202

povídá: „Ještě nepůjdu, ještě jsem se málo na
světě nabyl.“ Ona mu povídá: „Ještě tě nechám na
nějaký čas, ale nedlouho; jdu do jednoho města, tam
mám moc lidí uškrtit.“ Tak odešla a šla do toho města.

Jak tam přišla, silno tam lidé mřeli, až jich málo
zůstávalo. Jura to slyšel, šel tam a povídal sám sobě,
že bude kázať té smrti vejíť do pytla. Jak tam přišel,
ona hned k němu přišla, a on zvolal: „Hybaj do pytla!“
Smrt mu hned do toho milého pytla vešla. On ji v něm
zadrhnul a sedm let tam nechal. Těch sedm let žádný
člověk neumřel.

Potom již byl Jura starý, tesklivý a zarmoucený.
Tu si zpomněl na tu milou smrt v tom pytli. Rozdrhl
pytel a pustil ji. Když ji pustil, ona mu povídala: „Ty
ses mne již dosti natrápil — včil již budeš konečně můj!“
Milý Jura umřel.

Když umřel, šel do nebe a stál u brány nebeské;
a nechtěli ho tam vpustit. Vyšel k němu ten starý žebrák
k té bráně, co mu ten poslední groš dal a co mu dal
tu brokovnici, ty husle a ten pytel. Ten mu povídá:
„Ukazoval jsem ti vtehda prstem do nebe, ale tys
tomu nechtěl rozuměť a vyvolil sis za almužny brokov-
nici, husle a pytel; včil tě nemohu vpustit do nebe;
když jsi chtěl věci světské, buď si včil ve světě; já jsem
tvůj anjel strážný, já tě nesmím do nebe vpustit, máš
jíť do pekla.“

Jura se nad tím zarmoutil a šel zrovna k peklu.
Ti čerti, co jich ve svém pytli pral, viděli ho zdaleka
a povídali sobě: „To je ten, co nás dal bíti v tom py-
tli!“ A hned volali: „Nechoď sem, nechoď! Nechceme
tě tady; zas bys nás bil a třískal; vrať se zpátky!“
Potom honem šli do pekla a bránu zavřeli.

203

Jura byl tomu rád, že ho tam nepustili; neboť se bál, že mu budou zle dělat za to, co on jim zle dělal. Šel zas zpátky k té bráně nebeské a zas klepal, a plakal, aby ho tam přijali, že toho lituje, co na světě pochybil; aby ho tam vpustili, že už bude dobře sloužit a poslouchat. Jeho anjel strážce otevřel bránu, pustil ho, a už tam zůstal.

## II7. Kajici zbojník.

Byli jedni manželé velice chudobní. Když jim bylo velice zle, manžel pravil: „Manželko, já půjdu někam na ptaní!“ Ona mu povídala, aby šel.

Jak šel na to ptaní, přišel do jedné hory a tam potkal takého starého, chromého člověka, a to byl zlý duch. Ten povídá tomu chudobnému člověkovi: „Víš co, člověče: prodaj mi to, o čem doma nevíš — já ti dobře zaplatím, že do smrti neokusíš bídy.“ Ten si zpomínal, co by měl doma, o čem by nevěděl — ale zapomněl na děťátko, že má brzy být na světě. Pravil zlému duchovi: „Dones mi peněz, co bych do smrti neokusil bídy, a dám ti, o čem doma nevím.“ — Zlý duch mu povídá: „Víšli co, člověče, já si to musím tvojí vlastní krví na cedulku zapsať!“ — Člověk přisvolil, zlý duch mu nařízl prst na pravé ruce, jeho vlastní krví zapsal si ho na cedulku a pravil: „Dočkej mne tu, já přijdu hned.“ Přišel hned a přinesl mu plný měch stříbra a zlata.

Chudobný člověk byl rád, že měl tolik peněz. Jak přišel domů, s radostí řekl: „No, milá manželko, už jsem naptal; už nebudeme mít do smrti bídy!“ Ale jak uviděl synáčka v kolébce, hned se ulekl. Manželka se ho ptala,

204

že proč se tak ulekl; že snad narozené dítě nerád
uhledl? — On jí nejprv ani říci nechtěl, bál se, že jí
třeba bude zle, ale když ona ho toli ptala, proč je tak
smutný, přece jí to pověděl. Ona se též zarmoutila nad
tím, a oba hořce plakali nad tím synečkem; báli se, že
proň zlý duch přijde — a on byl tak krásný syneček.

Chlapec prudko rostl a v pěti letech již začal chodiť
do školy. Jak chodil do té školy, byl mondrý a ptal
se jednoho dne svých rodičů, proč jsou tak smutni nad
ním: že snad ho nerádi vidí, že je na světě, nebo proč
jsou tak zarmouceni nad ním? — Rodiči mu s pláčem
povídali: „Jak jsi ještě nebyl na světě, měli jsme veli-
kou bídu a zaprodali jsme tě zlému duchu, a ten má
tu cedulku v pekle.“ — Chlapec jim odpověděl: „Nic sě
nad tím nestarejte, všecko bude dobře; já se budu dobře
učiť, půjdu na kněžství a vymodlím se z toho.“

Když jim to tak pověděl, oni se mu zradovali,
že bude zas dobře. Učil se piłno a stal se knězem. Když
měl po premicii, šel si do pekla pro tu cedulku. Vzal
si kropáč, svěcenou vodu, štolu a jiné svě-
cené věci z kostela a šel.

Přišel do hory a tam ho zachvátila noc. Uprostřed
hory té spatřil malou chaloupku, a v té chaloupce byla
jen sama stará zbojnička. On přišel k oknu a klepal
na ni, aby ho vpustila a dala mu nocleha. Ona mu poví-
dala: „Prosím vás, velebný pane, já bych vás přijala,
ale nemůžu; můj muž je velký zbojník, on by vás snad
zabil.“ — Panáček ji ale prosil, aby mu jen toho nocleha
dala, že snad nebude tak zle, aby její muž duchovní
osobě oblížoval. — Ona ho schovala do komory.

Muž, jak přišel z hory, se jí ptal, koho má v domě.
Ona se mu nejprv vymlouvala, že nemá žádného; ale

205

když jí hrozil pomstou, jestli mu neukáže, koho tam má,
ona mu povídala: „Pro Boha, manžele, mám tu na noc-
leh osobu duchovní, neubližuj mu; kdybys tomu knězovi
ublížil, za živa bysi se do pekla dostal!“ Potom proň
šla do komory a přivedla ho do světnice

On zbojníka pozdravił, a zbojník mu dal čest a ptal
se ho, kam jde. Panáček mu povídal, že si jde do pekla
pro cedulku, proto že byl od svého tatíčka z bídy veliké
zaprodán, když ještě ani na světě nebyl. Zbojník povídá
panáčkovi: „Udělejte mi, oč vás budu žádat!“ — Panáček
odpovídá: „Jestli mně bude možné, proč bych neudělal?“
— Zbojník pravil: „Mám prý míť v pekle jakési lože při-
chystané; podívejte se tam na ně a povězte mi, jaké
bude!“ Panáček mu slíbil, že to udělá. Potom mu dali
dobrou večeři, ustlali mu pěkné lůžko, a on až do rána
dobře spal. Ráno jak vstal, zbojník ho ještě vyprovodil
přes ty hory.

Když přišel panáček k peklu, přežehnal brány pe-
kelné svatým křížem, a ty se mu hned samy otevřely.
Všel tam a uhledl ukrutné řady zlých duchů a mučených
zatracenců, až se zhrozil; kropil svěcenou vodou v pravo
a v levo a povídal jim, že si přišel pro cedulku. Čerti utí-
kali, kam kdo mohl, a volali, že oni ji nemají.

On šel dále, a až na samém zadku v pekle byl ten
starý chromý čert, co tu cedulku měl. Ten mu ji hned
dal. Jak ji dostal, pravil: „Ještě mi musíš udělat, co
budu chceť. Má tu měť jistý zbojník, jmenuje se Setník,
jakési lože příchystané; to lože já musím vidět, jaké je.“
Oni mu ho hned ukázali.

Bylo velice strašné; bylo samý nůž, samá jehla, samý
hřebík, samá břitva. Když se ten panáček na to lože do-
bře podíval, šel z toho pekla a přišel zas na noc do té hory.

206

Ten zbojník ho už čekal. Jak ho uhledl, hned se
ho ptal, vidělli to lože. On mu povídal: „Viděl jsem ho;
je velice strašné; je samý nůž, samá jehla, samý hřebík,
samá břitva.“ — Zbojník se zděsil a prosil ho, jeli mu
ještě od toho lože zpomožení? — Panáček mu povídal,
že proč by nebylo, jenom chceli se k Bohu obrátiť a
přísné pokání činit? — Zbojník až se rozplakal, jak sli-
boval, že se chce všemu podrobiť, jen aby na to strašné
lože v pekle nepřišel. Panáček se ho ptal, víli všecky
ty ohavnosti a hříchy, kterých se dopustil. Zbojník mu
odpověděl, že dobře ví, že se mu to samo každou noc
na mysl staví, zvláště to, že dva lidi zabil. Panáček se
ho ptal, čím jich zabil. On povídá, že dvěma palicemi,
které posud má. Panáček mu kázal, aby všechen statek
žena jeho rozdala chudým, a zbojníkovi pravil: „Vezmi
ty palice (hůlky) a pojď za mnou.“

Šli a přišli hluboko do hory — do lesa. Jak tam přišli, panáček postavil ty hole do země a zbojníkovi kázal mezi ně kleknout a modliť se a hříchy svoje opla-kávať, až by zase k němu přišel. Zbojník tak udělal, a panáček odešel.

Doma však ten kněz na zbojníka zapomněl. Již to
dlouhá léta trvalo, až jedenkráte páni do té hory šli na
hon a toho kněze vypobízeli s sebou.

Ten jeden pán přišel na jedno místo, kde byly dva
krásné stromy a na nich plno jablek, a mezi těmi stromy
byl jakýsi peň mechem obrostlý. On si chtěl utrhnout
jedno jablko, ale z toho pně na něj volalo: „Nech tak,
až ten přijde, kdo sadil!“

Pán se ulekl, že peň tak mluví, a zavolal ty druhé
pány a i toho panáčka a povídá jim: „Tam v hoře json
dva krásné stromy, a na těch stromích plno jablek, a

207

mezi těmi stromy je taký mechem obrostlý peň. Přišed
k tomu jednomu stromu, chtěl jsem jedno jablko utr-
hnout, a ten peň mi povídal: „Nech tak, až přijde ten,
kdo sadil!“

Ten panáček si zpomněl na toho zbojníka a hned
věděl, co a jak je. Ty dva krásné stromy vyrostly z těch
postavených holí; ta jablka byla hříchy toho zbojníka,
který kleče a pokání čině, mechem obrostl, a to byl ten
peň. Šli hned všeci tam, panáček přistoupnul, drcnul do
toho pně prstem a pravil: „Už je tvůj čas tady, zpo-
vídej se!“

Jak se zbojník mechem obrostlý zpovídal, za kaž-
dým hříchem, který řekl, jedno jablko spadlo s toho
stromu, až všecka s obou stromů spadala, a na zemi
jich nikde nebylo — to byly ty jeho hříchy. Jenom ještě
dvě největší jablka na tom jednom stromě byla. Panáček
mu povídá: „Ještě jsi dvou největších hříchů zapomněl —
ještě json tam dvě jablka!“ — On si teprv zpomněl, že
zabil ty dva lidi. Jak to vyznal, ta dvě jablka hned
spadla dolů. Potom se i ty stromy rozsypaly na prach.
Nad tím zbojníkem pak se ten kněz pomodlil a dal mu
rozhřešení, a hned z něho vyletěla bílá holubička a po-
klonila se tomu panáčkovi. Všeci viděli, jak letěla do
nebe, ten mechem obrostlý peň se též rozsypal, a zbojník
byl z toho trápení vysvobozen.

118. Statečný Jan a princezka Barka.

V jednom městě bydlel nějaký mlynář, který měl
syna jménem Jan. Tomu, když byl dorostlý, rodiči ka-
zovali, aby vstoupil v stav manželský. On povídá, že

208

ještě nemůže vstoupiť v stav manželský, že musí ještě
do světa — něco zkusit, aby mu jedenkráte tovaryši jeho
nevyčítali, že nic nezkusil světa. Když jináč nechtěl, ro-
diči ho vypravili. Jak byl se vším činem hotový,
otec mu řekl, že tam nedaleko je les, aby hleděl, co by
do něho nepřišel, že by z něho jak živ nevyšel. Jan při-
slíbil otcovi, že se bude hledět vystříhať, co by do něho
nepřišel. Odcházeje z domu, poděkoval svojim rodičům,
rozloučil se s nimi a odebral se na cestu.

Když v té cestě si rozmýšlel, s jedné strany jaksi
do toho lesa přišel a potkal tam staříčka, který ho ví-
tal: „Vítám tě, Jane, do mojí krajiny!“ — On mu po-
vídá: „Jak pak vy mne znáte a jmenujete z mojího
jména, když jste mne jak živ neviděl?“ — Staříček
mu praví: „Co pak mne neznáš, že já jsem tvůj strýček,
který zemřel na vojně? Snad ti o mně tvůj otec někdy
pověděl!“ — Jan povídá: „Jak pak vás můžu znát,dyť
už je to tak dávno, co jsem vás neviděl, a už jsem za-
pomněl na vaši podobu, nebo jsem vás ani jak živ ne-
viděl. Ale otec mi o vás povídával, že jste zemřel na
vojně.“

Strýček mu pravil, aby u něho zůstal ve službě, že
nebude mít žádnou těžkou práci, že jen bude vždycky
jeho světnici v čistotě držet a zametať, a ty smeti že
musí dávat do bečice do síně. — Jan mu povídá, že
nemůže u něho zůstať ve službě, že jde do světa na zku-
šenou; že když by někdy domů přišel, že by nevěděl,
jak se má vyodpovídat. — Ale staříček mu povídal,
aby se nad tím nic nestaral, že on ví všecky krajiny a
všecka města celého světa jmenovat a že ho také naučí
všem řečem; aby jen u něho zůstal ve službě, že se
všemu dobře naučí a že mu také dobře zaplatí.

209

Jan nad tím měl radost, že nemusí do světa jít a
že bude všecko vědět, jak by ve světě byl. Zůstal u mi-
lého staříčka sloužit.

Asi za čtvrt roku šli spolem na procházku do ve-
liké zahrady, kde bylo moc ptactva, mnoho kvítí a zví-
řat všelijakých. Jan měl radost, že tak krásnou zahradu
spatřil. Myslil sobě v duchu, že tam bude chodívať na
procházku a na lov, neboť byl milovník střelby. Kole
té zahrady byla veliká zeď. Jan se ptal staříčka, co to
za tou zdí je. On mu odpověděl, že tam nic není než
zahrada, v které ale žádné kvítí není, ani žádné potě-
šení, ani žádná radost; a pravil mu, aby tam jak živ
nechodil, že kdyby tam vešel, byl by nešťastný. Jan mu
přislíbil, že tam jak živ nepůjde, když tam žádná ra-
dost není.

Potom se zas odebrali z milé zahrady do příbytku,
a Jan se pořád cvičil v řečech všelijakých a v jmeno-
vání všelijakých měst.

Za nějaký čas, asi za půl roku, staříček povídá
Janovi: „Milý Jane, musíš zůstať zde sám; já odejdu
na čtyry měsíce někam do práce.“ Když odešel staříček,
Jan sobě pomyslil: „Co tu budu jíst? nezanechal mi
žádnou potravu.“ Hned běžel za staříčkem a volal na
něho, kde mu co nechal jíst? — Staříček mu povídá:
„Dobře sis zpomněl, neboť bys byl tady hladrou
smrtí zemřel. Běž: je tam v té almaře starý obrus;
když si ho prostřeš, co budeš chtít, to budeš mít jíst
a pít.“ Jan šel domů a chtěl toho hned zkusiť; vzal
ten obrus a skutečně poznal, že to byla pravda, co mu
staříček povídal.

Když tam byl tak sám asi osm dní, zpomněl si na
tu zahradu, že tam půjde na procházku. Když do té za-

Kulda. II.

14

210

hrady přišel, zarmoutil se velice, poněvadž tam neviděl
žádnou radost, žádnou květinu, žádné ptactvo ani žádnou
zvěř. Vida všecko tak upuštěné, povídá sobě, že mu
to jistě staříček udělal na toš*) a že to všecko pře-
ložil do té druhé zahrady; nebo tam odtad šla taková
líbezná vůně, zpěv ptáků a řehtání zvířat. Do té druhé
zahrady staříček mu nikdy nedal jíř, že by byl nešťastný,
ale on chtěl přece vědět, co a jak tam je.

Dal se na odvahu, přistavil si řebřík a vlezl
do té zahrady se svojím zbrojem. Když do ní
přelezl, přišel mu strach, poněvadž si připomenul napo-
menutí staříčkovo. Povídal si: „Nechť se, co chce, se mnou
děje, přece chci zkusiť, co tady v té zahradě je.“ Šel
zahradou dále a přišel k jednomu hrubému rybníku;
u toho rybníka se posadil za keř a zpytoval, jak dále
s ním vypadne.

Když tak sedí nějakou půl hodinu, podíval se do
oblaků a spatřil nenadále čtyř hrubých ptákův se snášeč
nad sebou a nad tím velikým rybníkem. On si povídal:
„Jak ti ptáci sletí níž, střelím si na ně; nebo tolkých
ptáků jsem ještě na světě neviděl.“ Když ale ti ptáci
níž a níž sletovali, vždycky v ševětší byli; a když
sletěli dolů, veliký strach ho obešel, tak že na žádného
nestřelil. Ti ptáci všeci čtyři postavili se na hrázu k to-
mu rybníku, a hned z nich byly čtyry ženské, které se
mu zdály, jako by tři dcery byly a jedna matka jejich.
Ta nejmladší se mu hrubě zlíbila, poněvadž byla krásná.
On přemýšlel, jak by s ní mohl několik slov promluviť.
Ty ženské pak všecky najednou svoje šaty se sebe se-
svlekly a do toho rybníka poskákaly. On si za tím křem

*) Na toš = na vzdory.

211

povídá: „Včil mám dobrou příležitost k tomu, abych s ní mohl několik slov promluviť.“ Šel a té nejmladší všecky šaty vzal a sednul zas za ten kříb.

Když ty ženské vyšly z té vody, každá svoje šaty vzala a oblekla na sebe, a hned z nich zase byli tři ptákové; ale ta čtvrtá, nejmladší, zůstala pořád ženskou. Ty tři odletěly do povětří, a ta čtvrtá ostala tam sama stáť a volala: „Jane, pones mně moje šaty, nebo mi má matka a dvě sestry daleko odběhnon!“ — Ale on povídá, že jí ty šaty spíš nemůže dát, až mu poví, co ony jsou. — Ona mu odpověděla: „My jsme tři začarované princesky jednoho krále, a ten strýček, co ty u něho sloužíš, není žádný tvůj strýček, ale jest čardějník, který nás podnučuje na čarodějstvo. Já s mojím otcem nechceme se dát učit, a proto jsme v hrozném vězení.“ — Jan se jí hned tázal předně na její jméno, jak se jmenuje. Ona odpověděla: „Barka.“*) On se jí ptal, jestli by jí možno bylo pomoci a ji vysvobodiť. — Ona povídá, že lehkým způsobem jí může býti zpomóženo. — On jí pravil, že by jí rád pomohl, jen jestli mu slíbí, když jí pomůže, že si ho sebere za manžela. Ona mu přislíbila, že na všecek způsob s ním chce vstoupiť v manželstvo, a pověděla mu, jak ji může vysvobodiť. Říkala mu: „Běž, hned se seber do té tvojí chalupy, kde sloužíš u toho staříčka, a ty šaty, které máš ve svém uzlíku, všecky vyndej ven a do toho uzla nacpej těch smetí z té bečky. Jinšího nic neber, byl bys nešťastný. Když vyjdeš z té chalupy, budeš míti cesty na všecky strany; ale první lepší, na kterou vstou-

*) Barka, zkrácené Barborka; také Babša; nikdy Babuša, což má v okolí Rožnovském význam jistého vázání šátku na hlavě ženské a jest jméno krávy jako zababušené.

