— 59 —

лахъ заглушить то грустное чувство, какое часто охватываетъ душу его при воспоминаніи о домашнихъ. А память о нихъ никогда не оставляетъ чумака. Для него дороги отецъ, «рідна венька»; ему жаль «любу жінку»! скучно «за малими дітками»; тяжела разлука съ «милою-голубонькою сивою»... Чаще всего воспоминаніе о близкихъ тревожитъ чумака вечеромъ, когда онъ, усталый отъ дневнаго путешествія, остается, въ ожиданіи «вечері»—самотою, съ своею «думою думною».

Вдали отъ огня, на «війі» послѣдняго изъ возвовъ, словно спрятавшись отъ товарищей, свѣсилъ чумакъ на грудь тяжелую голову. Лицо его мрачно: видно—какъ пробудилась тоска въ душѣ и охватила сердце... Тихо, чуть слышно заиграла сопілка—эта неразлучная подруга чумацкой печали,—подруга, которой онъ повѣряетъ свое горе... Посмотрѣлъ бѣднага-чумакъ на своихъ воловъ, а «вони чому-сь не пасуться», словно и они раздѣляютъ печаль своего хозяина... Ему еще тяжелѣе стало! Глядитъ онъ на дорогу: степь и степь кругомъ, безбрежная степь, по которой—едва примѣтно—звѣилась змѣей «чумацька дорога», теряясь изъ глазъ во мглѣ вечера... Куда идти «за порадою»? Наступаетъ ночь—тихая, лѣтняя, звѣздная ночь, какія бываютъ на югѣ. Ея чарующій полумракъ окутывастъ непроницаемымъ покровомъ и степь, и дорогу, и дальные возвы, и волы... Только видны, при свѣтѣ огня, на темномъ фонѣ, оживленныя лица товарищей. Кто люльку курить; кто разлегся противъ полымя; тутъ же въ кружку, передъ огнемъ, сидитъ цѣлая «юрба». Говоръ смѣняется смѣхомъ; смѣхъ—говоромъ: то беззаботная голова тѣшитъ досужую компанію чудовищными вымыслами фантазіи или замѣчательными случаями дѣйствительности. Наконецъ, все затихло... Спустя немного, послышался изъ толпы голосъ; за нимъ—другой, третій... Дружная пѣсня разбудила мертвую тишину ночи. Мало-помалу грустная перешла въ веселую, веселая—въ плясовую; засвистѣла сопілка—доносятся танцы... Одиночество среди этой дикой картины еще сильнѣе даетъ себя чувство-

— 60 —

вать. Воображение рисуетъ чумаку его родную «хату», съ ед
тихими радостями. И кажется ему—семья вечеряеть... Тутъ
же и его «жінка люба», въ кругу полусонных дѣтей, дѣ-
литъ «вечерю». Она спрашиваетъ у дѣтей: «Де-то тепер
наш батько?» И, не получая отвѣта, добавляетъ: «Хай йому
легенько згадается!»... Вотъ и вечеря окончена. Укладываетъ
дѣтей заботливая мать «на піч»; каганецъ потушила и сама
легла на «постіль біленьку». Но ей не спиты: дума о своемъ
миломъ какъ огнемъ жжетъ ея голову... А «милей» въ это
время всю свою душу отдалъ ей—и «соніка» тянетъ еще
болѣе грустную поту:

Хазлін дома та хазяінуе—
На білому снати лягае,
А безщасный чумак у дорозі
Всяку муку принімае:
Ой стеле хазяіп та у себе дома
Нуховую нуховицю,
А безщасный чумакъ у дорозі—
Та нещасну важницю!..

Ни же фантазія рисуетъ чумаку «милу» при другой обста-
новкѣ: грустная, безутѣшная жена его «отеснула кватирку»,
смотритъ на улицу—не Йдетъ ли ея чумакъ? Тутъ же, возлѣ
нея, обступили «малі діти»—спрашиваютъ «батька»... Что
имъ отвѣтить? Она уже, бѣдная, «закаляла білі ручки, віко-
нечко відсуваючи—на битий шляхъ виглядуючи»,—только «ва-
женько вздихає» о томъ, что ея милаго, «голубонька сивого
з дороги немає»... И чумакъ, волнуемый такими тягостными
впечатліями, воскликаетъ:

Лучше б було хазяйнувати,
Ніж по дорогах ходіги!

Но тоска по домѣ—участь не однихъ семейныхъ: неже-
натый чумакъ, оставившій «кохану дівчину», едва ли еще не-
больше тоскуетъ по ней. Мысль о ней преслѣдуетъ его во
всю дорогу. Что дѣлается съ ней? Любитъ ли она его, какъ
объщала или же промѣпила на другого?.. Страхъ и надежда

— 61 —

отъ этихъ вопросовъ чередуются въ душѣ чумака. Нередъ его
глазами—одна степная ширь, закутанная во мракъ ночи; тутъ
же безгласные волы, да разгульные товарищи, позабывшіе па
время свои собственныя печали... И чумакъ затягиваетъ:

Викопаю криниченьку в степу, в кремені,—
Чи не прийде дівчинонька по воду к мині?

Напрасны однако его ожиданія:

Та вже с тиі криниченьки орли воду п'ють,
Та вже тою дівчиноньку ик шлюбу ведутъ:
Один веде за рученьку, другий—за рукав,
А я иду—серце въяне: любив, та не взяв!

Въ памяти чумака еще жив'ѣе воскресаетъ кроткій, не-
винный, исполненный душевной силы и вѣры въ клятву, образъ
дівчины, которая хотя и подчинилась во-ль старшихъ — «стала
на рушничку» съ неплюбомъ, но сердца ему своего не отдала.
Но вотъ началось вѣнчанье. Предъ алтаремъ, въ печали и
горѣ стоитъ дівчина съ своимъ врагомъ — неплюбомъ; вотъ уже
ея «біли руки» связали платкомъ съ руками неплюба — двѣ слезы
горючія заискрились въ ея глазахъ карпѣ и повисли на лицѣ,
поблѣднѣвшемъ отъ борьбы, отъ испуга... Неплюб «неважае»
на нихъ: онъ самодовольно обращается къ пей: «Тепер ти
моя!» Что отвѣтить дівчині? Вдитъ она, что все уже кон-
чено; она заплакала: «Неволи моя!..» только и могла сказать...
Все это дѣлается дома, или сдѣлалось уже — еще до вы-ѣзда
чумака въ дорогу... И онъ, видя все свое безсиліе воротить
прошлое, старается примириться съ настоящимъ:

В кого жінка, в кого діти
Тому дома добре жити...
А я собі бурлакую —
Оттим-же я й чумакую!

Иногда тоска чумака по родинѣ доводитъ его до отчая-
нія, но чаще онъ старается утопить свое горе въ разгуль-
ныхъ попойкахъ. Вино заливаетъ «журбу вирамую», но въ
немъ иногда тонетъ и «чумацьке добро».

— 63 —

и въ случаѣ у чумака нечѣмъ будетъ разсчитаться, она «сірі
воли залитас»....

Вотъ уже «розбирае хміль» чумацкую голову, а чумакъ
все не унимается. Онъ то-и-дѣло покрикиваетъ на шинкарку:

Шинкарочка молода,
Підлий меду, ще й вина!

Шинкарка смотритъ на него: изодранный «купан» по-
крываетъ чумацкія плечи,— п, наконецъ, рѣшается отказать
чумаку:

Не піділлю, не подам,
Бо у тебе жупан дран!...

Чумака это задѣло за живое, онъ прикрикнулъ:

Хоч у мене жупан дран,
Есть у мене грошей джбан;

На помощь чумацкому кутежу являются и помощники,
и помощницы; приходить въ шинокъ и «троіста музика».
Начинаются тапцы, пѣсни; настаетъ шумъ, гамъ.... Чумакъ
все ставитъ ребромъ:

Грай, музико, шпарко, хутко
Чумакові дуже жутко!
Нехай же він погуляе,
Во в кешені дідька має...

Чумакъ разгулялся наконецъ до того, что «в корчмі и но-
чує», и всякаго, кто бы ни зашелъ въ шинокъ, угощаетъ:

Рано встае, вино бере—
Всіх людей частуе....
Що одну кварту винивае,—
Другу наливае;
Ой хто прийде у жупані,
Братом називае....

А застольныхъ бражниковъ въ шинкѣ всегда немало; тутъ и
братья и «сестриці»—всѣ готовы погулить на чужой счетъ.
Чумакъ не унимается—все до нитки спустилъ:

Пронив чумак штани,
Частуючи Гапку:

— 64 —

Пропив чумак люльку,
Частуючи Любку....

Когда не хватило уже ни денегъ, ни вещей, онъ принимается спускать «худобу».... И она скоро уплываетъ:

Пропив чумак воли,
Пропив чумак возни,—
Пропив воли, пропив вози,
Пропив ярма и занози—
Все свое добро!...

«Хміль» такъ разобралъ голову, что чумакъ свалился подъ лавку—и заспуль, какъ убитый. Просыпается—

Устану я в ранці,
Погляву в гаманці
Було грошей, було много,
А теперь пема нічого—
Ни за що гулять!

Выходитъ онъ на дворъ, чтобы посмотрѣть на свою «худобу», но и ее уже давно нѣтъ: шинкарочка—

Сірі воли забрала
И в паньский двір загнала....

Чумакъ не выдержаль: заплакалъ за худобою. Что съ нимъ теперь будетъ? какъ ему быть?... А тутъ за сердце сосетъ, голова трещитъ.... Хоть бы опохмѣлиться! Но на что? Досада тяжелымъ кампемъ сдавила его сердце.... А опохмѣлиться все-таки хочется. Чумакъ въ раздумьи: пойти ли ему къ жидовкѣ, отпустить ли она ему «на-бор»?

Пдетъ онъ къ жидовкѣ и начинаетъ ее упрашивать от- пустить ему «хоть кухличок» начинаетъ плакать по «ху- добі», — все напрасно: шинкарка даже стала надъ нимъ смѣ- яться, называетъ его «пъяницею»:

Ти пъяница, ти ледащо,—говорить она,—
Пропив воли не знать зà що,—
Пропив воли, пропив возі,
Пропив ярма и занози,
А сам ходиш по дорозі—
Проливаеш гіркі слёзи!...

— 65 —

Укоры эти несносны чумаку — и онъ ставитъ послѣднее имущество:

Скину кожушину—
В жидівки покину:
Буде внится, похмелиться,
Чумакові не журится
За своім добром!

Чумакъ проспался. Гдѣ его волы, возвы, куда дѣвались трудовые «гроші», заработанные цѣною всѣхъ неудобствъ дорожной жизни? Ничего не помнитъ. Въ горѣ, отчаяніи, чумакъ отправляется къ ворожкѣ.

Заворожи, бабусенько,
Де чумацкі гроші?

—просить опъ. Ворожка разложила карты, посмотрѣла ему на ладонь, — снова переложила карты — и отгадала: «У шинкарки та у Гапульки — там чумацкі гроші!» Чумакъ и самъ хорошо знаетъ, откуда пришелъ: припомнилъ, какъ онъ «частувавъ Гапку»... Но что же ему теперь дѣлать? Какъ выбраться изъ бѣды? Не можетъ ли сказать ворожка?... Онъ вторично обращается къ ней: «Заворожи баба-бабусенько, чи чумакові женится?» Ворожка опять погадала на карты: «Ой оженись, мій синочку, — говоритъ она, — хоч нічого й не бери»: хотя у тебя «нічого й не буде», за та «жінка буде», которая тебя поможетъ разбогатѣть... Чумакъ чрезвычайно доволенъ отвѣтомъ. Но видно судьба преслѣдуетъ его, ему и тутъ неудача. Дівчина, которую онъ любилъ, съ которой уsiло-вился, по возвращеніи, «на рушничку стати»—

И любила и кохала
Покіль Одеса спіріла
Теперь любить багатого—
Мене кида нещасного!

Жаль чумаку стало своей прежней жизни, когда его всѣ любили, «поважали», — вездѣ онъ былъ принятъ съ почетомъ.... другіе люди и до сихъ поръ такъ живутъ.... Тоска по минувшемъ, сожалѣніе о потерянномъ «добрі», стыдъ передъ людьми,

— 66 —

знавшими его за порядочнаго хозяина,— все вдругъ нахлы-
нуло ему въ душу... Чтобы хоть немного облегчить себя, чу-
макъ идетъ «на гору крутую»—посмотрѣть «якъ люди живуть».
Смотритъ—

А люди живуть,
Як маки цвітуть....

Если возвратится этотъ чумакъ домой, навѣрное отецъ
спроситъ, гдѣ подѣлись волы и возвы... Что ему отвѣтить?
Одно—своротить на несчастную долю или на чары. Сказать,
что ему такъ «поробила шинкарочка Настя», что она дала
ему отравы «у хлібові ззісти», или «в горільці спити», или
просто объяснить тѣмъ, что онъ «без долі вродився».... На
вопросъ отца, гдѣ его доля:—«а чі в Сулі, чі в Самари,
чі у тихому Дунаї»?—чумакъ отвѣчаетъ: «без долі вродився!
Семейнаго же чумака, оставившаго у шинкарки «все свое
добро», преслѣдуетъ вопросъ жены, которая объявляетъ ему,
что «нема соли ні дрібочка, муки ні пилочка».... И огорчен-
ный чумакъ съ отчаянія готовъ даже «утопиться» или же
разбиться объ камень.

И дѣйствительно, чумакъ приступаетъ къ исполненію своего
рѣшенія.

Пішов чумак топиться,
Чумачиха дивиться:
Стой, чумаче, не тонься—
Хоч на діти подивися!

А о нежнатомъ пѣсня поетъ, что уже вытащили «рибалочки»,
по просьбѣ матери, «неживого»... это, разумѣется гипербола.

