Dil III. V Praze 1880.

dr. Jaromir Čelakovský: Reorganisace zemské školní rady. — V Praze 1880.

Václav Jandečka: Geometria pro vyšší gymnasia. Dil I.—IV. V Praze 1880.

Jan Dřizhal: Meřictví pro nižši gymnasia. Vydání třeti a páté. — V Praze 1880, 1883.

dr. Emil Holub: Sedm let v jižní Africe. — Sešit 1—37. — V Praze 1880.

Matiáš Blažek: Nauka o slově. — V Brně 1880.

Vilém Steinmann: Výbor ze spisů Xenofontových. V Praze 1880.

dr. Ant. Friče: Studie v oboru křidového útvaru v Čechách. II.—III. — V Praze 1880, 1885.

Jos. K. Tyl: Sebrané spisy. Sv. I.—IV. — V Praze 1881—82.

Výroční zpráva „Slavie“ za spravni rok 1880. — V Praze 1881.

Karel Doucha: Sbírka příkladů v úloh ke skladbě latinské. Díl I.—II. — V Praze 1881 - 82.

Jarosław Vrchlický: Nové básně epické. — V Praze 1881.

A. Jarosław Vrťatko Benátský: Opice a krokodil. — V Praze 1881.

Bolesl Jablonský: Básně. — Vyd. 6. — V Praze 1881.

Ad. Heyduk: Dědův odkaz. Vyd. 2. — V Praze 1881.

Karel H. Mácha: Máj; básen romantická. — V Praze 1881.

dr. Jos. Durdík: Poetika jakožto aesthetika uměni básnického. Sešit III. V Praze 1881.

dr. Josef Durdík: O filosofii a činnosti Bernarda Bolzana. — V Praze 1881.

M. Hattala-A. Paterna: Zbytky rýmovaných aleksandreid staro-českých. — V Praze 1881.

dr. Jaromír Čelakovský: O právech městských. — V Praze 1881.

dr. Jaromír Celakovský: Traktat podkomořího Vaňka Valečovského. — V Praze 1881.

Programm cís. král. české vysoké školy technické v Praze na studijní rok 1880, 1, 1881/2, 1882, 3, 1883, 4. (4 zvezdik).

Letopis Slovenske Matice.

367

dr. Em. Bořicky: Petrologická studia porfýrových hornin v Čechách. — V Praze 1881.

Jos. Erben: Statistická knížka královského hlavního města Prahy. V Praze 1881, 1883, 1884, 1888, 1891, 1892, 1894. (10 zvezkov.)

Václav Šimerka: Síla přesvědčení. — V Praze 1881.

J. S. Vaněček: Křivé čáry rovinné i prostorové. — V Jičiné 1881.

P. Matěj Procházka: Dějiny zjevení božího v novém zakoně. — V Praze 1881.

dr. Martin-Procházka: Katolická mravověda. — V Praze 1881.

Süpfle-Franta: Úkoly k překladům z jazyka českého na jazyk latinský. Dil I. — V Praze 1881.

Čeněk Jarolímek: Geometrie pro čtvrtou třídu škol realných. — V Praze 1881.

Domáci a jednaci řád odboru vytvarných umění „Besedy umělecké“. — V Praze 1882.

Josef Rank: Nový slovník kapesní. Dil I.—II. V Praze 1882.

Josef Holeček: Za svobodu. — V Praze 1882.

Svatopluk Čech: Nová sbirka veršovaných prací. — Vydání druhé. — V Praze 1882.

Josef Penížek: Básně Františka Preširna. — V Jičině 1882.

Ad. Heyduk: Dřevorubec. — V Praze 1882.

dr. Siegfried Kapper: Gusle. Druhé vydání. — V Praze 1882.

Jaroslav Vrchlický: Hilarion. — V Praze 1882.

Jaroslav Vrchlický: Poutí k eldoradu; básně — V Praze 1882.

dr. Josef Durdík: Psychologie pro školu. Třetí vydání. — V Praze 1882.

dr. Josef Durdík: O Kantově kritice čistého rozumu. — V Praze 1882.

Em. Leminger: Fysika pro nižší třídy škol středních. — V Praze 1882.

Václav Stary: Arithmetika pro I., II. a III. třídu škol realných. — V Praze 1882.

St. Doubrava-J. Simonides: Fysika pro vyšší třídy škol realných. — V Praze 1882.

Zprávy „Umělecke besedy“ Ročnik XIX.—XX, XXVI—XXIX. — V Praze 1882—83, 1889—92.

dr. Jaromir Čelakovský: O právních rukopisech města Brna. — V Praze 1882.

dr. Jaromir Čelakovský: Právo obce pražské k řece Vltavě. — V Praze 1882.

Ed. Pospichal: Květena pořičí cidliny a mrliny. — V Praze 1882.

V. E. Mourek: Plavba Vegy kolem Asie a Evropy. Dil I.—II. (Seš. 1—11). V Praze 1882—83. (Prevod iz švedščine po Nordenskiöldu).

368

Letopis Slovenske Matice.

Jos. Černý: Q. Horatia Flakka vybrané básně. — V Praze 1882.

František Lepař: Slovník řecko-česko-německý. Dil I.—II. — V Praze 1882.

dr. V. Rosický: Klič k těsnopisu českému. 2. vydání. — V Praze 1882. (2 izt.)

Jakub Karlovič Grot. Jeho život a padesátileté působení. — V Praze 1882.

Výroční zpráva o činnosti akademickeho čtenářskeho spolku.
V Praze 1883.

Výroční zpráva prvního pražského spolku „Stenografů Gabelsbergerských“ za rok 1882, 1883, 1884, 1889–90. — V Praze 1883, 1884, 1885, 1890.

Pokorný-Jehlička-Kotal: Názorný přírodopis živočišstva. — V Praze 1883.

František Patočka: Slovník ke Titi Livi ab urbe condita libro-rum partes selectae. — V Praze 1883.

Jan Neruda: Poetické besedy. Čislo I–III. — V Praze 1883.

Vybraná dramaticka díla **Williama Shakespeara:**

Jos. J. Kolar: Kupec Benátský. Sešit I. V Praze 1883.

Jak. Malý: Othello, mouřenin Benátský. Sešit 2. — V Praze 1883.

Fr. Doucha: Julius Caesar. Sešit 3. — V Praze 1883.

Jakub Malý: Antonius a Kleopatra. Sešit 4. — V Praze 1883.

Fr. Doucha: Koriolanus. Sešit 5. — V Praze 1883.

Fr. V. Jerabek: Dramatické spisy. — V Praze 1883.

Jos. Sládek: Na prahu raje. — V Praze 1883.

Adolf Heyduk: V zátiší; básně. — V Praze 1883.

Jaroslav Vrchlický: Co život dal; básně. — V Praze 1883.

Tragoedie Sofokleovy. Svazek I. — V Praze 1883.

V. E. Mourek: Kolem světa. Sešit 1–4. — V Praze 1883–84.

dr. Josef Durdík: O modní filosofii naší doby. — V Praze 1883.

V. Brandl: Život Josefa Dobrovského. — V Brně 1883.

Edvard Kastner: Výbor řečí Demosthenových. — V Praze 1883.

dr. J. Kalousek: O rozsahu říše české za Boleslava II. — V Praze 1883.

dr. J. Kalousek: Historie a materialismus. — V Praze 1883.

Ed. Weyr-V. Řehořovský: Základové vyšší algebry. Dil I. — V Praze 1883.

František Machovec: Zobrazování tečen a středů křivosti křívek na základě nove methody. — V Praze 1883.

dr. Ladislav Čelakovský: Prodromus květeny české. Dil IV. — V Praze 1883.

Seznam přednášek na c. k. české universitě. — V Praze 1883–1884. (4 zv.)

Stav osob pri c. kr. české universitě. — V Praze 1883 á 1884.

V.
Imenik

društvenikov „Slovenske Matice“ za leto 1894.¹)

A) Častni društveniki.

1. dr. RIEGER FRANC LADISLAV, graščak, itd. v Pragi. (1869) ²)

2. dr. KVIČALA IVAN, c. kr. vseuč. profesor v Pragi. (1882)

3. grof HARRACH IVAN, graščak, veleposestnik, itd. v Pragi. (1883)

4. LEGO JAN, uradnik češkega muzeja v Pragi. (1885)

5. dr. JAGIĆ IGNACIJ VIKENTIJEVIĆ, c. kr. vseučiliški profesor na Dunaji. (1886)

6. baron WINKLER ANDREJ, c. kr. dež. predsednik v p., itd. itd. v Gorici. (1892)

B) Ustanovniki in letniki.

I. Ljubljanska škofija.

1. Dekanija Ljubljana. Poverjenik: Lah Evgen.

a) Mesto:

* Arce Rajko, c. kr. poštni kontrolor in posestnik.

* Auer Jurij, tovarnar in posestnik.

* dr. vitez Bleiweis-Trsteniški Karol, primarij, dež. poslanec, podžupan in posestnik.

* Bušič Josip, c. kr. višji poštni oskrbnik v p. in posestnik.

* dr. Čebašek Andrej, kanonik, zlatomašnik, prelat, itd.

* Čitalnica národna.

* Detela Oton, dež. glavar, graščak, vit. žel. krone III. reda in Fr. Jos. reda, itd.

* dr. Dolenec Hinko, c. kr. dež. sod. tajnik.

* Dolenec Oroslav, svečar, posestnik. trg. zbornice světnik in mestni odbornik.

* Fabian Ivan, trgovec in posestnik.

¹) Kdor vsled odboru nenaznanjene spremembe svojega imena ne najde natisnjenega v kraju, kjer biva sedaj, naj išče svoje knjige pri onem powerjeniku, kateremu je plačal društvenino. Za take spremembe upravništvo ne more biti odgovorno; prosi pa one powerjenike, pri katерих so se tekom leta društveniki preselili v druga powerjeništva, da mu v prihodnje takoj in redno naznanjajo njihove nove adrese.

²) Letnica pomeni, kedaj je bil dotični izvoljen za častnega člana.

24*

372

Letopis Slovenske Matice.

* Fabiani o. Placid, provincijal, itd.

* vitez pl. Gariboldi Anton, zasebnik in posestnik.

* Gomilšek Josip, žel. uradnik.

* Grasselli Peter, župan, dež. posl., vit. žel. krone III. r. in posestnik.

* Heidrich Karol, misj. duh. kongr. sv. Vincencija Pavlanskega.

* Hranilnica kranjska.

* Hren Franc, veletržec, trg. zborn. světnik in graščak.

* dr. Hudnik Matija, odvetnik.

* Jamšek Ivan, trg poslovodja in posestnik.

* dr. Jarek Anton, prošt, c. kr. dež. š. nadz. v p., itd.

* Jeraj Ivana, zasebnica.