14*

212

píš, ta bude dobrá. Já ti zkrátím cestu; ty ale budeš
míč hrozné pokušení v této cestě. Nesmíš se ohlednouč,
kdybys co viděl, jaké strašidlo, jaký oheň, jaké hromo-
bití — jenom pořád přes všecko utíkej zrovna ven.
Když by ale na tě kdo volal, nesmíš se žádnému ozvať
ani se ohlížeč, poněvadž bys byl nešťastný a já zároveň
s tebou. Když ale vyndeš z toho lesa ven, teprv sobě
můžeš odpočinouč. Když pak přijdeš domů, dáš kaplu
vystavěč, v které my, já s tebou, jenom spolem sami
dva od kněze a před tvými rodičemi budeme sezdáni, a
jiný žádný nesmí přijíč v ten čas do té kaply, poněvadž
bych já ještě do většího vězení přišla, a víckrát bys
mne na oči nespatřil, kdyby tam někdo z tvojí ro-
diny nebo kdo kolvěk víc přišel, než máš vyřknuto.“
Pak se s ním rozloučila, a on jí přislíbil, že to všecko
učiní. Ona na sebe šaty oblíkla a hned se z ní učinil
pták, a letěla do povětří pryč.

Jan zůstal chvíli zapomenutý stáč, co se s ním děje,
potom se sebral odtud, šel do svojí chaloupky, šaty své
všecky vyhazoval z uzla a smeti vecpával do něho. V
duchu však si myslil, že mu tak špatnou věc kázala
vzít do uzla, a ty vlastní krásné šaty tam nechač. Vše-
cko udělal na její poručení, jak mu kázala, a ten obrus
také s sebou vzal; myslil si, že mu snad bude někdy
dobrý. Když měl všecko svázané, odebral se na cestu.
Když ale vyšel z té chaloupky ven, viděl mnoho cest
před sebou a nevěděl, na kterou vstončil má; ale po-
myslil si, jak ona mu řekla — že první lepší. Vstou-
pil na cestu a utíkal. Tady se mu představělo všelijaké
pokušení, hrozná zvěř, hadi, draci mu vstupovali do ce-
sty. Když ale všecko to s pomocí Boží přemohl, zase se
mu představovaly krásné muziky, krásné princesky a

213

volaly ho, aby šel s nimi do zábavy a do tance. Ale on zas všecko s pomocí Boží přemohl. Když to přemohl, stavěly se mu všelijaké ohně, hrozní ohniví drakové, kteří mu do cesty vstupovali; ale on všecko zase přemohl. Když pak už byl na kraji toho lesa, stařík za ním běží a volá na něho: „Jane, Jane! Což mne chceš opustit? Proč pak ode mne utíkáš? Stůj a ohledni se: ještě jednou chci s tebou nějaké slovo promluvit! Jak se neohlídneš, budeš nešťastný na věčné věky!“ — Ale Jan na nic nedbal, jenom utíkal z lesa ven a hleděl, co by se mu cesta spíš skončila. Konečně vyskočil z lesa ven za hranice — stařík už byl také na samém kraji, ale přes hranice vykročiti nesměl. Volal na něbo: „Ó počkej, ty nešťastný Jane, já se na tobě ještě jedenkráte musím pomstit!“ — Ale Jan si pomyslil: „Jen když jsem již z toho lesa ven, tu mi víckrát nškodiť nemůžeš! Potom sobě rozvažoval, jak má domů přijít, když ještě nic světa nezkusil — že jak se vyodpovídá? Ale přece vstal a šel domů.

Když už byl blízko domu, rozběhnul se, šturnul do dveří, spadnul na mlenici a zůstal jako mrtvý ležet. Hned to běželi oznámit jeho rodičům.

Rodičové k němu přišli a se ho tázali, proč tak zděšený přišel. On odpověděl, že s kterési strany do toho lesa přišel, tam ale že ho čarodějník chytl a do toho času že byl u něho zavřený; až on nedávno odešel do světa, že si nabral jakýchsi peněz do uzla a dal se do útěku. Rodiči poslali tovaryše do mlenice pro ten uzel, aby ho donesli do jizby; ale žádný nemohl tím uzlem pohnout. Všickni se tomu divili, jak on to mohl unést? Navalili ho na sochory a přinesli do jizby; v jizbě ho pustili se sochorů na zem, hned se roztrhl, a

214

hrozná síla zlata se ukázala. Rodiči mu hned povídali, že už nemusí nikam jít do světa, že je dost bohatý, že se může oženiť. Ale on povídá, že se nemůže ženiť, pokavád nebude taková kapla vystavěna, jak on jim poručí.

Hned se dali do kaply stavení, a když byla hotova, rodiči dycky myslili, co za nevěstu kdesi má? Ale on žádnému nic nepověděl, jenom jim přikázal, že žádný na jeho svadbě nesmí být, jenom rodiči, kněz a on se svou nevěstou. Rodiči se nad tím velice starali, jak to spraví, co by o tom žádný nic nevěděl? Matka povídá: „Já mám bratra vrchním, ten to spraví, co žádný nic vědět nebude.“

Když bylo všecko hotovo, na den ustanovený přijelo šest kočárů, z jednoho slezla princeska Barka se svojími obsluhovači. Jan, když ji spatřil, hned ji přivítal: „Vítám tě, moje nevěsto!“

Rodičové se ale velmi nad tím divili, kde on tak krásnou princesku za nevěstu si vyhledal. On jim na to nic neodpověděl, jenom hned poručil jít pro kněze, aby byli brzy spolem oddáni v stav manželský.

Když kněz přišel a oni předstoupili před oltář — jíž měli míč štólou ruky svázány, v tom strýček vrchní, bratr jeho matky, vstoupil do té kaply. Neboť sobě povád povídal: „Proč to je, že nejsem pozván na mojí sestry syna svadbu?“ Nemohlo mu to na mysl přijít, sebral se a šel do té kaply.

V tom se princeska nevěsta ohlídla a velice se ulekla; sebrala se od oltáře pryč, poněvadž ještě sezdáni nebyli, a zrovna šla, do kočáru sedla, obrátila všecky svoje kočáry a jela nazpátek. Jan zůstal velmi zapoménutý, co se tudy děje? Hned za ní běžel a volal na ni: „Barko, Barko moje, dočkej mne jenom na jedno slo-

215

vo!“ Ale ona jen ujížděla. Když on však pořád křičel, zůstala stáť se svojími všemi kočáry a ptala se ho: „Co pak po mně chceš, nešťastníku, když jsi mne do neštěstí ještě většího přivedl a já skrze tebe včil ještě hroznější trápení míti musím?“ — On jí povídal, že on tomu nic vinen není, jenom aby mu odpustila, a budeli mu možné, že ještě jedenkrát chce všecko svoje živobytí naložit, aby jí vysvobodil. — Ona mu odpověděla: „Jak pak mne můžeš včil vysvobodiť! to je velmi nesnadná věc. Když jsi mne tak lehce nemohl vysvobodiť, kterak mne těžce vysvobodíš?“ — On ji ještě jedenkrát prosil, aby mu řekla, aby mu poradila, že chce milerád své živobytí za ni dáti, jeli možné, ji vysvobodiť. — Tu ona poručila ze svojího kočáru toho nejpřednějšího koně vypřahnout, kázala ho obsedlať a Janovi tak povídala: „Na tom koni musíš jeť tři dni a tři noci, obhlednout se nesmíš; kdybysi se obhlednul, na věčné věky nešťastný budeš. Já včil již bez toho větší trápení mám, a ještě do většího trápení bych se znova dostala.“ — On jí přislíbil, že všecko chce vyplniť, co mu poručila, sedl na koně a do povětří se na něm odebral.

Když ale již tři noci a dva dni jel na tom koni — pořád v povětří, — na třetí den veliký hlad dostal. Zpomněl si na obrus, který měl v kapse v kabátě, a velmi se zradoval — ale k svému neštěstí. Vytahoval ho z kapsy a jakousi stranou se ohlídnul nazpátek — a v tom okamžení hned se pod ním kůň ztratil, a on drže obrus v ruce, ve veliké výsosti se vznášel a rozmýšlel, kde jenom asi spadne a jaký konec života vezme?

Za několik minut vidí pod sebou něco červeného — a poznal, že se vznáší nad červeným mořem. Když do moře spadnul, hned ho velryba pohltla. Tu si povídal:

216

„Už jsem na věčné věky nešťastný.“ Ale pořád se v té rybě drápal a trhal, až ryba dostala velikou žírku *), připlula k břehu a vyhodila ho zase ven. On za několik hodin teprv přišel k sobě.

Když k sobě přišel, rozvažoval si, kde je a v kterém kraji se nachází. Pak se sebral s toho místa a šel dále ten svět prohlížet.

Přišel do jednoho lesa. Tam uviděl tři obry se bíť — všecky v hromadě. On se tomu tuze divil, že tak hrozní lidé se mezi sebou bijí, a rád by byl věděl příčinu, proč se mezi sebou bijí. Dal se k nim jíť cestou. Když k nim přišel, tázal se jich, proč se mezi sebou bijí. Oni mu odpovídali: „Ty malý červíčku země, proč ty se opovážíš nás se ptáti, co my se bijem?“ Ale nejstarší z nich povídá těm dvěma: „Což snad nevíte, že po nás mají takoví lidé maličtí nastati a ti mají být o mnoho moudřejší nežli my?“ — Druhý pravil: „Já jsem také tu řeč slýchával od mého otce.“ — Ten třetí řekl: „Povězme mu naši příčinu, proč se bijeme, může být, že nás v naší věci rozsoudí!“

Hned mu pověděli příčinu, proč se mezi sebou bijí, a pravili: „My jsme tři synové jednoho otce, a nám také tři věci po našem otci zůstaly. Mohli bychom se o ně rozdělit; že pak každý chce míť všecky, nemůžem se o ně rozdělit. Jestli jsi tak moudrý a můžešli nás rozsoudit, darujem ti života: jináč našich rukou neujdeš!“ — Jan se jich tázal na ty věci, které mají a jak se ty věci jmenují. Oni mu povídali: „Máme plášť, do toho pláště když se člověk zavine, žádné oko lidské ho nevidí. Máme klobouk, ten když si dá člověk na hlavu,

*) Žírku = žraní = bolení v břiše.

217

žádný zlý duch ani hromová rána ani žádný oheň ne-
škodí jemu. Máme boty, když jich obuje člověk na
nohy, kam si pomyslí, v okamžení hned se tam
octne.“ — Jan jim povídá: „To je snadná věc; ale
tady vás rozsouditi nemohu; pojďte tam hle na ten
hrozný kopec, na kterém žádného stromu není — kde
je čírá skála*), tam já vás dobře a spravedlivě roz-
soudím.“

Jeden z těch obrů Jana hned sebral do kapsy, a
v okamžení s ním tam na kopci byli. Když ho z kapsy
vyndal a na kopci postavil, on se jich tázal, kde ty tři
věci mají, aby mu jich odevzdali. Oni je hned vyložili
a ptali se ho, jaký rozsudek jim dá. On jim odpověděl:
„Vy všickni tři musíte jít dolů pod ten kopec; tam se
postavíte všickni do řadu a jak já na vás zapísknu,
vy všickni ke mně jedním skokem běžet musíte; a který
spíš u mne bude, ten všecky tři věci obdrží.“ — Oni
hned mezi sebou rozmlouvali, že to krásný rozsudek je —
hned se jim to všem líbilo.

Všeci tři běželi dolů pod kopec, stonpli si do řadu
a čekali, byli nachystáni, až na ně zapískne. Když ale
oni tam dole všickni stáli, Jan zatím oblekl na sebe
plášť, obul boty a dal si klobouk na hlavu, a pozoroval,
kde by se měl zakrýti, poněvadž ještě nevěřil tomu plášti,
že takovou moc má. Odstoupnul několik kroků nazpátek
a zapísknul na ně. Oni všeci jedním hupkem k němu
běželi, a všickni v jednom okamžení na tom místě byli.
Když tam přišli, neviděli žádného, ani těch svojich věcí,
ani toho soudce. Hrozně se tomu divili, že jich rozumně

*) V ústech lidu tuším chybně: šírá skála místo čírá =
samá skála.

218

rozsoudil a ošidil; lépe že jich nemohl žádný v té věci rozsoudil.

Začali se znova mezi sebou hádat a vadit, ale nej-
starší povídal: „Co se už navadíme, už je to málo platné;
rozejděme se, a každý v jiném kraji svoje štěstí hledať
budeme. Dobře měl náš nebožtík tatík, že ti malí lidé
po nás budou moudřejší nad nás!“ Rozloučili a rozešli
se v dobrém.

Ale Jan, jak ty tři věci měl, pomyslil si hned,
kdyby se jenom spatřil tam, kde jeho princka Barka je.

Za nějakou chvíli spatřil se v jednom jakémsi roz-
trhaném a rozbořeném hradě v pustých horách. Tam se
procházel a přišel do jednoho sklepa. Tam spatřil sta-
rého člověka na kříži přibitého, a ten hrozný kámen na
svojí hlavě držel. Jan mu dal pozdravení a pravil: „Po-
zdrav tě Pán Bůh v tvojím soužení a trápení, můj nej-
milejší příteli!“ Ten člověk na tom kříži se velmi po-
divil, neboť žádného neviděl a hlas k sobě mluviť slyšel.
Povídal si: „Snad anjel s nebe v mojím trápení mne
přišel potěšit.“ Ale Jan mu odpověděl: „Já nejsem anjel,
ale jsem tvůj vysvoboditel, a přišel jsem tebe a tvou
princesku Barku z vašeho trápení vysvobodit.“ — Stařík
utrápený pravil: „Kdo pak ke mně mluví? dyť žádného
nevidím!“ — Jan se zatím zpamatoval, sejmul se sebe
plášť, a staříček na kříži ho hned spatřil. Když ho
spatřil, zhrozil se nad ním, že proč se tam opovážil
vejít, že bude nešťastný, jak ho tam jeho dvě zlé princky
s jeho ženou uvidí. Ale Jan mu na to hned odpověděl,
že jej žádné lidské oko nemůže spatřit a žádný nepřítel
mu uškodiť; že on se o to pokusiť chce, jak by jich
vysvobodil. — Ten starý člověk pravil, že na všecek
způsob jich může vysvobodiť, a pověděl mu všecky svět-

219

nice, v kterých jeho žena čarodějnice s těma dvěma dce-
rama zůstávají. Jeho princeska Barka, kterou přišel vy-
svobodit, že je až v dvanácté světnici zamčena; že vždycky
v dvanáctou hodinu polední a o půlnoci přichodí takový
hrozný drak, který celou hodinu u ní pozůstává a ji
velmi trápí. Matka čarodějnice že má všecky klíče pod
pravou paží a od jedenácté až do dvanácté hodiny má
vyřknutou hodinu spáť; v tu hodinu že musí ty klíče
dostať, chceli princesku vysvobodit.

Jan se od něho odebral a šel dále svojího štěstí
požívat. Když přišel do jejich světnic, kdež ony právě
večeři chystaly na stůl, posadil se tam zticha a neříkal
žádnému nic. Když se pak ony posadily, rozmlouvaly
vespolek, co tomu starému na tom kříži dají za večeři.
Stará matka pravila, že už má pro něj večeři dávno
nachystanou, totiž žížaly zemské: to byla jeho potrava.
Jan, když to slyšel, velmi se nad tím rozhněvá, stanul
se svého sedadla a té staré čarodějnici velký pohlavek
dal, tak že v okamžení zemdlela. Ty dvě dcery ji křísily.

Když přišla k sobě, hned vzala knihu čarodějnickou
a začala v ní čísť. Za malou chvíli mnoho zlých duchů
se zjevilo, a se otazovali, co paní potřebuje. Ona odpo-
věděla: „Co mne tady pokouší, ať to hned seberete a
učiníte podlé svojího práva!“ Oni na to odpověděli, že
do toho žádného práva nemají, a hned se ztratili.

Jan ale hned stanul a zas jí tak učinil jak před
tím. Ona zase svolala čerty a žalovala jim to, ale ti
zase řekli, že doňho nemají žádného práva, a zmizeli.

Když jí dal třetí pohlavek, že ji dcery sotva na
pamět přivedly: ona hned vytáhla jinou knihu ze
spodu, rozžala dvě černé svíce a hrozné věci začala v té
knize čísti, že to není ani k vyslovení. Najednou začal

220

hrozný oheň pršet, hromové začali třískat, až se Jan upamatoval na toho staříčka, vyběhl k němu a střechu se svého klobouka také nad něho strčil, aby se mu neublížilo. Na zemi zůstalo asi na půl střevíce hluboko ohně stát, ale v malé chvíli se to všecko zase zmiželo, a ta stará čarodějnice povídala: „Jestli tady co zlého a jaké pokušení bylo, ten hrom všecko roztřískal, a co hrom neroztřískal, oheň musil spáliť.“ Potom se odebraly na odpočinutí, a Jan zase dále svojího štěstí pohledával.

Když přišla jedenáctá hodina, Jan přišel k matčině posteli o ty klíče se pokusit. Když je vyjímal z pod její pravé paže, hrozně se ulekl, proto že to s ní velmi trhalo; ale přece najednou ty klíče dostal. Hned zkusil klíč za klíčem, až všecky světnice odemčel.

Když do té dvanácté světnice přišel, kdež Barka obývala, ona se modlila v knížce, dvě svíce rozžaté měla a čekala svojího trapitele draka šeredného. Jan otevřev dvéře, dal jí pozdravení: „Pozdravuji tě, moje nejdražší nevěsto!“ Ona se ulekla, kdo to k ní mluví; nebo neviděla žádného člověka a hlas slyšela mluviť k sobě. Povídala si: „Snad s nebe anjel přišel mne navštiviť v mojím největším trápení, které mne v nynější hodině zase nastává.“ Ale Jan odpověděl: „Já nejsem anjel, ale jsem tvůj vysvoboditel.“ — Ona pravila, že to snad jakési pokušení býti musí, že nevidí žádného. Ale Jan se sebe sejmul plášť, a Barka hned opustila svoje modlení a vítala ho: „Vítám tě, můj vysvoboditeli Jane!“ Potom se ho tázala na všecky věci, jak se tam k ní dostal. A také mu povídala, že všecky jeho pokušení a trápení dobře ví a že při všem ona tak byla jako on. Pak mu dala veliký meč, toho nemohl ani pozdvihnout.

221

Tu ona sejmula prsten s pravé ruky a dala mu jakési
léky a lihy, abych jich požíval. Jan, když to všecko
požil, zkusil zas tím mečem hýbať, a včil jako nějakým
pérem jím mohl vladovať. Ona mu povídala, že hrozný
drak o dvanácté hodině jí přijde k velikému trápení;
ten drak že má dvanáct hlav na sobě, ty hlavy že všecky
musí tím mečem sťať. Potom mu též pověděla jeho pří-
chod, s kterého místa on vždycky příchodí. Když ty
hlavy bude rubať, aby se nezapomněl a každou tu hlavu
hned vyhodil ven, když ji utne, poněvadž by tomu dra-
kovi tolik hlav zase přibylo, kolik by jich nevyhodil.

Tu najednou veliký hřmot se stal, a Barka hned
povídala: „Jane, drak se přibližnje, pohledávej svého
štěstí, ať nejsi nešťastný zároveň se mnen.“

Už nebylo kdy k dalšímu rozmlouvání, a Jan se
odebral do jakéhosi sklepa, kdež ten drak svůj příchod
měl. Jak se ten drak začal pobybovať, země se otvírala
a Jan s vytáhnutým mečem do draka se opovážil. Ale
čím víc rubal, tím víc hlav na sobě drak dostával, po-
něvadž Jan zapomněl, urubané hlavy vyhazovať ven. Když
se upamatoval a hlavy vyhazoval, potom draka přece
zabil, ale byl tak zemdlený, že sebou sotva hýbal, když
v jedě na půl střevíce stál.

Když se zpamatoval, vyskočil ven z toho sklepa a
zůstal ve mdlobách ležet.