Чаще всего чумакъ, пріученный ко всякимъ невзгодамъ,
выносливый при всякой обѣдѣ, не теряетъ надежды совреме-
немъ снова нажить пропитое добро.

А такъ какъ чумакомъ нельзя сдѣлаться «без грошей»,
то чумакъ старается прежде всего ихъ добыть:

Ой піду я на Дін—
Не по рибу, то по сіль:
Еду грошей заробляти,

— 67 —

Буду воли куповати,
Щоб чумаком стать!

И опъ отправляется на Донъ, нанимается тамъ «в за-
брòд»—становится бурлаковъ. Потомъ, «заробивши грошей»,
принимается снова за чумачество. Онъ такъ сжился съ этимъ
промышленнъ, что если не поступаетъ на время въ бурлаки,
то рѣшается паняться къ чумакамъ въ «погоничі»:

Буду чужі волі гнати,
Во хочу чумакувати!

IX.

Смерть чумака въ дорогѣ.

Смерть угрожаетъ чумаку па каждомъ шагу его длин-
наго пути. Нанаденія гайдамаковъ и татаръ,—какъ мы ви-
дѣли,—кончаются иногда истребленіемъ цѣлой валки... Зло-
получный Крымъ, кромѣ того, не рѣдко поражалъ чумаковъ
чумою, отъ которой въ то время спасенія не было. Журба
«по худобі», пропитой въ шинкѣ, или же погибшей отъ дол-
гаго путешествія—также бывала причиною смерти. А то—
постигнетъ чумака «пригода» или чумаку «сіль головку роз-
біха», или его «вбито, затягненно в жито», или же—неизвѣст-
но отчего—вдругъ чумакъ «занедужав» и «задумав умерти....»

Первыми вѣщателями, какъ несчастія чумацкаго, такъ и
самой смерти, бываютъ волы. Они—эти вѣрные, неразлучные
друзья его въ дорогѣ—чуютъ бѣду и всегда предупреждаютъ
о ней своего хозяина. Такъ—задумался чумакъ о домѣ, взгруст-
нулось ему по отцѣ, матери или другихъ, близкихъ его серд-
цу, — поглядѣлъ на воловъ — а они «не пасуться, та не будуть
й води пити...» И действительно, когда онъ остановился возлѣ
«криниченьки», чтобы напоить воловъ — «воли ревуть, води не
пьють».... Огорченный чумакъ знаетъ, что тутъ что-то недоб-
рое кроется, — обращается къ воламъ:

Воли ж мои, сірі, половій, чому непъете?

Тільки мині, молодому, журби-жало задаете!...

6

— 68 —

Посмотрѣлъ на дорогу, а она—

Широкая, та ирибитая,
Слізоньками перелитая...

И снова къ своимъ любимцамъ:

Ой воли ж моі, сірі, половиї,
Идіть в возі тихо,

Во вже ж мене, молодого,
Нападае лихо!

Ой воли ж моі, сірі, половни,
Идіть тихою ходою:

С у мене батько та непька—
Гірко журяться за мною!

Но самый вѣрный вѣршунъ чумацкой бѣды и смерти—
зловѣщій пугачъ. Если опъ «запугав»—быть бѣдѣ! Чумакъ,
не поспѣвлій на зиму «у великій луг», а оставшійся зимо-
вать въ степи,—когда не отыскалъ для своихъ воловъ ни
ключка сѣна, ни «въязочки соломи»,—возвращается въ тоскѣ
къ своему возу. А тутъ—гдѣ ни взялся—пугачъ:

Ой сидить пугач та на могилі,
Та на вітер надувся:

Ой сидить чумак на переднімъ возі—
Та вже лиха здобувся!...

Ой сидить чумак на переднімъ возі,
На важницю схилився—

Ой правою рученькою
Та за сердце вхотився,

Каринькими оченьками

Та на волики подивився....

Грустно разставаться съ тѣмъ, что такъ долго служило...
А болѣзнь между тѣмъ беретъ свое: чумакъ уже и сидѣть не
въ силахъ—и на «драбину похилився».

Занедужав чумаченько—
Задумав умерти,

Та нікому чумакові

Доглянути смерти!

— 69 —

Тяжело умирать вообще, какъ бы ни была жизнь горькá; но смерть особенно тяжела въ одиночествѣ, вдаль отъ родныхъ, которые въ ту минуту, быть можетъ, и не думаютъ и не га- даютъ про тебя... А родные нашего чумака далеко; вокругъ него—чужина:

Чужа, чужа сторононька,
Та чужи люде...
Хто чумака поховае,
Як смерть ёму буде?

Единственная надежда и опора чумака — его товарищи. Уходъ ихъ въ это время — единственная отрада страдающему большому.

И дѣйствительно, товарищи въ такія печальныея минуты замѣняютъ родныхъ. Забота ихъ о заболевѣвшемъ чумакѣ про- стирается до того, что они Ђдутъ медиенчѣе обыкновеннаго, несмотря на то, что имъ поспѣшать необходимо:

Ой ради б ми лоспішати,— говорятъ они,—
Так чумак занедужав...

А если товарищу очень дурно,— они даже и совсемъ оста- навливаются.—Вотъ, тихо плывущан валка, спустившись въ долину, остановилась. Волы выhirяли, пустили на нащу, от- рядивши сторожить «молодиків», а сами чумаки направи- лись къ тому возу, на котором больной «на драбину похи- лився». Грустныя лица у этихъ и безъ того суровыхъ вата- жанъ: смерть товарища тяжело отозвалась въ сердцѣ каждаго изъ ихъ. Съ пѣсколькихъ возовъ сняты рогожи, разостланы подъ возомъ, и на ихъ лежитъ «чумак молоденький» въ предсмертной агоніи. Вѣтеръ треплетъ во всѣ стороны его длинуную «чуприну» и освѣжаетъ воспаленное лицо умираю- наго... Кругомъ сидятъ товарищи, мрачно поглядывая на него: ножидаютъ, когда подлѣднѣетъ разгорѣвшееся лицо, когда прекратится дыханіе... Гдѣ ихъ веселыя рѣчи, гдѣ ихъ смѣ- ющіяся лица? Ни шуму, ни гаму, ни даже говора... Передъ ними лежитъ недвижный товарищъ—быть можетъ, черезъ пѣс- колько минутъ не жилецъ этого свѣта, а надъ ними свѣтитъ яркое солнце—вѣчно юное, животворящее, вѣчно не умираю-

["— 70 —", "щее... Тишина, молчаніе... Только волы—кажется, тяжеле дышутъ, да вѣтеръ шелеститъ между травою... Но вотъ полумертвый товарищъ очнулся. Товарищи тотчасъ же обратили вниманіе, онъ пристально посмотрѣлъ на нихъ. Онъ проситъ, чтобы ему привели посмотрѣть «худібоньку». Товарищи немедленно исполнили и эту просьбу. Посмотрѣлъ чумакъ на своихъ дорогихъ воловъ и спраширастъ:", "Ой воли ж моі, сірі, половни,\nХто вам паном буде, —\nОй як мене та чумаченька\nНа сім світі не буде?..", "А волы ему въ отвѣтъ:", "Той над нами буде панувати,\nХто нас буде поганяти...", "Отвѣтъ этотъ—все рѣшилъ для чумака: если уже волы такъ говорятъ, —значитъ смерть неминуема! Поэтому онъ обращается къ своимъ заботливымъ товарищамъ съ послѣднейю волею о погребеніи:", "Ой ви чумаченьки, ой ви молоденьки,\nОй ви люде на все гдѣ!
Ой побудуйте мині молодому\nДомовину з рогожі.", "Ой ви чумаченьки, ой ви бурлаченьки,\nЗробіть же ви мині славу:", "Ой викопайте мині молодому\nХоч притиками яму.", "Ой ви чумаченьки, ой ви молоденьки,\nЗробіть же ви мині славу:", "При этомъ чумакъ не забываетъ сдѣлать распоряженіе и на счетъ своихъ воловъ. Онъ проситъ, чтобы товарищи «сім пар волів» отогнали домой и отдали бы въ распоряженіе жены: —«хай жінка заплаче над мою головою». — Даже для холостого забота о домашнихъ составляетъ въ минуту смерти послѣдній долгъ. Онъ проситъ товарищей:", "Як будуть з Перекопу рушати,—\nВоли заняти;", "Як на Подолі становиться,—\nОтцю-неньці поклониться;"]

— 71 —

А вспомнивши дівчину, умираюцій проситъ передать и ей поклонъ отъ него:

Як буде з вас, котрий братця,
В своїй сторононьці,—
Поклоніться отцю-неньці,
Й моїй дівчиноньці...

Если чумакъ умираетъ вдали отъ родныхъ, гдѣ-нибудь,
въ степи, далеко отъ села, то чумаки положатъ тѣло умер-
шаго на его возъ и везутъ «на долину», гдѣ, остановившись
«на попас», предаютъ землѣ тѣло товарища.

Вийшли чумаки (говоритъ пѣсня), вийшли на долину—

Виконали діл глибокий та на домовину...

А то хоронятъ и «в степу, край дороги», или же—умершаго
«в неділоньку в ранці»—«в зеленім байраці». А того чу-
мака, что «сіль головку разбила,» товарищи похоронили на
перекресткѣ, между «трёма шляхами»:

Ой там яму копали—
Там чумака сховали!..
Насипалн пад чумаком
Високу могилу,
Посадили в головоньках
Червону калину...

Проѣзжавшему вдоль Украины и вообще на югъ Россіи, ко-
печно, не могли не броситься въ глаза могилы надъ дорогами—
чаще всего именно на перекресткахъ. На этихъ могилахъ
иногда стоитъ простой деревянный крестъ, если могила непо-
далеку села или лѣса; иногда могилу эту замѣняетъ густыми
вѣтвями тутъ же растущее дерево, а чаще всего—просто оди-
нокая могила высится среди поля, надъ дорогою. То «похо-
вані» чумаки. Могилы эти всегда почти покрыты посохшими
растеніями, обрубками дровъ, или прутьями. Сдѣлано это про-
хожими и проѣзжими мимо скромнаго падгробнаго памятника,
свидѣтельствующаго о случайномъ несчастіи въ дорогѣ. У
малороссіянъ существуетъ повѣрье, что если на подобную мо-
гилу бросить что-либо, то «дорога буде щас.лива». И потому

— 73 —

готовленіе къ встрѣчѣ—единственною заботою. Настало лѣто;
посвѣвастъ пшеница; — выходитъ «дівчина» въ поле «на жнивѣ».
Нѣ сколько часовъ сраду, не разгнаба лопкаго «стӑну», рабо-
тастъ она падъ пшеницею, какъ бы стараясь заглушить уста-
лостью мучительное ожиданіе; по все напрасно: мысль о чу-
макѣ не выходитъ изъ головы ся. Уже она и устала, бѣдная,
по не утомилось ожиданіе:

Та боять ручки, та боять піжки,
Та пшениченьку жнучи, —
Та вже ж мині надокучило,
Та миленького ждучи!

Вечеромъ возвращается она домой въ надеждѣ на радостную
встрѣчу; но надежда ея не оправдывается:

Та нема ж мого миленького,
Та нема ж мого пана,—
Та уже ж моя постіль біла
Пилочком припала...

Измученная дневнымъ тяжелымъ трудомъ, дівчина, несмотря
на истому, и въ постель не ложится:

Та нема ж мого миленького,
Та нема ж мого сонця...
Ой уже ж мині надокучило,
Сидячи в віконця!..

Вотъ ей показалось, что кто-то прошелъ мимо окна ся...
Не чумакъ ли? Вдали поспѣшалось бичеванье воловъ, скрипъ
колесъ... Не онъ ли ёдетъ?... Въ жаръ бросило «бідну дів-
ччу»... Но скоро все затихло: ни скрипну, ни стуку,—только
вѣтеръ зашумѣлъ вербами...

Такіе же мучительные часы ожиданія перекивасть и
чумачиха. Она уже—

Потоптала черевички,
На дорогу вибігаючи,
Виплакала карі очі,
Чумаченька виглядаючи..

— 74 —

А опъ не ђдетъ и не ђдетъ! Не случилось ли съ нимъ какое несчастіе? Сердце чумачихи предчувствуетъ, что должно быть что-нибудь недобное съ ся «милым»: «туга» о немъ не даромъ не дастъ ей покою:

До Хорола вся дорога,
А до Крыму стежечка:
Прийшла туга од милого
Та до мого серденька...

По «журба», какъ извѣстно, «впрямая»: она разъ вопьется въ сердце,—се никакимъ способомъ не выживешь оттуда. Чумачиха обращается къ «густым лозам», чтобы онъ «хилились відкіль вітер віе», и къ глазамъ, чтобы его выматривали съ дороги. По напрасно:

Хилились густі лози,
Та вже й перестали:
Дивились карі очі,
Та й плакати стали...

Скучающая чумачиха сама не знаетъ, чті ей дѣлать, къ кому обратиться за помощью при своей бѣдѣ, такъ какъ у нея... «муки ні пилочка, ні соли дрібочка».... А уже и лѣто мируло,—вотъ-вотъ нагрянетъ осень, съ своими длинными, скучными вечерами.... Съ кѣмъ коротать ихъ чумачихъ?.. Милаго не видно: опъ не ђдетъ, да и только!

Нелітував чумаченько,
Не йде й зімувати:
Прийде нічка осінняя,—
Ні с ким розмовляти!...

Впрочемъ одна изъ пѣсень передаетъ, что отсутствіе чумака, за котораго мать выдала замужъ насильно, составляетъ даже радость чумачихи,—тѣмъ больѣе, что въ дополненіе этой радости является «дячок з Нащох»....

Долгія ожиданія чумаковъ съ дороги переполняютъ грустью и старческое сердце матери. Ее ужасно безпокоить необъяснимо-продолжительное отсутствіе сына.