* Jeran Luka, msgr., kanonik in urednik.

* Jereb Josip, župnik v p.

* Kadilnik Franc, trg. denarničar.

* Kastelic Franc, c. in kr. stotnik v p.

* Klemenčič Josip, c. kr. pripr. profesor v p., itd.

* Ključ Karol, st. kanonik, drž. in dež. poslanec.

* Knjižnica frančiškanska.

* Knjižnica c. kr. učiteljišča.

* Koblar Anton, kurat v dež. pris. delavnici in muz. arhivar.

* Kokalj o. Rajnerij, franč. redovnik.

* Kosler Ivan st., tovarnar in graščak.

* dr. Kosler Josip, tovarnar in posestnik.

* Kržič Anton, c. kr. pripr. profesor.

* Kuralt Ivan, c. kr. sod. pristav v p.

* Kušar Josip, posestnik, vit. Fr. Jos. reda, drž. poslanec, itd.

* Lah Evgen, tajnik, Slov. Mat. in mag. konc. pristav.

* dr. Lampe Franc, sem. profesor, konz. světnik, vodja Marijanišča in urednik.

* Lampe Josip, c. kr. zemlj. knjigovodja v p.

* dr. Lesar Josip, sem. prof., vodja Alojzijevišča in konz. světnik.

* Mahkot Ivan, c. kr. vl. světnik.

* dr. Majaron Danilo, odvetnik.

* Mally Franc, zasebnik in posestnik.

* Martinak Josip, c. kr. dež. sod. světnik in vit. Fr. Jos. reda.

* dr. Missia Jakob, knezoškof, tajni světnik, itd.

* Močnik Matej, mestni učitelj v p.

* dr. Munda Franc, odvetnik in posestnik.

* Murnik Ivan, trg. zborn. tajnik, ces. světnik, vit. Fr. Jos. reda, dež. poslanec in odbornik.

* Petričič Vaso, veletržec, mestni odbornik, trg. zborn. světnik, m. hran. predsednik in posestnik.

* Pfeifer Franc, c. kr. računski nadsvětnik.

* Pirc Gustav, ravnatelj c. kr. kmet. družbe, pop. učitelj in m. odbornik.

* Plantan Ivan, c. kr. notar.

* Plemenšnik Maks. c. kr. gimn. profesor.

* Pogačar Martin, knezošk. kancelar in častni kanonik.

* dr. Požar Lovro, c. kr. gimn. profesor.

* Prosenc Josip, zav. zastopnik, itd.

* Ravnihar Franc, dež. knjigovodja v p., mestni odbornik, itd.

* Rohrmann Viktor, tovarnar in posestnik.

* Rozman Ivan, mestni župnik in častni kanonik.

* Rutar Simon, c. kr. gimn. profesor, itd.

* Skubic Anton, c. kr. gimn. profesor v zač. p.

* Sokol, telovadno društvo.

* Souvan Ferdinand, veletržec in graščak.

* Souvan Franc Ks., veletržec, trg. zborn. světnik in posestnik.

Letopis Slovenske Matice.

373

*dr. Starè Josip, c. kr. fin. prok. pristav. obč. světnik, posestnik, itd.

*S. L., zasebnik.

*dr. Stor Franc, odvetnik.

*dr. Suppan Josip, hran. ravnatelj, itd.

*dr. Svetina Ivan, c. kr. gimn. profesor in konz. světnik.

*Šuman Josip, c. kr. dež. š. nadzornik.

*dr. Tavčar Ivan, odvetnik, dež. poslanec, mestni odbornik in posestnik.

*dr. pl. Valenta Alojzij, primarij, ravn. dež. bolnice, vl. světnik, profesor in posestnik.

*Vavrů Ivan, c. kr. gimn. profesor v p.

*Vilhar Ivan, m. užitn. ravnatelj in posestnik.

*dr. Vošnjak Josip, primarij, dež. poslanec in odbornik, itd.

*Vrhovnik Ivan, trnovski župnik.

*Zamejec Andrej, st. kanonik, itd.

*Zamida Matija, dež. světnik.

*Zupan Tomo, c. kr. gimn. profesor, konz. světnik, itd.

*dr. Zupanec Jernej, c. kr. notar, not. komore predsednik, vit. Fr. Jos. reda in posestnik.

*Žagar Karol, dež. blagajnik, m. odbornik in posestnik.

*Žužek Franc, c. kr. višji ingenieur. »Alojzijevišče«, knezošk. dij. zavod.

Avšič Jakob, zav. uradnik.

Babnik Ivan, trg. poslovodja.

dr. Babnik Janko, c. kr. dež. sod. pristav.

Ban Franc, upravitelj »Kat. tiskarne«.

Barborič Ivan, župnik v p.

Bartel Anton, c. kr. gimn. profesor.

Belè Ivan, mestni učitelj.

Bezenšek Ernest, zav. uradnik.

Bežek Viktor, c. kr. pripr. profesor.

Bizovičar o. Josip, franč. vikar.

Blaznik Albina, solastnica tiskarne.

Bleiweis Franc, bogoslovec.

† Bohinec Žiga, sem. podvodja, ekonom in konz. světnik.

Bonač Ivan, knjigovez.

Borštner Vincenc, c. kr. gimn. profesor.

Borštnik Marija, gostiln. in posestnica.

Bradaška Ferdinand, mestni blagajnik.

Brežnik Franc, c. kr. gimn. profesor.

Bulovec Mihael, predmestni kaplan.

Celestina Josip, c. kr. pripr. profesor.

Čadež Anton, bogoslovec.

Čemažar Jakob, bogoslovec.

dr. Debevec Josip, alojz. prefekt.

Dečman Anton, trg. potnik in posestnik.

Dimnik Jakob, mestni učitelj, itd.

Dobida Josip, c. kr. fin. tajnik.

dr. Dolenec Josip, sem. profesor.

Dolinar Ivan, bogoslovec.

Drahsler Pavl, trg. poslovodja.

Dralka Josip, c. kr. vl. světnik in posestnik.

dr. Drč Josip, m. zdravnik, itd.

Drenik Franc, gl. zast. zav. »New York«.

Društvo kranjskih tiskarjev.

Družba rokodelskih pomočnikov.

Duffè Ivan, mestni nadingenieur.

dr. Elbert Sebastijan, st. kanonik.

Endlicher Avgust, zav. uradnik.

Endlicher Rudolf, c. kr. okrajni tajnik v p.

Eppich Ivan, c. kr. vadn. učitelj.

Erker Josip, sem. spiritual.

Eržen Valentin, nunski spovednik.

dr. Ferjančič Andrej, c. kr. dež. sod. světnik in drž. poslanec.

Ferjančič Franc, trn. kaplan.

Finžgar Franc, bogoslovec.

374

Letopis Slovenske Matice.

Flerè Josip, c. kr. poštni oficijal in posestnik.

Flis Ivan, st kanonik in župnik.

Frisch Ivan, trg. in posestnik.

Fuersager Leopold, trg. pomočnik.

Funtek Anton, c. kr. pripr. profesor in urednik.

dr. Furlan Anton, c. kr. avskultant.

Furlan Jakob, mestni učitelj.

Gerdinič Franc, c. kr. gimn. profesor.

Gerkman Franc, c. kr. vadn. učitelj.

Giontini I. R., trg. tvrdka.

Gnjezda Ivan, c. kr. višje realke profesor, itd.

Gogola Ivan, c. kr. notar, mestni odbornik in posestnik.

Goričnik Franc, trgovec.

Goršič Franc, orglj mojster in posestnik.

Grampovčan o. Klemen, frančiškan.

Gregorčič Anton, c. kr. p. oficijal.

dr. Gregorič Vinko, primarij, itd.

Guttman Emil, c. kr. fin. prok. pristav.

Hafner Jakob, vodja priv. učilišča.

Hofbauer Ana, deželnega tajnika vdova, itd.

Hohn Hugon, c. kr. poštni kontrolor in posestnik.

Hribar o. Angelik, franč. kaplan.

Hribar Ivan, ravnatelj, Slavije, dež. poslanec, m. odbornik in posestnik.

Hubad Franc, c. kr. pripr. ravnatelj.

Izobraževališče učiteljsko.

Jakopič Franc, trg. in posestnik.

dr. Jan Ivan, mag. tajnik.

dr. Janežič Ivan, sem. profesor in konz. světnik.

Jarc Anton, bogoslovec.

Jeglič Josip, trgovec in posestnik.

Jenko Josip, c. kr. gimn. profesor.

dr. Jenko Ludovik, zas. zdravnik.

Jerse Josip, bogoslovec.

Josin Maks, mestni učitelj.

Kadivec Antonija, trgovka in posestnica.

Kajzel Amalija, trgovka.

Kalan Andrej, st. vikar, posestnik in urednik.

dr. Karlin Andrej, c. kr. gimn. profesor in katehet.

Karlin Martin, c. kr. gimn. profesor.

dr. Martin Hugon, odv. kandidat.

Kaspret Anton, c. kr. gimn. profesor.

Katoliško društvo.

Kaučič Jakob, c. kr. zemlj. knjigovodja v p.

dr. Kavčič Jakob, c. kr. drž. pravdn. namestnik.

Kavčnik Ivan, c. kr. dež. sodišča pristav.

Klein Anton, solastnik tiskarne, posestnik, dež. poslanec, mestni odbornik, itd.

dr. Klofutar Leonhard, st. prošt in stud. ravnatelj.

Knez Ivan, veletržec, m. odbornik in posestnik.

Knific Ivan, bogoslovec.

Knific Srečko, benef. v p., itd.

Knjižnica bogoslovska.

Knjižnica c. kr. nižje gimnazije.

Knjižnica c. kr. višje gimnazije.

Knjižnica okrajna učiteljska.

Knjižnica c. kr. višje realke.

Knjižnica župnije trnovske.

Kobilca Josip, trg. poslovodja.

Kočevar Franc, c. kr. dež. sod. predsednik, itd.

Kollmann Franc, veletržec, trg. zborn. světnik in posestnik.

Konservativno obrtno društvo.

Kopravec Peter, bogoslovec.

dr. Kopřiwa Ivan, mestni fizik.

Kovač Ivan, solastnik tiskarne.

Kozlevčar Anton, žel. uradnik.

dr. Krek Ivan, stolni vikar.

Kremžar Andrej, oskrbnik deželne bolnice.

dr. Krisper Valentin, odvetnik.

Letopis Slovenske Matice.

375

Krulec Ivan, mestni učitelj.

dr. Kulavic Ivan, st. kanonik, prelat
in sem. ravnatelj.

Kunc Matija, krojač in posestnik.

Lampe Evgen, bogoslovec.

Lassnik Peter, trgovec in posestnik.

Lavrenčič Josip, posestnik, itd.