Ráno, když se probudil, viděl se v krásném hradě
královském. Jemu to bylo velmi divno, že ve škaredém
sklepě zůstal ležet a včil že v krásném hradě se vy-
nachází. A princesna Barka zase jenom by byla ráda
věděla, kam se její vysvoboditel poděl, a její otec
starý též.

Tu pak se upamatoval Jan, že má plášť na sobě,

222

a proto že ho žádný nevidí a že ho snad jinde hlédají
ti, co ho do toho krásného hradu přenesli v mdlobách.

Když plášť sdělal se sebe, hned princesna Barka
přiběhla s vrchu s hradu, klekla před ním na kolena,
děkovala mu, vzala ho za ruku a vedla ke královi.

Král ho také hned krásným pozdravením pozdravil
a přivítal, jmenoval ho svým vysvoboditelem a nastáva-
jícím králem. Král starý ale hned naporučil svojí dceři
princesně, aby Janovi věrnost slíbila jako pravá manželka
a dobrá královna. Tak celý hrad byl rozvázán a všecko
dvorstvo bylo vysvobozeno. Potom se dal mladý král
Jan sezdať se svou nevěstou Barkou.

Když bylo po všech hostinách, stará královna s těmi
dcerami čarodějnicemi přišla k svému mužovi, starobý-
valému králi prosit za odpuštění. On pak jim odpověděl,
že jim odpustiť nemůže, pokavád jim nový král neod-
pustí. Ony předstoupily před krále a prosily za odpu-
štění. On jim přislíbil, že jim odpustí, ale včil že nemá
kdy; aby jely s nimi na procházku. Ony jely, a když
přijely za město, tam dal mladý král hranici dříví uložiť
a všecky tři čarodějnice do ohně vhodiť.

Potom, když nějaký čas spolem bydleli, mladý král
chtěl přece jenom ještě své rodiče viděť a navštiviť.
Prosil svou manželku královnu, aby s ním jela k rodičům.
Ona mu to velice vymlouvala, že by to snad bylo k jeho
neštěstí, aby tam už nejezdili. Ale on přece jenom na
svém stál, až tam jeli.

Když se měli na cestu vydať, král poslal do toho
města přípis, že tam pojede na ten a ten den a že
všickni ten den slaviti musejí a že se ve mlýně u toho
města chce ubytovať. — Mlynářovi a mlynářce to bylo

223

velice divno, že se král chce v takovém třesku nbytovať —
co to myslí?

Když ustanovený den přišel, král přijel do města
se svým komonstvem a zrovna se ptal na ten mlýn, jako
by o něm nevěděl. Když ale přijeli do mlýna, kde měli
své obydlí přichystané, starý král s princeskou dcerou,
mladou královnou zůstali v rozmlouvání s mlynářem ve
světnici, a mladý král jako by měl zalíbení v mlynářství,
po mlejnici se procházel, kam za ním starý král i mladá
královna, mlynář i mlynářka přišli.

Mlynářka si zpomněla na svého syna Jana, o kte-
rého hned velmi se dala do pláče. Jan se tázal mly-
nářky, proč na sebe takový žel a pláč připustila, že snad
se nermontí nad jejich navštivením? Ona odpověděla, že
žádným způsobem, ale že měla také jednoho synáčka
jménem Jana a ten že se jim ztratil s jakousi princeskou
a vícekrát že ho nespatřili. Jan se tázal, jestli by svého
syna Jana ještě poznala, kdyby se navrátil. Ona odpo-
věděla, že každá matka svoje dítě musí poznat. On se
jí ptal, že jak a po čem by ho poznala. Ona praví,
že její syn neměl na pravé noze málíčka. On hned
s pravé nohy sezul bot, a matka hned poznala svého
syna Jana. Ona i mlynář padli před ním na kolena a
prosili za odpuštění, jestli ho v čem rozhněvali, aby jim
bylo odpuštěno. Ale mladý král, jejich syn, jich hned
zdvihnul od země a líbal jim ruky a nohy, a sám jich
prosil za odpuštění.

Tak se všickni vespolek radovali, a mladý král
potom svoje rodiče sebral do svého dvoru královského
a naporučil jim, aby si s tím mlýnem dělali, co chtí,
aby ho prodali nebo darovali někomu, že ho již víckrát
potřebovat nebudou.

224

Matka prosila, kdyby bylo možné, aby také sebral jejího bratra vrchního s sebou do svého dvoru, že by tam snad větší službu a lepší živobytí měl; a na její prosbu syn král vzal ho též s sebou, a udělal ho nejvyšším dvořenínem.

Když se vydali na cestu, on se svou manželkou sedl do jednoho kočáru, starý král se svým komorníkem do druhého, a rodičové i strýček mladého krále do třetího kočáru.

Když v té cestě jeli, královna se dala do velikého pláče. Král se jí vyptával, proč by ona tak plakala, snad že je jí líto, že svoje rodiče a svého strýčka s sebou veze? — Ona odpověděla, že ne, že je tomu velice ráda, ale že nad hlavou jeho přece ještě neštěstí se vznáší. Král nemoha té řeči vystihnout*), kázal jí, aby mu to jasně vypověděla. Královna mu pravila, že od toho starého čarodějníka ještě pokoje mít nebude. Král se jí zasmál a povídal, že s ním bude zkrátka hotov.

Když přijeli domů, král vzal svůj plášť a oblekl ho na sebe, boty obul, klobouk dal na hlavu a jenom si pomyslil, aby byl tam, kde je ten čarodějník.

Hned se octnul v jednom Amerikánském hradě, kdež ten čarodějník zase tři krásné princesky a jejich matku na čarodějstvo podučoval. Když ho král spatřil, hněvivě mu povídal: „Oh ty nešťastný čarodějníku, čím já tě mám potrestat a čím se ti mám za tvoje zlé činy odměnit? Už jsi tři duše k zatracení přivedl, a zase druhé tři chceš přivést? Ó, chci já se ti odměnit, ty zlopověstný nešťastníku!“ — — a hned vytáhl svůj meč, a jednou ranou hlavu mu stal.

*) Nemoha té řeči porozumět.

225

Princesky vysvobozené všecky chtěly ho mít za manžela a království mu oddati; ale on jim pověděl, že již jednu princesku vysvobodil, kterou si za manželku pojal. Potom mu chtěly nějaké dary dávat, ale on nic od nich nepřijal a s nimi se rozloučil.

Potom pomyslil sobě, aby byl ve svém paláci doma — a hned se octnul u své královny. Tam spolem byli živi ještě několik roků, až pak jeden po druhém se odebrali na věčnost.

## II9. Vyslouženec.

Šel jeden vyslouženec z vojny a přišel do jedné osamělé hospody. Měl s sebou nějaké peníze nahospodařené. Kázal sobě kus masa a chleba a korbel piva. Zaplatil a nocoval tam. Hospodský, vida že má peníze při sobě, vzal mu jich, jak odespal.

Ráno vyslouženec vstal, chtěl nějaké snídaní a hledal u sebe peněz. Peněz nikde. Vyslouženec křičí: „Pane hospodský, kde jsou moje peníze? Jiného tu nebylo, vy jste mi jich vzal!“ — Hospodský zapíral, že nevzal, a pravil, že ho potípá*). Za to ho dal do vězení.

Do vězení přišel k němu čert a povídá: „Ty tu sedíš nevinný — já jsem čert, ale nic se mne neboj; že jsi nevinný, nic ti nemohu zlého udělat. Já ti pomohu. Ty máš přijít k oběšení; ale já budu tvůj svědek. Dej si na mne pozor. Budu sedět pod šibenicí na levé strané jako pěkný mládenec v modrém klobouku pod kohoutím peřím. Když tě kati povedou, řekni, že mluvíť nemůžeť

*) Že mu na cti ntrhá.

Kulda. II.

15

226

od lítosti, poněvadž nevinně na tu smrt ohavnou jdeš,
ale ukaž na mne, abych já, tvůj svědek, mluvil místo
tebe, že tak pravda je.“

Vedli nevinného vysloužence k šibenici. Pod šibenicí
ptali se ho naposledy, jeli nevinen. On odpověděl: „Já
mluviť nemůžu od lítosti, poněvadž nevinně na tu smrt
ohavnou jdu; ale tuť je svědek: nechť mluví místo mne,
že tak pravda je.“ — Mládenec v modrém klobouku vstal
a mluvil hospodskému: „Ty mu jeho peníze dej, poně-
vadž jsi mu jich vzal, a dals ho ještě do vězení, že ti
na cti a na svědomí utrhl.“ — Hospodský pravil: „Nevzal
jsem mu peníze, co by mne všeci čerti vzali!“ — Jak
to vyřekl, mládenec se okázal ve způsobu čerta, chytil
hospodského a poď s ním do pekla! Vysloužence
propustili a peníze mu vrátili.

## 120. Zlá Dora nad čerta.

Byl bohatý pán, a ten si oblíbil chudobné velice
navštěvovať a jim almužnu dávať. Jak se to o něm roz-
hlásilo, mnoho lidu chudobného k němu se schodilo,
a on měl velikou radost z toho. Všecky chudobné zapsal
do knihy a poručil jim, aby k němu každý den přišli.
Tak to trvalo dvě léta, co ti chudobní každý den k němu
přichodili, a kdo mu řekl: „Pán Bůh zaplať!“, toho si
zapsal do té své knihy.

Jednoho dne se stalo, že žádný k němu nepřišel.
On se nad tím divil, co se to děje. Trvalo to pět dní,
a žádný chudobný nešel. Rozmrzel se a pravil služební-
kovi: „Když žádný už ke mně nejde ptat, nepotřebuji té
knihy, vyhoď ji ven, nechť si ji třeba čert vezme.“ —

227

Služebník knihu vzal, zahodil ji a povídal: „Čerte, vem si tu knihu!“ Čert byl hned na pohotově, knihu uchytil a přišel s ní do pekla.

Ti druzí čerti se vadili s ním a povídali: „Nač jsi přišel s tou knihou? Víš, že do pekla žádná almužna nesmí přijít, a ty ses opovážil, plnou knihu almužen doněsť. Včil nesmíš býti v pekle. Vyber si, co chceš; buď musíš každý den jednu duši na zatracení přivést po sedm roků, anebo musíš sedm let sloužit mezi lidmi.“ S tím rozsudkem jej vyhnali z pekla.

On si rozmýšlel, co má udělat. Netroufal si, aby každý den přivedl jednu duši na zatracení, a povídal si, že bude radší sloužit.

Šel smutný zase zpátky mezi lidi. Potkal tři pány a povídal jim, jestli by ho vzali do služby, že umí všecko dělat: obsluhovať pány, s kočárem jezdiť, koně poklízeť, a všecku obsluhu v domě, co mají, že on sám vykoná, aby všecky své služebníky vyhnali pryč. Oni mu povídali, že to není možná, aby mohl sám všecko udělat, co jejich služebníci dělají. On ale se jim pozvolil, že to jistotně všecko udělá. Tož oni pravili: „Když jsi tak obratný, vezmeme tě do služby.“

Sloužil u nich celých sedm roků a všecku službu svou si nechal stáť — nic nebral. — Jak bylo sedm let, chtěl jít ze služby od nich. Ale oni mu pravili, aby nechodil, aby u nich zůstal. On se vymlouval, že už musí jít, že jeho čas došel. Když nechtěl již déle sloužit, nutili ho, že tam vdova bohatá, která měla pět mužů, a že jen každému zle dělala, proč každý musel brzo umřít. Ona prý se jmenuje Dora, a všeci ji jmenují zlou Dorou. Žádný již nechce za ni jít, a ona by se ráda vydala; tož aby si ji vzal za ženu, že ho

15*

228

včil jistě bude mít ráda. On si rozmyslil, že ho z pekla vyhnali, že toho zkusi, a přislíbil pánům, že si zlou Doru vezme za manželku, proto že mu pravili, že mu darmo udělají svadbu.

Sesdal se s ní. Ale zlá Dora ho zase trýznila. Byla s ním rok a už mu pravila: „Já se s tebou nebudu chovat*), ty moc sníš; včil budem seť do jedné roli napolo.“ Nasela máku; a jak ten mák byl zralý, povídala mu: „Já budu držet vrch, a ty budeš držet spodek.“ Ona si uřezala hlavičky, a jemu zůstaly kořeny. Neměl co jíst; ona si podržela mák a měla dost peněz, on pak šel k těm bývalým pánům si požalovat, že mu tak zle dělá, že musí hlad mřít. Oni mu kázali, každý den přijít, že mu dají jíst.

Na druhý rok seła mrkev zas napolo s ním a povídala: „Vloni jsi nebyl spokojen, že jsem měla vrch a ty spodek; letos tedy vezmi ty si vrch, a já si vezmu spodek.“ — Čert svolil. Když mrkev uzrála, on si sežal nať a zas neměl co jíst, a ona si vykopala mrkvu a měla jídla hojnost.

On hladem se sebral a šel na procházku. Na té procházce plakal, že škoda, že se oženil a včil že ne smí od své ženy odejít.

Potkal ho pocestný švec a ptal se ho, co pláče a co je tak smutný. On mu povídá: „Mám ženu, je jí Dora, a ta mi velice zle dělá, tak že musím hlad mřít.“ Švec mu pravil: „Já též mám ženu, též je jí Dora, a taky jsem od ní utekl, nebudu se s ní trápiť. Pojďme spolu do světa.“

Čert byl tomu rád, že má kamaráda a pravil: „Víš

*) Živiť, stravovať.

229

co: já jsem čert, ale se mne nic neboj; půjdeme do velikého města, tam je mladá princka velmi bohatá. Já ji podsednu a tobě dám toťkaj tu růži; v té růži json tři slova. Ty tam přijdeš, uděláš se doktorem, a řekni, že jí pomůžeš. Modli se nad ní svoji přirozenou modlitbu a tu růži jí polož na prsa, a já z ní vyletím. Když bude uzdravena, žádej od ní 5000 zlatých.“ Tak se stalo. Švec dostal peníze a zas spolem šli.

Čert mu povídá: „Včil půjdem do druhého města, tam já zas podsednu jednu princku ještě bohatší, a ty se tam zas tak hlasiť budeš, že ji uzdravíš.“ — Uzdravil ji, dostal 10.000 zlatých a za městem zas s tím čertem se sešel.

Ten mu povídá: „Včil už máš peněz dost, už máš na co být živ. Včil půjdu do třetího města a tam podsednu zas jednu princku, ale z té mne již nesmíš vyhánět, v té já již budu panovať. Ty jsi již všady ohlášený a opsaný, jaké jsi podstaty: budou tě všady hledať, až tě najdou, abys ji šel uzdravit; ale ty se zapři, že ty to nejsi a že nic neumíš.“

Tak se stalo; hledali ho, až ho našli. On se zapíral, že není žádným doktorem. Oni pak mu brozili, že jak tu princku neuzdraví, bude usmrcen. Tož on vešel k té princce sám, a žádný u ní nebyl; od veliké hrůzy žádný nemohl se na ni dívať, jak jí zlý duch velice lámal; musiłať býti uvázána na řetězu. Čert, jak uhled ševce, hned jí z huby vylezl a povídal mu: „Ty, já jsem ti povídal, že mne nesmíš z ní vyhnať; jak mne z ní vyženeš, vlezu do tcbe a celého tě skřivím a žádný mne z tebe nevyžene.“ — Švec povídá čertovi: „Brachu, já jsem tě nepřišel vyhánět; já ti jenom jdu povědít, že obě ty naše Dory jdou za námi!“ — Čert jak to

230

uslyšel, lekl se a pravil: „Oh, já tu nebudu s tou Daron; radš uteču a půjdu do pekla.“ A hned z té princky vyletěl a utekl do pekla, aby jen té svojí ženy již víc kráte neuviděl. Tak ta princka byla uzdravena, švec dostal zas veliké peníze, sebral se a šel domů. Měl veliké bohatství a dobré živobytí, tak že ho i ta jeho Dora měla ráda.

## 121. Baba horší nežli čert, Věř, to není žádný žert.

Byla vdova chudobná. Nejprv se velice Pánu Bohu modlila; ale když přece vždycky v té své bídě přebývala, umínila sobě, že se už nebude modlič, že se raději zlému duchovi oddá, aby jí pomohl. Když sobě tak umínila a začala zlé skutky páchač, zlý duch jedenkráte k ní přišel a povídal jí: „Víš co, osobo, budeš mi tak dělač, jak budu chceč, já ti z té bídy pomůžu.“ — Ona mu přislíbila, že bude. Zlý duch se jí ptal, jestli mu i svou duši prodá. Ona mu slíbila, že prodá. On jí kázal, aby si něco dala na peníze. Ona mu dala veliký měch, aby jich měla moc. Zlý duch šel na ty peníze. Ona šla na hůru a uvázala punčošku u jednoho okna, a do té punčochy měl zlý duch ty peníze sypač. až by byla plna; ale ta punčocha byla bez kopýtka*). Zlý duch přinesl první měch peněz, vsypal jich do punčochy, a punčocha ostala prázdna; peníze sypaly se na poval. Zlý duch musil pořád běhač pro peníze a pořád je sypal do punčochy, ale pořád ji měl prázdnon. Až byla celá hůra plná peněz, teprv se naplnila i punčocha.

*) Bez paty, bez šlapky.

231

Zlý duch přišel rozhněvaný k ní a pravil: „Babo,
dej duši!“ — Ona mu pověděla: „Ještě ti ji nedám;
až mi ještě jednu věc uděláš!“ — On se jí ptal, že
co? — Ona šla, vzala úhrabečnici, co se osívá zboží,
a pravila: „Až mi nanosíš z rybníka za dědinou plný
džber vody, dám ti duši svou!“ — Zlý duch vzal úhra-
bečnici, běžel k rybníku, nabral vody a nosil ji do
džbera. Ale nikdy ani kapky nepřinesl, a byl již upo-
cený a uběhaný jako pes. Velice se na ni dožral. Šel
k ní do chalupy a povídal: „Ty jsi horší nežli já starý
čert!“ Pleštil ji přes líce svojí dlapou a utekl. Ale baba
musila do smrti nosit znamení, co jí na lících udělal.

Peněz měla dost, ale pokojného svědomí neměla,
ani žádné radosti. Šla na faru a pověděla panáčkům,
čeho se dopustila. Panáček jí uložil pokání, aby z těch
peněz dala postaviť čtyry kříže do pole a čtyry pěkné
oltáře do kostela. Dala to všecko udělat. Také jí po-
ručil kněz, aby šla na čtyry poutě: na horu Sionskou,
na horu Kalvarii, na horu Olivetskou a na horu
Tabor. Ona všecko vykonala a ty poutě vychodila. Jak
se navrátila domů, velice se roznemohla, a ten panáček
k ní přišel, zaopatřil ji Pánem Bohem, a ona pěkně
skonala. Všickni přítomní viděli, jak ta její kající du-
šička šla do nebe. Potom ji uctivě pochovali.

122. Malý poklad chodí za velkým.

Byli manželové velice chudobní a Pánu Bohu velice
milí. Neměli nikde nic, jenom co si vydělali. Manžel,
co vydělal, dával na všecky potřeby, a manželka, co vy-
dělala, schraňovala a chtěla něco shospodařit.

232

Jak měla již trochu peněz, když nebylo muže doma,
ona je vzala, svázala jich do šatečky, šla s motykou,
vykopala před okny jamku, zahrnula si jich tam, aby
jich manžel nenašel. Potom zas dlouho schraňovala pe-
níze a když jich trochu měla, šla a chtěla jich přidať
k těm do té země, co by jich měla víc. Když tam ko-
pala, těch prvních peněz už tam neměla. Když přišel
manžel domů, ona plakala a ptala se ho, jestli jí těch
peněz nevzal. On povídá, že o nich ani nevěděl, a ptal
se jí, kde jich měla. Ona mu pověděla, že si jich za-
kopala pod okna.

On vzal motyku, šel a hledal těch peněz. Když
vykopal jamku, nebylo tam nic; než viděl takovou čáru —
takový cbodníček, jak ten její malý poklad ušel za
velkým pokladem. On pořád v zemi podlé toho chodníčka
kopal, až přišel k jednomu mlýnu. Tam zpozoroval
jámu. Začal kopať a vykopal veliký poklad — kotel
peněz, a při nich manželčiny peníze v šatečce zavázané.
Hned se zradoval, kleknul na kolena a děkoval Pánu
Bohu, že jim z té jejich bídy pomohl. Sebral peníze a
šel domů.