— 75 —

Къ тому же общину старуху начали сны безпокойные тре-
вожить, предвѣщая недоброе... Разъ ей снится, что ея сын
«чумаченько у дорозі оженився»... Перепуганная мать спѣ-
шить къ сосѣдямъ, передаетъ имъ странный сонъ и просить
разгадки... Сосѣди, какъ ни грустно было нечалить «стару
матір», не могли скрыть ужасной разгадки этого сна:

Та уже ж тобі, стара мати,
Й малі діти сказали,
Ой що твого сина-чумаченька
У Перекопі сховали...

Наконецъ, ожиданія селянъ начинаютъ сбываться: чумац-
кая валка приближается къ родному селу. «Закуреным шля-
хом» медленно подвигаются впередъ съ полными возами
усталыя «паровиці». Они даже какъ будто ускорили шагъ,
приближаясь къ дому. Вотъ уже показалась маковка обѣдной
деревенской церкви—и скрылась изъ глазъ за горою... Пере-
крестился каждый изъ чумаковъ, увидя родную святыню,
сердце сильнѣе забилось... Оживились суровыя лица; заиграла
улыбка довольства—и, спустя немного, смѣнилась задумчиво-
стью... Видно вопросъ: все ли благополучно дома? вспугнулъ
проснувшуюся радость... Впрочемъ эта задумчивость не на-
долго: по мѣрѣ приближенія къ родному селу, чумаки еще
веселѣе стали. А село у нихъ передъ глазами, стоять только
спуститься съ горы... Оживленіе охватило всю валку: послы-
шался говоръ, раздался дружный хоръ пѣсни... Чумацкая
валка спускается съ горы...

Ой по горам сніги лежать,
По долинам вози стоять,
А по шляхам маки цвітуть:
То не маки, а чумаки—
З Криму идуть, рыбу везуть...

Шумпо и весело возвращается домой чумацкая валка: неумол-
касмал пѣсня даетъ знать о ея приближеніи...

Недовѣзная села, «на майдані», на томъ самомъ мѣстѣ,
гдѣ были проводы, валка остановилась... Вышедшіе на встрѣчу

— 76 —

«рòдичì» кипулись къ толпѣ чумаковъ... Началась объятія, поцѣлуи, слезы—неразлучные съ радостью... Носыпались разсмросы; слышны утѣшения и успокоения... Но—увы! общая радость не бываетъ безъ чьего-нибудь горя..

Чумакъ, котораго такъ долго и мучительно ждала «дівчина», не возвращается съ дороги. Дивчина въ отчаяніи: она спрашиваетъ, гдѣ ея «милей дівся», — звѣри ли его «зѣли», или же онъ «утопився».

Но не можетъ быть, чтобы подобное несчастіе поразило ея милаго:

Як би звіри зьіли,
То б ліси шуміли;
Як би утопився,
То б Дунай розлився...

Товарищи, наконецъ, объясняютъ «дівчині» причину смерти: ея милаго «підъ білою березою» убили...

Мать тоже иногда не встрѣчаетъ чумака, своего сына, между возвратившимися чумаками... Оказывается, что ему «сіль головку розбила», или же его убили «терези»...

Но случается, что чумакъ находитъ дома несчастье: или онъ не застанетъ въ живыхъ кого-нибудь изъ родныхъ, или не находитъ хаты на мѣстѣ — истреблена пожаромъ, или же въ хозяйствѣ случилась какая-бѣда. А холостой, котораго всю дорогу безпокоила мысль о «дівчині», узнаетъ вдругъ, что она уже принадлежитъ другому... Ни въ чемъ невинная бѣдная женщина, которой «світ завязали» зъ «нёлюбом», со слезами отвѣчаетъ на его упреки:

Чи я ж тобі не казала,
Та стоючи під кислицею:
Не йди, не йди у Крим по сіль,
Бо застанешь молодцею!

Чи я ж тобі не казала,
Та стоючи під повіткою:
Не йди, не йди у Крим по сіль,
Бо застанеш під намиткою!

— 77 —

Чумакъ видить, что сей дѣйствительно и самой тяжела новая жизнь, что совсемъ не за что укорять несчастной,—чтобы хоть сколько-нибудь загладить свои несправедливости нападки, утѣшаетъ ес:

Любив тебе дівчиною,
Любитему й молодицею:
Сім рік буду тебе ждати—
Ноки станеш удовицею...

А въ окиданіи конца такого срока, чумакъ снова прел-
дается своей полукочевой чумацкой жизни, исполненной трес-
вогъ, лишеній, несчастій...

Украинецъ до самаго послѣдняго времени любилъ эту жизнь. Онъ продолжалъ по прежнему дружиться съ своими медленными волами; ему все-таки привольный дышалось среди пирокой стени, по которой «одвічніми шляхами», съ ранней весны до глубокой осени, одна за другою, тянулись длинныя чумацкія валки... Но это время прошло; пустынная степь превратилась въ населенную сторону, среди которой не рыскаютъ болѣе шайки гайдамаковъ или дикой татарской орды: мино-вали опасности, улеглись невзгоды... А между тѣмъ и чума-чество начало вырождаться... Прежній типъ чумака, закален-наго въ несчастіяхъ условіями полукочевой жизни, замѣтно сталъ уступать типу извозчика, лишенному всякаго поэтиче-скаго ореола. Чумацкій промыселъ, какъ возникъ подъ влія-ніемъ экономическихъ причинъ, а такъ, сослуживши службу своему краю, подъ вліяніемъ тѣхъ же причинъ, долженъ и исчезнуть. Мы переживаемъ теперь эпоху постепеннаго вы-миранія одного изъ симпатическихъ типовъ Малороссіи... Отъ чумака и его исполненной приключеній жизни останется рядъ поэтническихъ пѣсенъ, въ которыхъ запечатлѣлся духъ чума-чества—упылыхъ, напоминающихъ пустынность безбрежной степи, наводящихъ на душу какую-то меланхолическую меч-тательность, иногда вызывающихъ изъ сердца какое-то «тихо-сумне» горе... Пѣсни эти даютъ намъ основаніе сказать, что

— 78 —

чумакъ не только былъ купецъ и по нуждѣ полувонъ, по и—«человѣкъ опъ былъ!»

Что пынѣшнія экономическія и соціальныя условія скоро
окончательно уничтожатъ этотъ отживающий типъ малорус-
скаго торговца, въ этомъ не можетъ быть сомнѣнія. Это хо-
рошо понимаютъ и сами чумаки. Сожалѣть о вымираніи этаго
типа, сожалѣть о прошломъ, конечно, нечего. Нужно поду-
мать о будущемъ. Чѣмъ-то замѣнитъ опо старое чумачество?
Если извѣстнымъ типомъ еврейскаго торговца, то за эконо-
мическое развитіе народа въ краѣ особенно радоваться нечего.
Если типомъ кулача и самодура, или не менѣе характернымъ
типомъ міроѣда, то тоже радость была бы преждевременна...
Быть можетъ, страна и получитъ болѣе движимыхъ капита-
ловъ въ рукахъ немногихъ лицъ, а потому для поверхност-
наго политико-эконома покажется богатѣющей, — тогда какъ
на самомъ дѣлѣ народъ въ пей будетъ бѣднѣть экономически
и духовно. А уже и теперь есть много признаковъ, что за-
мѣна описаннаго нами стараго типа торговаго человѣка въ
Малороссіи посредствомъ вытѣсненія типомъ «жидка» и «ку-
лака» подаетъ богатыя надежды... Безъ сомнѣнія, не будучи
остановлена, эта замѣна принесетъ свои неизбѣжныя эконо-
мическія и нравственные послѣдствія. Устранены они могутъ
быть только тогда, когда представители власти и интеллиген-
ціи въ Южной Руси обратятъ внимание на развитіе въ на-
родѣ духа ассоціаціи принаровительно къ новымъ условіямъ
жизни, а особенно на народное образованіе, поставивъ цѣлью
его пробужденіе и развитіе въ народѣ, сообразно этимъ усу-
віямъ, тѣхъ душевныхъ особенностей, которые такъ харак-
терно заявитъ этотъ народъ въ прежнее время, согласно пресл-
пимъ бытовымъ формамъ.

— 85 —

—У пас купниці, та лисиці, та чорні соболі.—
Як одкрне рогожу, аж там добрі молодці.

(Сообщил Н. П. Костомаров.)

## II.

Зажурився бідний сірома—
Отець-ненька помірає,
Та побила лихая година,
Та побила й не одна.
«Ой запряжу я воли
У всі чотирі вози,
Піду на Дін риби брать!»
За ним соцький, ще й отаман
Хотать у пекрути взять...
Ой летіло три голубопьки,
А летячи ще й гудуть:
Пораділи вралі воріженьки,
Що сірому ведуть.
«Розливайся, ти сухий Лимане,
Кругом вода обтекла:
Гей, не радійте, вралі воріженьки,
Вже сірома й утекла,—
Ой утекла бідна сірома,
Та все одно думала:
Як піду я у чужу країну—
Коповосм прижинуть;
Як вернуся я, козак, до-дому,
То в салдати отдадуть...
Як-би мені отець, рідна ненька,
То б порадили мене;
Як-би мені ще й вірна дружина,
Щоб розважила мене!»

(Сквира и Тоботин.)

— 101 —

20. Частом до нас доїздити, —

21. Ой виїхало вражих здобишничків

22. Сорок коней ще й чотирі,

23. Ой як стали вони наперед возів, —

24. ІІ а всі вози запинили:

25. — «Ой ви чумаки, все ви яретичі,

26. Чі багацько грошей є в вас?» —

27. «Гей, є в пас гроші, здобишнички,

28. Сорок тисяч ще й чотирі.»

29. — «Ой ви чумаки, все ви яретичі,

30. Которий в вас та отаман?» —

31. Ой як зійшлося наше товариство

32. Та до-купи головами,

33. Як посчитали, зараз і сказали:

34. «Гавриленко — наш отаман!»

35. Ой як вискочив вражий здобишничок

36. Та й на коня вороного;

37. Ой як ударив срібним списом в груди—

38. Аж єму спис зогнувся:

39. Ой Гавриленко стойть, не вступився—

40. Обернувся, осміхнувся...

41. «Ой що ж ми будем, наше товариство,

42. Що ж тепер будем робити,

43. Ой що багато вражих здобишничків

44. З сего світа й губити?!

45. Ой підіймайте, хлопці, війя в гору,

46. Таганами підопріте,

47. Ой беріть з возвів, беріть шнуровання,

48. Ще й ватажку почепіте!

49. Гей отто ж тобі, превражій ватажку,

50. Та й на світі не жити:

51. Ой отто ж тобі, превражий ватажку,

52. Нас десятєх не побити!

(Брать Меша, с. 454.)

— 119 —

Пропив чумак польку,

Частуючи .добку, —

Пропив чумак воли, вози,

Пропив ярма і занози—

Все своє добро!

2-е) вмѣсто 4-го куплета поступа:

Ніду до жидівки—

Новірить горілки...

Жидівочка к чорту дметься,

Ще й з чумаченька сміється:

Чумак—дурак, не розумий!

(Гадяць, Марієріць.)

B.

Все отличіе варіанта В отъ А заключается въ пѣсколь-
кихъ словахъ, напр: вм. «вірити горілки»—«випити»...; вм.
«дметьця»—«гнетьця».

(Кіевскія цуб. впъд., 1870, № 27.)

XVIII.

Ой зійду, зійду на гору крутяю,

Та подивлюся, як люди живуть,

Та подивлюся, як люди живуть,—

А люди живуть, як маки цвітуть...

Ой життя ж моє гореваннечко!

Куди не піду,— добра не знайду;

Куди не піду,— щастя не знайду;

С ким я не стану—слави достану;

Ніду до сусід—там поради ніт!

Ой піду, піду я в.... кабак.

А у кабаці все пьють багачі.

А у кабаці — все багачі пьють,

Мене ж, молодця в потилицю бьють:

«Піди ж ти, чумак, піди ж ти, дурак,

Піди ж та проспись, з умом іберись!»

— 120 —

Та вже ж я проспавсь, і з умом зібравсь:
Ой як був я багат, всяк мені був рад:
І за стіл сажа, честю поважа,
Честю поважа, чарку налива,
Чарку налива, братом назива:—
«Випий, брат, чарку,— я наллю другу;—
Я другу наллю,— я тебе люблю!»

*(Іbbenь. Метл., с. 439-460)*

XIX.

Ой безщасний чумаченько,
Що в корчмі ночуе:
Рано встає, вино бере,
Всіх людей частуе.
Що одну кварту виниває,
Другу наливає,—
Ой хто прийде у жупані,
Братом називає.
За ёго добре падяться,
За ёго й напьються,—
А як прийде жид грабовать,
З ёго й насміються.
Да беруть в ёго худобоньку,
Сам не знає зà-що;
Кажуть люде і говорять,
Що чумак ледащо.
«Ой піду ж я да до морл—
Сине море грає;
Ой рад би я утопиться —
Море не прийма...!
Прийми мене, сине море,
Бо й так мині горе:
Горе ж мині між горами
Жити з ворогами!»

*(Кієнь. Метл., с. 462-463.—Закресь., с. 115 № 179.)*

— 129 —

Бо хочу чумаковати!
І біс біду перебуде,
Одна згине, десять буде!..
Бодай пани тиї живи,
Що горальні построїли:
Яя-би не тая сивуха,
Давно б згинув, як та муха!
Потиль буду ті пати,
Поки на світі буду жити.

(Кісвь).