Lavrič Franc, bogoslovec.

Lavrič Josip, bogoslovec.

† Lavrič Mihael, trgovec in posestnik.

dr. Leben Matija, sem. profesor
v p. in častni kanonik.

Ledenik Alfred, trgovec in gl. zast.
zav. »Equitable«.

Lederhas Ludovik, c. kr. gimn.
profesor.

Lenarčič Anton, c. kr. fin. tajnik.

Lenče Josip, trgovec in posestnik.

Lenček Alojzij, trgovec, itd.

Levec Franc, c. kr. real. profesor, itd.

Levičnik Albert, c. kr. sod. nad-
světnik.

Levičnik Alfonz, dvorni kaplan.

Lozar Josip, trgovec.

Mahr Ferdinand, ces. světnik, lastnik
trg. učilišča, posestnik, itd.

Maier Josip, mestni učitelj.

Malenšek Martin, predmestni župnik.

grof Margheri Rudolf, c. kr. okr.
glavar.

Marolt Avgust, glasovirar.

Marolt Marija, mestna učiteljica.

Medič Ivan, bogoslovec.

Medič o. Kallist, franč. župnik.

Mikuš Anton, dež. uradnik.

Millitz Ljudmila, lastnica tiskarne
in posestnica.

Modic Josip, c. kr. rač. revident.

Moos Julija, m. š. voditeljica.

dr. Moschè Alfonz, odvetnik.

Mrak Matija, st. vikar.

Müllner Alfonz, muz. kustos, itd.

Mulaček Franc, trg. pomočnik.

»Národna tiskarna«, tisk. podjetje.

Oblak Anton, bogoslovec.

Oblak Ivan, mestni kaplan.

Oblak Valentin, bogoslovec.

Obreza Anton, tapetnik.

Omejc Ferdinand, dež. blag. oficijal.

Oranič Franc, bogoslovec.

Orožen Franc, c. kr. pripr. profesor, itd.

Ozimek o. Evstahij, frančiškan, itd.

dr. Papež Franc, odvetnik, dež.
poslanec in odbornik.

dr. pl. Pauker Glanfeld Henrik, st.
dekan, itd.

Pavlin Alfonz, c. kr. gimn. profesor.

Pavlin Franc, c. kr. ing. in posestnik.

Perušek Rajmund, c. kr. gimn.
profesor.

Pirc Karol, c kr. real. profesor.

Plantarič Josip, bogoslovec.

Plečnik Andrej. predmestni kaplan.

Plehan Ivan, stud. phil.

Pleiweiss Karol, not. kandidat.

Pleško Karol, c. kr. dež sod. světnik
in posestnik.

Poljanec Alojzij, ravnatelj prisilne
delavnice.

Potočnik Mihael, msgr. in nunski
spovednik v p.

Povše Franc, veleposestnik, vodja
c. kr. kmet. šole v p., drž. in
dež. poslanec.

Praprotnik Andrej, mestni šolski
ravnatelj v p., itd.

Prelesnik Matija, bogoslovec.

Premk Anton, c. kr. poštni nad-
kontrolor in posestnik.

Preželj Luka, bogoslovec.

Rant o. Hubert, frančiškan.

Rebol Daroslav, bogoslovec.

Regally Franc, c. kr. avskultant.

Robida Ivan, mag oficijal.

Rodè Janko, trg. in posestnik.

Roshnik Anton, c. kr. sod. pristav v p.

Sadar Franc, bogoslovec.

Schaschel Feliks, c. kr. vl. světnik.

Schuendelen Božidar, trgovinski
poslovodja.

376

Letopis Slovenske Matice.

Senekovič Andrej, c. kr. gimn. rav-
natelj, okr. šolski nadzornik in
obč. světnik.

Sever Ivan, bogoslovec.

Sinkovič Davorin, c. kr. gimn. prof.

Skabernè Avgust, trgovec, trg.
zborn. světnik in posestnik.

»Slavec«, delavsko pevsko društvo.

dr. Smolej Gustav, c. kr. dež. sod.
pristav.

Smolej Ivan, bogoslovec.

Smolej Jakob, c. kr. dež. š. nadzor-
nik v p. in vit. žel. krone III. reda.

Smrekar Ivan, mestni katehet.

Smrekar Josip, sem. profesor in
konz. světnik.

Soss Friderik, trg. in posestnik.

Stegnar Feliks, c. kr. kazn. učitelj
in dež. poslanec (2 izt.).

Sterbenc Josip, duhovnik v p.

dr. Sterger Stanko, c. kr. okrajni
zdravnik.

Stroj Alojzij, nunski katehet.

dr. Supan Viktor, odvetnik.

Sušnik Ivan, st. kanonik.

Svetek Anton, c. kr. rač. in obč.
světnik.

Šarabon Mavrilij, mestni katehet.

Šega Karol, c. kr. gimn. profesor.

Šesek Ivan, II. mag. světnik.

Šetinc Ignacij, trg. potnik.

Širaj Andrej, bogoslovec.

Šiška Josip, dvorni kaplan, itd.

Škerjanc Martin, bogoslovec.

Šola I. mestna petrazredna.

Šola osemrazredna dekliška.

Šolar Josip, bogoslovec.

Šorli Matija, c. kr. poštni nad-
oskrbnik.

dr Šorn Josip, c. kr. gimn. profesor.

Štritof Anton, gimn. profesor.

Šubic Ivan, c. kr. ravnatelj obrt.
strok. šol in obč. světnik.

Švigelj Josip, bogoslovec.

Tauzher-Zhuber Ivana, zasebnica
in posestnica.

Tavčar Alojzij, c. kr. gimn. profesor.

Terdina Franc, m. rač. revident.

Toman Helena, posestnica.

Tomec Jakob, I. mestni komisar.

† Tomšič Ivan, c. kr. vadn. učitelj,
okr. šolski nadzornik, občinski
světnik, itd.

Tosti Ivan, gost. in posestnik.

Tratnik Antonija, c. kr. v. davk.
nadz. vdova.

Tratnik Leopold, pasar.

dr. Trauner Martin, c. kr. dež. sod.
pristav.

Travnar Josip, mestni učitelj.

dr. Triller Karol, odvetnik.

Trstenjak Anton, m. blag. kontrolor.

Trtnik Franc, dež. blag. kontrolor
in posestnik.

Tschurn Karol, hran. knjigovodja.

Turk Hugon, trg. potnik.

Učiteljsko društvo slovensko.

Urbas Leopold, c. kr. rudniški
uradnik v p.

dr. Ušeničnik Franc, m. kaplan.

Valentinčič Ignacij, gl. zastopnik
zav. »Austria« in »Concordia",
obč. světnik in posestnik.

Vdovič Ivan, zav. uradnik.

Velkovrh Ivan, tovarnar, obč. svět-
nik, posestnik, itd.

Vencajz Ivan, c. kr. dež. sod.
světnik.

Vernik Alojzij, c. kr. poštni azistent.

Veršec Maks, gl. zast. »Fonçiere«.

Virbnik Alojzij, gimn. profesor.

Vodošek o. Salezij, franč. kaplan.

Vodušek Matej, c. kr. gimn. profesor.

Vončina Ivan, I. mag. světnik.

Vrančič Ivan, žel. uradnik.

Wenger Karol, c. kr. dež. sod. tajnik.

Wessner Marija, mestna učiteljica.

Wester Avguštin, c. kr. gimn. prof.
in posestnik.

Wiesthaler Franc, c. kr. gimn.
ravnatelj.

Wisjan Leopold, c. kr. p. azistent.

Letopis Slovenske Matice.

381

Krčon Josip, župnik, itd. v Pre-
dosljih.

Krek Franc, kaplan v Cerkljah.

Krisper Rajmund, trg. in posestnik.

Kržič Josip, posestnik, itd. v Trbojah.

Kukelj Anton, župnik v Št. Jurju.

Luznar Franc, učitelj na Prim-
skovem.

Mayr Peter, gost. in posestnik.

Mesar Ivan, župnik, duh. světnik
in dež. poslanec v Šmartnem.

Mohar M., organist v Šmartnem.

Mrak Jakob, župnik v Naklem.

Nemec Anton, kaplan v Št. Jurju.

Novak Franc, c. kr. gimn. profesor.

Pavlič Ivan, kaplan v Cerkljah.

Pavlin Alojzij, trg. in posestnik v
Podbrezju.

Pavšler Tomaž ml., trg. in posestnik.

Pernè Franc, kaplan in katehet.

Pirc Ciril, trgovec in posestnik.

Pokorn Franc, ekspozit v Besnici.

dr. Prevec Franc, odvetnik.

Preželj Matej, župnik v Mavčičah.

Rakovc Ivan, posestnik.

Robič Simon, adm. na Šenturški
gori.

Rožman Lovro, benef. v Hrastju.

Schiffrer Ludovik, kaplan v Naklem.

Starič Josip, c. kr. sod. pristav.

dr. Šavnik Edvard, c. kr. okr.
zdravnik.

dr. Štempihar Valentin, odvetnik
in posestnik.

Tavčar Franc, eksp. pri Sv. Joštu.

Traven Josip, učitelj v Naklem.

Zupanc Ignacij, kaplan v Predosljih.

Železny Alojzij, kaplan v Šmartnem.

Št. 12 + 54 = 66.

b) Tržič. Poverjenik: Špendal Franc.

Ahačič Franc, tovarnar.

Albrecht Luka, učitelj pri Sv. Ani.

Bralno društvo slovensko.

Jelenc Ivan, trgovec.

Omersa Ivan, trgovec.

Pekovec Josip, adm. v Lomu.

Šafer Ivan, župnik v Dupljah.

Špendal Franc, župnik.

Trpin Ivan Krst., kaplan.

Žerjov Gregor, c. kr. okr. sodnik.

Št. 10.

7. Dekanija Leskovec.

a) Krško. Poverjenik: Gabršek Franc.

*Knjižnica okrajna učiteljska.

Bezlaj Josip, mešč. učitelj, itd.

Gabršek Franc, nadučitelj-vodja, itd.

Gregorič Franc, gost. in posestnik.

Gregorin Alojzij, c. kr. okr. sodnik.

Kalan Janko, c. kr. davk. nadzornik.

Kerin Davorin, mestni kaplan.

dr. Kersnik Josip, c. kr. okr.
zdravnik.

Kessler Alojzij, c. kr. sod. pristav.

Knavs Ivan, mestni župnik.

Lapajne Ivan, vodja mešč. šole.

dr. Mencinger Ivan, odvetnik in
posestnik.

Pfeifer Viljem, posestnik, drž. in
dež. poslanec.

dr. Pučko Jurij, c. kr. notar.

dr. Romih Tomaž, mešč. učitelj.

Rozman Florijan, mestni učitelj.

Žužek Josip, c. kr. ingenieur.