Doma pravil manželce, že našel ty její peníze a při
nich veliký poklad. Potom ale jí povídal, že si nemohou
těch peněz nechať, že nevědí, čí jsou. Vzal trochu z nich
a dal na mše svaté za ty lidi, čí ty peníze jsou. Jak
ty mše svaté byly odslouženy, v noci přišel mrtvý mly-
nář s mlynářkou k nim a děkovali, že jim z velkých
muž a trápení pomohli, že už moc let se museli na těch
penězích trápiť; že jich neměli komu poručiť, a proto
že jich schovali do země, a umřeli. Včil že jsou vy-
svobozeni; aby si jich nechali a milosrdné skutky z nich
konali. Potom šly jich obou dušičky do nebe.

233

123. Čtvero bratři.

Byl jeden myslivec, a ten měl čtvero synů; ti sy-
nové chtěli jíť zkusit svět. Jak bylo každému přes 16
let, povídali otcovi: „Půjdeme do světa, otče. Prosíme
vás: dejte nám na cestu peněz.“ Otec dal každému 100
rýnských a koně.

Sedli si na koně a jeli až do hor. V té hoře byly
čtyry cesty a mezi nimi buk. U toho buka zůstali stáł
a nejstarší z nich pravil: „Bratří, tady se rozejdeme a
půjdeme každý jinou cestou pohledávat svého štěstí ve
světě. Do toho buka vpichneme každý svůj nůž, a do
dne do roka se tady zase všeci čtyři shledáme. Ty nože
nám budou na znamení: budeli který nůž zrzavý, ten
z nás bude mrtvý; a kterého nůž bude čistý, ten bude
při živobytí zachovalý.“

Rozešli se, a šel každý na svou cestu; a když při-
šel každý na své místo, učili se řemeslu. Jeden se učil
latařem, druhý poberou, třetí hvězdářem a čtvrtý
myslivcem.

Jak dochodil den a rok, navrátili se.

Nejstarší přišel první k tomu buku, vytáhl svůj nůž
a díval se na ostatní nože. Vida, že jsou všecky čisté,
byl rád a pravil: „Chvála Bohu, všeci jsme na živě a
zdrávi.“ Šel domů.

Když přišel k otcovi, otec se ho ptal: „Jakému ses
řemeslu vyučil?“ — Syn odpověděl: „Tatíčku, darmo
vám praviť — já jsem latařem.“ — Otec: „No, ty sěs
pěknému, ty ses zdárnému řemeslu vyučil!“ — Syn:
„Ale, tatíčku, já nejsem latař jako jiní lataři, než já
jsem takým latařem, kdyby co zlého bylo, jen řeknu,

234

ať je to zalátáno, a hned je to." — Otec měl kabát na loktě zlý a řekl, aby mu ho zalátal. Syn kázal: „Nechť je zalátaný!“ a kabát byl v okamžení tak zalátaný, jako by z brusu nový byl, ani znát nebylo, že je látaný. Otec již na to neříkal nic.

Na druhý den přišel druhý syn k buku. Vytáhl svůj nůž a díval se na ostatní dva nože; třetího již tam nebylo. Vida, že jsou všecky čisté, byl rád a pravil: „Chvála Bohu, všeci jsme na živě a zdrávi; nejstarší bratr již je doma.“

Šel též domů. Když přišel k otcovi, otec se ho ptal: „Jakému jsi řemeslu vyučen?“ — Syn odpověděl: „Milý tatíčku, darmo vám praviť — já jsem poberou.“ Otec pravil: „Oh, ty ses pěknému, ty ses zdárnému řemeslu vyučil — až hanba!“ — Syn mu povídá: „Ale, tatíčku, já nejsem pobera jako pobera, než já jsem takovým poberou, že když sobě na něco pomyslím, nechť je to, kde je, hned to mám u sebe.“ — V tu chvíli letěl na jednom kopci jelen, bylo ho oknem viděť; otec mu povídá, aby mu toho jelena zaopatřil. Syn hned řekl: „Ať je tady ten jelen!“ a hned u nich byl. Otec již na to neříkal nic.

Na třetí den přišel třetí syn k tomu buku, vytáhl svůj nůž, díval se na druhý nůž a dvou již tam nebylo. Vida, že jsou oba čisté, byl rád a pravil: „Chvála Bohu, všeci jsme na živě a zdrávi; nejstarší dva bratří již jsou doma.“ Šel též domů.

Když přišel k otcovi, otec se ptal, jakým je on řemeslem vyučen. — Syn odpověděl: „Milý tatíčku, darmo vám praviť — já jsem hvězdářem!“ Otec mu povídal, to že je pěkné řemeslo. — Syn pravil: „Ale,

235

tatíčku, já jsem takovým hvězdářem, když se podívám
na oblohu, hned vidím, kde je co na celé zemi.“

Na čtvrtý den přišel nejmladší syn k tomu buku,
vytáhl svůj nůž, ostatních tří již tam nebylo. Byl rád a
pravil: „Moji bratří již json všeci doma.“

Šel též domů. Když přišel k otcovi, otec se ho ptal,
jakým je on řemeslem vyučen. Syn odpověděl, že je
myslivcem. Otec praví: „Přece tys aspoň mým ře-
meslem nepovrhnul, za to jsi hodný!“ — Syn povídá:
„Ale, milý tatíčku, já nejsem takovým myslivcem, jak
jste vy; ale takým, když je to sebe větší kus, já ře-
knu: Ať je to zastřeleno!“ a hned je to zastřeleno.“
— Letěl tam po kopci zajíc, bylo ho oknem vidět. Otec
povídá: „Tož ho zastřel!“ Nejmladší syn řekl, a zajíc
ležel. Otec povídá: „Nevidím, jestli tam leží!“ — Syn
hvězdář se podíval na oblohu a pravil: „Ano, tatíčku,
leží tam za kříbem!“ — Tatíček pravil: „Ano, leží tam,
ale jak ho dostanem?“ — Bratr pobera pravil: „Ať
je tady!“ a hned tam byl. Ale proletěl pchavým kříbem
a byl všecek dotrhaný. Otec pravil: „Celá kůže je do-
trhána; kdo nám ji odkoupí?“ Bratr laťaŕ praví: „Ať
je zalátán!“ a hned byl zalátán. — Otec povídá: „No,
dobře budete všeci čtyři řemesly svými se živiti!“

Přebývali nějaký čas doma s tatíčkem a dobře se
živili. Tu se jednomu královi ztratila princezna, a král
rozhlásil, kdo by ji našel, že mu dá tu dceru a to krá-
lovství s ní. Bratří si pravili: „Půjdem my tam!“ —
Tatíček jim nedal jiť, ale oni jenom šli a vydávali o
sobě, že oni json ti, co tu ztracenou princeznu naleznou.

Král hned pro ně poslal s kočárem. Když přišli
ke královi, pravili, že tuším rozhlásil, že se mu ztratila
dcera a kdo ji najde, že mu ji dá a to království s ní.

236

Král pravil, že je to věrná pravda, a hned se jich ptal,
aby mu pověděli, kde ta jeho dcera je. Hvězdář odpo-
věděl, že mu včil říci nemůže, ale až přijde večer, že
na obloze pozná, kde ona přebývá.

Kole osmé a deváté hodiny vyšli venek a dívali se
na oblohu. Hvězdář praví, že je od draka uchytěna; jak
šla na procházku, že ji drak chytl a že ji má na ostrově
za červeným mořem; že ho tam musí každý den dvě
hodiny hladiť a drak že má při tom svou hlavu položenu
na jejím klíně.

Jak dočkali dne, hned se sebrali a jeli na kočáře
až k tomu červenému moři. Potom sedli na loď a jeli
až k tomu ostrovu, kde ta princezna přebývala. Jak
přijeli k ostrovu, princezna se tam procházela — draka
nebylo doma; ale princezna už jim kývala, že je s nimi
zle; nebo drak už prám letěl domů. Bratr pobera
honom zvolal: „Ať je princezna tudy k!“ Hned při
nich byla na lodi, ale křičela, že je s nimi zle, že za-
hynou všeci.

Jeli na lodi ruče pryč, ale ten drak naplněný zlostí
řval a hučel a vznášel se nad nimi. Hvězdář povídá
myslivcovi: „Bratře, zastřel ho!“ — Bratr myslivec pra-
vil: „Ať je zastřelen!“ Drak byl zastřelen, ale padl na
lodičku a lodičku jim prorazil, tak že jim voda hrkem
vtékala. Draka vhodili do moře a bratr myslivec kázal
bratrovi latařovi: „Zalátej tu díru!“ Bratr latař díru
zalátal, že již ani kapky vody se jim do lodičky ne-
dostalo.

Tak přijeli s princeznou šťastně až na kraj moře
k břehu a sedli i s princeznou na ten kočár a jeli.

Ale jak v tom kočáře jeli, hádali se, komu ta prin-
cezna a to království patří.

237

Hvězdář praví: „Má je princezna! Kdyby nemne*), nebyli bychom věděli, kde je princezna.“ Pobera povídal: „Má je princezna! Kdyby nemne, nebyli bychom princeznu dostali do lodičky!“ Myslivec řekl, že jeho je princezna, kdyby něnho**), žeby nebyli draka zastřelili. Latař volal, že jeho je princezna, kdyby něnho, že by se byli všeci zatopili a zahynuli.

Jak přijeli ke královi do hradu, prosili ho, aby jich rozsoudil, komu patří princezna. Král pravil: „Milí bratří, rozsoudím vás podlé spravedlnosti. Pravda je, že všickni jste si ji zasloužili, ale všickni jí dostati nemůžete. Podlé slibu mého musí ji dostati bratr hvězdář, neboť jsem rozhlásil, že kdo by ztracenou princeznu nashel, ten ji dostane a království s ní; hvězdář pak ji našel a řekl nám, kde přebývá. Aby však žádný z vás nebyl ošizen, dostane každý svůj vlastní kraj a ve svém kraji budete každý kralovati.“ Všickni byli spokojeni.

Hvězdář, jak bylo po svadbě, poslal si pro svého tatíčka domů. Tatíček přijel a byl rád, že synové jeho stali se panovníky každý v kraji svém. Z jara býval u lataře, v letě u pobery, na podzim u myslivce a v zimě u hvězdáře, a všudy se mu dobře dařilo až do smrti.

## 124. Po smrti.

Jedna panna se svým mládencem galanem velice se měli rádi a mínili spolem v stav manželský vstoupiť.

*) „Kdyby nemne“ zkrácené místo: „Kdyby nebylo mne.“

**) Podobně: „Kdyby něnho“ místo: „Kdyby nebylo jeho;“ ba i „Kdyby nehvězdáře“ místo: „Kdyby nebylo hvězdáře“ v ústech lidu bývá.

238

Nesli oba dva do mlýna, a ji bolely nohy velice. Stěžožovala si: „Oh, mne velice nohy bolí!“ a odpočívala na plotě. I ten galan s ní také odpočíval na tom plotě a pravil: „Moje milá, když tě včil nohy bolí, jak pak to potom bude? Tu máme být svoji, a tu tě nohy bolí!“

Jak tak vedlé sebe odpočívali, o rozmanitých věcech mluvili, až pak on jí řekl: „Má milá, prosím tě, jestli prv umřeš jak já, přijd mně povědít, jak se budeš míť; a jestli já prv umřu, já k tobě přijdu.“ Ona mu slíbila a podali si na to ruky.

Za krátký čas ona zemřela a byla pochována. On líhal venku na hůře. Za rok ona k němu v noci, když spal, přišla, probudila ho a pravila: „Vstaň a poznej mne! Víšli, jak jsme si spolem povídali, že kdo z nás spíše zemře, druhého navštiví?“ — Mládenec ji nemohl poznať; bylať pěkně přistrojena, ale lekl se a řekl: „Pro Boha, dyť jsi ty umřela, jak ses tu vzala?“ — Ona mu dala políček a pravila: „Ať mně to víc neřekneš, že jsem umřela; já jsem neumřela, já jsem jenom odespala. Běda s tím, kdo umře; s tím je už zle!“ — Mládenec se ptal: „Má milá, jak se tam máš?“ — Panna praví: „Chvála Bohu, dobře!“ — Mládenec: „Co tam jíte?“ — Panna: „Nic tam nejíme, ale máme líbezné vůně. Ale to ti povídám, víc toho nežádej po žádném, aby kdo k tobě přišel, když už je na věčnosti, poněvadž jest to těžká věc přijíť jeden k druhému.“ Potom od něho odesla a každou noc přišla k němu, ale nic nemluvila, jenom ho obudila a při něm stála. On pořád schnul, až byl tak suchý jako tříska, a po malé chvíli zemřel a šel za ní.

Předmluva k prvnímu vydání.

Vydav nedlouho po návratu svém z Rožnova r. 1853 tiskem v krajině tamější sebrané Národní pohádky a pověsti*), obíral jsem se sestavováním národních pověr a obyčejů z téže krajiny, zamýšleje za doby příhodné je dáti u veřejnost.

Prodlévaje však za rozličnými příčinami u vydání své sbírky, umínil jsem si teprv minulého roku, když byla Matice Moravská pro zvelebení Českého písemnictví na Moravě založila časopis tento, uveřejniti ji v ném**), maje za to, že bude vítaným příspěvkem pro listy, které

*) Míní se tytéž pohádky a pověsti, jež zde do předchozího oddělení B. M. Kuldových spisů v druhém vydání byly položeny.

**) První vydání těchto pověr a obyčejů vyšlo v 2., 3. a 4. sešitu Časopisu Matice Moravské z r. 1870 a v 1. 3. a 4. sešitu téhož časopisu z r. 1871. Zde vychází toto dílo v doslovném vydání druhém.

Kulda. II.

16

I. Nadpřirozené bytosti.

Ďáblové čili zlí duchové. — O tajných po-
kladech. — Skřítek. — Světlonoši (Světlo-
nozi?). — Vodníci. — Věštice. — Mora či
Můra. — Smrt. — Patoš. — Slibka.

I. Ďáblové čili duchové zlí.

Ďáblové, čertové čili zlí duchové json ne-
přátelé člověka a snaží se, odvrátiti ho od ctnosti ke
hříchu a tak ho přivésti do věčných trestů pekelných,
kamž i on sám odsouzen jest od Boha.

Nejvyšší ďabel čili panovník pekelný, jehož ostatní
derti poslouchají, jmenuje se luciper. On dává lidem
za dary jemu přinešené veliké odměny, jichžto v bytu
svém mnoho pohotově má Jednou dostal jeden chudý
švec od svého bohatého kmotra kus masa s nelaskavými
slovy: „Jdi s tím v čerty do pekla!“, načež onen sku-
tečně maso luciperovi donesl, za něž mu tento daroval
kohonta, jemuž po každém zazpívání dukát ze zobáku
vypadl, obrus, na němž když se prostřel, k rozkazu ma-
jetníka jídlo i pití se vyskytlo, jakého si jen přál, a
dvě kyjanky, kteréž každého klepaly, bily nebo mlátily,
jak majetník švec naporněil. (Mor. nár. poh. a pov. z
Rožnova, sv. II. str. 57) *)

*) Číslice svazkův a stránek vztahují se k nynějšímu druhému vydání citovaného spisu.

16*

244

Luciper vysílá čerty své na svět, aby lidi sváděli ke hříchům aneb jsouli v bídě, aby se vlastní krví svou ďáblovi zapsali. Zlý duch vezme cednělku tu s sebou do pekla, ale za to musí po několik v úpisu vymíněných roků člověkovi sebe zaprodavšímu sloužiti a peníze nositi. Když pak uplyne čas umluvený, přijde si pro dnší jeho a odnese ji do pekla. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 48, 54.)

Aby však mohl ďábel ctnostné lidi k hříchu svodiť, bere na sebe rozličné podoby a šaty, tak že jej od človéka nelze rozepnati leč po koňském kopytu, kteréž mu pod oděvem vyčnívá. — On se zjevuje v podobě a v šatech myslivce, jako se stalo před věky v jedné vsi pod Radhoštěm, kdežto se o ruku jedné dcerky ucházel. Matka mu ji slíbila pod tou výminkou, vystavili za 48 hodin na nejvyšší hoře mlýn a povedeli přes ni řeku. Čert se uvolil, nosil tam ohromné kameny na stavbu, vykopal strouhu a již by byl dohotovil mlýn ten, kdyby nebyl kohout zazpíval, an právě ještě skalisko ku stavbě nesl. Zpěv kohoutí ničí sílu a moc ďáblovu; tudyž kámenoustil a zmizel. Kámen ten posud leží pod horou. „Čertovým mlýnem“ zvanou, a jsou na něm vytlačeny záda, prsty a řetěz, kterýmž kámen ten na sobě připnutý měl. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 41.) Zlý duch zjevuje se též lidem nábožným v podobě krásné děvy, jakož se stalo za dávných časů jednomu mnichovi; ten však jej poznal a zaklel svatými slovy, a ďábel musel kněžím v podobě lidské tak dlouho sloužiti, pokud ho nepropustili. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 54.) Jindy chtěl v osobě nekatolické princesky nábožného biskupa ke hříchu nakloniti a k tomu konci dal se poučovati, jako by zamyšlel katolické vyznání učiniti. Avšak sv. Ondřej, patron

245

biskupův, zradil, zabanil a zahnal zlého ducha. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 308.)

Zlý duch musí časem býti nástrojem kárající spra-
vedlnosti Boží, jako se stalo zlé a lakomé hraběnce,
kterou přinesl čert, když spala, do Londýna k urputnému
ševci, a ševcovou hodnou. hraběnce zcela podobnou, do
zámku hraběcího. V chudobném stavu tom musela hra-
bénka dlíti sedm roků, až se polepšila; potom je obě
čert zase přenesl v noci do bývalých bytů. (Mor. nár.
poh. sv. II. str. 75)

Zlý duch stává za velkým oltářem v kostelích, pilně
se dívaje na lidi a zapisuje na veliké volské kůži kaž-
dého, kdož při službách Božích nebo na kázaní dřímá,
lelkuje nebo šeptá. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 107.)

Věnujeli člověk přemrštěnou lásku tvorům neroz-
umným, obzvláště kočkám, uhostí se v nich ďábel a mlu-
vívá slovy lidskými k člověku tomu zdržuje no od mo-
dlení, od služeb Božích, od ctností, a konečně člověka
toho bere do pekla, jestli se nešťastník ten zavčas zvlášt-
ním přispéním svatého náboženství ducha zlého neod-
řekne. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 157)

Kočka a obzvláště kocour, dosáhneli nad sedm let vyššího stáří, stane se zlým duchem, jakož vidno z této povídky: Bylo to jednou v sobotu kolem 10. hodiny večer, když jistý švec právě dodělané boty svému zákazníku nesl. Že pak to hezký kousek přes pole bylo, teprv v půlnoční dobu domů se vracel. Přicházeje k jedné sušírně, slyšel podivné zvuky. Nahledna tam šparou, spatřil světlo a plnou sušírnu koček, kteréž všecky ňamčely *)

*) Mňoukaly.

246

a tančily. Jeho vlastní kocour jim pod komínem na basu hrál. Ševce obešel mráz, že hned sebera se domů utíkal. Přijda domů, pomodlil se a odebral se na noční odpočinutí. Ráno vstal časně, aby se vypravil na ranní mši svatou. Když se pak do bot obouval, spatřil svého kocoura pod kamny ležeti a huboval: „Ty lenochu! Ty slavný muzikante! včil se budeš vyvalovať a v noci zas můžeš jíti hrát na basu!“ — Na ta slova kocour povstal na nohy, protáhnul se a skočil z podpece; ukousl ševce za palec na noze, vyskočil a roztřepal okno — a oknem ten tam do pole. Jak by kámen do vody hodil — nikdy více nebylo o kocouru ani slechu ani dechu; ale švec až do své smrti toho palce zahojiti nemohl.

Přestrojíli se člověk za čerta, aby lidi strašil aneb jinak na jmění jim uškodil, ďábel skutečný přichází, zmocní se ho a odletí s ním do pekla. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 189.) V případu tom a kdykoliv zlý duch s očí lidských zmizí, ostane po něm smrad.