## XXIV.

### А.

Ой не стелися, хрещатий барвінку,
Та і по крутій горі,—
Гей, не втішайтесь, злій воріженьки,
Та пригодоньці моїй!
Бо моя пригода—козацькая врода—
Гей, як ранняя роса:
Що вітер повіе, сонечко пригріе,—
Роса на землю впаде,—
Що вітер повіе, сонечко пригріе
Роса на землю впаде:
Так моя неслава—людська поговірка
Марно собі пропаде!
Наїхали жиди, жиди-орандарі,
Воли й вози цінувать...
Ой беріте ж ви усю худібоньку,
Не маю вам що й казать!
А як я жив буду, то все те добуду:
Воли й вози покуплю,
Мережані ярма, тернові занози
Я сам собі пороблю,—
Мережані ярма, тернові занози

— 132 —

57. «Ой ви чумаки, молодее браття,

58. Зробіть же ви славу:

59. Та викопайте мині молодому

60. Та глибокую яму!

61. Ой ви чумаки, молодее браття,

62. Ви люде пригожі,—

63. Та побудуйте мині молодому

64. Домовину з рогожі!»

65. Ой котилося та яснее сонце

66. Та між могилками...

67. «Ой уже ж мині не чумаковати

68. Та із вами чумаками!

69. Ой як-же буде з вас который, браття,

70. В свойя сторонаюці,—

71. Поклоніться отцю, моїй старій неньці,

72. И моїй дівчинольці!»

*(С. Дудари, Каневскою у.—Българ
Церковь, Васильк. Лис., І, 30.)*

Б.

1 В=... у степу сіко 1 А, 2 В=2 А, 3 В=Ой та лежить чу-
мак молодий... 3 А, 4 В=4 А.

5. Ох, и на чумака став сніг западати,—

6. Нічим воли зімувати.

7. Треба чумакові налигача брати,

8. Та йти сіна куповати.

9 В=... селом... 25 А, 10 В=26 А, 11 В=... дай у кінці стола
31 А, 12 В=Да й із... 32 А.

13 В=Ох, здоров був, дядьку, продай сіна въязгу, 14, 15,
16 В=42, 43, 44 А.

17. Ох, і було ж тобі, вражий сину,

18. Та під возом не лежати:

19. Було брати косу, да й ступать у росу,

20. Да травиченьку тяти!

21. Ой сидить хозяїн да й у кінец стола,

— 134 —

Б.

1 Б—Ой як.... ясно сонце та пригрівати 3 А, 2 Б—.... воли чумацькиї та пр..... ти 4 Б, 3 Б—2 Б, 4 Б—.... ж мене браття та покидати— 6 А.

5. Та не кидайте мене, браття, в чужій стороні:

6. Бо ще ж я та отцю-неньці не відклонився,

7. Бо ще ж я милій своїй подарків не дав!

8. «Та застели ти, миленька, китайкою двір, —»

9. Та де питимеш, гулятимеш—тут голосок мій!

10. Та й посади, миленькая, у дворі вербу:

11. Куди йтиму, їхатиму—до тебе зайду!»

(Жаботинь.—Нієв. губ. впд., 1870 І., № 28.)

В.

1 В—Ой..... сь сонечко... 1 А, 2 В—А.... 2 А, 3 В—Стало .... пригрівать, 3 А, 4 В—4 А, 5 В—... ёго... 6 А. 6, 7 В—7, 8 А:

8. Ще ж я в чужій сторононьці не привик:

9. В чужій сторононьці нема роду, аі родкиочки,

10. Ні до кого прихилити і голівочки!

11. Викопайте, братця, в моїм дворі криницю—

12. Чи не прийде мила брать холодную водицю?..

13. Прийшла мила води брать—

14. Мене молодого не пізнала:

15. Беру з плеча відеречко—вона не дае;

16. Даю, даю золот перстень—вона не бере,—

17. Тільки мені молодому жало завдае.

(Гадаль, Метл., с. 456.)

Г.

1 Г—Зійшло сонце ясненькее... 1 А, 2 Г—2 А, 3 Г—Зійшло сонце ясненькее.... пригрівать 3 А, 4 Г—... воли чумацькиї в полі... 4 А, 5 Г—... наші чумаки мене.... 6 А. 6 Г—.... мене, браття, в... 8 А:

7. Незнатиме отець, ненька, об мой голові...

8. Ще ж я отця, ще ж я неньки у вік не прощав,

— 138 —

8. На вік засмутили!...»

9. Помер, помер чумаченько

10 Д=14 А, 11, 12 Д=15, 16 А

17 Насипали чумаченьку

14 Д=18 А, 15 Д=... на могилі 19 А, 16 Д=20 А 17, 18 Д=21, 22 А, 19 Д=... сину... орле 23 А, 20 Д=24 А, 21 Д=... моя мати 25 А, 22, 23, 24 Д=26, 27, 28 А.

ІІ. Варіантъ г. *Pauli*—копія съ варіанта предъидущаго, кромѣ замѣны: въ ст. 1 Д=... кирниченька 1 Д въ ст. 13 Д І=... чумакові Д I; ст. 19 Д II=... подай мій синоньку 19 Д I; 23 Д II=насипали землі много 23 Д I, 24 Д=не могу... 24 Д I.

25. Ой рад би я, моя мати,

26. Личенько подати, —

27. Засипано кариї очі,

28. Не могу взглянути.

ІІІ. Закревскаго текстъ варіанта:

1 Д=1 А. 2 Д=Чумак воли... 4 А, 3 Д=5 А,

4. На дворі світае.

Въ остальномъ—варіанту г. Максимовича, кромѣ: 6 Д=До Криму блудили.

IV. У г.-жи Балинной варіантъ совершенная копія съ А, за исключеніемъ: въ ст. 12 прибавлено та, 19 Д=... у го- ловах 19 А. 28 Д=Ох що... 28 А.

(Максим., 1834, с. 179—180.—*Z. Pauli*, t. 2. с. 148.— Закревскій, с. 56-57, № 73.—Баллина, с. 27-28, № 13.)

E.

Сличеніе нижеслѣдующихъ совершенно между собою сход- ныхъ, варіантовъ, произведено противъ изданія г. Макси- мовича.

1 Е=1-ой половинѣ 1 Д, 2 Е=Вода протікае, 3 Е=Там чу- мак молоденький, 4 Е=сиві воли... 2 Д.

5. «Воли ж мої голубії (?) въ Nowosielsk. «ноловії»

6. Чом води не пъете?

— 144 —

42 Г==Та.... 34 А,

25. Та посадіте над чумаком Микитою

24 Г==Та.... 34 А,

26. Та червону калину.

(Максимович, 1834, с. 176.)

Д.

Варіантъ г. Pauli—точный списокъ съ варіанта г. Максимовича, за исключіемъ слѣдующихъ измѣній: 1) вездѣ, гдѣ въ г. М-ча да, у Pauli—ма; 2) въ ст. 5 вмѣсто «ради бми»—«радибисьми;» 3) въ ст. 20 вм. «на все гожі»—«а все гожі».

(Ž Pauli, t. 2, с. 147.)

Е.

Подъ заглавіемъ «Думка про час остатній козака в стену» въ «Ужинкѣ» помѣщена пѣсня, которую мы относимъ къ чумаккимъ, такъ какъ существенное ея отличіе отъ варіанта г. Максимовича заключается только въ томъ, что слово «чумаченько» замѣнено словомъ «козаченько». Замѣна эта можетъ быть или случайная, или же она явилась оттого, что сами «козаченьки» занимались и «чумакованнямъ».—Разница варіантовъ слѣдующая:

1 Е==.. сів... могілі 1 Г, 2 Е==2 Г, 3 Е==Ой повертайтесь швидче, козаченьки, 4 Е==... зеленого... 4 Г.

5. Ой які ж швидче повернутіись мали,

6. То ті в Лузі зімували;

7. А де які, гаючись, не дбали, —

8. То ті в степу загибали.

9. Ой заслаб козак, тай ліг край могіли,

10. И на шабельку схилився;

11 Е==Гей, либонь же він руч... счильне 9 Г, 12 Е==.. серденько... 9 Г.

13. Ой ви брати мої, славні товарищи!

— 151 —

9. А поховай мене, мати,

10. В чистім полі край шляху:

11. Ой там будуть, моя мати,

12. Чумаченьки проїзжати, —

13. Будуть мене, молодого,

14. Рано й вечір споминати!»

*(Васильковскій у.—Кісв, туб. вьд. 1870 № 18.)*

## В.

1—5 Б=1—5 А, 6 Б=... в сосновій... 6 А

7. Нехай мене не ховають

8. Ні попи, ні дяки, —

9. Нехай мене поховають

10. Запорозські чумаки:

11. Бо ті попи, бо ті дяки

12. Та за гроші побъються;

13. Запорозські чумаки

14. Меду-вина напьються!

*(Кісв.)*

## XXXII.

### А.

1. Ой ревнули воли
В малёванім ярмі,
З Крімму йдучи:

2. Поховали браття
Свого хазяїна,
До дому йдучи.

3. Та не буде знати
Ні отець, ні мати,
Ні брат, ні сестра, —

4. Та не буде знати
Свого чумаченька
Жона молода, —

— 152 —

5. Та не буде ж знати
Того чумаченька
Жона молода, —

6. Тільки буде знати
Того чумаченька
Чужа сторона...

7. Ой ревнули воли
В малёванім ярмі—
Слёза слёзу побива...

8. Поховали браття
Свого хазяїна
В зеленім саду,—

9. Ой у саду, саду,
Саду зеленому,
Під клин-деревиною.

10. Рости, рости, клин-дерево,
Тонке та високе,
Та й спусти гілля,—

11. Ой і спусти гілля
З верха до коріння—
Лист до долочку:

12. Прикрий, прикрий тіло
Чумацькеє біле,
Ще й головочку!

13. Та щоб тее тіло,
Чумацькеє біле,
Та й не чорніло—

14. Од буйного вітру,
Од ясного сонця,
Щоб не марніло.

15. Ой ревнули воли
В малёванім ярмі—
Слёза слёзу побива:

— 158 —

58. Та в вісьмерній ку:

59. Задзвонили в усі дзвони

60. По тім чумаку!

61. Ревнули воли

62. У новім ярмі:

63. Поховали чумаченька

64. В чужій стороні;

65. Ревнули воли,

66. Степом ідучи:

67. Поховали чумаченька

68. Із Криму й дучи.

(Маршородь, Новомосковськъ.)

Б.

1 Б—1 А, 2 Б—... год... 2 Б, 3, 4 Б—3, 4 А; 5 Б—Вернувшись...
5 А, 6 Б—3 Дону... 6 А, 7 Б—Стала... 7 А, 8 Б—8 А, 9,
10 Б—21, 22 А, 11, 12 Б—23, 24 А. 13 Б—Болить в чумака
14 Б—26 А, 15 Б—Доведеться помірати, 16 Б—Де... 28 А.
17 Б—Пришов... 29 А, 18 Б—Товариши... 30 А. 19, 20 А—31,
32 А, 21 Б—Товаришу мий, 22 Б—34 А, 23 Б—39 А, 24 Б—
38 А, 25 Б—... сіри воли 37 А, 26 Б—40 А, 27 Б—Ой у Київі,
28 Б—Ударили в дзвін, 29 Б—То ж... 51 А, 30 Б—52 А,
31 Б—Ой у Київі, 32 Б—Ударили, в два, 33 Б—То ж... 55 А,
34 Б—Що роду пема! 35 Б—Ой у Київі, 36 Б—Ударили в
три, 37 Б—Номер, помер чумаченько, 38 Б—64 А.

(Пирятинский у.)

B.

1, 2, 3, 4 В—1, 2, 3, 4 А,

5. Ой стала єму

6. Та пригодонька—

7. Болить живіток,

8. Ще й головонька,—

9. Болить голова,

10. Та ще й не сама:

— 161 —

Ж.

Варіанты, помѣщенные въ ниже означенныхъ изданіяхъ,
совершенно сходны между собою и съ варіантомъ А, кромѣ:
19 Ж=... хустиною... 19 А, 35 Ж=... жупан... 35 А, 68 Ж=
З...... везучи 68 А.

(Максим. 1834, с. 175-176.—Ž Pauli, t. 2, c. 38-40)

3.

13—1 А, 23— У Карас на базар, 33.... хусточкою... 19 А,
43—Голову.. 20 А. 53—Ой ходив же він 63—... літ... 2 А,
73—3 А.

8. Ёму на роду:

9. Стала пригода,

10. З Дону ідучи

11. В чистім полі, при дорозі,

12. Волів пасучи.

13. Ой пас чумак, пас,

143—Да впав... 22 А, 15, 16, 17, 183—23, 24, 25, 26 А,
193—Се ж у того чумаченька, 203—Що... 28 А. 213—29 А.
22, 23, 243—... товариш... 30, 31, 32 А, 253—Товаришу...
33 А, 263—Жалкуеш... 34 А, 27, 283—37, 38 А.

29. Да скидай кожух,

30. Надівай жупан:

313—... ж мої сіренькиї 47 А, 323—Се ж... 48 А. 333—
Ой у Київі, 343—Задзвонили в... 50 А, 35, 363—51, 52 А,
373—333, 383—... в два 343,

39. Се ж по тому чумакові,

40. Шо роду нема.

(Терещенко, и. V, с. 176.)

II.

1 І—Гей, та... чумаченько 1 А, 2, 3, 4 І—2, 3, 4 А.

5. Гей, та ходив він до Кріму

6. Чотирі годи,

— 165 —

65. Вийшла-вийшла кгаздиненька,

66. Зачала плакати—

67. Свої воли, як соколи,

68. Стала проклинати:

69. «Не плач, не плач, кгаздиненько,

70. Не проклинай нас:

71. Нема твого господаря—

72. Не буде і нас!»

*(Изв Стройкало уньзда (?) Голов., ІІІ, с. 69-71.)*

Л.

1 А—Ой їздив.... їздив 3 К, 2 Л—Сім літ.... 4 К, 3, 4 Л—5, 6 К.

5. Ой їхав він, їхав, їхав,

6. На долині став,—

7. 8. Л—9, 10 К. 9. Л—11 К, 10. Л—тяженько.... 12 К, 11, 12. Л—
13, 14 К. 13. Л—Ой.... ёго болит 21 К, 14 Л—Серце й.... 22 К,
—15. Л—О, Господи Милосердний, 16 Л—24 К!