Št. 1 + 16 = 17.

Letopis Slovenske Matice.

383

Knjižnica okrajna učiteljska.

Kobler Vekoslava, posestnica.

Molek Martin, župnik na Savi.

dr. Pavlič Ignac, c. kr. okr. zdravnik.
Podkrajšek Franc, načelnik postaje
na Savi.

Pokorn Jakob, adm. v Polšniku.

Rus Jakob, dekan v Šmartnem.

Slanc Franc, nadučitelj.

Vončina Valentin, c. kr. sod. kan-
celist.

Zdražba Ivan, zupnik na Prežganju.

Zupančič Jernej, duhovnik v p.

$Št. 3 + 17 = 20.$

b) Radeče. Poverjenik: *Zagorjan Ivan*.

*Krisper Valentin, tov. in posestnik.
Čik Karol, kaplan.

Gmeiner Karol, župnik v Širju.
dr. Homan Alojzij, dež. okr.
zdravnik.

Koller Gustav, kaplan v Št. Jurju.

Levec Ivan, nadučitelj.

Ramovš Andrej, župnik v Svibnem.

Šmitek Simon, adm. v Dobovcu.

Šolska knjižnica.

Vidergar Ivan, župnik v Št. Jurju.

Zagorjan Ivan, župnik.

$Št. 1 + 10 = 11.$

9. Dekanija Loka.

a) Loka. Poverjenik: *Kožuh Matej*.

*Bernik Lovro, župnik v p.*

*Kožuh Matej, dekan, itd.*

dr. Arko Anton, dež. okr. zdravnik.

Bralno društvo.

Čitalnica národna.

pl. Garzarolli Franc, c. kr. sod.
pristav.

Jenko Peter, pos. v Virmaših št. 10.

Lenček Niko, c. kr. notar.

Merčun Rok, nunski spovednik, itd.

Mikuš Franc, c. kr. okr. sodnik.

Šinkovec Avguštin, kaplan.

Šola notranja uršulinska.

Tomažič Ivan, mestni župnik.

Zavodnik Feliks, nunski kaplan in
katehet.

$Št. 2 + 12 = 14.$

b) Selca. Poverjenik: *Erzar Matija*.

*Tušek Gregor, posestnik na Mart.
vrhu.*

Boncelj Franc, župnik v Dražgoših.

Bralno društvo v Selcih.

Demšar Ivan, trg. in posestnik v
Železnikih.

Erzar Matija, župnik v Selcih.

Globočnik Anton, tovarnar in po-
sestnik v Železnikih.

Jamnik Anton, župnik v Sorici.

Košmelj Josip, messar v Železnikih.

Košmelj Luka, župan, itd. v Železnikih.

Stanonik Nikolaj, nadučitelj.

Škofic Josip, župnik v Železnikih.

Šlibar Franc, trgovec in posestnik.

Vavpetič Ivan, kaplan v Selcih.

Veja Maks, župnik v Bukovščici.

Verhunec Ivan, posestnik.

$Št. 1 + 14 = 15.$

c) Trata. Poverjenik: *Petrovčič Franc*.

*Debeljakova hiša v Poljanah.*

*Ramovš Jernej, župnik v Poljanah.*

Dolinar Anton, adm. v Lučinah.

Hromec Ivan, župnik v Novi oslici.

386

Letopis Slovenske Matice.

Škerjanc Ivan, župnik v Vremah.
Šola štirirazredna.

Zelen Josip, posestnik.

$Št. 1 + 8 = 9.$

c) Št. Peter. Poverjenik: Zupan Ivan.

* Bohinjec Peter, ekspozit v Trnju.

* Bolè Martin, profesor na Ruskem.

* Sajovic Ivan, župnik, itd., itd.

Abram Ivan, kaplan v Košani.

Avčin Franc, trgovec v Trnju.

Bajec Jakob, kurat v Šmihelu.

Dekleva Franc, trgovec v Slavini.

Horvat Rudolf, učitelj v Orehku.

Jakš Franc, posestnik v Št. Petru.

Jemec Anton, kurat v Suhorju.

Kalan Mihael, nadučitelj.

Korošec Ivan, gost. in posestnik.

Kovač Anton, žel. gostilničar.

Križaj Franc, tovarnar, itd.

Lavrenčič Andrej, posestnik.

† Lukanc Josip, benef. v p. v Ma-
tenji vasi.

Medica Matej, tovarnar.

Piščanec Ivan, žel. uradnik.

Sajovic Karol, žel. uradnik.

Špilar Ludovik, posestnikov sin.

Torkar Matija, župnik v Košani.

Zabukovec Ivan, kaplan v Slavini.

Zupan Ivan, kurat v Št. Petru.

$Št. 3 + 20 = 23.$

13. Dekanija Radovljica.

a) Radovljica. Poverjenik: Roblek Aleks.

Ažman Josip, učitelj na Breznici.

Berlic Ivan, župnik v Mošnjah.

dr. Bisiak Josip, odvetnik.

† Bric Ivan, c. kr. dež. sod. světnik.

Bulovec Ivan, trgovec in posestnik.

Cuderman Ivan, kurat v Begunjah.

Čarman Franc, c. in kr. voj. kurat v p., itd. na Otoku.

Čop Ivan, posestnik v Mostah.

Ferk Ernest, c kr. okr. sodnik.

Homann Friderik, trg. in posestnik.

Kenda Luka, upr. dež. naklade.

Klinar Ivana, gost. in pos. vdova

Knjižnica okrajna učiteljska.

Korošic I., kroj. mojster.

Košmelj Ivan, župnik v Begunjah.

Kunstelj Franc, gost. in posestnik.

Mulej Franc, trg. in posestnik.

Novak Ivan, mestni župnik.

Pavlošič Franc, c. kr. poštar.

Potočnik Tomaž, župnik na Breznici.

Resman Ivan, usnjar in posestnik.

Roblek Aleks, lekar, župan in posestnik.

Rozman Ignacij, naduč. v Mošnjah.

Sartori Ivan, stavb. klepar in posestnik.

Simon Karol, učitelj v Lescah.

Sittig Teodor, civ. geometer in posestnik.

Smodej Josip, not. kandidat.

Stiasny Ludovik, mestni učitelj.

Teran Ivan, župnik v Ljubnem.

Turk Josip, nadučitelj v Begunjah.

dr. Voves Jan, dež. okr. zdravnik.

Vurnik Ivan, podobar in posestnik.

Wruss Josip, mestni kaplan.

$Št. 33.$

b) Bled. Poverjenik: Rus Franc.

* baron Schwegel Josip, velepo-
sestnik, drž. in dež. poslanec, itd.

Ažman Ivan, župnik v Gorjah.

Bralno društvo na Bledu.

Letopis Slovenske Matice.

387

Bralno društvo v Gorjah.

Droll Katarina, učiteljica.

Gruden Josip, kaplan.

Hudovernik Anton, gost. in posestnik

Jakelj Valentin, kurat v Ribnem.

Jan Vinko, posestnik v Sp. Gorjah.

Jekler Josip, gostilničar.

Jekler Matej, gost. in posestnik.

Kačar Ivan, župnik na Boh. Beli.

dr. Klimek Emil, zdravnik.

Olifčič Friderik, gostilničar in posestnik na Boh. Beli.

Peternel Jakob, župan, gost. in posestnik.

Pretnar Ivan, pos. v Zagoricah.

Ravnik Jurij, pek.

Razboršek Josip, dekan.

Rus Franc, nadučitelj.

Schrey Rihard, c. kr. poštar, itd.

Sekovanič Ferdinand, gostilničar.

Skumavec Lovro, pos. v Zg. Lazih.

Sterle Terezija, učiteljica v Gorjah.

Trojar Ivan, nadučitelj v p., itd.

Vovk Anton, posestnik.

Vrhunec Andrej, posestnik.

Žirovnik Josip, nadučitelj v Gorjah.

Žumer Jakob, župan in posestnik v Gorjah.

$$ \text{Št. } 1 + 27 = 28. $$

### c) Bohinj. Poverjenik: Rihteršič Ivan.

Bevec Matej, c. kr. poštar na Bistrici.

Bezeljak Ivan, kaplan na Bistrici.

Medič Josip, nadučitelj na Bistrici.

Mencingar Franica, zas. na Bistrici.

Piber Ivan, kaplan v Srednji vasi.

Rihteršič Ivan, naduč. v Srednji vasi.

Zarnik Matija, župnik v Srednji vasi.

Št. 7.

### č) Jesenice. Poverjenik: Keršič Ivan.

Aljaž Jakob, župnik na Dolgem.

Keršič Ivan, župnik na Jesenicah.

Matjan Jakob, kaplan na Jesenicah.

Treven Anton, trg. in posestnik na Savi.

Turk Avgust, župnik na Kor. Beli.

Št. 5.

### d) Kranjska gora. Poverjenik: Bregar Josip.

*Žlogar Anton, župnik.

Andolšek Franc, c. kr. okr. sodnik.

Bregar Josip, nadučitelj.

Budinek Franc, župan in trgovec.

Fertin Ignacij, župnik v Beli peči.

Gorečan Josip, učitelj v Radečah.

dr. Kogoj Franc, dež. okr. zdravnik.

Kolšek Vinko, c. kr. notar.

Pušavec Ivan, c. kr. sod. kancelist.

Urankar Josip, kaplan.

$$ \text{Št. } 1 + 9 = 10. $$

### e) Kamna gorica. Poverjenik: pl. Kappus Adolf.

*Preša Josip, župnik na Ovsišči.

Aljančič Valentin, župnik na Dobravi.

pl. Kappus Adolf, župan, poštar, gostilničar in posestnik.

Korošec Josip, nadučitelj v Kropi.

Lazar Luka, trg in posestnik.

Lužar Fortunat, učitelj na Dobravi.

Pesjak Mihael, trg in posestnik.

Zupan brata, orglj. mojstra.

$$ \text{Št. } 1 + 7 = 8. $$

25*

Letopis Slovenske Matice.

389

b) Metlika. Poverjenik: Navratil Anton.

Aleš Anton, dekan v Semiču.
Češarek Franc, mestni kaplan.
Čitalnica národna.
Dovgan Franc, prošt n. reda, itd.
Guštin Franc, posestnik.
Hayne Edvard, c. kr. davkar.
Navratil Anton, zasebnik.
Novak Matija, kaplan v Semiču.
Ogrin Peter, župnik na Suhoru.
Premer Ignacij, posestnik.

Prosenik Anton, trgovec.
Romè Josip, župnik v Podzemlji.
Schweiger Franc, župnik na Radovici.
Stajer Franc, c. kr. notar, itd.
Šola ljudska v Semiču.
Šola mestna v Metliki.
Šumer Jurij, c. kr. sod. pristav.
Vidović Anton, župnik v Kamenju.
Vukšinić Davorin, uradnik.