Člověk ve víře stálý může čerta, nechať se v jakékolvěk podobě objeví, svatými slovy svázati a do své moci dostati. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 45)

Když pak se zlý duch pleskne svěcenou svící (hromničkou), ostane ve své šeredné postavě ďábelské státi a jest v moci člověka toho, kterýž jej pleskl. I chleb, sýr a jiná věc zlým duchem člověku k snědku předložená, pokapáli se voskem hořící hromničky, zmizí v kouř smrdutý a způsobí bouřku, jako by se mělo celé stavení zbořiti. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 43.)

Podobně svěceným lýkem vazovým*) lze zlé duchy svázati. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 59.)

*) Vaz = jilma.

247

Zvláště znamení sv. kříže jest mocnou zbraní proti zlým duchům, tak že ani na Žida nemají žádné moci, požehnáli se svatým křížem. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 310.)

Zlí duchové hledí pro své účely mnoho pokladů nasírati a jsou v jeskyních a ve skrýších jich strážci a hlídači v rozličných podobách. V pověstném Radhošti hlídá nesmírné poklady zlý duch v podobě psa na lávce přes řeku položené sedící, a toliko černokněžník může ho zaříkáním odehnati. Za lávkou nade dveřmi komory, v nížto poklady nahromaděny json, sedí na hřadě (na trámě, na žerdi) druhý strážný zlý duch v podobě kohouta, kterýž rovněž modlitbou černokněžníkovou odstraněn býti musí. V komoře samé pak za stolem sedí stářeček s bradou až po pás a má před sebou ustrojená jídla, z nichžto se mu ještě kouří. Komu se podaří až do komory přijíti, může si pokladův nabrati do libosti. Avšak tu obezřelosti potřebí jest. Zlí duchové, aby černokněžníky modlitbou nad nimi vítězící oklamali, proměnili peníze zlaté v kovářské uhlí, jež se teprv na vzduchu vnějším zase obrátí v dukáty; nejlíp tedy učiní každý, kdož nevšímaje sobě klenotův na pohled lesklých, kovářského uhlí do měchův svých nabere, čemuž ovšem černokněžníci dobře rozumějí a nedají se klamati. Vycházeje černokněžník opět se modlí, a kohout i pes zase pokojně postaví se na předešlé místo své. (Mor. nár. poh. a pov. sv. I. str. 22.)

Zmíniv se o zlých duchách co strážnících pokladův tajných, ihned tuto položím pověry pokladův a jich hledání se týkající, an všeliké hledání pokladův více méně čertovství do sebe mívá. Ježto pak pověry ty v našem věku ponejvíce již toliko v pohádkovitých pověstech se uchovaly, nechať tyto část o pokladech tím zajímavější učiní.

248

## 2. O tajných pokladech.

Nejznámější pověra o pokladech jest, že na tom místě, kde poklad v zemi jest, v jistých dobách, zvláště v noci, modrožlutý plamének vyzizuje (vylézá, vyšlehuje); kdo ho rychle přehodí růžencem nebo jinou svěcenou věcí, dostane poklad ten.

Pašijový týden jest obzvláště příznivý ku hledání pokladův. V tom témdni mají duchové strážní své poklady otevřené.

Kdo peníze v zemi zakopané najde, nesmí jámu zahrnouti, sice by do roka umřel.

Když se peníze v zemi zakopané suší, vyšlehuje na tom místě plamének přimodralý. Kdo to uvidí, nechať do toho plaménku vhodí růženec, bílý šátek nebo kousek chleba. Jak to učiní, peníze mu na vrchu zůstanou. Ale od železa ničeho nesmí do plaménku vhodit, sice by tím duch po něm mrštil a snadno by jej mohl zabíti.

Někdy poklad skrytý vylézá až na povrch země, tak že ho lidé vidí; ale nezřídka opět zaleze zpátky do hlubiny zemské jakož vidno z řeči posud žijícího starce, jenž mi ze své (prý) zkušenosti vypravoval, co následuje: „Nám se před několika roky pěkný kousek stal. Na Radhošti věděli jsme o jistém pokladu a vypravili jsme se ho dobývat. To se rozumí, že jsme byli všemi potřebnými věcmi zaopatřeni. Svěcenou křidou udělali jsme kolo a v něm jsme pokojně pracovali, až jsme se dostali na trublu pětičtvrtní. Sotva jsme se k ní dostali, hned nás pokušení potkalo; a čím více jsme ji dobývali, tím víc na nás doráželo; ale my jsme se nic nebáli, ani jeden k druhému jsme nemluvili; neboť když se poklad

249

dobývá, nesmí se při tom mluviti, sice by hned nazpá-
tek do země vpadl. Poněvadž jsme o tom věděli, zacho-
vávali jsme přísné mlčení. Již jsme truhlu sochory do-
bývali, tu podlé nás na kočářích po stráních neschodných
páni jacísi tryskem uháněli; ale my jsme nepřetrženě
pracovali, až jsme truhlu šťastně na sochory dostali a
užuž na zem vyvážiti měli. Tu zase podlé nás jel chlap
velice chromý, vezl táčky (kolečko, kotonč trakař), kteréž
jenom půl kolečka měly. Co krok udělal, vždycky za-
stavil se a šel to kolečko na kulatou stranu obrátit.
Bylo to k hroznému smíchu Jak přišel naprotiv nám,
ostal stáť a povídal: „Hej, lidé jak je dávno, co ti páni
tady na kočářích jeli? Co myslíte, brzoli já jich dože-
nu?“ — My jsme v tu chvíli právě truhlu na zem jed-
ním krajem vyváženou měli a druhý kraj jsme ještě na
sochorech drželi. Jeden z nás vida, že jsme peníze do-
byli, chtěl si s chromýna dřáblem zažertovať a pravil:
„Ho, ho! kde jsou ti už, a jak bys jich ty, hloupý čerte,
dohnal, vždyť jsi chromý a máš v táčkách jen půl ko-
lečka!“ — Ale sotva to dořekl, peníze hrk do země
nazpátek. Chromý s táčkami se ztratil, a hned také
hrozné černé ptáčisko přiletělo a po nás svými křídlisky
mlátilo, až se zdálo, že nás utluče. V tom okamžení též
strašný lijavec spadnul, že na nás ani jedné niti suché
neostalo. Tož my jsme se kam který od strachu roz-
utíkali, až jsme se zase na salaši na Černé hoře (za
Radhoštěm) všichni shledali.“

Nékdy člověk, jemuž poklad souzen jest, i při orání
pluhem ho vyvrátí a dostane.

Malý poklad v zemi uchráněný chodí podzemními
stružkami, které si sám proryje, za pokladem větším a
zůstane při něm. Kdo takovou stružku najde, jdeli po

250

ní, přijde až k pokladu velkému. (Mor. nár. poh. a pov. sv. II. str. 231.)

Zhusta se posud v lidu mluví o hledání pokladův virgulemi. Virgula (z lat. virga, virgula) byly proutky v dvouzubou vidlici vybíhající. Hledač pokladův vzal vidlice do svých rukou, nesa virguli před sebou. V tom místě, kde se tlustý konec samovolně k zemi klonil, hledal se kopáním poklad.

Nejznámější hledání čili dobývání pokladů, o kterém se doposud v lidu s velkou věrou vypravuje, děje se tak zvanou chrištofkou, t. j. knihou, v nížto modlitby k zaklínání dobrých i zlých duchův obsaženo jest. Zde uvádíme několik sem slušících pověstí.

Jistý obrnsářský tovaryš (tkadlec), ač vedl život nábožný, přece byl velice lakomý. Lakomství jej tak daleko zavedlo, že si umínil zlého ducha o peníze volat. Zaopatřiv si chrištofku, dal se do toho. Dělal to však tak skryté, že ani mistr jeho nic o tom nevěděl, co kutí. Přísloví praví: „Kdo zlého volá, jistě se ho dovolá,“ — tak se i zaslepenému tovaryši vedlo. Musěť lakoty své hrozně pykati, an místo donešení peněz zlý duch jej počal ve dne v noci pronásledovati. Hrdlil ho, házel všeličím po něm a zabíť ho usiloval. Pravilo se, že zaklínání zlého ducha jednou v noci konaje, usnul, když mu zlý duch peníze nesl. Mistr slyše bouřit na dvéře, šel otevřít; nevida však žádného, zase dvéře zavřel. Sotva však vešel do jizby, již se hrozný hřmot strhnul, jímž i tovaryš ze spaní procitl, a věda, co to znamená, pravil: „Hospodáři, zle jste učinil!“ Od té doby zlý duch tovaryše hrozně pronásledoval. Jednou ve dne hodil po něm železným vřetenem. Tovaryš chtě se před ním skrýti, utekl do vedlejší světničky. Ale i tam

251

ho zlý duch našel a počal škrtit. Domácí, když to zpo-
zorovali, chtíce ho od jisté smrti osvobodiť, sotva se
tam dostali, neboť zlý duch dvéře rozličným nářadím za-
stavil. Vida mistr, že to k dobrému necílí, utekl se
k duchovnímu, prose o radu. Kněz rozkázal, aby mu to-
varyš přinesl knižku, z nížto zlého ducha zaklínal. To-
varyš tak učinil, a od té chvíle bylo tomu strašidlu
konec. —

Jistý soused šel podlé obyčeje svého pozdě na ve-
čer navštivit dobrého známého svého. Přijda tam, zastal
v jizbě jen jeho ženu a tázal se jí: „Kde máte gazdu?“
Ona odpověděla: „Seďte, sousedku, seďte; hned přijde!“
Soused zpozorovav, že jest žena jeho zděšena a poma-
tena. domníval se, že přišel nevhod a chtěl odejíti; ale
ona prosila, aby jen na chvilku počkal, že muž její hned
přijde. V tom vešel její manžel z kuchyně do jizby, a
ona zase do kuchyně odešla. Sousedé si zapálili tabák
a dali se do hovoru. Ale hovor se jim dnes nijak dařiti
nechtěl. Soused vida známého svého jako měchem otře-
štěného, vykouřil svou dýmku a bral se do dveří. V tom
vešla gazděna do jizby, a gazda šel do kuchyně. Soused
stoje „právě naproti kuchyňových dveří“ spatřil v ku-
chyni světlo, stůl bílým ubrusem přikrytý, na něm kru-
ciříx postavený a několik osob u stolu sedících. Když
to spatřil, mráz ho obešel, a hned chtěl odejíti. Sousedka
ale uchopila ho za ruku, snažně prosíc, aby neodchodil;
neboť právě jedenáctá hodina dochodila, a té ona se ne-
pochybně strachovala. Soused z věcí spatřených a z řečí
slyšaných snadno se dovtípil, co tam kutí, „proto mu jí
zabylo líto“; ale přece tam mínil i nemínil ostať. V těch
rozpacích obrátiv se k oknu, celou bílou osobu venku
před oknem státi uviděl. Hrůzou se mu vlasy na hlavě

252

zježily, a tak již nebral ohled na prosbu sousedčinu a
vrazil do dveří a domů utíkal. Přijda domů, honem se
do postele položil, a tak jej zima udrtila, až mu zuba-
mi leškotalo, a pak ho celého čtvrt roku opustit ne-
chtěla. A ti zaklínači co z toho měli? Přece v chudobě
a v nedostatcích zemříti museli.

Jiný muž, o němžto se vědělo, že zlého ducha volal,
vypravoval: „Když se nás několik umluvilo, že budeme
zaklínáním poklad dobývat, šli jsme k sv. zpovědi, dali
jsme na mši svatou, činíce úmysl, že dáme z peněz do-
bytých kostel postaviti, jestli se nám to podaří. Ač jsme
to dosti tajně dělali, přece se o tom jaksi naši panáčci
(kněží) dověděli. Přišel jeden z nich ke mně a pravil,
abych mu ukázal chrištofku. Co jsem měl dělat? Marné
by bylo všechno zapírání — chtěj nechtěj musil jsem mu
ji ukázať. On jí ani neotevřel, ale jenom na ni pravou
ruku položil řka: „Nedělejte hloupostí, však z toho tak
nic nevyvedete!“ — Mne to hned zamrzelo, že té knižky
ani neotevřel a jenom na ni svou pravou ruku položil;
ale co jsem měl dělat? Dílo již bylo započato a muselo
se dokončit. — Když jsme se měli k poslednímu mo-
dlení sejti, napomínal jsem předkem své kamarády, aby
jistě přišli. Všickni slíbili. Ale co se stalo? Jeden z nich
byl dlužen peníze do vrchnostenského důchodu; přišel
proň dráb. aby se za rozkazem hned k obecnímu úřadu
dostavil. Ten se vymlouval, že dnes peněz nemá, prosil,
aby ho jenom tentokrát nechal, že to brzy zaplatí. Když
ani to neprospělo, udal příčinu, že tam konečně ani jíti
nemůže, poněvadž velice mrzne a on nemá co obouť;
dráb že by o jeho zdraví nestál, kdy to v tak tuhé zimě
po něm žádal. Ale všecko nic naplat. Dráb vypůjčil od
souseda obuv, a milý kamarád chtěj nechtěj k obecnímu

253

úřadu dostaviť se musel, kdežto za neposlušenství a ne-
vyplnění povinnosti musel sobě oblíbiti tu noc v chládku
přenocovať. A to bylo právě v tu noc, co jsme měli
poslední modlení vykonávať. Proto že v určitou hodinu
nepřišel, začali jsme se modliť; ale že jeden z nás zchá-
zel, nezískali jsme nic jiného než mnoho hrůzy a strachu.“

Také nešťastná duše musí někdy své časné tresty
přetrpěti, sedíc a se trápíc na pokladě buď nespravedlivě
v živobytí nabytém buď špatně použitém a zakopaném
nebo zazdéném. Dušem těm dobrými skutky doby trá-
pení zkrátiti a tak poklad dostati lze.

Člověk může zakopaný poklad zlému duchu pod
stráž odevzdati a jemu výminku položiti, pod kterou ho
člověku vydati smí. (Mor. nár. poh. a pov. sv. II. str. 107.)

3. Skřítek, v okolí Rožnovském: špiritus, špírek, luček, čertík, rarášek.

Skřítek čili skřet byl u pohanských předkův našich
bůžek domácí, bůžek domácího štěstí a po-
žehnání, jemuž se v jizbě obětovalo a k němuž se
každý pomodlil, nežli z domu po práci své a po ob-
chodu vyšel. Jeho místo bylo v rohu jizby, tam stá-
val na podstavku ve skříni zavěsené nebo ve zvláštním
výklenku. Posud nalézáme v některých krajích Moravy
skřínku v rohu světnice, na které nyní kříž nebo obraz
nějakého svatého místo skřítka pohanského zaujal. Místo
ono posud jest čestným místem o svatebním veselí
pro nevěstu, o jiných návštěvách pro hostě nejvzácněj-
šího, obyčejné pak pro hospodáře. Památka bůžka tohoto
podnes žije v mchých pořekadlech a příslovích národu

254

našeho, jako „Ten člověk musí míti skřítka,“
praví se o tom, jemuž štěstí slouží. „Není ani skří-
tka doma,“ mluví do jizby vstupující, nikoholi nenajde
v domě.

Pověry v okolí Rožnovském o skřítku panující
nyní následujtež.

Špiritusa (skřítka) dostane člověk, vezmeli od
kury (slepice) dočista černé vejce, dáli si je pod levou
paži a sedneli za pec. Musí pak se člověk ten Boha,
duchovenstva a všeho, co se týká náboženství, odříci a
jenom víry špírkovy se musí přidržeti. Za devět dní se
mu z toho vejce vylíhne špiritus. Pokud však na vejci
sedí, nesmí se člověk ten ani mýti, ani česati, ani mo-
dliti, ani nehty sobě střihati. Jak se mu špírek vylíhne,
udělá mu, cokolivěk člověk, jeho pán, chce. Nosí mu
peníze, vypravuje mu noviny ze všech končin a z celého
světa. Takový člověk ale již jest špírkův, a Bůh do
něho nic více nemá. První člověk, jemuž se vylíhl, může
ho ještě pozbyti a se ho zbaviti; i druhý, co ho od
něho koupí; ale třetí si od něho již nijak nepomůže —
Kdo si od něho chce pomoci, musí chytiť divokou černou
kuru, přiváže jí špírka na ocas a pustí ji. Anebo vezme
láhvici, dá ho do ní, zacpá ji, pověsí ji ledakde na jedli,
na buku, a uteče odtud.

Na Radhošti jej kdosi tak zavěsil, a jistý Březi-
na z chaloupek Bečvanských šel podlé Černé hory a
slyšel volat: „Pomoz, pomoz, pomoz!“ Březina myslil,
že tam nějaký pták zpívá. Šel tam a uviděl pěkného
ptáčka v ucpané láhvici. Láhev odecpal a ptáček vyletěl
z ní a hned se proměnil v hezkého chlapečka. Špírek
se udělá, čím chce, a mění se jak páví péro. Březina,
jak se mu špírek proměnil v chlapečka, povídaí mu:

255

„Ale když jsi tolký urostl, cos vylezl ven, ukaž mi to,
jak to déláš; ndělej se zas tak maloučkým; jak jsi prv
byl a vlez mi zase do té sklenky, však já vím, že jsem
již tvůj.“ Špírek se udělal tenkým jako nit, vlezl do láhve
a byl zas ptáčkem. Březina honem zacpal láhev, zavěsil
ji a utekl. Posavád tam visí, jestli někdo láhvici neroz-
třepal. Lidé však se tomu místu rádi vyhýbají.

Jistý Mandula ve Víči věděl mnoho věcí po-
mocí špírka. O tom se přesvědčil jistý sedlák z Týlovic,
jemuž se ztratil vůl. Již druhý den ho neměl a šel
k Mandulovi na poradu, aby mu pověděl, co by o tom
troufal. Mandula mu povídá: „Musíte dočkati a u mne
na noc zůstati, až ráno vám povím.“ — Týlovský sedlák
u něho nocoval. V noci Mandula vstal a šel ven. Sedlák
také byl v tu chvíli venku. Mandula o něm nevěda, vyšel
za stodolu a volal: „Kubo, pověz mi, kde ten vůl je!?“ —
Kuba mu odpověděl: „V Drdově stodole!“ — Mandula se
tázal: „Kdo ho ukradl?“ — Špírek odpověděl: „Žádný
ho neukradl, byla stodola otevřená a vůl tam vlezl; potom
fučel vétr a zavřel vrata. Do stodoly od té doby ještě
žádný nešel, tož vola nenašli!“ Týlovský sedlák jak to
uslyšel, nečekal rána, ale hned běžel domů a zrovna do
Drdovy stodoly. Vola tam skutečně našel. Sebral vola a
přivedl ho domů. Mandulovi nedal za to nic, ponévadž
se tázal toho čerta raráška, který mu to pověděl.

Pomocí toho špírka věděl Mandula o každém člo-
věku, mnoholi má peněz, když k němu přišel. Zapříč mu
toho žádný nemohl. Nebožka matka oné osoby, jež mi
o Mandulovi tyto věci vypravovala, přišla jednou k němu
a žádala ho, aby poradil jejímu nemocnému otci. Man-
dula pravil: „Milá brachu, já vám nemohu nic dáť —
nemáte dost peněz; máte jenom jednu dvacítku (dvacet-

257

Pocestný se musí před nimi na pozoru míti; neboť mu
hněd na záda sednou a zavedou jej třeba půl míle i více
s pravé cesty, vodíce jej po samých neschodných místech,
přes chábí a kříbí (křoví), přes trní a močály. — Modli
se, jak chceš, nic naplat: čím více kdo se modlí, tím
více jej světlonoši mámí a vláčí, až se konečně člověk
dopálí a zaklne. V tom okamžení jej světlonoši opustí,
ale obyčejně v takovém místě, z kterého se má co vy-
motávat; také mívá člověk takový od světlonošů celá záda
 promočená. Když pak svedený a trýzněný člověk přijde
domů, teprv se zhrozí vida, jak jeho oděv je roztrhán a
on sám poškrábán.