17. Чужа, чужа сторона,

18. Та чужі люде,—

19. Хто джумака поховає,

20. Як смерть ёму буде?

21 Л—Ой..... ить д... 15 К, 22 Л—атаман... 16 К, 23 Л—Та
вняв го ся та підати, 24 Л—Що болить ёго?

25. «Ой ти пане мій,

26. Ти атаман мій!

27. Забери сі всі волоньки—

28. Дай ради мені.»

29. —Ой рад би я, рад,

30. Та волоньки взяти,—

31. Лише ті ся не підойму

32. Радоньки дати.—

33. Л—Ой устав джумак, устав, 34. Л—вгорнувся в... 42 К

35. Л—.... сіромасти 43 К, 36. Л—44 К 37. Л—33 Л, 38. Л—
вгорнувся в... 46 К,

39. Подивився долів собов,—

-- 167 --

13. «Товарише, товарише,

14. Не жалуй мене:

15. Забери сі усі гроші,

16. Но ратуй мене!

17. Як тих грошей ті не стане,

18. Возьми сі воли,

19. Но не дай мі загинути

20. В чужій стороні!»

21 М—Ударили во всі звони, 22 М—42 Л:

23. Чи не тому джумакові,

24. Що до дому хтів?

25. А сбіглися джумаченьки

26. Та під могилочку,

27. Викопали гріб глибокий

28. Та за годиночку.

29 М—Заричали сіри воли, 30 М—58 Л, 31 М—Поховали джумаченька 32 М—60 Л.

(Головацкій, т. III, с. 73-74.)

Е.

1—4 Е—1—4 А, 5 Е—... пригода 9 А, 6 Е—14 А, —7 Е—В
чистім полі, край дороги, 8 Е—16 А. 9 Е—Ой заслаб... 21 А,
10 Е—Заслаб.... 22 А, —11, 12 Е—23, 24 А.

13. Болить голова,

14. Та ще й не сама...

15. «Бідна ж моя головонько,

16. Чужа сторона!»

17, 18 Е—29, 30 А, —19 Е—31 А, 20 Е—пітає—32 А. 21 Е—
33 А, 22 Е—Не питай... 34 А, 23 Е—39 А, 24 Е—38 А. 25 Е—
33 А, 26 Е—Не питай... 34 А, 27 Е—... сірі воли 37 А, 28 Е—
40 А! 29 Е—41 А, 30 Е—И.... й жупан 42 А: 31, 32 Е—47,
48 А?

33. Ой столть воли,

34. Та й сильно ревуть:

35. Вже ж такого хозяїна

— 182 —

15. На ліжко схилився,

16. Тяжко зажурився.

17. «Варні, мати, вечеряти,

18. А я ляжу спати:

19. Ой хто ж мене вірно любити,

20. Той прийде до хати!»

21. Як прийшов перший товарищ,

22. Та й кличе орати:

23. —«Нездужаю, панебрате,

24. На волів гукати.»

25. Як прийшов другий товариш,

26. Та й кличе косити.

27. —«Нездужаю, панебрате,

28. По світу ходити!»

29. Як прийшов третій товариш,

30. Та й кличе в дорогу.

31. —«Поїдемо, панебрате,

32. Не кажи нікому....»

33. Помер, помер чумаченько

34. У чистому полі;

35. Молодая дівчиночка—

36. В матусі в коморі.

37. Що по дівчиноньці

38. Отець, мати плаче;

39. А по козакові—

40. Чорний ворон кряче!

(Горзна, Лисенко, в. 2, с. 27.)

Ж.

1—8 Ж—35—42 А.

9. Як-би він на базарі,
До б люде сказали...
Чи він у дорозі
Воли поганяе,
А чи у шинкарки

— 183 —

Мед-вино крушкає?
Як-би він в дорозі,
До б рипіли вози;
Як-би у шинкарки,
До б бряжчали чарки.

(Козелецький у., Давренко, с. 151.)

XXXIX.

А.

Ой у полі курпо та димно,
За туманом світа не видно,—
Ой там чумак воли пасс,
А дівчина воду песс;
Чумак воли покидае,
Та дівчину доганяе,
З відер воду виливає:
І серденьком назвиває.
«Ой чумаче, ти чумаченьку,
Скажу тобі усю правдоньку:
Не виливай з відер водиці,
Бо у мене матінка—не рідная,
Головонька—моя бідная!
Мати буде бити, бранити,
Та нікому і оборонити!»
—Дурна дівка й перозумная,
Ти не знаш, як і одказати:
Налетіли гуси до броду,
Сколотили чистую воду:
Я, молода, докидалася,
Поки вода одстоялася!

(Гидро.)

Б.

Варіантъ—сходный съ предъндущимъ. Различіе въ томъ только, что вм. «чумак»—«Роман», а дівчина названа «Ма-

— 196 —

Б.

Варіантъ, помѣщенный въ «Старосвѣтскомъ Бандуристѣ,»
совершенно тождественъ съ предъидущимъ. Все отличіе его
заключается въ томъ, что слова «молодий козак». «молода
дівчина» замѣнены словами «козаченько», «дівчинонька».

(Закресскій, с. 113, № 174.)

XLVII.

A.

1. Гей, гей! — Чумак впізжае,
Дівчу покидае,
Та в далеку дорогу.

4. Гей, гей! — Дівчина плаче:
«Вертайся, чумаче,
Візьми мене з собою!»

7. Гей, гей! — «Дівчинонько мила,
Що ж би ти робила
Та в далекій дорозі?» —

10. Гей, гей! — «Сороченку прала,
По червінцю брала—
Чумакові сорочку»...

13. Гей, гей! — «Дівчинонько мила!
Де ж би ти прала
Та в далекій дорозі?» —

16. Гей, гей! «На тихім Дунаю,
На жовтім пісочку—
Чумакові сорочку».

19. Гей, гей! — «Дівчинонько мила!
Де ж би ти сушила
Та в далекій дорозі?» —

22. Гей, гей! «В вишневім садочку
На жовтім шнурочку—
Чумакові сорочку».

25. Гей, гей! — «Дівчинонько мила!

— 203 —

L.

А.

Через греблю вода рине,
Там дівчина умивається,—
Ой там чумак молоденький
У дорогу й вибирається.
Іде чумак дорогою,
На пужално й упірається;
За ним, за ним дівчинонька
Слізоньками й умивається.
«Ой перестань, чумаченьку,
На пужално й упіратися,—
Нехай же я перестану
Слізоньками й умиватися!»
—Ой як мині, дівчинонько,
На пужално й не спіратися:
Пішли воли, пішли вози—
Треба ж мині поспішатися.—
Ой вишенька-черешенька
З-під коріня похилилася:
Дурна дівка, глуповата,
За чумаком закурилася.
Ой вишенька-черешенька
З-під коріня та й гладесенька:
Кажуть люде: «чумак іде!»
А дівчина—вже й радесенька.
Нотоптала черевички,
На дорогу вибігаючи;
Виплакала карі очі,
Чумаченька виглядаючи.
—Ой чи тобі листа слати,
Чи так наказати,
А чи коника сідлати,
Чи самому та й поїхати?—

— 209 —

24. Пшениченьки жати!»—

25. «Ой я зроду в батька не жала

26. І в тебе не буду,—

27. Постав хату и кімнату,

28. Шинковати буду!

29. Годі ж тобі, чумаченьку,

30. Під возом лежати,—

31. Бери косу, та йди в росу

32. Травиченьки тяти!»

33. —«Ой щоб же ти, дівчинонько,

34. Того не діждала,

35. А щоб моя біла ручка

36. Косою махала!..

37. Ой щоб же ти, дівчинонько,

38. Тоді замуж вийшла,

39. Як у степу на пісочку

40. Яра рута зійшла!»

41—44 Е—23—26 Б. 45 Е—Ой ще в степу на пісочку, 46—52 Е—32—38 Б.

(Nowosielski, t. 2, c. 202-204.)

Ж.

1 Ж—17 А, 2 Ж—Та ревуть воли йдучи, 3 Ж—21 А, 4 Ж—
Йде вистрибуючи. 5 Ж—Ой... вистрибуй, хоч не вистрибуй
23 А, 6 Ж—То пригодонька буде,— 7 Ж—25 А, 8 Ж—26 А.

9. Ой виїхав мій чумаченько

10. На Саврабськеє поле,

11. І висипав на рогожі

12. Чтирі мажі солі.

13. Ой йшли дівки по ягідки—

14. Ягідочок рвати!

15. Заклика їх чумаченько

16. Соли купувати.

Дальше—тоже, что и въ предъидущемъ варіантѣ: то же
предложеніе чумаку взять косу, на чтò чумакъ отвѣчаетъ тѣми

- 216 -

42. Нігде води напитися:

43. Біда мині без родини

44. Ні до кого прихилитися.

45. Прихилися я до ялини, --

46. Мні ялина не родина:

47. Вітер віе, гілля має,

48. А вона не промовляє,

49. Бідна душа моя пропадає!

(Сахаровъ, т. IV, с. 437-439).

B.

1 В—Горе... 11 Б, 2 В—6 Б,—3 В—Велять мині Дунай плестри— 4 В—Дунай річку да... 8 Б. 5, 6 В—...мні... 9, 10 Б, 7 В—Бідна моя да головонька, 8 В—Що... 12 Б.—9 В—... ик... ку 13 Б, 10 В—А... 14 Б, 11, 12 В—15, 16 Б.—13 В—.. ик березі 21 Б, 14 В—А береза—да й не матюнка, 15 В—.. гілля ломить 23 Б,—16 В—.... ж мині не промовить 24 Б!

17. Прихилося ик крушині (?),

18. А крушина не дружина, --

19, 20 В—31, 32 Б. Дальше, конецъ пѣсни, сходепъ съ варіантомъ А: 21, 22, 23 В—9, 10, 11 А, 24 В—усю сюди... 12 А. 25 В—... да родиноньки 13 А, 26 В—Всёго три дівчиночки, 27, 28 В—15, 16 А. 29—40 В—17—28 А.

41. «Буду ждати, сім рік гуляти,

42. Поки станеш удовицею!»

43—50 В—33—40 А.

(Костомаровъ, с. 339-340.)

Г.

1. Та не жаль мені на галоньку,

2. Як на тую та воріноньку:

3. Заніс мене дурний розум

4. Та в ту дальню та сторіноньку.

5. А на тій дальній сторіноюці

6 Д—2 А, 7 Д—... річку брести 3 А, 8 Д—4 А. 9 Д—9 А, 10 Д—
Та комишем... 10 А, 11, 12 Д—11, 12 А.

— 223 —

13. А в долині калина,

14. А в долині червона—

15. Аж до землі віти гнуться....

16. Чому муй милий,

17. Муй голуб сивенький,

18. Да до мене не горнеться?

19. Да пригорнися, муй миленький,

20. Хоч на часочок маленький:

21. Нехай буду знати, да не буду тужити

22. Да по тобі, муй миленький!

(Костомаровъ, с. 251.)

LVIII.

А.

1. «Ой куди ти, чумаче, мандруеш?

2. Кому мене, серце, даруеш?

3. Гей, ти чумаче пебоже!

4. Чом ти не робиш, як гоже?

5. Серце, чумаче, голубче!

6. Чом ти не робиш, як лучче?»

7. Люде идуть у полі орати,

8. А ми з тобою у корчму гуляти, etc.

9. Та вже ж люде в полі поорали,—

10. Ми з тобою в корчмі прогуляли;

11. Та вже люде возьать по токам,—

12. Ми з тобою, серденько, по шинкам;

13. Вже люде молотять ціпами,—

14. Ми з тобою, серденько, ногами;

15. Вже люде возьать и мішками,—

16. Ми з тобою, серденько, пішками!

(Ż. Pauli, t. 2, с. 89.)

Б.

А вже чумак дочумаковався—

Пропив воли, сам голи зостався...

— 228 —

Б.

1 Б=Ой по горам 1 А, 2 Б=... долинам... 2 А, 3 Б... шляхам... 3 А;

4. То не маки, а чумаки—

5. З Криму идуть, рибу возуть.

6 Б=... визнавала 9 А.

7. Да не взнала—викликала:

8 Б=... синку... 10 А, 9, 10, 11, 12, 13 Б=11. 12, 13. 14, 15 А. 14 Б=... просушить... 16 А,

15. А роскудрють—буйні вітри!

(Максим. 1834, стр. 173-174.)

В.

Варіантъ г. Pauli—точный списокъ съ варіанта г. Максимовича, кромѣ следующихъ, грамматическихъ измѣнений: 1) имена существ. въ предл. и. мн. ч. наах, а не на ам (по горах); 2) прилагат. въ имен. п. мн. ч. на и, а не на і (дрібни); 3) глаг. въ 2-мъ л. мин. ч. на т, а не на ть цвітутъ лежат); 4) 11 В=... моей... 11 Б.

(Z. Pauli, t. 2, с. 101-102.)

Г.

Варіантъ совершенно тождественный съ варіантомъ В.
Прибавлены стихи:

4. То не маки цвітут.

16. А рознесут кості—чорни ворони.

(Терещенко, ч. Г, с. 176-177.)

Д.

1 Д=Ще по,... 1 А, 2 Д=2 А, 3 Д=По-підгір'ю... 3 А, 4 Д=... чумаки йдуть 6 А. 5 Д=... устилае 8 А, 6 Д=... підмовляе 9 А: 7 Д=Вернись... 10 А, 8 Д=... зчешу... 11 А. 9 Д=... мати... 12 А,

10. Не завдавай жалю мині.

11 Д=14 А, 12 Д=15 А.

— 231 —

Ой не пив води дунайскої,
Не їв каші чумацької

(М. Бишевъ, Кіевскаго у.)

LXIV.

А.