Št. 19.

16. Dekanija Šmarije.

a) Šmarije. Poverjenik: Drobnič Andrej.

Babšek Ivan, trg. in posestnik.
Borštnik Ivan, nadučitelj.
Bralno društvo v Šmariju.
Drobnič Andrej, dekan, itd.
Mali Anton, župnik v Javoru.
Marešič Franc, župnik v Lipoglavu.
Medved Anton, kaplan v Šmariju.

Novak Josip, župnik v Žalini.
Ogorelec Vinko, posestnik in dež.
poslanec v Škofljici.
Pipan Andrej, župnik na Polici.
Sitar Matej, župnik v Št. Jurju.
Zakrajšek Janko, kaplan.

Št. 12.

b) Zatičina. Poverjenik: Jenčič Alojzij.

Čebašek Ivan, kaplan v Št. Vidu.
Jaklič Štefan, župnik v Št. Vidu.
Jenčič Alojzij, c. kr. dež. sod.
světnik.
Končina Ivan, trg. in posestnik v
Gorenji vasi.
Korber Mihael, not. kandidat.

dr. Mauring Ivan, kaplan v Št. Vidu.
Pirnat Stanko, c. kr. notar.
dr. Podobnik Franc, odvet. kandidat in posestnik.
Pristov Simon, benef. v Št. Vidu.
Verbič Josip, učitelj v Višnji gori.

Št. 10.

17. Dekanija Trebnje.

a) Trebnje. Poverjenik: Nagodè Ivan.

Avsec Franc, kaplan.
Hofer Karol, župnik v Čatežu.
Jarc Franc, župnik na Mirni.
Klobučar Anton, c. kr. okr. sodnik.
Mervec Ivan, župnik v Št. Rupertu.
Miklavčič Zalika, c. kr. poštarica
pri Sv. Križu.

Nagode Ivan, administrator.
Pavlin Alojzij, posestnik.
Pehani Friderik, učitelj.
Ruprecht Janko, lekar.
Semen Karol, c. kr. davk. kontrolor.
Sila Ignacij, posestnik.

Št. 12.

390

Letopis Slovenske Matice.

b) Mokronog. Poverjenik: *Virant Ivan*.

Barbo Mihael, župnik na Trebelnem.

Bralno društvo.

Globelnik Ivan, kaplan na Trebelnem.

Grčar Josip, župnik pri Sv. Trojici.

Gregorič Josip, kaplan pri Sv. Trojici.

Lunaček Aleksander, nadučitelj na Trebelnem.

Penca Emilija, pos. hči.

Pogačar Josip, c. kr. sod. kancelist.

Ravnikar Jernej, nadučitelj.

Rohrman Josip, not. kandidat.

Rozina Viktor, c. kr. notar.

Šircel Rozalija, trg. soproga.

Virant Ivan, župnik.

Vohinc Edvard, učitelj.

Št 14.

18. Dekanija **Trnovo**. Poverjenik: *Vesel Ivan*.

*Brinšek Ivan, trgovec v Trnovem.

*Česnik Jurij, trgovec v Knežaku.

*Domicelj Alojzij, trgovec v Zagorju.

*Jenko Škender, trgovec v Trnovem.

*Valenčič Ivan, posestnik, itd.

*Vesel Ivan, dekan v Trnovem.

Bilc Ivan, duhovnik v p.

Bralno društvo v Zagorju.

Judnič Davorin, učitelj.

Križaj Nikolaj, župnik na Premu

Rahnè Janko, c. kr. notar.

Rudolf Alojzij, kaplan v Trnovem.

Strnad Ivan, župnik v Knežaku.

Štukelj Josip, zas. uradnik.

† Tomšič Ivan, posestnik.

Zarnik Martin, nadučitelj.

Št 6 + 10 = 16.

19. Dekanija **Vipava**. Poverjenik: *Erjavec Matija*.

*Erjavec Matija, dekan, itd.

*Kavčič Franc, c. kr. poštar in posestnik v Št. Vidu.

*Nakus Josip, župnik v p., itd.

Arko Mihael, župnik v Šturiju.

Božič Ivan, posestnik v Podragi.

Čitalnica kmetijska v Podragi.

Čitalnica národna v Vipavi.

Dejak Hinko, župnik v Vrhpolju

Demšar Ivan, župnik v Št. Vidu.

† Dolenc Rudolf, učitelj na Planini.

Habe Josip, posestnik na Gočah.

Hladnik Ivan, župnik na Gočah.

Ilowsky Albin, adm. na Lozicah.

dr. Kenda Josip, okr. zdravnik.

Klobus Valentin, župnik na Slapu.

Knjižnica okrajna učiteljska.

Koželj Mihael, župnik na Podkraju.

grof Lanthieri Karol, graščak, itd.

Lavrenčič Matej, posestnik in dež. poslanec v Vrhpolju.

Mikš Ivan, župnik na Planini.

Nabergoj Ivan, posestnik v Ložah.

Primožič Jernej, župnik v Vrabčah.

Rajčevič Franc, kaplan v Vipavi.

Rudolf Ivan, učitelj v Vrabčah.

Semenič Ivan, posestnik v Podragi.

Silvester Franc, trgovec v Vipavi.

Skvarča Ivan, župnik v Budanjah.

Tekster Konrad, župnik na Colu.

Št. 3 + 25 = 28.

20. Dekanija **Vrhnika**.

a) Vrhnika. Poverjenik: *Jelovšek Gabrijel*.

*Kotnikova hiša v Verdu.

Čitalnica národna na Vrhniki.

Dolinar Franc, župnik v Horjulu.

Gruden Ivan, c. kr. davkar v p., itd.

392

Letopis Slovenskej Matice.

## II. Lavantinska škofija.

### 1. Dekanija Bistrica Slovenska. Poverjenik: Hajšek Anton.

*Hajšek Anton, dekan, itd.

*Ratej Franc, c. kr. notar.

Antolič Ivan, župnik v p. na Sp.
Polskavi.

Bizjak Vinko, župnik v Laporju.

Borsečnik Anton, župnik na Zg.
Polskavi.

Brezovšek Martin, župnik pri Sv.
Martinu.

Brinar Josip, učitelj v Slov. Bistrici.

Cenc Gašpar, župnik v Črešnjevcu.

Hebar Franc, župnik v Studenicah.

Hržič Josip, župnik na Sp. Polskavi.

Hytrek Adolf, spiritual v Studenicah.

Kansky Janko, kaplan v Makolah.

Lajnšič Anton, kaplan v Poličanah.
dr. Lemež Urban, odvetnik.

Lenart Ivan, župnik v Poličanah.

Lendovšek Mihael, župnik, itd.

Mahor Feliks, učitelj v Makolah.

Nendl Franc, kaplan v Laporju.

Rom Ignacij, mestni kaplan.

Stanjko Ivan, župnik v Tinjah.

Svetlin Josip, nadučitelj v Makolah.

Vodenik Sim., učitelj v Slov. Bistrici.

Žekar Martin, kaplan v Manjšbregu.

Št. 2 + 21 = 23.

### 2. Dekanija Braslovče.

#### a) Vransko. Poverjenik: Schwentner Karol.

*Podružnica kmetijska.

*dr. Vrečko Andrej, c. kr. gimn.
profesor (knjige okrajni učiteljski
knjižnici).

Bralno društvo v Št. Jurju.

Čitalnica národna.

Gršak Vinko, župnik.

Kolarič Josip, župnik na Paki.

Kolšek Franc, tajnik.

Kranjc Josip, kaplan.

Križnik Gašpar, pos. v Motniku.

Lipež Viktor, kr. gimn. ravn. v p.

Prislan Franc, posestnik v Parižlah.

Schwentner Karol, župan, itd.

Šijanec Franc, nadučitelj v Št. Jurju.

Zdolšek Franc, župnik v Št. Jurju.

Št. 2 + 12 = 14.

#### b) Št. Pavl. Poverjenik: Vidic Josip.

Bralno društvo v Št. Pavlu.

Cimperšek Marica, učiteljica.

Farčnik Anton, nadučitelj na Polzeli.

Kavčič Matej, učitelj v Mariji-Reki.

Kocuvan Anton, knjigovodja.

Kolšek Franc, posestnik na Bregu.

Maršič Karol, učitelj v Št. Pavlu.

Pečar Srečko, učitelj v Št. Pavlu.

Plešnik Mihael, župnik v Št. Pavlu.

Sadnik Julij, učitelj in posestnik.

Širca Josip, župan in trgovec.

Vidic Franc, stud. phil.

Vidic Josip, nadučitelj v Št. Pavlu.

Zotter Janko, nadučitelj v Gomilski.

Št. 14.

### 3. Dekanija Brežice.

#### a) Brežice. Poverjenik: Stanič Josip.

*dr. Firbas Franc, c. kr. notar, itd.

*dr. Srebrè Gvidon, odvetnik, itd.

Adamus Sidonija, soproga grašč.
nadlogarja

Agreš Josip, odv. uradnik.

394

Letopis Slovenske Matice.

dr. Gelingsheim Karol, c kr. okr.
sod. pristav.

dr. Hrašovec Jurij, odvetnik.

Hribar Dragotin. lastnik tiskarne.

Irgl Franc, mestni vikar.

dr. Janežič Franc, c. kr. gimn.
veroučitelj.

Knjižnica gimnazijska.

Knjižnica kapucinska.

dr. Kolšek Josip, odv. kandidat.

Kosi Anton, c. kr. gimn. profesor.

Kostić Peter, trg. poslovodja.

Krušič Franc, stud. med.

Lončar Franc, tajnik posojilnice.

dr. Oblak Vatroslav, docent.

dr. Pipuš Radoslav, odv. kandidat.

dr. Rosina Franc, odv. kandidat.

Vodstvo zas. dekliške šole.

dr. Vrečko Josip, odvetnik, itd.

Zavadlal Mihael, c. kr. gimn. profesor in okr. šolski nadzornik.

$Št. 10 + 24 = 34$

b) Žalec. Poverjenik: Petriček Anton.

*Arzenšek Matija, župnik v Grižah.

*Janežič Jakob, tovarnar v Grižah.

*Lipold Franc, posestnik.

Dekorti Josip, kaplan.

Hausenbichler Ivan, župan, itd.

Kač Ivan, obč. tajnik.

Klemenčič Josip, učitelj v Galiciji.

Kordiš Terezija, učiteljica v Žalcu.

Koren Matija, župnik v Žalcu.

Medved Martin, kaplan.

Nidorfer Franc, tovarnar v Vrbju.

Petriček Anton, učitelj.

Roblek Franc, posestnik.

Širca Ernest, posestnik v Grižah.

Učiteljsko okrajno društvo.