Jistý mlynář vypravoval: „Jednou jsem mlel v noci.
Vyjda ven, viděl jsem světlonoše po louce skákať, a ti
pořád blíž a blíže přihopkovali, až jeden z nich byl jenom
na sáh ode mne vzdálený. Dobře jsem ho viděl. Bylč to
človíček malý a skrčený a v obou rukách držel si na
prsách malou lucerničku. Já jsem rychle dvěře zapleštil
a utíkal do jizby.“

Světlonošů se člověk nejspíš zbaví, když sedne. Toho
světlonoši jen promočí, a když se po něm do vůle na-
skáčí, jeden po druhém se potratí.

Když světlonoši po člověku skáčí, zdá se mu, jako
by se ho někdo pucheřinou dotýkal.

## 5. Vodníci.

Vodník (vodní duch, vodní mužík, ne-
zřídka hastrman) zdržuje se ve velkých vodách a
v hlbokých plesech. Nebezpečným jest všem těm, kteří
se v takových plesech koupají. Býváč ho vidati, an sedí

Kulda. II.

17

258

na lávce nebo na břehu, maje na hůlce všelijaké krásné
pentle pověšené, jimiž láká děti k vodě, aby je mohł
utopiti. Pentle ty však nejson nic jiného než dlouhá
vodní tráva. Vody jsou jeho hlavním sídlem; on však
také po zemi chodívá, a lze ho lehce poznati, an mu
z levého šosu zeleného kabátu neustále voda kape a že
mluvě hňuhňá. Chodívá též do měst na výroční trhy a
praví se, když je vodník na trhu, mají kramáři dobrý
odbyt na zboží své. — Na suchu nemá vodník síly, ale
ve vodě mu nikdo neodolá. V dost malé bařince, ba i
pod odkapem je s to člověka utopiti. Vodník bývá také
ženat a má pod vodami svůj krásný byt.

Byl jistý mlynář, jebož vodní muž chodil pokoušet.
Přišel tam mlynářský a prosil za nocleh. Mlynář pravil:
„Milá brachu, nemohu ti nocleha dáť, já tu sám neno-
cuji, poněvadž tu vodní duch velice pokouší.“ — Mly-
nářský praví: „Já se ho nebojím a rád bych věděl, co
on je za jeden!“ — Zůstal tam. Mlynář měl na stěně
housle, mlynářský si koupil svíčku, vzal housle a hrál.
Vodní duch přišel k němu a pravil: „Nauč ty mne na
těch houslích hráť!“ — Mlynářský praví: „Ty se do
smrti na nich nenaučíš hráť!“ — Potom mu přece ty
housle dal a řekl: „Hrej, ale musíš pěkně přebírať na
strunách!“ — Vodní duch nemohl dobře přebírať; měl
dva prsty křivé, na kterých nejvíc záleží. Vodní duch
se ptal mlynářského: „Jak bych já ty dva křivé prsty
poprostil, co by byly rovné?“ — Mlynářský praví: „Oh
dobře, to já ti poprostím!“ — Vzal nebozez a vyvrtal
ve sloupě ve dveřích díry dvě, utesal dva klínky a po-
vídal: „Strč tam ty prsty, budem je prostiť, a jak tě
trochu bude boleť, pověz mi. Ony se ti tam pěkně
ustojí!“ — Vodní duch tak udělal. Mlynářský hlobí na

259

klíny a praví: „Ještěli necítíš bolesti?“ — Vodní duch
odpovídá: „Ještě ne!“ — Mlynářský udeřil silněji na
klíny. Vodník řekl: „Už bolí!“ — Mlynářský káže mu:
„No dobře; nechť se ti jenom ustojí!“ Pak vzal tatar
(karabáč) a vodního muže jak mele tak mele a praví:
„Včil mi odpřísahej, že více nebudeš do toho mlýna
chodiť žádného pokoušet!“ — Vodní duch odpřísahal. Jak
odpřísahal, mlynářský vzal sekyru a ty dva prsty, co
byly klínky zahloubené ve sloupě, mu uťal. Vodní duch
utekl ven a volal: „Třeba jsem já tobě odpřísahal, že
do toho mlýna víc nepůjdu; na tobě já se musím vyvézt
(vymstiti), za sedm roků já tě dostanu!“ — Mlynářský
ráno se bral pryč od mlynáře, ale mlynář mu pravil:
„Oh, ty ostaneš u mne, a buď u mne až do smrti!“ —
Měl dceru, kterou mlynářský za krátký čas pojal za
ženu a řídil mlýny. Jedenkráte šel srážet vodu. Vodník
sedí na stavě, a mladý mlynář vida ho, pojď pro ne-
bozez. Přišel s nebozezem a dal se vrtať do klády.
Vodník to vida, pravil: „O zasli ty dírky vrceš pro ty
prsty? Ale já ti jich tam již více strkať nebudu!“ —
Ztratil se, a nikdy více ho nebylo viděť u toho mlýna.

Byl zas jiný mlynář, v jehož mlýně za nočního času
strašilo. Přišel tam jednoho dne komediant, a ten měl
tři lvy. Žádal za nocleh. Mlynář pravil: „Milý příteli,
nemohu ti nocleba dáť, poněvadž tu velice straší. Já tu
sám v noci nesmím bývati.“ — Komediant prosil, jen
aby ho vzal, že ho noc zachodí a že se strašidel nebojí.
Mlynář ho tam nechal. Komediant měl dvě svíčky a hned
si jednu rozžehl. O 11. hodině pustilo strašidlo mlýny
a mlelo a třískalo všemi zanáškami. Komediant dal roz-
žatou svíci pod hrnec, aby mu jí vítr nezfoukl, a šel
do síně k tomu strašidlu. Strašidlo mu pleštilo po hrnci

17*

260

a zhaslo mu svíci. To byl vodní duch, který musí do roka člověka utopit. Komediant jde do jizby a rozžehne si obě svíčky. Vodní duch ho začal bít, a komediant nemohl ducha zmoci. Pustil na vodního ducha prvního lva. Ani ten mu nemohl poradit. Pustil naň druhého. Ještě vodního ducha nemohli zmoci. Pustil i třetího lva — a ti ho zmohli. Vodní duch utekl a komediant ráno odešel svou cestou. K večeru vodní duch přišel ke mlýnu, klepal na okno a volal: „Mlynáři, ještě ty kocourky tady máte?“ — Mlynář odpověděl: „Dnes ještě jinačí, nežli byli ti!“ — Vodní duch pravil: „Pokud bude ten mlýn mlýnem, už já k vám víc nepřijdu!“ — Nepřišel více.

Kdosi měl louku u vody, a každý rok, jak bylo seno v kopkách uloženo, cosi mu je do rána rozválelo. Trvalo to několik roků. Jedenkrát, jak tu louku zase posekali, pravil pacholek: „Hospodáři, já se musím zdvědět, kdo nám ty kopky rozhazuje; zůstanu zde přes noc na stráži.“ — Hospodár přivolil. Pacholek si sedl pod jednu kopku a čekal. Noc byla jasná, a měsíček pěkně svítil.

Tu najednu vyšel vodník z vody a zrovna na jednu kopku vyskočil a počal se po ní škobrtať. Pacholek to vida hodil po něm kamenem a udeřil jej do hlavy. Vodního mužíka to zabolelo, hned nechal škobrtání a poškrabav se v hlavě, pohlednul na měsíc a hňubňal řka: „Mělli bych svítit, tož bych svítil a do hlavy bych neházel.“ Potom sebera se do vody, od té doby více kopek nerozhazoval.

Jakási žena žala obilí na poli u vody. Přihopkovala k ní veliká chrástavá žába. Žena se té žáby bála a vše možně ji od sebe odháněla. Žába několik skoků nazpět udělala, ale za malou chvíli zase k ní přihopkovala a

261

pořád se kolem ní pletla. Když se jí žena dokonce ne-
mohla zbaviti, šustla po ní nažatou hrstí zboží a řekla:
„Mohla bys žabičko odejít, však až budeš potřebovat,
teprv přijdi a já ti půjdu za kmotřičku.“ — Žába, jak
by byla těm slovům rozuměla, hned pryč odhopkovala. —
Za krátký čas, když žena zase na tom poli pracovala,
přišla k ní neznámá ženská. Když se na ní dobře po-
dívala, hned uhodla, že jest to vodníkova žena. Ta jí
pravila: „Slíbilas mně, že mně půjdeš za kmotřičku,
proto jsem včil pro tebe přišla.“ — Žena se lekla a ne-
měla chuti ženě vodnutkově sloužiti za kmotřičku; ale
když tato jí hrozila, pakli to neudělá, že s ní bude zle,
chtíc nechtíc s ní šla. Jak přišly k vodě, vodníkova žena
šlehla jakými prutem po vodě, a voda se hned rozstou-
pila. Když tam vešla, krásno světnici i nemluvňátko
tam spatřila. Když bylo po obřadě a po hostině, vodní-
kova žena zametla jizbu, a když se kmotřička odtud
odejiti strojila, pravil vodník: „Kmotřenko, nemám vám
čím za složbu nám prokázanou zaplatit; ale abyste ode
mne přes něco měla, aspoň tuhle ty smeti sobě vemte.“ —
Žena neměla chuti brát smeti za záplatu. Že by ale
odtud již byla ráda se dostala, sebrala smeti do zástérky
a odešla. Když vyšla na vrch, pomyslila si: „Což bych
ještě s tu odtud smeti nosila?“ Vysypala je na zem.
Přijdouc domů, odvázala zástěrku, a tu jí z ní cosi na
zem břinklo. Hned hledala, co to? Byl to dukát, jenž
se jí ještě jaksi v zástěrce udržel. Tu se jí teprv v hlavé
rozsvítilo. — Výskokem běžela na to místo, co ty smeti
vysypala, ale již tam po smetích ani nejmenší památky
nezůstalo.

K jednomu řezníku chodila žena vodníka pro maso.
Jak ji řezník poznal, přemýšlel, co by jí vyvedl. Jednoho

262

dne, když přišla do jatek pro maso, ptal se jí řezník: „Ukažte mi, z kterého místa vám mám maso utíti?“ — V pravici měl již nachystanou sekyru a v levici držel maso na klátě položené. Vodníkova žena ukázala mu prstem a pravila: „Třeba tu z toho místa mi utněte!“ Ale sotva to dořekla, již měla prst od ruky odpadlý; řezník jí ho ze šelmovství uťal. Ona mu nic neřekla, jenom naň špatně zahledla a odešla. Řezník se ulekl, neboť už věděl, že to s ním dobře nevypadne. Od té doby se každé i sebe menší vody chránil, po lávkách nikde nešel, raději si o mnoho zašel. Jedenkráte vedl tele. Bylo to právě po dešti, se střech ještě odkapávalo. Tu potkal vodníka, kterýž řezníka hned chytil a řekl: „Včil ti musím zaplatit za to. žes mojí ženě prst uťal!“, a hned ho v bařince pod korýtkem utopil.

Vodníkův syn zamiloval se do jednoho mlynáře dcery. Nosil jí všelijaké pentle a pobízel ji, aby s ním šla k jeho rodičům. Dívčina nevěděla, že to je syn vodníkův. Dlouho se vymlouvala, až když se mu již dokonce vymluviti nemohla, šla s ním. Šli pořád podlé vody. Dívčině to vrtalo hlavou, proč po cestě nejdou, ale nic mu neříkala. Tak šli, až přišli k velikému plesu. Tam zůstali stát, vodní mužík vytáhl z kapsy proutek, šlehnul jím po vodě, a voda se hned rozstoupila. Včil nepotřeboval milenky své pobízet, v tom okamžení, jak proutkem po vodě šlehnul, táhlo ji cosi neviditelného, aby se tam šla podívat. Vejdouc tam spatřila velice krásnou světnici; v ní byl otec a matka jejího milence, kteří ji velmi vlídně přivítali; kázali jí se posadit a potom po všech světnicích ji vodili a všecko jí ukazovali. V nejposlednější světnici byly dokola stěn samé hrnéčky nahoru dnem převrácené. Dívčici to bylo hrozně divné, nač jest tam

263

tolik malých hrnéčků a proč json všecky dnem nahoru
obráceny. Ale nechtěla se jich na to optati. Jak odtud
odešla, staří ji velice zvali, aby je zase brzo navštivila,
a dali jí ten proutek, aby, kdy bude chtít, k nim přijíti
mohla, že má tím proutkem jenom šlehnout na vodu,
voda že se jí hned otevře.

Dívčina odtud odešla, a syn vodníkův ji jako pře-
dešle navštěvoval a ji začasté pobízel, aby s ním šla.
Ale ona se vždycky vymlouvala, že má mnoho práce, a
že, až bude mít kdy, bez pobízení přijde. — Jednou na-
padla ji chuť, aby se tam šla podívat. Vzala proutek a
šla k tomu plesu, šlehla jím po vodě, a voda se jí ote-
vřela. Vešla tam. Přijdouc do první světnice, neviděla
žádného. Všecky světnice přešla a nikde žádného nenašla.
I do nejposlednější světnice vešla, ale ani tam nebylo
žádného. Vidouc tam toli hrnéčků, duem nahoru převrá-
cených, vzala jeden z nich, aby se naň podívala. Sotva
jej zdvihla, hned z něho vyletěla bílá holubička řkouc:
„Zaplať ti Pan Bůh!“ Dívka potom všecky ty hrnéčky
dolů dnem zpřevracela a z každého bílá holubička vyle-
těla s vděčným: „Zaplať Pán Bůh!“ — To byly samé
dušičky těch lidí, kteréž byl vodník utopil. Děvče domů
odešlo a od té doby vystříhalo se syna vodníkova.

6. Věštice.

Věštice jest bytost ženská, která se může promě-
niti ve všeliká zvířata. Ona zvláště bledí uškoditi šesti-
nedělkám. Snažit se matkám ukrásti dítě a podhoditi
jim své dítě velkohlavé. Takové podhozené dítě jmenuje

264

se podvrženec čili podvrženče a nenaučí se nikdy ani
mlaviti, ani choditi. Proto nesmí šestinedělka až do
úvodu pod šíré nebe vycházeł a kdyby na ni něco vo-
lalo — to bývá obyčejně Věštice —, nesmí se ohlásiti,
aby nedostala nádchu.

Jedna matka vybila svému vzdorovitému dítěti a
poněvadž potom velice plakalo, vyhodila je do sině.
Když dítě plakati přestalo a matku zlost pominula, vo-
lala na dítě, aby šlo do jizby. Dítě však do jizby nešlo.
I vyšla se matka podívat za ním do sině, co tam dělá.
Ale kterak se zhrozila, vidouc dítě s velkou hlavou
v koutku čapěti. Na vlas bylo jejímu dítěti podobno,
jen že mělo velkou hlavu. Matka si pomyslila, že mu
hlava od velkého pláče nabrala (otekla); zabylo jí
ho líto, vzala je za ruku a chtěla je vésti do jizby;
ale dítě nemohlo na nohy stanout. Mluvila k němu, ale
dítě místo odpovědi divně na ni hledělo. „Pro Pána
Boha,“ myslila si žena, „vždyť jsem tě rozumně pobila,
a ty ses tak dolekalo!“ — Vzala je na ruce a nesla do
jizby. Aby mu vřed (božec) neuškodil, hned se sebe vlasy
ustřihla a dítě okouřila. Avšak ani to nespomohlo. Co
kdo poradil, všecko dělala, ale dítě přece velkohlavaté
zůstalo, nechodilo, nemluvilo, neustále by bylo jedlo a
jestli mu honem nedávali, vřeštělo. — Když to sousedky
viděly, pravily jí, že jináč není, že to musí býti podvr-
ženče. Matka však tomu odporovala tvrdíc, že jest jejímu
dítěti na vlas podobno. Sousedky ale na svém neustále
stály a daly jí radu, jak by toho zkusiti a se přesvědčiti
měla. Matka přijdouc domů, podlé rady sousedek složila
na ohnisku oheň a kolem něho nastavěla škařoupky
z vajec a do nich nalila vody. Když to všecko udělala,
vylezla na hůru a děrou, jížto se vypouští kouř z jizby,

265

dívala se do jizby *). Tu viděla, jak děcko na nohy skočilo a přijdouc k ohnisku, na škařoupky se dívalo řkonc: „Jak jsem již tak starý čert — v takových hrncích jsem ještě jak živ neviděl vařit.“ A jak to propovědělo děcko, sebralo se a zas na předešlé místo se usadilo. Žena slezla s hůry, mluvila k dítěti a stavěla je na nohy. Ale dítě ani mluvit ani chodiť nechtělo. Žena vzala dle rady sousedek omlad lískový do roka vyrostlý a tím omladem děcko velkohlavaté bila. Děcko křičelo, co mělo hrdla, ale žena na to nedbala a jenom pořád děcko bila. Tu najednou se dvěře otevřely, a Věštice hodila jí vlastní dítě do jizby a seberouc své podvržené dítě, pravila: „Já jsem tvému dítěti tak neubližovala jako ty mému. Ale po druhé se měj na pozoru a nevyhazuj dítě ven!“

## 7. Mora čili Můra.

Dítě, které se narodí se zuby, jest Morou. Kdyby se takovému dítěti dalo nejprv do úst dřevo, chodilo by na stromy; jestli by toho ale matka neučinila a dala mu svůj prs, bude chodiť na lidi.

Mora chodí v noci po lidech, tlačí je na prsou a ženám vypíjí z prsou mléko. Přijdouc na člověka, nejprv naň dopustí libý spánek a pak, když tvrdě usne, strašné sny mu představuje a jej dusí. V tom stavu chce člověk křičet, ale ani hlasu vydati, ani sebou pohnouti nemůže. Nejspíš pohne palcem na pravé noze a jím hýbaje pomalu přichází k sobě.

*) V mnohých chaloupkách, poněvadž večer světidly svítí, aby je kouř nedusil, mají v povale (ve stropě) díru kulatou závlačkou zadělanou; závlačku večer oddělávají a tak děrou vychází kouř.

267

10. Slibka.

Slibka jest duch takové ženštiny, kteráž za živobytí
svého milenci svému věrnost přísahou ztvrzenou zrušila,
a tudíž po smrti ve způsobě bílého libě zpívajícího ptáka
v horách se ukazuje. Člověk nesmí toho zpěvu poslouchać,
sic by se omámil a hluboko do hor zašel. Jedni ji ve dne
mile zpívati, jiní pak v noci túkati slýchají; nesmí se
jí však žáden ohlašovat a na ni túkat, neboť by k němu
přišla. *)

Žena jistá o tom vypravovala: „Ma nebožička mamka jedenkrát v noci, když šla odkudsi domů, slyšela túkat. Myslíc, že jí některé z nás dětí naproti jdeme, též túkla — a hned to zase na ni túklo. Mamka túkla po druhé, ono to opět na ni túklo, ale již ten hlas blíže slyšela; proto se divila, proč tak honem běžíme, snad se doma nějaké neštěstí stalo. Túkla po třetí. Zas jí to odpovědělo, a sotva několik kroků udělala, zjevila se jí po boku bílá ženská a pořád podlé ní šla až k chalupě. Chudák mamka neměla kdy od strachu bouřiti, bychom jí otevřeli, než dvěře vyrazila a když vpadla do jizby, dlouho jsme na ní nemohli slova dobyti. Až se zpamatovala, teprv nám domácím vypravovala, jak ji Slibka přehnala.“

*) Kravařky na pastvě nebo známí v lese v předvečer na sebe túkají, dávajíce sobě znamení, jak daleko jsou.

268

II. Lidé nadpřirozené činnosti.

Čarodějníci — Čarodějnice. — Zaklinači. —
Dráči.

I. Čarodějníci.

Čarodějníci, také černokněžníci a kúzlíři zpytováním
a upotřebením tajných sil přírodních a působením vyšších
duchův provozují podivné, nadpřirozené a ostatním lidem
nepochopitelné věci, čemuž se byli obyčejně z kněh čer-
nokněžnických naučili.

Černokněžník prostírá svůj plášť a sednuv si naň,
zapískne na píšťalku a letí povětřím, kam chce, tak že
s Radhoště za hodinu až do Prahy doletí. (Mor. nár. poh.
sv. I. str. 32.)