1. Ой мати, чумак иде,

2. О мати, рибу везе, —

3. А все риба-судачина,

4. Посиніло під очима...

5. Ой мати, чумак иде,

6. Ой мати рибу везе, —

7. А все риба та карасі

8. Для дівчини для Парасі.

(Тарацца.)

Б.

1, 2 Б=1, 2 А, 3 Б=А не рибу—... 3 А, 4 Б=Буде сине... 4 А.

5. Ой мати, чумаченько, —

Ой удалий козаченько, —

Він же мене підмовляє

І з собою забірає:

«Ой увольни, дівко, волю—

Переночуй ізо мною,

Ой я тебе роспитаю,

З ким же ще ти ночувала.

Ой чому ж ти не призналась.

Що з козаком обнімалась?..

А тепер я чумачина,

Дак ти мене й залишила».

(Козелюкій у. Лабренко, с. 70.)

В.

Ой мати, чумак іде,

А ще, мати, рибу везе, —

Та все риба-осятрина,

Гарний хлопець чумачина!

— 235 —

Викресали огню з оружини,
Да пустили пожар по долині,
Запалили діти соловьіні...
Стали соловейки щебетати,
Стали бурлаченьку проклинати!

(Конотонь, Мета., стр. 369.)

LXVII.

Там на горі сонце гріе,
Там приятний вітер віе,—
Ой там ходить чумак гожий,
Що на личко красний, хороший.
Скоро єго увидала,
Зараз кохати зачала —
Зараз стала старатися,
Щоб з чумаком познатися.
Я-м щаслива считалася,
Що з чумаком спізналася.
А вун тее повторає,
Що коханку з нег має.
Йде чумак у дорогу,
Кидає мене, необу;
Всі вороги ради з того,
Що нема чумака мого,
І говорять всі сусіди,
Що чумак вже не прийде,
І говорять усі люде,
Що вже чумака не буде.
Аж я чую,— поверта
І на воликів гукає:
«Гей же воли, гей, до хати,
Щоб ся з милов привітати!»

УКАЗАТЕЛЬ ПЪСЕНЬ

по

мѣсту ихъ записки. *)

I. ВЪ КIEВСКОЙ ГУБЕРНИИ:

а) Кіевѣ: VIII А, стр. 96. XII Б, стр. 111. XIX, стр 120. XXI А и Б, стр. 124 и 126. XXIII, стр. 128. XXVII З, стр. 140. XXXI Б, стр. 151. XXXII Б, стр. 153. XLIII А, стр. 186. XLV В, стр. 193. LII Б, стр. 211. LV А, стр. 213. LXIII, стр. 230.

b) Васильковѣ: 1 В стр. 82. IV, стр. 86. VIII Ж, стр. 102. XIV В, стр. 115. XVII В, стр. 119. XXIV А и Б, стр. 129 и 130. XXV А и Б стр. 130 и 132. XXVI Б, стр. 134. XXVII Е и Ж, стр. 138 и 139. XXVIII I, стр. 146. XXX Б, стр. 150. XXXI А, стр. 150. XXXV I, стр. 163. XXXVIII I, стр. 181. XLV Б, стр. 193. XLVIII Г, стр. 201. L A и В, стр. 203 и 204. LIV А, стр. 212. LVII Г, стр. 221. LXVI Г, стр. 234. LXIX, стр. 237.

c) Каневѣ; III, стр. 86. VII Е, стр. 94. XXIV А, стр. 129. XXV А, стр. 130. LI И, стр. 210.

d) Радомыслѣ: XLX В, стр. 193

e) Сквирѣ: II, стр. 85. XIV Б, стр. 114. XXVIII В, стр. 143. LIII, стр. 212.

f) Таращѣ: XXVII Б, стр. 136. L A, стр. 203. LXIV A, стр. 231.

*) Въ настоящій указатель, составленный по губерніямъ и уѣздамъ, внесены
всѣ варіанты издаваемыхъ мною пѣсень. Даже и тѣ изъ нихъ, мѣсто записки кончѣ
обозначено не точно или вовсе не обозначено, но мнѣ извѣстно, я размѣстилъ по гу-
берніямъ. Таковы варіанты сбори. М. А. Максимовича, «Ужинка» и г. Гуляка-Арте-
мовскаго. Пѣсни перваго я отнесъ въ Золотоношскій у. Полтав. г., тѣ они и запи-
саны,—какъ я узналъ оттѣ близкаго родственника покойнаго Мих. Алекс., В. Н. Мак-
симовича. Наконецъ, въ концѣ указателя, я помѣстилъ варіанты, записка которыхъ
мнѣ совершенно неизвѣстна.

- 242 -

h) Чигиринѣ: I А, стр. 81. II, стр. 85. III, стр. 86. XVII А, стр. 117. XXVI В, стр. 134. XXVII В, стр. 136. XXX А, стр. 149. LVII А, стр. 218.

g) Въ разныхъ уѣздахъ Кіевской губ. (рукоп. сборникъ Н. А. Куліша): V, стр. 87. VII Б, стр. 91. Х, стр. 105. XI В, стр. 108. XIV А, стр. 113. XXVII Г, стр. 137. XXXIV, стр. 155. XLVII А, стр. 196. LVII Б, стр. 220.

i) Ужинок рідного поля — преимущественно въ Чигиринскомъ уѣздѣ: ХХ Б, стр. 122. XXVIII Е, стр. 144. XXXVI Е, стр. 173. ЛІЗ. стр. 209. LXVIII, стр. 236.

k) Народні украінські пісні, Гулака-Артемовскаго—въ Васильковскомъ и Таращанскомъ уѣздахъ: XV Б, стр. 116. XXXVI Д, стр. 171. XXXIX Б, стр. 183. LV Г, стр. 216. LXIV В, стр. 231.

### II. ВЪ ВОЛЫНСКОЙ ГУБЕРНІИ:

а) Западная Волынь: (сборникъ Н. Н. Костомарова): XXXVIII Д, стр. 178. LV Б, стр. 216. LVII Е, стр. 222. LX Б, стр. 226. LXVII, стр. 235.

b) Wolyn', Steckiego: XLVII Б, стр. 197.

### III. ВЪ ПОДОЛЬСКОЙ ГУБЕРНІИ:

а) Каменцѣ: XX В, стр. 123. XXVIII З, стр. 146. XXXVI Д, стр. 171. XLIV, стр. 191. LXX, стр. 237.

b) Брацлавѣ: VIII Е, стр. 100.

### IV. ВЪ ПОЛТАВСКОЙ ГУБЕРНІИ:

а) Нолтавѣ: XV А, стр. 115. XXVII А, стр. 135. XXXV Д, стр. 160. LXXI, стр. 238.

b) Гадачѣ: VII В, стр. 92. VIII Б, стр. 98. VIII Д, стр. 100. XI Г, стр. 109. XIII А, стр. 111. XVII В, стр. 118. XXII А, стр. 127. XXVI В, стр. 134. XXVII А, стр. 135. XXVIII В, стр. 142. XXXII А, стр. 151. XXXV Б, стр. 158. XXXV Г, стр. 159. XXXVII, стр. 171. XXXVIII А, стр. 175. XXXIX А, стр. 183. XLII А, стр. 185. XLIII А, стр. 186. XLIX, стр. 202. LI Г, стр. 207. LVI, стр. 217. LIX, стр. 224. LXV, стр. 232. LXVI Б, стр. 233.

c) Зѣньковѣ: XXXIII, стр. 154. XLIII А, стр. 186. XLV А, стр. 192 XLIX, стр. 202.

d) Константиноградѣ: XXVII А, стр. 135.

e) Кременчугѣ: XLVIII В, стр. 200.

f) Лохвицѣ: VII Г, стр. 93. VIII В стр. 98. XXXI А, стр. 168.

— 243 —

h) Лубнахъ: VIII Г, стр. 99. XVIII, стр. 119.

g) Миргородѣ: VI А, стр. 88. VII В, стр. 92. XVII Б, стр. 118. XXVII А, стр. 135. XXVIII Б, стр. 142. XXXII А, стр. 151. XXXV А, стр. 156. XXXVI А, стр. 168. XXXVIII А, стр. 175. XLII А, стр. 185. XLIII Б, стр. 188. XLV А, стр. 192. XLVI А, стр. 195. LII А, стр. 211. LV А, стр. 213. LVII А, стр. 218. LXI А, стр. 227. LXVI А, стр. 233.

i) Переяславлѣ: XXIX Б, стр. 149. XXXVI Б, стр. 169. XL А, стр. 184.

k) Пиратинѣ: XII А, стр. 110. XXXV Б, стр. 158.

l) Прилукѣ: XIII Б, стр. 112.

m) Ромнѣ: VII Г, стр. 93. XLIII Г, стр. 189.

n) Хоролѣ: XXVII А, стр. 135. XLII Б, стр. 186. LI Б, стр. 206.

o) Украинскія народныя пѣсни, М. А. Максимовича—преимущественно въ Золотоношскомъ уѣздѣ: VII Д, стр. 94. XVI, стр. 117. XXVII Д, стр. 137. XXVIII Г, стр. 143. XXXV Ж, стр. 161. XXXVI Г, стр. 170. LXI Б, стр. 228. LXII Б, стр. 230. LXII В, стр. 230.

## У. ВЪ ЧЕРНИГОВСКОЙ ГУБЕРНІИ:

a) Борзнѣ: XXXVIII И, стр. 181.

b) Глуховѣ: XXXVIII Б, стр. 176.

c) Козельцѣ: XXXVIII Ж, стр. 182. XLII, стр. 184. XLIII Е, стр. 190. LII А, стр. 204. LVII А, стр. 218. LVII Д, стр. 221. LXIV Б, стр. 231.

d) Конотопѣ: VII А, стр. 90. XV Б, стр. 116. XXIX А, стр. 147. LXVI Д, стр. 234.

## УІ. ВЪ ХАРЬКОВСКОЙ ГУБЕРНІИ:

a) Изюмѣ: VII Ж, стр. 96. IX Б, стр. 104.

b) Лебединѣ: XXXVIII В, стр. 177.

c) въ разныхъ уѣздахъ Харлковской г. (сборникъ г. Комарова): XI А, стр. 106. XI Б, стр. 107. XXVI А, стр. 133. XXVII А, стр. 141. XXXVI В, стр. 169. XLVII А, стр. 198. LII Б, стр. 205. LX А, стр. 225.

## ВІІ. ВЪ ХЕРСОНОСКОЙ ГУБЕРНІИ:

a) Херсонѣ: XXXV Е, стр. 167. XLIII А, стр. 186. LVIII Г, стр. 224.

b) Елисаветградѣ: VI Б, стр. 89.

## VIII. ВЪ ЕКАТЕРИНОСЛАВСКОЙ ГУБЕРНІИ:

Новомосковскѣ—XXXV А, стр. 156.

## ІХ. ВЪ ТАВРИЧЕСКОЙ ГУБЕРНІИ:

Семферополѣ: LII Д, стр. 210.

## Х. ВЪ ГРОДНЕВСКОЙ ГУБЕРНІИ:

a) Брестѣ—XXXVIII З, стр. 180.

b) Пружанахъ—ХХ Г, стр. 123.

17

— 244 —

XI. ВЪ МИНСКОЙ ГУБЕРНИИ:

Новогрудкъ—LIV B, стр. 213.

XII. ВЪ ГАЛЛИЦЦИИ: XIII В, стр. 113. XX A, стр. 121. XX Д, стр. 124. XXXII В, стр. 153. XXXV К, стр. 163. XXXV Л, стр. 165. XXXV М, стр. 166. XXXVI Е, стр. 173. XLIII В, стр. 189. LVII В, стр. 220. LVIII А, стр. 223. LX В, и В, стр. 226.

XIII. ВЪ БУКОВИННЬ—XXXVI Е, стр. 173.

XIV. ВЪ УГОРЬСКОЙ РУСС—LXXII. стр. 239.

XV. Сборник, въ которыхъ не указано, гдѣ ижени записаны:

а) Нісни русскаго народа, г. Старая (Спб. 1839)—LV Б, стр. 214.

б) Выть русскаго народа, г. Терпецкага (Спб. 1848):—ХХ В, стр. 122. XXXV З, стр. 161. LXI Г, стр. 228.

с) Lud Ukraiński, Nowosielskiego (Wilno, 1857): IX A, стр. 102. XXVI Р, стр. 134. XXVIII ГГ, стр. 145. XXXV Н, стр. 161. XXXVI Е, стр. 173. XL В, стр 184. XLIII Д, стр. 189. XLVIII В, стр 200. LI Е, стр. 208. LVIII Е, стр. 223. LXVI В, стр. 234.

d) Українські пісні, г. Даниилов (Саб., 1863 г.). ХV В, стр. 116. ХХІІ В, стр. 127. ХХVІІІ Д, стр. 137. ХХХVІІІ Е, стр. 179. XLV Г, стр. 194. LI З, стр. 210. LXI Д, стр. 228.

СЛОВАРЬ

РЪЖЕ УПОТРЕБЛЯЕМЫХЪ СЛОВЪ,

СЪ

пословидами къ чумацкому быту.

Аргат—рабочий на занорожденных рыбных ловлях, б. ч. бездомный бродяга.

Артіль—дорожная ассоциация чумаковъ.—Отаманом артіль кріпка.

Багаття—огень, разведенный костеръ.

Вайлувати—бачевать на гору.

Вайрак—буерак, оврагъ, пронасть, поросшая лѣсомъ; мелкій лѣсокъ въ долинѣ.

Варитись—меллить, мѣшкать, промедлить.

Ватіг—кнутъ, плеть. Состоитъ изъ пúжальна и наконечника. Освятили воду у три батоги.

Башта—башня.

Ведрąтий (о волѣ)—съ развитыми бедрами.

Везталання—горькая, несчастная судьба.

Бінди—ленты головной уборъ изъ лентъ.