$Št. 3 + 12 = 15.$

5. Dekanija Dravsko polje. Poverjenik: Hirti Franc.

*Sorglechner Josip, župnik v Cirkovcah.

*Stranjšak Martin, dekan, itd. v Hočah.

Bralno društvo v Framu.

Hirti Franc, župnik v Slivnici.

Hren Anton, nadučitelj v Št. Janžu.

Karničnik Vinko, učitelj v Slivnici.

Keček Andrej, kaplan v Hočah.

Kranjc Franc, učitelj v Hočah.

Lekše Franc, kaplan v Cirkovcah.

Mlasko Josip, kaplan v Št. Janžu.

Peče Ivan, c. kr. žand. vodja na Ptujski gori.

Pestevšek Karol, nadučitelj v Slivnici.

Rath Franc, župnik in zlatomašnik pri Sv. Lovrencu.

Sattler Josip, župnik na Ptujski gori.

Toman Ivan, kaplan v Slivnici.

$Št. 2 + 13 = 15.$

6. Dekanija Gornji grad.

a) Gornji grad. Poverjenik: Dovnik Franc.

*Dovnik Franc, dekan, itd.

*Strnad Matija, župnik v Ljubnem.

Germel Kristijan, gost. v Solčavi.

Gunčer Josip, kaplan v Ljubnem.

Kocbek Franc, nadučitelj.

Rodošek Anton, župnik pri Sv. Martinu.

Roškar Davorin, kaplan.

Strnad Anton, posestnik.

Svetina Anton, c. kr. notar.

Letopis Slovenske Matice.

395

Šmid Miloš, župnik v Solčavi.
Šola národna v Gornjem gradu

Šola národna pri Novi Štift.
Št. 2 + 10 = 12.

b) Mozirje. Poverjenik: *Praprotnik Franc.*

Čitalnica národna.
Lipold Ivan, posestnik.
Lipold Marko Josip, posestnik.
Pelan Milan, trgovec.

Pirš Josip, posestnik.
Plaper Ljudmila, učiteljica.
Praprotnik Franc, nadučitelj, itd.
Šola ljudska v Mozirju.
Št. 8.

c) Rečica. Poverjenik: *Lorber Franc.*

Klemenčič Ivan, nadučitelj.
Kresnik Peter, učitelj na Gorici.
Lorber Franc, učitelj na Rečici.
Pivec Štefan, kaplan na Rečici.

Šola ljudska na Gorici.
Šola ljudska na Rečici.
Turnšek Anton, trg. in posestnik.
Št. 7.

7. Dekanija Jarenina.

Poverjenik: *Flek Josip.*

*Vagaja o. Rudolf, župnik v Svičini.
Cinglak Jakob, kaplan pri Sv. Ilju.
Črnko Jernej, učitelj pri Sv. Jurju.
Fišer Anton, župnik pri Sv. Jakobu.
Flek Josip, dekan v Jarenini.
Kelemina Matija, župnik pri Sv. Ilju.

Pavec o. Ivan, župnik pri Sv. Jurju.
Rešek o. Henrik, kapit. in oskrbnik.
Slekovec Josip, nadučitelj.
Spricaj Ivan, učitelj pri Sv. Marjeti.
Zabukovšek A., učitelj pri Sv.
Marjeti.
Št. 1 + 10 = 11.

8. Dekanija Konjice. Poverjenik: *Voh Fernej.*

*Bezenšek Jurij, župnik v Čadramu.
*Knjižnica nadžupnijska.
*Kovač Josip, župnik v Žrečah.
Janžekovič Vid, kaplan v Čadramu.
Kukovič Mirko, kaplan v Konjicah.
Prus Marija, zasebnica.

Rožanc Dragotin, učitelj v Špitaliču
dr. Rudolf Ivan, odvetnik.
† Stiplovšek Valentin, župnik v
Ločah.

Tomažič Marko, vikar v Konjicah.
Voh Jernej, dekan, itd. v Konjicah.

Št. 3 + 8 = 11.

9. Dekanija Kozje. Poverjenik: *Bosina Ivan.*

*Knjižnica okrajna učiteljska.
*dr. Lipold Ivan, župnik in dež.
poslanec pri Sv. Petru.
*Škerbec Martin, prov. na Planini.
Bosina Ivan, dekan, itd.
Cilenšek Blaž, župnik v Zagorju.
Fekonja Andrej, župnik na Bučah.

Kokelj Alojzij, kaplan v Kozjem.
Kukovič Blaž, župnik v Dobjem.
Lednik Anton, župnik v Podsredi.
dr. Rausch Franc, odvetnik.
Ribar Anton, župnik pri Sv. Vidu.
Šetinc Franc, nadučitelj na Prevorjn.
Vogrinc Valentin, kaplan.

Št. 3 + 10 = 13.

398

Letopis Slovenske Matice.

dr. Meško Alojzij, sem. profesor.
Meško Josip, sem. duhovnik.
Miklošič Ivan, c. kr. vadn. učitelj v p.
dr. Mlakar Ivan, vodja dij. seme-
nišča in sem. profesor (2 izt.)
Morič Maks, trgovec.
Muršič Franc, bogoslovec
Nerat Mihael, nadučitelj in urednik.
Novak Anton, bogoslovec.
Pirtovšek Davorin, bogoslovec.
Pokorn Ignacij, c. kr. gimn. profesor.
Poplatnik Josip, bogoslovec.
Potokar Budislav, bogoslovec.
Presker Dragotin, bogoslovec.
Robič Franc, c. kr. okr. š. nadzor-
nik, veleposestnik, drž. in dež.
poslanec, itd.
Rožman Vekoslav, bogoslovec.
Schreiner Franc, bogoslovec.
Schreiner Henrik, c. kr. pripr.
ravnatelj.

Simonič Franc, stolni vikar.
dr. Stornik Peter, c. kr. gimn rav-
natelj.
Šlamberger Lovro, bogoslovec.
Šolske sestre v Mariboru.
Šorn Anton, bogoslovec.
Šribar Ivan, bogoslovec.
Štrakl Matej, korni vikar.
Toplak Franc, bogoslovec.
dr. Vovšek Franc, c. kr. sod. světnik.
Vreže Ivan, st. vikar in katehet.
Zagajšek Josip, predm. kaplan.
Zemljič Matija, bogoslovec.
Zidanšek Josip, sem. profesor.
Zernko Gašpar, sem. duhovnik.
Zorko Melhijor, bogoslovec.
Zver Alojzij, c. kr. kazn. duhovnik.
Žitek Josip, dež. gimn. prof. v p.

$Št. 13 + 72 = 85.$

## 14. Dekanija Maribor za Dravo.

### a) Ruše. Poverjenik: Wurzer Matija.

Bralno društvo v Rušah.
Grizold Franc, pos. na Smolniku.
Hleb Luka, posestnik na Smolniku.
Lasbacher Josip, nadučitelj.
Lesjak Martin, učitelj.

Lichtenwallner Matija, učitelj.
Sernec Josip, pos. sin na Smolniku.
Wurzer Matija, župnik v Rušah.
Zupanič Jakob, župnik v Št. Ožboltu.
Št. 9.

### b) D. M. v Puščavi. Poverjenik: Korman Josip.

*Sovič Josip, župnik pri Sv. Lov-
rencu.
dr. Glaser Ivan, odv. kandidat.
Grušovnik Adam, župnik.
Hauptman Andrej, pos. na Ruti.

Korman Josip, pos. sin na Kumenu.
Korman Peter, posestnik v Činžatu.
Šac Josip, učitelj.
Witzmann Franc, učitelj v Ribnici.
Št. 1 + 7 = 8.

## 15. Dekanija Marnberg. Poverjenik: Munda Jakob.

Hecl Avgust, župnik.
Klobučar Artur, not. uradnik.
Kocbek Martin, c. kr. notar.
Kolar Anton, kaplan.

Kotnik Josip, župnik na Muti.
Marinič Jakob, župnik na Soboti.
Munda Jakob, c. kr. okr. sodnik.
Žmavc Jurij, župnik na Remšniku.
Št. 8.

400

Letopis Slovenske Matice.

## 19. Dekanija Šaleška dolina. Poverjenik: Kačič Ivan.

Aškerc Anton, kaplan v Škalah.

Brinšek Ivan, učitelj v Šoštajnu.

Cizej Franc, župnik pri Sv. Martinu.

Čitalnica národna v Šoštajnu.

Frece Matija, župnik v Belih vodah.

Govedič Ivan, župnik v Šoštajnu.

Ješč Ivan, c. kr. knjigovodja.

Kačič Ivan, c. kr. notar v Šoštajnu.

Kitak Jakob, kaplan v Šoštajnu.

Krajnc Ivan, velepos. v Št. Ilju.

Medvešek Ivan, kaplan v Škalah.

Mihelič Josip, c. kr. sodnik.

Resman Ivan, načelnik žel. postaje v Velenju.

Skubic Franc, zdravník v Velenju.

Vošnjak Ivan, veleposestnik.

Št. 15.

## 20. Dekanija Šmarije.

### a) Šmarije. Poverjenik: dr. Jurtela Franc.

Časl Franc, kaplan v Šmariju.

Debelak Ivan, učitelj v Šmariju.

Ferlinc Franc, učitelj in posestnik.

Gajšek Ivan, župnik pri Sv. Vidu.

dr. Janežič Viljem, c. kr. sod. pristav.

Jug Franc, dekan v Šmariju.

dr. Jurtela Franc, odvetnik, župan in dež. poslanec.

Kotnik Josip, učitelj v Žusmu.

Kozinc Ivan, župnik v Slivnici.

Krajnc Jakob, kaplan na Zibiki.

Kranjc Franc, nadučitelj v Slivnici.

Plaskan Vincenc, župnik na Zibiki. dr. Rakež Josip, zdravnik.

Rotner Josip, c. kr. sod. pristav.

Strmšek Vek., učitelj pri Sv. Petru.

Šaloven Franc, kaplan pri Sv. Vidu.

Vidmaier Franc, župnik v Žusmu.

Zdolšek Andrej, župnik pri Sv. Štefanu.

$Št. 1 + 18 = 19.$

### b) Št Jurij. Poverjenik: Kurbus Tomislav.

*dr. Ipavic Gustav, zdravnik, itd.

*Mikuš Valentin, kaplan v Št. Jurju.

Čulek Josip, učitelj v Št. Jurju.

Gajšek Franc, učitelj vodja v Kalobju.

Kapus Armin, kaplan v Št. Jurju.

Kavčič Edmund, trg. v Št. Jurju.

Kurbus Tomislav, učitelj v Št. Jurju.

Raktelj Rudolf, župnik v Kalobju.

Sket Alfonz, trgovec v Dramljah.

Strnad Marica, učiteljica v Št. Jurju.