Říkáním z knihy tajemné čili čertovy přinucují čer-
nokněžníci draky, aby vylezli z díry v Radhošti a z jezera
Karlovického u Rožnova, vylezším dávají ohlavy z vazo-
vého lýka, jimiž, jsouli svěcené, i zlé duchy svázati lze.
(Mor. nár. poh. sv. I. str. 59). Kdykoliv škodná vichřice
burácí, posud domnívají se lidé v okolí tom, že černo-
kněžník odkudsi draka vyvedl, jenž letem svým vítr ten
působí. (Mor. nár. pov. sv. I. str. 24.)

Černokněžníci dovedou z bláta na horách Rožnov-
ských utočiti kulky ryzího zlata. (Mor. nár. poh. sv. I.
str. 25.) V děrách v Radhošti pak jest veliká síla hlíny
mezi skalami, jak by ji namísil, a v ní jsou světlá zrnka
jako hráchy. Z hlíny té dá se rovněž ryzí zlato vyráběti.
(Mor. nár. poh. sv. I. str. 26.)

269

V Radhošti jsou též v děrách a na některých místech pod zemí zlaté i střibrné střechýle (rampouchy). Černokněžníci dovedou modlitbou a prutem divotvorným zemi otevříti a střechýlů sobě nalámati. (Mor. nár. pov. a poh. sv. I. str. 27.)

V děrách Radhoště pak si jich nalámati může, kdo-koliv se na ta místa dostane, kde na skalinách rostou. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 35.)

Na stráni Škaredé v Radhošti dovedli černokněžníci z hlíny v půdě močálovité tlačiti kulky modřilu čili indichu nejvzácnějšího. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 30.) Na Radhošti jsou též slatviny čili louky na jamách, místa bařinatá, z jichžto hlíny se dělají šúlce (šíšky), které se v ohni z dříví javorového na zlato vypalují. (Mor. nár. poh. sv. I. str. 33.)

Kúzlíři čili kouzelníci mívali množství čarodějných kněh, v nichžto nikomu čísti nedopustili, sami však z nich učili se podivným a zázračným věcem, na př. aby peníz jimi do kapsy daný vezdy v kapse byl, i když se byl za něco koupeného vydal. Kúzlíři dovedli se proměniti v koně, krávy, ve voly, ptáky, v prsten, v zrnéčka písku nebo obilí a v cokoliv chtěli. Když se proměnili v koně nebo ve vola a dali se někým na trbu prodať, prodavač nesměl je s ohlavem nebo s provazem prodati, sice bylo zle; pokud měli totiž ohlav, nemohli uteci aneb v něco jiného se obrátiti. Bylili bez ohlavu, utekli kupci, stavše se opět lidmi. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 31 a 84.)

Čarodějníci a čarodějky zaklínali lidi v kočky (Mor. nár. poh. sv. I. str. 64.), v koně (str. 74, 80, 82.), v holubice (str. 75.), ve výky, medvědy a vý (str. 111), v dráky (str. 111.), v psy (str. 149.), v hluboký spánek (str. 225.), v krkavce (str. 255), proutkem v kameny

270

(str. 288.) — Zakletí lidé vysvobozováni a opět v lidi
obráceni bývali upálením (str. 65), mečem (str. 74, 88,
111), vytrhnutím peří (str. 75), divotvornou vodou do
úst nalitou (str. 225), sedmiletým mlčením (str. 259),
žabí žlučí (str. 289).

## 2. Čarodějnice.

Čarodějnice (čarodějky) mají také knížku čertovskou,
kterou když otevrou, dávají bez odporu na někoho koň-
ský ohlav, a jezdí na něm každou noc do sněmu čaro-
dějnic a k tanci, i k hodům nočním. (Mor. nár. poh. sv. II.
str. 89). V komíně na deštici mají hrnek s mastí, jížto
pomaží šlapky a dlaně tomu, na kom jezditi chtí, čímž
se z něho stane kůň. Jejich heslo k vylétnutí jest: „Fuk
oknem, ničeho se netknem, ponad všecko ven!“, anebo:
„Vjó, ponad všecko, ponad sad, ponad všecky hory!“
Pomažili se šlapky a dlaně tou mastí čarodějnici, i ona
stane se kobylou, na níž kdo chce jezditi může. Sněmy,
tance a hody čarodějek v okolí Rožnovském na samém
velebném a krásném Radhošti se odbývají. Když se čaro-
dějnice vrátí ze sněmu domů, jinou mastí pomaží šlapky
a dlaně povětrnému koníku svému, aby se z něho zase
člověk stal. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 91). Člověk ta-
kový, byť sebe lépe jedl, přece bídně vypadá. Čarodějnice
obyčejně z nočních hodů svých přinášejí domů čeládce
své vdolky. Chasa pak se diví, že má gazděna vdolky,
ač na ně nezadělávala. Vdolek takový nesmí se krájeti,
leč jen lámati. Kdo by jej nožem rozkrojil, rozpolil by
i samu čarodějnici. Složením vdolků však sroste opět
čarodějka. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 95.)

271

Nepotřebuje však čarodějnice právě člověka pro
noční jízdu svou. Namaželi čarodějnou mastí hřeblo, vi-
dlice nebo pometlo (koště) a užijeli hesla přiměřeného,
také se to povede. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 94.)

Přijdeli kdo náhodou nebo z všetečnosti do sněmu
čarodějnic, musí s nimi jísti, píti a tančiti; ale musí
jim slavně odpřísahati, že před žádným duchem nepoví,
co viděl a kde byl. Přísaha skládá se ve zvláštní svět-
nici, kde sedí muž celý černý za stolem železným. Přeď
ním hoří svíce modrým plamenem. Kdo by přísahati ne-
chtěl, toho by čarodějnice roztrhaly. (Mor. nár. poh.
sv. II. str. 95.)

Také na vrbovém omladu jezdívají čarodějnice k
nočním plesům svým u povětrného mlýna, jenž se jim
promění v krásný dům, kdežto líbezná hudba hrává, jak
mile se ho čarodějky svým proutkem dotknou. Hudeb-
níci a tanečníci jejich jsou sami čerti. (Mor. nár. poh.
sv. II. str. 97.)

Čarodějnice také o půlnoci na lípách se slétají a
vykládají sobě, co která ví nového. (Mor. nár. poh.
sv. II. str. 103.)

Některé však na dracích podzemními chodbami je-
zdívají lesem olověným, cíněným a stříbrným na zelenou
louku do pekla, kdežto je čerti hostí a s nimi tančí;
až tanečnice dvanácteré střevíce rozederou, draci je opět
odnesou na hřbetech svých touž cestou až na povrch
země. To vyzpytoval ospalý Janek, jemuž byl umírající
poustevník zůstavil hůl, kterouž když někam zaměřil,
hned tam byl; kabelku, do nížto se všecko uschovati
dalo, a čepičku, kterou když sobě na hlavu posadil, žá-
dný ho neviděl. Pomocí těch věcí dostal se Janek za
královnou čarodějkou až do samého pekla, aby králi vy-

272

zpytoval, kde choť jeho bývá a kolik sřevíců roztrhá.
(Mor. nár. poh. sv. II. str. 153.)

Jedna selka měla obyčej, že na štědrý večer po jídle všecku čeládku svou ven ze světnice vypravovala. Sloužil u ní pacholek mnoho roků, tomu bylo divné, proč je na každý štědrý večer z jizby ven spat vypravuje. Umínil si, že to musí vyzpytovat. Na štědrý večer před jídlem udělal se nemocným, naříkal si, že má velkou žírku (bryzavku) a k jídlu nešel, ale mezi tím, co drozí jedli, usnul. Po jídle gazděna zas všechnu čeládku ven spat vypravila. Pacholka též budila, ale ten na pohled spal. Když se ho nemohla dobudiť, nechala ho ležet, vylezla na ohnisko a vytáhla z pomezi trámů jakousi krbaňku (džbánek, hrnek), slezla dolů, otevřela okno, vzala otřeblo, pomazala je mastí z té krbaňky, zase ji na trám dala a sednuvši na ohřeblo. Řekla: „Fuk z okna ponad všecko stromoví a trní, až to tak brní!“, a v tom okamžení ohřeblo s ní oknem ven vyletělo. Pacholek se na to díval a pomyslil si: „Počkej, musím já se dovědět, kde se ty touláš!“ Vystoupil na ohnisko, vzal tu mast a poněvadž ohřebla již nebylo, vzal pometlo, pomazal je tou mastí, ale těch slov, co gazděna pravila, si dobře nezapamatoval a zvolal: „Fuk z okna popod všecko stromoví a trní, až to všecko brní!“, a též v okamžení s ním pometlo oknem ven popod kde jaké trní letělo. Trní jej celého rozedralo, až se na Radhošti, na vrchu „Tanečnica“ zvaném, málo živý octnul. Tam viděl veliké množství čarodějnic shromážděných, a ty se hned k němu sběhly a chtěly ho roztrhat. Ale gazděně ho bylo velice líto, ta zaň prosila, aby mu toho nedělaly, že on u ní již mnoho roků za pacholka slouží a že jí vždycky poslouchal. K její přímluvě ho nechały, ale musel se jim

273

zapřisahnouł, že do smrti žádnému nepoví. kde był a co tam viděl. Potom s pomocí čarodějnic opět šťastně domů se dostal.

Také o knižkách čarodějnických kolují v lidu povedné pověsti. K jednomu krejčímu přinesl cizí sladovnický podstarší látał kabát. Krejčí jak jej látal, našel v kapse knižku. Pohledna do ní, nalezl tam všelijaké čarodějnické recepty; mezi jiným též tam stálo, jak se může bařina vysušit. „Dobrá!“ pomyslil si krejčí, „sosed má pod okny bařinu velmi špatnou, která ho mrzí; zkusím to!“ — Vykonal, co v knižce psáno bylo, a bařina do razu se ztratila. Jak kabát zalátal, dal knižku do kapsy a zanesl kabát do pivovaru a přijav peníze zasloužené, šel domů. Přijda domů, již tu knižku našel na stole ležet. Nemohlo mu to do hlavy vlézt — vždyť ji svýma vlastníma rukama do kapsy strkal a včil ji na stole ležet našel. Sebral knižku a nesl ji poznovu do pivovaru. Ale podstarší se ani ke knižce znáti ani ji do ruky vzíti nechtěl řka: „Človíčku, vy se mýlíte, já jsem žádné knižky ve svém kabátě neměl, musel ji míti kdosí jiný. Seberte knižku a jděte s Pánem Bohem domů.“ Nic tam nepořídiv, šel krejčí rozzlobený domů. Když přišel domů, žena právě topila. On knižku zrovna do pece hodil. Ale knižka — hrk z pece nazpátek. Po třikrát ji hodil do pece, ale knižka vždycky do jizby vyletěla. Hrůza ho obklíčila. Sebrav knižku zas ji do pivovaru zanesl a tam jí odběhl. Ale knižka byla spíše doma nežli on. „Zlořečená mrcho, co s tebou mám dělat?“ pravil si v duchu krejčí, „počkej mrcho, na drobinky tě porubu, však se mi z ruk nikam nepoděješ.“ Vzal sekyru a chtěl ji rubat. Ale když do ní chtěl zatát, jako pstruh z ruky mu vyšplhla. Byl jak omámený.

Kulda. II.

18

274

Nosil ji na pole, házel ji do vody — ale knižka vždy-
cky spíš byla doma nežli on. Když se jí zbaviť nemohl,
vzal ji a šel na faru a všecko to panáčkům pověděl,
o radu je prose. „Člověče,“ pravili panáčkové, „ještě
máte milost Boží! Již vás měl zlý duch v tenatech a
kdybyste sem nebyl přišel, nebyl byste se mu ledajak
vyslučkoval. Nač jste vy se opovážil jakožto křesťan,
který věří v jednoho Boha na nebesích, ředitele a za-
chovatele všech věcí, při vysušení bařiny takové věci
provozovať, kterých sám ďábel, nepřítel pokolení lidského,
vykonavatelem jest?“ Dali mu naučení, jak budoucně
v podobných případnostech chovati se má, knižku u sebe
podrželi a člověka domů poslali. Knižka ho již ne-
předběbla.

3. Zaklinači.

Zaklinači čili vodiči mračen kroupových mohou strašné
krupobití od polního osení odvrátiti a na pusté hory
dovésti. Nesmějí pak lidé takoví na sebe nikdy škro-
bené košile obleci a v zažehnávací modlitbě ani v jed-
nom slově se zmýliti, sic by se na něj kroupy shrkly a
jej utloukly.

Jeden krupovodič snažil se strašné krupobití od
polního osení na pusté hory odvrátiti. Z toho strašného
mračna naň cosi volalo: „Marná snaha tvoje! Pusť! ne-
zadržíš, zavinila jedna baba, co na svatého Marka na
holém pecisku pekla placky!“ Když to naň do třetice
tak volalo, pravil zaklinač: „Neuškod’ nevinným lidem,
ale vyznač babu, která zavinila!“ Načež na poli té baby
napadlo krup na mandel zvýše, a na jiných polích osení
bez škody ostalo.

275

Jiný vodič krup usiloval těžké kroupové mračno
na pustá místa dovésti, tu volalo naň cosi několikráte
z toho mračna: „Pusť mě, déle nezdržím!“ Ale zaklinač
dovoliť nechtěl. Až když viděl, že pro přílišnou vzdále-
nost mračno na pusté hory mu dovésti možno není, šel
k nejbližšímu fojtovi a prosil ho velice, poněvadž těžký
náklad veze, aby mu povolil po jeho polích jeti, a co
za tu cestu žádá, že mu zaplatí. Fojt ze zkušenosti věda,
jak jest to zle s těžkým nákladem po špatné cesté jezdiť,
ochotně mu povolil a za přejetí nic vzíti nechtěl, maje
úmysl bližnímu posloužiti. Vozka se poděkoval a odešel.
Za malou chvíli počaly kroupy padati a tloukly, až
všechno polní osení fojtovo na bláto uvedly. Jeho sou-
sedům však ani v nejmenším neuškodily. Až bylo pozdě,
teprv poznal fojt, jaký to vozka byl a jaký náklad vezl.

O původu krup a krupobití vypravuje se v okolí Rož-
novském toto:

Za dne velice parného sedělo několik sousedů ve
stínu košatého buku. Hovořili a tabák kouřili. Nedaleko
nich bylo jezero, z něhož donášeli sobě čistou a čerstvou
vodu, aby nesmírnou žízeň parnem způsobenou uhasili.
Jakmile byli první nádobu vyprázdnili, šel opět jeden
z nich, aby zase čerstvé vody z jezera přinesl. Avšak
přijda k jezeru, spatřil je zamrzlé. Zůstal jako zapome-
nutý. Když pak se zpamatoval, běžel ke svým so udruhům
pod buk a volal: „Ach bratrové, co vám povím! Pane
Bože nás chraň všeho zlého! Jezero jest celé zamrzlé!“
Všickni se mu smáli pravíce: „Nepleť košů a nemátož!
Jak by mohlo jezero zamrznout, vždyť je tak hrozně
horko!“ A ten co dříve byl vody přinesl, řekl: „Jak by
mohlo jezero zamrznout za tak malou chvilku, vždyť jsem
z něho teprv před okamžením vody nabíral?“ Ten pra-

-18*

276

vil: „No bratrové, když mi nechcete věřit, pojďte a přesvědčíte se!“ K jeho slovu povstali sousedé a šli k jezeru, kteréž k nemalému podivení svému celé zamrzlé spatřili. Soudili o tom všelico; když pak se dost nadivili, odešli a opět se pod bukem usadili, začasté k jezeru pohlížejíce. Za nedlouho potom přišlo několik čertů s velikými cepy a začali to jezero mlátić. Ti muži sedíce pod bukem, s velkou brůzou se na ně dívali. Čerti, když byli všechen led na drobné kousky rozmlátili, dali si kousky ty do velkých měchů a když s tím hotovi byli, radili se, kam s tím tovarem svým poletí. Jedni povídali: „Polečme s ním na Moravu!“ *) Ale druzí bránili tomu řkouce: „I tam nepoletíme; tam mají velice mnoho zlých psů, ti by na nás štěkali.“ **)

## 4. Dráči.

Dráči, rasi čili výtažní, zvláště pak katové za starodávnu pro svou tajemnou a takořka nadpřirozenou působnost byli předmětem bázně pro ostatní lidi. Dráči též pokládáni bývali za lidi nectné, s nimiž obcovati bylo neslušné. Věci rozum obyčejný přesahující, jež oni provozovali, připisovaly se pomoci zlého ducha. Dovedlič pak skutečně mnoho vécí nepochopitelných činiti, abych mluvil jazykem národního přesvědčení. Tak

*) „Na Moravu“ znamená v okolí Rožnovském: „Na Hanu“.

**) V řeči pekelné nazývají prý se zvony křesťanských chrámů z lými psy, jimiž se v čas škodného povětří zvonivá, aby se věřící k modlení povzbudili, by Bůh úkladům zlého nepřítele překazil a škodné hromobití a krupobití od polního osení odvrátil, jak dalece se hlas zvonův svěcených rozléhá.

277

na př. vypivše víno, poklopovali sklenici vyprázdněnou vzhůru dnem na stole, čímž koho chtěli, třeba celou tlupu zbojníkův, přimrazili na tom místě, kde právě seděli nebo stáli, tak že nemohli sebou hnouti, jsouce jako mrtvi, leč až dráč se každého kolenem neb nohou dotknul a převrátil sklenici dnem dolů. (Mor. nár. poh. sv. II. str. 39.)

### III. Obyčeje a pověry národní k jistým dobam roku cirkevniho slušíci.

Dni sv. Ondřeje a Mikuláše. — Den sv. Lucie. — Štědrý den a večer. — Hod Boží vánoční. — Den sv. Štěpána. — Neděle smrtelná. — Dni sv. Filipa a Jakuba; sv. Jana Křestitele. — Pověry k jiným církevním dnům slušíci.

#### I. Den sv. Ondřeje (30. listop.).

S počátkem roku církevniho, za času adventního, kterýž svými krátkými a tmavými dni souhlasí s významem církevním: v době totiž ode dne sv. Ondřeje (30. listopadu) až do štědrého večera (24. pros.) provozovaly prý se za starodávna největší čáry a kouzla. Avšak i nyní ještě v té době panuje mnohý obyčej povérečný.

V svatvečer před sv. Ondřejem apoštolem děvčata pilné sbírají olovo ze starých oken neb je schvalně kupují. Olovo dají na lžíci plechovou, zapálí světidlo dřevěné a nad jeho plamenem drží lžíci, až se jim olovo

278

rozpustí. U sebe mají misečku s vodou chladnou, do níž
lejí přes klíč křížový *) rozpuštěné olovo. Z olova se ve
vodě studené v okamžení utvořují rozličné podoby, ja-
ko: šídla nebo kopyta ševcovská, člunky tkadlcovské,
zbraň vojenská, bochánky chlebové pekařské, péra na
psaní, srpy, rýče, motyky, cepy atd. Z toho si povídají,
jakého řemeslníka nebo živnostníka za manžela dosta-
nou. S radostí a se smíchem vydírá družka drnžce ulité
věci z ruky, aby viděly, co se které ulilo. Když se vše-
cky podívaly, co si první ulila, tu druhá na lžíci olovo
rozpouštějíc, pro sebe leje. Tak se děje až do poslední.

V den sv. Ondřeje sázívají děvčata do květináků
nebo do jiných hrnků haluzky z višně, jež se musí vo-
dou z huby polévati. Jestli višně ta do Božího narození
z pupenců svých vykvete, jest děvčeti znamením, že se
do roka vdá. Děvčata se s touto pověrou skrývají před
zraky zvědavcův. Mnohé děvy za našich časů však již
sázení toho neprovozují, pokládajíce za hřích, když se
stromeček nutí před časem přirozeným, aby vypučel a
kvetl.

## 2. Den sv. Mikuláše (6. pros.).

Památka sv. Mikuláše jest jako jinde i v okolí
Rožnovském dětem slavností žádanou a vítanou. Již dlouho
před ní vyptávají se matek svých, brzoli bude chodiť
Mikuláš. Když pak se přiblíží svatvečer přede dnem sv.
Mikuláše, dychtivě čekají na dobu večerní, kdy sv. Mi-
kuláš po zlatém řetězu s nebe na zemi se spouští. V
dobu tu slyšeti jest rozličné hlasy a modlitby poosvíce-

*) Křížový klíč má na zubech čili na brádce podobu kříže.