Влагати—умолять, упрашивать.

Бриль—муж. шляпа.

Брoвар—пивоварня.

Буркун-зілля—волчецъ, Melilotus coerulca.

Бурлака—бобыль бездомный и неженатый; странствующий работникъ бродяга; забіяка.—Бурлак сам горить як свічка: як до роботи, як до охоти. Нема гірше, як бурлаці: куди не похнуть, туди й поточисся. Бурлак однію рукою воли поганяе, а другою слёзи утирае, Вік пробурлакувати—никогда не жениться.

— 246 —

Важний—особий инстр. для поднятія тяжелого воза; большіе въсы для соли.

Вálka—чумацкій обозь; партія чумаковъ.

Варта— сторожа; воловъ на „попасі“—вартутіть чумаки поочередно.

Ватáг— начальникъ, предводитель шаши разбойниковъ. Въ гр. чумаки ходили „ватагами“, т. е. партіями (Ватага — стадо овецъ).

Вволіти вібюю — исполнить желаніе, волю.

Весілля — свадьба.

Війя — дышло чумацкаго воза и вообще воловьего.

Віти — вѣтви.

Вігін — за селом площать. Сюда выгоняютъ телять, а также „вигін“ служить мѣстомъ для сбора короткъ, отгоняемыхъ въ „череду“ (стадо).

Винница (пр.-берг.-горальня) — винокурия.

Вірій — теплія страны, куда, по непѣрую малоросса, улетаютъ на зиму итицы.

Вирияти — снаряжать въ дорогу; проводить.

Вихорувати — выздоровіть.

Вчиніти — сдѣлать что-либо, исполнить.

Газда — хозяинъ; господинъ; мужъ. (сáличское.)

Гай — роща, лѣсъ.

Гальмувати — тормозить.

Гамán — кожаная сумка для денегъ, бумажникъ.

Ганьбíти — хулить, распекать; дурно говорить о комъ.

Гантувáти — вышинять серебромъ или золотомъ.

Гард — отъ garde — присмотрить, защита; кацулъ, страха. Именемъ этимъ у запорожцевъ наз. мѣсто для рыбной ловли, немного ниже владения р. Сизюхи въ р. Бутъ. Главный надзиратель за рыболовами въ гардѣ наз. гердозажій. (Скальковскій. Ист. нов. сѣчи, І, 64)

Гармата — пушка.

Гялтись — мѣшкать.

Горілка — водка. — Горілка не дівка, здоровью злодійка. — Прощай, розуме, як з горілкою зустрівся. — Лучче пронить, піж дітю купить. — Утонив свою худобу в животі. — Горілка до добра не доведе. — Хміль не вода — чоловіку біда.

Горнутись — прижиматься, льють.

Господарь — хозяинъ.

Грабувáти — грабить.

— 248 —

Заволобка—бѣглецъ, блудяга.

Закаліти—выпачкать, испачкать.

Залицятися—приволакиваться, любезничать.

Заніз—палка, которою придерживается съ боку яма шея вола.

Запинало—чорный капишенъ у монахинь; воображенный или иной платокъ, когда имъ закутываютъ голову.

Звійчай—обычай, приличіе.

Згінути—исчезнуть, пропасть безъ вѣсти.

Згода—согласіе, миръ.—Пригоди учать згоди. Краще згода, ніж сварка.

Згорнѣти—сложить.

Здобишник—грабитель, посягающій на чужое

Здѣжати—быть въ силѣ, мочь.

Казан—котелѣ мѣдный.

Калюжа—лужа. З чужого воза хоч серед калюжі.

Каптан—карфапъ.

Кватірка, — рочка — форточка у окна, небольшое окошечко въ млр. хатѣ.

Кешёня—карманъ.

Киса—мона; плетённый кошелекъ для денегъ. В кого віл та коса, в
того й грошей киса.

Кисліця—дикая, лѣсная, непремѣнно кислая, яблонь.

Кожух—жушіна—нагольный тулубъ.

Корчма—кабакъ, шинокъ.—Корчма розуму учить. Неминай-Корчма, не пролий-капля.—І зстарівся воюючи, по корчмах ночуючи.—Де пиво чуй, там и ночуй.—В корчмі нема пана.—

Кохання (закохання)—любовь.

Країна—сторона, область.—Нема в світі, як своя країна.—Свій край, як
рай, а чужа країна, як домовина.—Дон, Дон, а дома лучче!

Криніця—природный водоемъ, съ родникомъ; источникъ.

Криси—поля у шляпы.

Кружати—пить круговую—Горілку кружати.—Пий та ума не пропий.—Пий та не впивайся, між чужими людьми вистерігайся.—Добре тому пить, чий хміль спить.—На підпитку нема спинку.—Пъяному гори немає—все рівно.—Пъяному море по коліна.—Що у тверезого на умі, то в пъяного на язиці.—Нило б і ледащо, як-би було зá-що.—Хто не випѣе до дна, той не мислить добра.—Ганнусю усім меду осьмусю.—Що в Бога день, а в ёго очі, як баньки.—Світ, як банька, а люде, як мухи.—Пъяний, як земля,—як ніч,—як

— 249 —

швецъ,— хоч возьми, та й викрути.—Ходить такий, як квач.—Хоч ёму зуби вибери.

Круторбгий (о волъ) — волъ съ очень загнутыми рогами.

Крѣча—крутизна, пучина; высокий обрѣзъ.

Кукіль—Agrostema gishago.

Куліш—жидко сваренная каша изъ пшена.

Куля—пуля.

Кухарь—поваръ.

Кухлик—простал глиняная кружка.

Ладівийця—натронташъ, лядунка.

Ледáшо—бездѣликъ. 3 сноп, як з волом, борися, а рапо вставать не лінися. 3 спання не купить коня, а з лежі не справить одежі.

Лірник—пѣвцъ народныхъ млр. думъ, поющій ихъ подъ инструментъ наз. „лірою“.

Листй—письма.

Лихáя годіна—несчастіе. При добрій годніі—брати й побратими, а при лихій годніі—немае й родини.

Лишішті—оставить.

Ліцятпєя—засматриваться, волочиться, ухаживать, кокетничать.

Мободá—лебеда, растение Cheropodium atriplex.

Луг—низменность, покрытая кустарникомъ.

Лунáе—отдается эхо.

Мáжа—чумацкій возь. Всякій воловій возь состоитъ изъ снáстпі, яшчика, війя, 4 колес и ярмá Снáсть состоитъ: изъ перédній и зáдней вісі, на верху конхъ находится по насáду; осі и насады соединены между собою підтóками и підтéрстю, а сіп послédнія— каблúчкою. Каждая изъ осей состоитъ изъ двухъ рукавів и сэрédини; подъ каждый рукав ухнáлями подбить желéзный підісок, а концы, „серédны“ защищены отъ тренія колеса вдéланными желéзными завісками, или стóсиками (Волынь) на концѣ рукавовъ находится дірочка для кілóчка, или завоздка (Волынь), а посредни¢ передней осі дірка для швдріня. Зáдній насадъ прикрéшлешъ къ своей осі 2 штълями или кілáдми (Вол.) на глухо, а перédній вращается на шворпѣ. Нідтоки, соединяющія зад и перéd воза, къ задней части раздвоены и укрéшлены между насадомъ и заднею осью зарубками, а иногда припічкамъ; но, направляясь къ передней части, підтоки соединяются и продéваются между пе-

— 250 —

реднесю осью и ся носадомъ шворнемъ, которымъ, подъ низомъ пер.
оси, продѣвается и підгерсть, лежащая между підтоками и укрѣп-
ленная на заднемъ насадѣ забѣздком или примѣткою. На каж-
домъ насадѣ продѣты по двѣ руши, а между ними ставится
ящикъ.—2. Ящикъ состоитъ изъ передъ и задъ, стѣнки кончъ
называются кругами, и изъ боковъ полѣдрaskъ. Полудрабокъ со-
ставляютъ: два горизонтальныхъ брускъ, соединенные шаблями,
покритыми лубкъ или лѣбом. Въ низу ящикъ скрѣпленъ тремя
підлѣтами, а на нихъ кладется дѣшка, которую тоже голѣвкою
проѣмѣ шворень. Верхніе бруски своими оконечностями продѣты
в кріжѣнні и закрѣплены забѣздками. Вмѣсто крижівниць
дѣлаютъ иногда въязки—3. Війя, раздвоенными концами надѣ-
вается на рукава передней оси, связывается по срединѣ каблѣчкою
изъ дерева или верёвки и, соединяясь къ концу, имѣетъ подъ со-
бою злѣпчика, который поддерживаетъ війя. На самой почти око-
нечности его находится дірка, въ которую продѣвается примѣка,
прикрѣпляющая къ війю ярмо. 4. Каждое колесо состоитъ изъ
обода и головы, колѣдки или маччинъ. Обода бываютъ только
кнуті.; концы сбода наз. заворотчи. Ободъ оковывается четырьмя
или пятью вірсантами (урвантами, Вол), которые стануты гвоз-
дями, наз. засолѣчками; ободъ соединенъ съ маточиной спішками.
Колесо надѣвается на ось вмѣстѣ съ лушиню, которая вверху
прикрѣпляется на забрубѣ къ ручицѣ налипаником, а внизу по-
мѣшается между втѣлкою колеса и кілѣчком или запѣздком, при-
держивающимъ и лушню и колесо; на лушняхъ иногда кладутся
бендюгъ.—5. Ярмо состоитъ изъ верхней части—шашинки, но-
срединѣ подбитой жел. підкового, и нижней—підбѣрля или під-
нѣтка. Чашовина и підгірля соединены между собою двумя снізками,
прикрѣпленными къ чашовинѣ на верху запѣтчами или заволіч-
ками, кожанымъ или верёвочнымъ; иногда же вмѣсто затягача въ
снізокъ продѣвается каблѣх. Между снізками и оконечностями ча-
шовины и підгірля заBLадываютъ шеи воловъ и прикрѣпляютъ ихъ
съ виѣшней стороны запѣзами. По срединѣ чашовины находится
отзерстіе, въ которое продѣтъ верёвочный или кожаный привій,
за который задѣта каблѣчка, прикрѣпляющая ярмо примѣкою
къ війю.

Мазніця—деревяная кадушка для дегтя. Она состоитъ изъ бочков,
деньці, дірки, закрываемой запѣмікою, ч дужки, за которую маз-

— 251 —

ницю привѣшиваютъ обыкновенно внизу задней оси. Принадлеж-
ность мазниці—квач или мазьло.

Майдӑн — площадь за селомъ.

Мамій — матушинъ сынокъ.

Мандрівка,—вочка—странствованіе, путешествіе. мандрівочка—рідна
тіточка.—Як розвернеться на весну лист, то підемо всі в свист.

Марніти — блядпѣть, блекнуть.

Марно — напрасно, тщетно.

Мережати — вышивать узорами по полотнѣ; иногда — рисовать узоры на чемъ нибудь, напр. „мережані ярма“.

Місто — городъ.—До міста по гроші, а на село по розум.—Без грошей до міста, без солі до дому. Міщане, що лавьки в місті трімали, а тепер чи й лавкі є в хаті.

Міто — торговая пошлина, взимаемая съ товаровъ

Мова — рѣчь, говоръ.

Мовний — краснобай, болтунъ.

Могіла — курганъ.

Молодіця — молодая замужняя женщина.

Мріти — едва быть примѣтнымъ издали.

Муравйця — мелкая трава по дорогамъ.

Мусіти (мушу) — б. должнымъ что-либо сдѣлать.

Ха-бор — въ долгъ, въ кредитъ.

Навантажити — навалить, навьючить

Наймит — работник, батракъ, слуга.

Налігач — веревка, которою залібують вола за рога.

Намет — палатка, шалашъ.

Намітка — изъ тонкаго полотна покрывало на очіпокъ, съ откинутыми
назад концами; Часть головнаго убора женщинъ.

Нарнивати (Ярма) — приводить въ надлежащій видъ для зѣды.

Насторч — опрокинуты въ верхъ ногами.

Недужий — нездоровый, безсильный, больной. — Од вітру валяется. — Хоч
за вітром пусти. — Упав на лиці.

Ненька — мать, — мамушка.

Нетри — напролазное мѣсто, болото, заросшее комышемъ.

Отáва — трава, подростъ.

Отаман — начальникъ портіи чумаковъ.

Отрӳта — отрава.

— 252 —

Очерёт — комышъ, тростникъ.

Очкўр — тясма или шнурокъ, поддерживающий штаны.

Паланка — по турещ., какъ гов. Menninsky, т І, 88, значить небольшое укрѣпленіе: „mechant château entouré des palissadles“; и теперь еще въ Турдіи небольшія укрѣпленія наз. паланками.—У Запорожцевъ паланка значила и округъ, и укрѣпленіе полковое, ибо паланка б. мѣстопребываніе полковника съ старшиною (Ист. Нов. Сѣчи, І, с. 53). „На томъ боку Днѣпра караулы у паланкахъ Лебединской, у уманской и иншихъ мѣсцахъ: (Велич. ІІ, 248).

Палянця — небольшой хлѣбъ изъ смѣси пшеничной и ржаной муки.

Паровіця — пара чуиацкихъ воловъ.

Паша — кормъ для скота, сѣно.—Сіно румове (неболотное). Овслиння, просяниця — все то товару користь.

Перед вести — идти впереди всѣхъ, быть вожатымъ, руководителемъ.

Перемагати — превозмочь.

Півень — пѣтухъ.

Пильновати — усердствовать, усердно работать.

Побратими — товарищи.—Свої люде не татаре, не дадуть загибати. При добрій годині і брати й побратими, а при лихій годині — немає й родини. Брат мій, а хліб їж свій.—Ліше гое, ніж наше.—Кожна ручка собі карлючка.—Своя сорочка (або пазуха) близче до тіла.— Живи за брата, а торгуйся за жида.—Любімося, як брати, а рахуймося, як жиди.