$Št. 2 + 8 = 10.$

## 21. Dekanija Šmartin. Poverjenik: Jazbec Anton.

*dr. Šuc Josip, dekan in duh. světnik.

Fideršek Matija, župnik pri Sv. Florijanu.

Hurt Franc, kaplan v Starem trgu.

Jazbec Anton, mestni župnik, itd.

Klavžar Franc, župnik v Št. Ilju.

Klepač Franc, župnik na Razborju.

Ostrožnik Anton, župnik v Pamečah.

Presečnik Gregor, župnik v Podgorju.

Rogina Ivan, posestnik v Podgorju.

$Št. 1 + 8 = 9.$

402

Letopis Slovenske Matice.

Kragelj Valentin, vikar v Trenti.
Kurinčič Ivan, kurat v Medani.
Miklavič Franc, učitelj v Soči.
Mlekuš Tomaž, c. kr. c. nadzornik.
Muznik Franc, učitelj na Žagi.
Pečenko Franc, obč. tajnik.

Perinčič Karol, župnik v Soči.
Primožič Josip, kurat v Logu.
Sorč Alojzij, c. kr. poštar, itd.
Štrukelj Mihael, vikar v Čez-Soči.
Trebše Ivan, učitelj v Srpenici.
Št. 15.

## 2. Dekanija Cirkno. Poverjenik: Murovec Ivan.

*Božič Peter, kurat v Ravnah.
Bevk Blaž, provizor v Jageršah.
Čitalnica národna.
Kokošar Ivan, župnik v Šebreljah.
Kosec Josip, kurat v Novakah.
Murovec Ivan, dekan v Cirknem.

Podobnik Peter, posestnik.
Ravnikar Alojzij, veleposestnik.
Razpet Franc, vikar v Orehku.
Šmid Franc, kaplan v Cirknem.
Velikonja Jakob, nadučitelj.

$Št. 1 + 10 = 11.$

## 3. Dekanija Črniče.

### a) Črniče. Poverjenik: Cibič Anton.

*Grča Blaž, župnik in dež. poslanec v Šempasu.
Bajt Ignacij, učitelj v Batujah.
Bralno društvo v Šempasu.
Cibič Anton, dekan, itd.
Guzelj Franc, kaplan v Šempasu.

Kosovel Josip, župnik v Batujah.
Štubelj Leopold, kaplan.
Vodopivec Janko, nadučitelj v Kamenzah.
Žnidarčič Andrej, vikar v Oseku.

$Št. 1 + 8 = 9.$

### b) Ajdovščina. Poverjenik: Gabrijelčič Mihael.

*Čitalnica národna v Ajdovščini.
Bianchi Anton, veleposestnik.
Dugulin Ivan, župnik v Ajdovščini.
Gabrijelčič Mihael, c. kr. okr. sodnik.
Kavs Janko, nadučitelj v Šmariju.
Kodrè Ivan, župnik pri Sv. Križu.
Krkoč Štefan, vikar v Lokavcu.

Lokar Anton, veleposestnik.
Lokar Artur, not. koncipijent.
Medvešček Peter, nadučitelj pri Sv. Križu.
Poljšak Alfonz, vikar pri Sv. Tomažu.
Poljšak Filip, v Šmariju.
Štrancar Josip, kaplan v Kamenjah.

$Št. 1 + 12 = 13.$

## 4. Dekanija Devin. Poverjenik: Volarič Andrej.

Benko Ivan, učitelj v Sovodnjah.
Bratina Anton, vikar v Doberdobu.
Brezigar Josip, učitelj v Doberdobu.
Faganel Karol, posestnik v Mirnu.
† Hebat Franc, vikar na Vojščici.

Kos Simon, kurat v Opatjem selu.
Križman Ignacij, učitelj v Gabrijah.
Luvin Peter, učitelj na Vojščici.
Volarič Andrej, nadučitelj v Devinu.

Št. 9.

Letopis Slovenske Matice.

403

5. Dekanija Gorica.

a) Gorica. Poverjenik: dr. Gregorčič Anton.

*Bensa Štefan, kanonik in kancelar.

*Budal Bernard, ingenieur v Bosni.

*Ferfila Franc, uradnik v plinarni.

*Kavčič Josip, c. kr. notar v Gorici.

*Knjižnica bogosl. semenišča.

*Knjižnica c. kr. studijska.

*dr. Kos Franc, c. kr. pripr. profesor, itd.

*Marušič Andrej, c. kr. gimn. profesor v p., itd.

*dr. vitez Tonkli Josip, odvetnik, itd.

*dr. Tuma Hinko, c. kr. okr. sod. pristav.

*baron Winkler Andrej, c. kr. dež. predsednik v p., itd., itd.

*Wolf Ivan, m. župnik in č. kanonik.

Abram Filip, bogoslovec v Gorici.

Bajec Josip, knezonadšk. tajnik.

Barbič Mihael, bogoslovec v Gorici.

Berbuč Ivan, c. kr. real. profesor.

Bralno in podporno del društvo.

Budin Anton J., prefekt.

Čerin Tomaž, sem. profesor.

Čitalnica národna v Solkanu.

Dermastja Ivan, kaplan v Solkanu.

Eržen Anton, c. kr. uradnik v Gorici.

Gaberšček Andrej, urednik v Gorici.

Gaberšček Simon, kurat v Štandrežu.

dr. Gabrijelčič Josip, sem. ravnatelj.

Godnič Josip, vikar v Kronbergu.

dr. Gregorčič Anton, sem. prof., itd.

Izobraževališče učiteljsko.

Jakončič Anton, zav. uradnik in posestnik.

† dr. Jakopič Josip, odvetnik.

Jereb Valentin, bogoslovec.

Jug Tomaž, nadučitelj v Solkanu.

Kafol Štefan, kanonik v Gorici.

Knjižnica gimnazijska.

Knjižnica realska.

Knjižnica učit. gor. okolice (3 izt.)

Kodrič Franc, vikar na Trnovem.

Kolavčič Ivan, župnik v Solkanu.

Košir Ivan, bogoslovec.

Kovačič Valentin, bogoslovec.

Kragelj Andrej, c. kr. gimn. profesor.

Kralj Ignacij, sem. prefekt.

Kumar Valentin c. kr. vadn. učitelj.

dr. Lisjak Andrej, zdravnik v Gorici.

dr. Mahnič Anton, sem. ravna-
telj, itd.

Mašera Josip, vikar v Št. Mavru.

Mercina Ivan, c. kr. vadn. učitelj.

Pavlica Andrej, stolni vikar.

dr. Pavlica Josip, sem. spiritual.

Pavlinič Andrej, bogoslovec.

Poniž Benedikt, c. kr. vadn. učitelj.

Rudež Anton, učitelj v gluho-
nemnici.

Seidl Ferdinand, c. kr. real. profesor.

Semenišče nadškofijsko v Gorici.

Skubin Anton, c. kr. vadn. učitelj.

Stibilj Kristijan, bogoslovec.

Šantelj Anton, c. kr. gimn profesor.

Škrabec o. Stanko, frančiškan.

Tabaj Andrej, c. kr. vadn. katehet.

Toman Ema, c. kr. vadn. učiteljica.

dr. Tonkli Nikolaj, odvetnik.

Ušaj Josip, bogoslovec v Gorici.

Vodopivec Franc, c. kr. okr. š.
nadzornik.

Vuga Alojzij, mestni kaplan.

dr. Žigon Franc, sem. profesor.

$$Št. 12 + 55 = 67.$$

b) Čepovan. Poverjenik: Rejec Jakob

Božič Anton, kurat v Batah.

Budal Josip, nadučitelj v Grgarju.

Leban Andrej, kurat v Grgarju.

Mlekuž Anton, učitelj v Čepovanu.

Rejec Jakob, adm. v Čepovanu.

Št. 5.

26 *

406

Letopis Slovenske Matice.

b) Brezovica. Poverjenik: *Zupan Josip*.

Debenjak Štefan, učitelj v Materiji.
Počivalnik Ignac, kaplan.
Seliškar Franc, žel. uradnik v
Herpelju.

Stržinar Josip, vikar v Klancu.

Sila Svitoslav, učitelj v Rodiku.
Šašelj Milan, kaplan na Vatovljah.
Šiškovič Štefan, učitelj v Herpelju.
Zupan Josip, župnik v Brezovici.

Št. 8.

2. Dekanija **Jelšane**. Poverjenik: **Jenko Slavoj**.

*Požar Anton, adm. v Pregarju.
Bralno društvo v Podgradu.
Bunc Dragotin, c. kr. sod. kancelist.
dr. Cristofolletti Ernest, c. kr. okr. sodnik.

Dolžan Jurij, župnik v Vodicah.
Guzelj Slavoj, c. kr. gozd. pristav.
Jenko Slavoj, trgovec, itd.

Lanevc Ante, c. kr. sod. pristav.
Markič Mate, župnik v Golcu.
Rogač Anton, dekan v Hrušici.
dr. Šebesta Josip, obč. zdravnik.
Šifrer Ivan, kaplan v Hrušici.
Šternberger Anton, adm. v Munah.
Vajšel Franc, učitelj v Hrušici.

Št. 1 + 13 = 14.

3. Dekanija **Kastav**. Poverjenik: **Jelušič Rajmund**.

Habát Josip, kaplan v Lovrani.
Jelušič Rajmund, župnik v Beršecu.

Knjižnica okrajna učiteljska.

Št. 3.

4. Dekanija **Koper**. Poverjenik: **Glavina Blaž**.

Gašperčič Aleks, župnik v Marezgah.
Glavina Blaž, c. kr. kazn. kurat.
Knjižnica okrajna učiteljska.
Knjižnica c. kr. učiteljišča.
Kožuh Josip, c. kr. pripr. prof., itd.

Markelj Ivan, c. kr. pripr. ravnatelj.
Orel Franc, učitelj v Kortah.
Škerbec Matej, adm. v Kortah.
Šubic Albert, c. kr. pripr. profesor.
Tiringar Ivan, kaplan v Krkavcih.

Št. 10.

5. Dekanija **Ospo**. Poverjenik: **Kompare Josip**.

*Notar Anton, ekspozit v Plavijah.
Benedik Ivan, župnik v Movražu.
Kompare Josip, dekan v Ospem.

Kovač Ivan, župnik v Kubedu.
Sancin Josip, župnik v Loki.
Strnad Josip, kaplan v Loki.

Št. 1 + 5 = 6.

6. Dekanija **Pazin**. Poverjenik: **Grašič Josip**.

Bukovec Franc, župnik v Trvižu.
Grašič Josip, župnik v Bermu.
Kjuder Anton, župnik v Tinjanu.
Kos Ivan, c. kr. okr. š. nadzornik.
Miklavčič Karol, župnik v Žminju.

Šorli Ivan, c. kr. nam. tajnik in
vodja okr. glavarstva.
Švegelj Peter, kaplan v Žminju.
Zupančič Ivan, kaplan.

Št. 8.

410

Letopis Slovenske Matice.

Legat Valentin, župnik pri Jezeru.
Marinič Ivan, prošt, dekan, itd.
Mihl Franc, župnik v Št. Lipšu.
Muden Simon, župnik v Žel. kaplji.

Nessler Matija, župnik v Galiciji.
Pernè Rudolf, kaplan v Doberli vesi.
Seebacher Jakob, župnik v Apačah.
Traven Jurij, župnik v Obirskem.

$Št. 1 + 12 = 13.$

### 5. Dekanija Dravburg spodnji. Poverjenik: Žerjav Matej.

Fugger Josip, kaplan v Libeličah.
Hüttner Dragotin, provizor na
Ojstrici.

Rozman Josip, kaplan.
Žerjav Matej, župnik v Labodu.

Št. 4.

### 6. Dekanija Pliberk.

#### a) Vogrče. Poverjenik: Škerbinc Josip.

*Lenc Franc, provizor v Kazazah.
Drdlik Josip, provizor v Gorenčah.
Germ Matej, kaplan v Šmihelu.
Hanin Mihael, posestnik v Šmihelu.
Kandut Filip, obč. tajnik v Šmihelu.
Krištof Jurij, c. kr. sod. pristav.
Randl Matija, župnik v Švabeku.

Reš Franc, trgovec v Gorenčah.
dr. Sommer Josip, dekan in konz.
světnik.

Stres Anton, mestni kaplan.
Škerbinc Josip, župnik v Vogrčih.
Šumah Valentin, župnik v Šmihelu.

$Št. 1 + 11 = 12.$

#### b) Kotlje. Poverjenik: Pogačnik Josip.

Centrih Franc, župnik v Guštajnu.
Ebner Ivan, kaplan pri Fari.
Keznar Anton, župnik pri Fari.
Kindelman Jakob, provizor v Črni.

Pogačnik Josip, župnik v Kotljah.
Premru Franc, župnik v Možicah.
Varmut Ivan, kaplan pri Fari.

Št. 7.

### 7. Dekanija Rožek. Poverjenik: Gabron Anton.

Aplen Andrej, župnik v Št. Jakobu.
Gabron Anton, župnik v Skočidolu.
Godec Ivan, župnik v Rožeku.
Hotujec Matija, c. kr. davkar v
Rožeku.
Markovič Peter, slikar v Rožeku.
Oblak Anton, župnik v Gozdanjih.
Paul Josip, trgovec v Rožeku.

Sablatnig J. K., župnik v Št. Ilju.
Schaubach Franc, dekan v Do-
mačalah.

Stuller Primož, gostilničar v Črni.
Turin Marija, zasebnica v Rožeku.
Virnik Franc, župnik v Lipi.

Walter Primož, zast. »Slavije« v
Črni.
Št. 13.

### 8. Dekanija Tinje. Poverjenik: Bizer Andrej.

Bauer Karol, župnik v Št. Lipšu.
Bayer Štefan, župnik v Medgorju.
Bizer Andrej, dekan v Grabštajnu.

Serajnik Lovro, prošt v Tinjah.
Serajnik Volbenk, kaplan v Tinjah.
Štingl Franc, provizor v Timenici.

Št. 6.

Letopis Slovenske Matice.

413

Gólias Ivan, c in kr. nam. pristav.

Kukman Franc, c. in kr. nam. pristav.

Marinič David, c. in kr. nam. kaplan.

Pipan Anton, c. in kr. nam. kaplan.

Pirc Josip, c. in kr. nam. pristav (poverjenik).

Velkovrh Alojzij, c. in kr. nadporočnik.

Zavnik Leopold, c. kr. učitelj.

**Rovinj**: Okretič Ivan, c. kr. drž. pravdn. namestnik. Št. 14.

### 3. Tirolska s Predarlsko.

**Inomost**: *Krajnc Viktor I., c. in kr. polkovnik in žen. ravnatelj.
Pečjak Gregor, bogoslovec.*

Škofic Lovro, c. kr. blag. ravnatelj.

**Trident**: Koder Anton, c. kr. poštni kontrolor. Št. 1 + 3 = 4.

### 4. Češka.

**Češki Brod**: dr. Volkar Andrej, c. kr. okr. glavar.

**Gostinj**: Artel Anton, c. kr. gimn. profesor.

**Melnik**: Občina mestna.

**Mýto visoke**: Beseljak Franc, c. in kr. stotnik konjice.

**Praga**: *Česko-slovenski spolek.*

Ekert František, mestni župnik.

dr. Kadlec Karol, gled. tajnik.

Križanovski Mihael, profesor.

Lego Jan, uradnik č. muzeja (poverjenik).

**Přibram**: Pirnat Mohor, c. kr. rudn. ingenieur,

**Terezin**: Maselj Franc, c. in kr. rač. nadčastnik.

**Železni Brod**: dr. Havliček K., odvetnik.

Št. 1 + 11 = 12.

### 5. Šlezija.

**Belsk**: *Makuc Ivan, c. kr. obrt. profesor.* Št. 1.

### 6. Galicija.

**Tarnopol**: Kopytzak Bazil, c. kr. gimn. profesor. Št. 1.

### 7. Dalmacija.

**Dubrovnik**: Borštnik Franc, c. kr. profesor.

Pregelj Valentin, c. kr. profesor.

Wilfan Josip, c. kr. nadingenieur.

**Kotor**: Kratochwill Edvard, c. kr. tab. tov. oficijal.

Macher Ivan, c. kr. profesor.

Žagar Niko, profesor.

414

Letopis Slovenske Matice.

Šibenik: Namar Franc, c. kr. kot. tajnik.

Št. 7.

8. Ogerska.

Čakovec: Rozman o. Robert, redovnik.

Št. 1.

9. Hrvaška s Slavonijo.

a) Karlovec. Poverjenik: Vamberger Mijo.

Frančiškanski samostan.

Jelenc Alojzij, trg. in posestnik.

Kette Mate, trgovec.

dr. Mohar Ivan, okr. zdravnik.

Šajn Anton, carinar.

Šašelj Dragotin, vseučiliščnik.

Vamberger Mijo, kr. gimn. profesor.

Jeden dijak-naročnik.

b) Varaždin. Poverjenik: dr. Križan Josip.

dr. Križan Josip, kr. gimn. profesor.

Milčetić Ivan, kr. gimn. profesor.

Raić o. Ivan, kap. gvardijan.

c) Zagreb. Poverjenik: dr. Suk Feliks.

*dr. Celestin Franc, kr gimn profesor v p., itd.

*Jelovšek Martin, kr. š. nadzornik.

*dr. Kopač Josip, odvetnik, itd.

*Starè Josip, kr. real. profesor, itd.

*Steklasa Ivan, kr. gimn. profesor.

Badalić Hugo, ravn. ž. liceja.

Barlè Janko, m. katehet.

dr. Bauer Anton, kr. vseuč. profesor.

Benigar Ivan, kr. gimn. profesor.

Blažeković Emil, bogosloveç.

Čitalnica grško kat. semeníšča.

dr. Dočkal Jurij, kr. vseuč. profesor.

Horvat Dragotin, bogosloveç.

Knjižnica gimnazijska.

dr. Kosirnik Ivan, primarij, itd.

Kovačič Blaž, kaplan.

Kuralt Franc, tajnik gosp. društva.

Magdić Franc, kr. real. profesor.

Marn Franc, kr. gimn. profesor.

Mikolič Stanko, kr. real. profesor.

dr. Mušić Avgust, kr. vseuč. prof.

Pasarić Josip, kr. gimn. profesor v p. in urednik.

dr. Pazman Josip, lic. profesor.

Podboj Alfred, c. in kr. nadporočnik.

Rengjev Franc, pravnik.

Rubetič Cvetko, kr. real. profesor.

Smičikas Tadija, kr. vseuč. profesor.

Stožir Ivan, kr. real. profesor v p.

dr. Suk Feliks, kr. vseuč. profesor, kanonik, itd.

Tkalčič Ivan, knj. jugosl. akademije, prebendarij, itd.

Tomšè Josip, c. in kr. stotnik.

Tomšič Ljudevit, šolski ravnatelj.

Torbar Josip, kr. real. ravnatelj v p., predsednik jugosl. akademije, itd.

dr. Trenz Ferdo, c. in kr. polk. zdravnik in graščak.

Valjavec Matija, kr. gimn. profesor v p., itd.

dr. Vidrić Lovro, odvetnik, posestnik, itd.

Zadravec Vekoslav, bogosloveç.

Zbor duhovniške mladeži.

VII.

S „Slovensko Matico“ zamenjujejo knjige.

1. Matica srbska v Novem Sadu. (1864)

2. Matica gališko-ruska v Lvovu. (1865)

3. Akademija cesarska v St. Petersburgu. (1866)

4. Matica češka v Pragi. (1866)

5. Beseda umetniška v Pragi. (1866)

6. Družba sv. Mohorja v Celovcu. (1866)

7. Društvo pravniško v Pragi. (1866)

8. Srbsko učeno društvo v Belem Gradu. (1868)

9. Društvo sv. Jeronima v Zagrebu (1869)

10. Matica moravska v Brno. (1869)

11. Prvo društvo gabels. stenografov v Pragi. (1870)

12. Universiteta imperatorska v Varšavi. (1872)

13. Universiteta imperatorska v Moskvi (1872)

14. Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnosti v Zagrebu (1874)

15. Knjižnica slavj komiteta v Moskvi. (1877)

16. Hrvatski pedagogijsko-književni zbor v Zagrebu. (1878)

17. „Smithsonian Institution“ v Washingtonu. (1879)

18. Bolgarsko književno društvo v Sredcu. (1882)

19. Matica srbska v Budišinu. (1882)

20. Universiteta imperatorska v Kijevu. (1882)

21. Jednota čeških mathematikov v Pragi. (1884)

22. Kr. česka společnost náuk v Pragi. (1884)

23. Spolek arhitektov in ingenieurjev v Pragi. (1884)

24. Spolek čeških filologov v Pragi. (1884)

25. Češki muzej v Pragi. (1885)

26. Matica hrvatska v Zagrebu. (1886 vnovič)

27. Statistična komisija mesta Prage. (1889)

28. Muzealno društvo v Ljubljani. (1889)

29. Društvo „Pravnik“ v Ljubljani. (1889)

30. Uredništvo „Doma in Svéta“ v Ljubljani. (1890)

31. Češka akademija v Pragi. (1893)

32. Rusko geogr. občestvo v St. Petersburgu. (1893)

33. Redakcija hist. kvartalnika v Lvovu. (1894)

34. Zakład narodowy imienia Ossolińskich v Lvovu. (1894)

27