Побудовати — выстроить, соорудить

Повітка — навѣсъ, сарай подъ навѣсомъ.

Поговірка — сплётни, розказни.

Погонич — наймытъ, погоняющий воловъ.

Полн — плѣнъ.

Поміст — полъ въ комнатѣ.

Попас — пастьбище.

Порада — совѣтъ, утѣшеніе.—Що рада, то не зрада. Одна голова добре, а дві лучче.—Хто каже доладу. то ухо наставляй. а хоч и безладу, то тож не затикай.—Нестатечная причень вовку з' бараном, так христіянові з' бусуржаном. Лѣт. Самовид.

Потилиця — затылокъ.

Пригода — случай, обстоятельство по б. ч. несчастное; бѣда.—Пригоди

— 253 —

учать згоди.—Кожна пригода до мудрости дорога.—Давні пригоди
боронять від шкоди.—Чоловік без пригоди не живе.

Присна—заваленка, основаніе избы.

Прódаж—продажа.—Куиля руки нече, а продаж гріє.— Хвали руку,
а товар видко.—Дешева рибка—погана юшка. Дешеву юшку на
двір вилнвають, а дорогу поїдають.—Першого торгу не кидайся.
Почип дорогший од грошей.—Купець, як стрілець.—В торгу нема
гніву.—Не товар платить, а час.—Покіль будуть бариші, у баби не
стане й душі.—Три дні ходу, а обіда ярмарку.—Більша утрата,
як дохід.—За морем телушка—полушка, та копа перевозу.—Хоч
нема бариша, так слава хороша —Варнш—дурному товариш.—
Личко товар продає.—Держи віру, держи й міру.—Пбзичка босо-
піч ходить.—Як станеш усім боргувати, то прийдеться без сорочки
похожати.

Рáда—собраніе на совѣтъ.

Ралéць—подарок.

Рánок—утро.—Хто рано встае, тому Бог дае.—Не кайся рано встав-
ши, а молодим оженившись.

Рáтище—дренко для копья.

Ремегáти—отжевывать жвачку. (Віл жуйку жус—отжевываетъ жвачку.
Волынь).

Рибáлка, — лочка — рыбакъ, рыбаловъ.

Рипити—скрипить.

Розвáга—утшеніе, усокоеніе въ печали.

Розмова—разговоръ.

Роскуйдити—растрепать.

Рушáти—трогаться съ мѣста.

Рушнйк, — утиряликъ, полотенцо. — На рушнику стати — повинчаться.

Рушнйця — ружье.

Рядчйк—подрядчикъ.

Ратувáти — спасать, выручать изъ бѣды.

Оамотá—уединеніе, одиночество.

Свiта—серияга, верхнее суконное платье.

Селiдьба—поселенiе.

Семерiк—семь паръ воловъ.

Сіромá—бездомный, безпрiютный, круглый сирота.

Скiпка—щепка.

— 254 —

Складати, — ламася — соорудить, слушаться.

Смак — вкусъ.

Сморбаний — подмазывальный возь.

Смуток — смущение, грусть,

Снідання — завтракъ.

Сонілка, — лочка — свирѣль. — Яб тому сучому баррабанові їсти не давав, бо він каже: „порубать халів, порубить халів!“ а я й тую сонілочку знай палинцяни годував, бо вона каже: „А за ві-що їх, а за ві-що їх?!..“

Спека — сильный жаръ соличный.

Спис — пика, копье.

Сподіватись — дожидать, надѣяться.

Спориш — низенькая травка по дорогамъ. Polygonum aviculare.

Спочивок — отдыхъ.

Становище — мѣсто для стоянки чумаковъ.

Стежка, — жечка — тропинка, дорожка.

Стрӑва — пища, съѣдобное вареное.

Суйці — земляника.

Табор — обозь, военный лагерь.

Таганй — треножникъ, на которомъ чумаки варятъ пищу.

Терезй — большая вѣсы.

Тічок — мѣсто, гдѣ лѣтомъ собирается по вечерамъ молодежь.

Тірса — ковыль-трава.

Товар — рогатый скотъ. — Вотъ описаніе вола, сдѣланное мною со словъ крестьянъ с. Вересы, Житомирскаго у. Наружная часть вола (жерву) состоитъ изъ пухуба голови, заду, ніи и шкури. Тулубъ — изъ скини, рѣсер или боків и чірева; голова — изъ лоба, морди, шиши ушіи и рогів. На морді бываетъ двое очей, состоящихъ изъ вік, бров и чоловіка который находится въ банцы (банька — хрусталик), — перенесися, ніе, состоящій изъ хрящі и двухъ низрѣй; за тѣмъ слѣдуетъ рот, сост. изъ двухъ целостей (внутренняя часть верхней наз. піднебення), зубів и языка. — „Очі у волів — однакові, чорни“. Лобъ бываетъ иногда закрѣпуванный. — Верхняя часть шеи наз. карк, а низняя — вболо. Зад вола состоитъ изъ клубів и хвоста. Ноги наз. перѣдніми и задніми. Задніе ноги прикрѣплены къ туловищу клубами, состоять изъ стегні, коліна и ракотиці или ратиці (Полт.); передняя же нога состоитъ изъ

— 255 —

лопӑтки, коліна и рӑкотиці. Внизу, возлѣ рӑтиці, бываетъ иногда
прядь волосъ, называемая мічкою.—Внутренности же вола состо-
ять изъ здорӑ, кишӗк и кишечӗк, кӗндӳха, печінки, лӗккого,
сӗрия, жовчі и косй. Воламъ рӗдко когда даютъ какое-либо соб-
ственное имя или прозвище; большею частію ихъ называютъ по ма-
стямъ или же по рогамъ. Такъ волы бываютъ: по мӑсті (цвӗту
волосъ) бӑлі, чоркі, сірі, сыві, голові, жовті, мишлӑші, мӳрі,
руді, чрвоні, рябі, лісі—на лбу бӗлое пятно, підлӑсі или лӑсі—
съ бӗллымъ чӗревомъ и перісті—по черному полю бӗлыя попереч-
ныя попосы—попрӳги; по рогам рогаті—съ огромными рогами,
дӳлі—съ не большими туными рожками, однороді—съ однимъ ро-
гомъ, безроді—вовсе безъ роговъ, тонкороді—съ высокими, но
очень тонкими рогами, групороді,—съ покрученими рогами, кдсі—
съ однимъ рогомъ внизъ, а другимъ вверхъ или въ сторону, шулі—
съ рогами внизъ, розлоді—съ широко разставленными рогами, и
ролаті (рогаль)—съ рогами скатыми вмӗстѣ. Кромѣ того называютъ
воловъ еце и по другимъ признакамъ, напр: бедрӑтий—съ очень
взнутыми боками и развитыми клубами; карнаухий—съ очень ма-
лыми ушами, и кӳчый—безъ хвоста.—Волы наз. „Божа скотина“.—
За добрим товаром зовуть и паном.—Без вола—хата гола.—Сім
пар болів, хоч обдери.—Як кінь пристане—ніж гостри, а як віл
пристане—із снасти, или: як віл пристане—віз масти, а як кін
etc. Сінним конем, а соломъяним волом не далеко заїдеш.—Воло-
дай полови, та й жени по волі, а коневі вівса, та й жени як иса.—
Одним волом хліба не доробнєся.—І скотина розумна, дармӑ що не
говорить.—Москалики-соколики, позаїдали ви наші волики; а як
вернетесь здорові, то поїсте й корови.

Толочити—выбирать траву, мять траву.

Толока—мѣсто для выпаса скота.

Трба—сума, котомка.

Трощити—сокрушать, лемать на мѣлкія части.

Туға,—печаль.

Тужити—громогласно плакать.

Тучити—ожирять.—Хазяйське око товар тучить.

У благати—упросить.

Утіха—удовольствіе.

Характерник—колдунь.

— 256 —

Харццза—разбойникъ, грабитель.

Хвортўна—фортуна, счастіе.

Хвороба—болѣзнь.—Хвороба пікого не красить.—Не смерть страшна, а недўга.—На божій дорозі.—Смерти не одперти.—Черепалісь, як хороба (о волахъ).

Хілжа, —жка—коморка, чуланъ при домѣ.

Хіріті—болѣть. (воли похиріли).

Хлібороб—пахарь, земледѣлецъ.

Худоба—имущество, пожитки; рогатый скотъ. Пошануй худобу раз, вона тебе десять раз пошануе.—В дорозі, у гостині, памълтай о худобні.—Хто пежае худоби, не знае й хвороби; а в нас худоба, то е й хвороба.

Хура, —кладь, возь; хурцік—извозчикъ товаровъ, фурманъ.

Хустка, —стина—платокъ.

Чаюк—род рыбы, арани.

Чарка—рюкка. —А ўте, Самарці, потягнемо по чарці.—За чарку, та й за сварку. —Чаркуе поки штані на очкурі.

Частуваги —потчивать, утощать.

Чвалай—розвалень, еле бредущій ногами.

Челладь—молодёжь.

Черевікі—башмаки.

Черес—кожаный поясъ, въ который чумаки зашивали деньги, когда Ђздили въ дорогу.

Черніця—монахиня.

Чумачка—промыселъ чумачества. —Ой чумаче, чумаче, життя твое сожаче! —Вони не вчені, нічого не знають, чвалаями ходять, а бісів проводять. —Чумак та вельник, то найгірший пекельникъ. —Щаслив чумак, коли воли добрі мае, —той за підряд не гадае. —Чумаче, де твої гроші? —то в возі, то в перевозі. —На чумака й дерево похилилося. —Як снасть ломиться, то чумак строіться; а як віл пристае, той здоровъя не стае. —Віз ламається, чумак ума набірається; а як віл пристае, то й ума не стае. —Кій у степу чумакам хазяїн. —Чумак чумака бачить здалека. —Чумак чумака таранею доніка, а сам у ёго з воза потягае чабака. —Величаяється, як чумацька нужа. —Отак чумак дочумакувався!

Шинок, —шинкарь, —карка—кабакъ, содержатель или содержательница кабака. —Як біда, ми до жида! (Докоръ тѣмъ, которые при бѣдѣ

— 257 —

идутъ въ шинокъ.) Ми пъемо горілку, а він нашу кров. (о жидѣ). Жид брехнею живе, а все з нас тягне.—Жида перехрести, та й голову одети.—Не займай жида, не каляй вида.—Жид ні сіе, ні оре, а обманем жиае.—Жеби жид був з неба, вірити му не треба.— Жид, як не обшукае, то павет і не пообідае.—Жид, як не збреше, то удавиться.—Жид, і молачи, вчиться обманути.—Жид каже: „ти не знаеш, що купуєш“ — і справді: жид, замісць доброго, дрантя продае.

Ш чюб—брак, вѣнчанье.

Шлях—большай дорога. Шляхъ бываетъ: батий—торный, закурений— покрытый густымъ облакомъ пыли.—Шлях не спить, — не гуляе.— Дорога чхаетъся.—Се мині дорога кладется.— Не їдь у понеділок—валкій день.—Нодорежнёму і Бог выбачае.—Чоловік знае, коли внізжае, та не знае, коли вернається.—Хліб въ дорозі не затягить.—Два третєго не ждуть.—Но за сон, як в головах шанка.— Не тоді сяни, як товарищ шанки шукае.—Товарищ мовий в дорозі стойть за віз смерновий.—Тоді дорога спішна, коли розмова потінна.—Хто часто в дорозі, був під возем и на возі.—Піч тучить, а дорога учить. —Свате поле, мазніцю в рукі взявши.—Посвящай поле мазніцю.—Шануй гори й мости: будуть цілі кості.— Навиростець тільки ворони літають.—Як поїдеш на объїзі, то поспіеш на обід; а як навиростець, то хіба на вечерю.—Хто простуе, той дома не почує.—Язик до Київа доведе.—Сюди виль, туди виль—аж за пъять миль.—Не вхонив тропій.—Влуд мене донитався.—Не дай. Возже, смерти в дорозі на заднёму возі!

Шмаровъз—находишійся постоянно при возахъ, выпачканный у „деготь“— смолу.

Шнуровання — верёвки, коими увязываютъ наложенный возь.

Шпárко—скоро.

Штанй—шаравары.

Шукáти—искать.

Ар—овраг.

Юрба—толпа.

---

Во всѣхъ извѣстныхъ С.-Петербургскихъ и Кіевскихъ
книжныхъ магазпнахъ продаются издания **И. Рудченка:**

Народныя южнорусскія сказки.

впп. 1. Кіевъ. 1869 г. ц. 1 p.

впп. 2. Кіевъ. 1870 г. ц. 1 p.

Чумацкія народныя пѣсни
съ этнографическимъ очеркомъ, словаремъ и послови-
цами къ чумацкому быту ц. . . . . 1 p. 30 к.

Н. Лисенка: Збірник українських пісень. Лейпцигъ. 1 и 2 вып. по 2 p. 50 к.

Музика до Кобзаря Шевченка. Лейпц. 1 p. 50 k.

Номиса—Українські приказки, прислівья і таке инше. Спб.
ц. 2 p.

Рубца—Сборникъ украинскихъ народныхъ пѣсень. Спб. 3 вып.
по 75 к.

Чубинскаго— Труды этнографич. статист. экспедиц. для из-
слѣдованія югозападн. края. Спб. т. I-2 p., т. III-2 p 50 к.,
т. VI—2 p. т. VII—3 p. 50 к.

Записки югозападн. Отд. Имп. Р. Геогр. общества. Кіевъ,
1874, т. І 1 p. 80 к.

Остапъ Вересай, одинъ изъ послѣднихъ Кобзарей малорусскихъ
К. 1874 г. ц. 60 к.

Печатаются:

Историческія пѣсни малорусскаго народа, издавіе съ объ-
ясненіями **В. Антоновича** и **М. Драгоманова.**