279

nými okny, až pak najednou zavzní za dveřmi zvoneček. Tu všecko umlká, a na místě předešlého hlasitého modlení po světnici rozkládá se ticho posvátné. Dítky s napnutou pozorností, nezřídka s velikou bázní očekávají příchod sv. Mikuláše. Netřeba jim dlouho čekati; po několika okamženích objeví se zrakům jejich velebná postava v rouchu biskupském, mající na hlavě korunu a v pravici berlu biskupskou; a toť jest sv. Mikuláš provoděný andělem a jinými průvodčími, jako: přistrojenými židy a satanášem. Sv. Mikuláš vstoupiv do světnice, pozdraví všecky domácí a počne se dítek klečících vyptávati, pokud toho schopnost a stáří jejich dovoluje. Nejmenší děti musejí délati kříž a modliti se Otčenáš. Zdrávas Maria a Věřím v Boha. Školáci musejí odpovídati k otázkám: „Kolik jest hlavních částek v katechismu? Kolik jest svátostí? O čem jedná přídavek v katechismu?“ atd. Přítomné odrostlé mládeže táže se Mikuláš: „Kolik jest starců v nebi?“ atd. — Dítky dobře odpovídající bývají chváleny a k další pilnosti povzbuzovány, neumělé pak k bedlivějšímu učení napomínány. Všem dětem Mikuláš vážně přikazuje, aby rodičův a nčitelův svých poslouchaly a školu pilné navštěvovaly. Neposlušníky, na něž rodiče žalují, Mikuláš přísně kárá, jim hrozí, ba i satanáše, který řetězy chřestati počne, jim ukazuje, jestii toho potřeba káže. Židé však nečekajíce ani rozkazu, hotoví se nezdárné a neposlušné děti sebrati a do Amstrdamu odnésti. Tu bývá strachu, pláče, proseb a slibování bez konce. Konečně rozdává Mikuláš dobrým a pilným dětem dary za odměnu, méně pořádným na povzbuzení, při čemž sluha pruty (metly) nesoucí podá každému dítěti obdarovanému prut, aby jej políbilo, a každému prut políbený darem nechává. Posledně líbají

280

dítky Mikuláši ruku, a tento se béře s komonstvem svým
do domu sousedního, bylli do něho pozván.

Jak mile vykročí Mikuláš z domu, mezi dítkami v jizbě
rozhostí se radost veliká z darův, jimžto se obdivují a
dobrotu jejich vychvalují.

Kdož vypoví jejich radost z chlapů, panenek, lalí,
mrvaňů, kačen, hus a podobných věcí napečených z pše-
ničné mouky. Jedno dítě vychvaluje své jablko jak růže
červené, druhé velebí sladkost sušených trnek (švestek,
sliv), hrušek, perníku a cukrovin; třetí raduje se naď
ořechy lískovými; čtvrté obracuje na všecky strany pěkně
nastrojené panáčky a panenky i jiné hračky.

### 3. Den sv. Lucie (13. pros).

Před sv. Lucií gazděny kupují koření všeho druhu
u kupce a zeliny rozmanité, které míchají do těsta, z ně-
hož od sv. Lucie až do Božího narození každý den
kousek dávají kravám.

Svatá Lucie se ctí za pomocnici proti čarodějkám,
tak že kravám v týden sv. Lucie z těsta jmenovaného
požívajícím nemohou uškoditi čarodějnice, a tak ostanou
zdrávy, mají zdravé dojivo a dávají hojnost mléka a másla.

Od sv. Lucie až do Božího narození jest chlév na
zámek uzamknut, aby tam krom hospodyně a domácích
žádný vstoupiti nemohl; neboť čarodějnice hledí v těch
dnech trochu hnoje z chléva vzíti, jímžto napotom ško-
dívají. Že pak čarodějnice nebývají známy, nesmí nikdo
do chléva.

V těch dnech hospodyně nedá ani neprodá žádnému
ani lžičku mléka, kdyby kdo a jak prosil, bojíc se, že

281

by mléko přišlo čarodějnici do rukou, kteráž by pak dobytku uškodila.

Když se čarodějnici podaří, někde kousek hnoje popadnouti a ucho z rendlíku vzíti, nastrká toho hnoje do jeho díry a tím potom tak dlouho hospodyni škodí a užitku odbírá, pokud hnůj v uchu z rendlíku se zachová. Hnůj pak, nezteříli a nevysypeli se, ostane tam celý rok i dvě léta. Pokud čarodějnice je živa a ten hnůj je v tom uchu, hospodyně pořád má trápení. Krávy jí krví dojí, nebo se jim vemeno tak podebere, opuchne a oteče, že samý strup ostane. Ona již ví, že má zle poslouženo. Po celý ten čas nemá žádného užitku a nemůže si pomoci, leč až zas taková přijde, co tomu rozumí a jí po tolké škodě pomůže.

Člověk, co tomu rozumí, dá hospodyni vodky nebo zelin a káže jí, aby to ke stavení té čarodějnice buď vylila buď vysypala. Jak jí to ten člověk naporučí, tak to musí udělat. Když to udělá, čarodějnice hned to pozná na sobě a na svém dobytku, neboť již tolik užitku nemá; ba ještě delší čas má škodu, jak na svém majetku tak i na svém těle. Onať ochromne, nebo se jí nějaká kosť zkřiví, nebo se jí něco jiného stane, a tak má nahraženou škodu co udělala jiné. Čarodějnice pak již si nepomůže a musí zhynout s tou škodou na svém majetku a na svém těle. Víť dobře, že jí to ten člověk zase vrátil, kterému ona to způsobila; ale pomoci sobě nemůže.

Od sv. Lucie až do Božího narození odkládají hospodyně každý den jedno drvénko, kterýmiž se zatopil v jitřní Božího narození. Z těch dřev nešmí se žádnému, nechtě je kdokoliv, uhlí dáti, sic by čarodějnice nškodila.

282

Nedáli se však toho uhlí žádnému, čarodějnice budoucího roku nemá moci uškoditi.

Od sv. Lucie až do Božího narození dělá se stolek (stolice, stolička, židlička). V těch 12 dnech každý den se na něm něco udělati musí. Kdo chce poznati čarodějnice, musí ten stolek s sebou do kostela vzíti na jitřní Božího narození, v kostele se naň posaditi: a sedě na něm, všecky čarodějnice uzří.

Od sv. Lucie až do Božího narození jest 12 dní. Jaké jest počasí v těchto 12 dnech, takové následuje v 12 měsících příštího roku.

Den sv. Lucie se bedlivě pozoruje a každý z potomních 11 dní, a pozorování znamená se takto: Udělá se kruh, který se rozdělí na čtverníky, což vypodobňuje čtvrti měsíce. Jeli v den sv. Lucie až do 9. hodiny před polednem málo zamračeno, udělá se v první čtvrti něco málo bodů. Jeli od 9. hodiny až do poledne jasno, nechá se druhá část čista a prázdna. Jestliže od poledne až do 3. hodiny prší, nadělá se v třetí čtvrti zhusta čar. Pakli od hodiny 3. až do večera zase vyjasní se, ostane čtvrtá část prázdna. Tak se pozoruje a znamená i ve všech ostatních 11 dnech až do Božího narození a očekává se, že povětrnost ve všech 12 měsících budoucího roku bude taková, jak ve 12 kruzích zaznamenána jest.

### 4. Štědrý den a štědrý večer (24. pros.).

Na štědrý den se přísný půst zachovává. Aby matky i dítky své hned v outlém mládí k postu přiměly a jim takto důležitost těch dní v pamět vštípily, říkávají jim:

283

„Děti, nejezte ničeho, večer uvidíte na střeše *) zlaté prasátko!“

„Kdo se na štědrý den postí, na rok všecky mladé ptáky najde.“

Na štědrý den, jak hospodyně těsto zamísí, jde do zahrady a tam rukama hladí ovocné stromy řkouc: „Stromechku, obroď, obroď!“

Jakým kdo je na štědrý den, takým bude po celý rok. Proto dne toho hospodář dává domácím medu s chlebem.

Jak se setmí, prostře se bílý obrus na stůl, a v těch domích, kde se celoročně světidly svítí, na štědrý večer zaopatří se lojová svíčka.

Po modlitbě zasednou všickni domácí ke stolu — k večeři. Co domácí hospodářství poskytnuje — v ten večer ze všeho musí býti na stole, na znamení, že se ničím nepohrdá, co Pán Bůh požehnal.

V dědinách se dává na holý stůl snopek zboží (obilí) a rozloží se; na zboží teprv rozprostře se stolůvka (obrus, plachta), na kterou se jídla dávají. Nejprv suché hrušky, potom suché kvačky (veliká řepa nakrájená a nasušená); kolínek (kolník) vaří se za druhé jídlo. Potom přijde hrách vařený, krupice žitná (rozuměj, že pšeničná), polévka z dobré smetany, ryby smažené, pivo, někde i víno. Pak vdolky, a konečně jablka, ořechy a trnky suché.

I na dobytek hospodyně pamatuje a upeče zvláštní vdolek šípinkami (šípky z polní čili plané růže) vyložený, který se též na stůl položí. Z každého jídla pak odkládá se na zvláštní misku pro dobytek. Po obědě se půl toho šípinkami vyloženého vdolku i s pokrmy

*) Jinde: na polici, na římse, na hřadě.

284

odloženými donese kravám; neboť noc před narozením Páně považnje se za noc tajuplnou a mocnou; proto dávají hospodyně i svému dobytku vánoční stravy okusiti, aby mu čarodějnice neuškodily. Vánoční stravou, po celý rok, pokud totiž vystačí, v hospodářství chovanou, jmenují se všecky usušené zbytky od večeře na štědrý večer. Co se na stole nesnědlo, usuší se v peci a v rozličných nemocech co výborný lék pod názvem „vánoční stravy“ kravám užívati se dává.

Někde dávají na štědrý večer na stůl též ze všeho (obilí): z ovsa, ze žita (z pšenice), z rýže (ze žita) atd., třeba desatero věcí, kteréž ostanou po celé svátky zavinuté v bílém šátku (v obruse) na stole. Po svátcích se to vše utluče a utlučené se dává statku (dobytku), aby měl moc mléka.

V mnohých místech, aby jim čarodějnice neškodily, při večeři ovazují stůl řetězy.

Aby jim se nohy nepodbíraly, když si néco vpíchnou, kladou sobě pod noby železa, ku př. pantoky, sekyry a jiné železné věci.

V této noci provozuje se rozličných věcí, z kterých se soudí na štěstí nebo neštěstí, na smrt, a u svobodných zvláště na stav manželský v roce budoucím.

Aby se dověděli, který z nich budoucího roku umře, při večeři kladou před sebe na stůl trochu soli. Čí sůl zvlhne, má znamení, že do roka umře. Komu nezvlhne, ostane budoucího roku na živě.

Aneb kladou na ohnisku na hromádky řeřavé uhlí. Čí uhlí po čas večeře zčerná, má též znamení, že do roka umře.

Zafukují hořící svíčku. Jestli ze zafouknuté svíčky kouř jde do dveří, je znamení, že v tom roce umře;

285

jdeli kouř do povala (ke stropu), je znamení, že v tom roce neumře.

Jinde v okolí Rožnovském krájí každý při večeři jablka na příky (na příč), ne na zdélku. Rozkrojíli jádro, umře do roka.

Když někdo z nedomácích oknem do jizby bledě, při jídle sedící nedobře sčítal, je znamením, že kdosi z nich do roka umře.

Aneb když někdo u souseda, an večeří, do okna se dívá a uvidí, že některý ze stolujících má na své hlavě hlavu umrlčí, tenč jistě do roka umře.

Po večeři děvčata celou světnici zametou a smeti sebrané do klína nesou na křížový chodník. Na tom místě, kde se chodníky křižují, je vysypou, položí k nim ucho na zem a poslouchají. Jaké řemeslo uslyší provozovat, takého řemeslníka dostanou za manžela. — Jedna děvečka, když smeti na křížový chodník vysypala, uslýšela šustot stromu vedle sebe, a právě když chtěla ucho k zemi přiložit, zjevil se jí hrozný černý pes, jemuž oheň z tlamy sršel. Od velikého strachu sotva se domů dostala, roznemohla se a po celé svátky ležela.

Děvčata též vycházejí na dvůr a poslouchají, s které strany pes zaštěkne, těšíce se, že s téže strany přijde ženich. Také s tím úmyslem chodí k vodě poslouchat.

Začasté děvčata brávají vařechu a jdou kohouta budit. Vařechou na něj klepou u kurníku. Když se po prvém zaklepání ohlásí, vdá se děvče za rok; když se teprv po druhém zaklepání kohout ozve, vdá se až na druhý rok; ohlásili pak se až po třetím zaklepání, vdá se až na třetí rok.

Po večeři na štědrý večer chodí dívky třást plotem. Sama matka jedna poslala dceru svou, aby šla, plotem

286

zatřásla a při tom pravila: „Plote, plote, třasu
tě!“ Dcera šla a zatřásla plotem řkouc: „Plote, plote,
třasu tě!“ V tom jí za plotem odpověděl hlas: „A já
čert jsem, vezmu tě!“ Děvče od strachu sotva do
jizby vpadlo a zůstalo celé bez sebe, tak že nemohlo
hýbať ani jazykem, ani rukama, ani nohama. Matka ne-
rozumná pak musela do smrti žebráka chovať.

Druhdy prý po večeři chodily svobodné děvy do
naha svlečené na humno do stodoly, aby tam klečíce a
se modlíce vypátraly, kdo bude jich manželem; neboť
prý ten jistý sám osobně přijíti musí. Jedna sedlka
pošetilá kázala své dívce služebné po večeři, aby se
v kuchyni do naha svlékla a na humno (na mlat) do
stodoly šla; tam aby klečíc říkala:

„S toho humna nevstanu,
Až znamení dostanu,
S které strany vítr fouká,
Odkud se můj milý kouká!“

Po těch slovích prý se doví, s které strany přijde mužský,
jejž dostane za manžela; onť prý se jí přijde ukázat
až do stodoly. Děvečka se v kuchyni svlékla, šla na
humno, klekla, modlila se a říkala, jak ji hospodyně
naučila. Za malou chvíli přišel vlastní její hospodář.
Děvečka se hanbila, utekla do kuchyně a začala na ho-
spodyni hřešiti: „Co jste vy, maměnko, udělala, že jste
mne do také hanby přivedla! Poslalať jste tam za mnou
tatíčka!“ Hospodyně však muže svého tam neposlala;
on o tom ani nevěděl a přišel tam náhodou. Ale pověr-
čivá hospodyně, jak uslyšela, že tam v tu chvíli její
muž přišel, vzala klíče z přepasu, hodila jimi dívce pod

287

nohy a pravila: „Mášli býti do roka hospodyní, budiž jí hned včil!“ Za čtvrt roku se roznemohla a umřela. Hospodář si děvečku vzal za manželku a do roka skutečně byla gazděnou.

Jiná matka kázala své dceři, když jedla po večeři jablko: „Jdi, dcero, ven a řekni tak: „Kdo můj nejmi-lejší jest, nechť jde se mnou jablko jest!““ Dcera vyšla ven a řekla tak. Hned jí vedle samého ucha přeletěl řeznický nůž a vpíchl se do dveří. Na tom noži bylo jméno jednoho řezníka z jiné obce. Dcera nůž vzala a schovala do skřínky. Již věděla, že se do roka vdá a že dostane toho řezníka. Vdala se do roka a toho samého řezníka dostala. O tom noži mu nepověděla ničeho. Za rok narodilo se jim dítě, a to bylo v noci. Ona muže poslala do truhly, kde měla nachystané pleny, peřinky, poviják a čepeček. On pro ty věci šel a našel tam ten nůž, co se mu ztratil před rokem. Tenkrát nemohl ten nůž nikde najít, až mu včil z nenadání přišel do ruky. I ptal se ženy, kde ten nůž vzala. Ona na nůž dávno zapomněla a pravila: „Který nůž?“ On jí ho ukázal a řekl, že se mu ztratil tak rok na štědrý večer a že kolo něho byl doma veliký hřích. Ona se mu přiznala, jak loni na štědrý večer jedla po večeři jablko, že vyšla ven a řekla: „Který je můj nejmilejší, nechť jde se mnou jablko jest!“, a po těch slovích že ten nůž přiletél jí vedle samého ucha a do dveří se vpíchl. On se rozhněval a pravil jí tak: „Tedy ty jsi čarodějnice — ty jsi mne přičarovala! My tedy nejsme od Boha sezdáni! Tož abys věděla, jak se čarodějnicem děje — —“, vzal nejprv nemluvňátko její a tím nožem mu hned hlavičku uřízl, potom ji probodl řka: „To máš, čarodějnice, co jsi sobě zasloužila.“

288

K většímu oslavení posvátné noci vánoční střílívalo
se ondy v okolí Rožnovském z pistolí a račnic, a o
samé půlnoci troubívalo se na valašskou troubu, jížto se
popředně na salaších užívá.

5. Slavný hod Božího narození (25. pros.).

O půl noci, právě v tu chvíli, když se Pán Ježíš
narodil, otvírá se nebe, a na zemi všecka voda obrací
se ve víno, čehož však jenom velice bohumilým lidem
zkusiti jest dopřáno. — Jedna děvečka, vstanouc před
půlnocí a chtic se na jitřní vypraviti, běžela pro vodu.
Když ji přinesla, hospodář se počal umývati a doznal,
že je to víno. Zavolal děvečku a ptal se jí, odkud to
víno vzala. Ona se mu smála, že co se mu to uzdálo,
vždyť prý je to voda z potoka! Hospodář ji poslal, aby
ještě šla pro tu vodu a v témže místě aby ji brala jako
prvé. Šla, ale již nepřinesla vína, než pouhou vodu. —
Jinou děvečku poslala paní o půlnoci pro vodu k řece
s dvěma konvema. Děvečka běžela, nabrala do první
konve vody, ale bylo to víno; do druhé konve však již
nabrala skutečné vody, neboť v tom nběhla ta chvíle,
kdy se Kristus Pán narodil a kdy všecka voda na světě
ve víno se mění.

V mnohých domích býval za starodávna takový oby-
čej, že ten z domácích, který venku spával, ráno na den
Božího narození přijda do jizby, dal pozdravení: „Po-
chválen buď Pán Ježíš Kristus! Dejž vám Pán Bůh do-
brý den, spíš vodičku než oheň!“ Potom začal namáčeti
četinku (ratolest, větvičku) jedlovou ve vodě (svěcené)
a kropiti po jizbě i po domácích. Když pak v jizbě vy-

289

kropil, šel do chléva a opakoval tatáž slova a kropil i
ve chlévě. Když všecko vykropil, přišel zase do jizby a
začal šťastíkovat (štěstí přát) řka: „Pochválen buď Pán
Ježiš Kristus! Dejž vám Pán Bůh štěstí a zdraví na
tento nový rok, hříchů odpuštění, všeho dobrého roz-
množení a co vy sobě sami od milého Pána Boha žá-
dáte, aby vám to milý Pán Bůh dal s menšími hříchy
a s větší radostí takto nového roku po narození Krista
Pána dočekati a po smrti nebeské království. A vám,
hospodáříčku, sto toralů vydělat a vám, hospodyničko,
sto klóbů *) lnu načesať.“ Pak četinku, jížto byl kropil,
zastrčil pod poval. Obyčej tento za našich časů již jen
pořídku se zachovává.

Na jitřní každý s radostí i z nejvzdálenějších kon-
čin farností do kostela pospíchá. Ani churaví starcové
nedají se odstrašiti cestou dalekou a neschodnon. Doma
zůstávají jenom děti a jeden z dospělých pro bezpečnost.

Když přijdou po jitřní z kostela domů, druh po
druhu stana začne šťastíkovať: „Přeju vám šťastné a
veselé svátky narození Krista Pána dočekati, nejenom
na tento nastávající nový rok, ale na mnohá prodloužená
léta, abyste se mohli s novonarozeným Ježíškem v slávě
nebeské shledať. Pochválen buď Pán Ježíš Kristus!“

Jestli na Boží narození nejprvé do domu přijde
cizí mužský, jest znamení, že krávy samé býky přinesou;
vejdeli ženská, samé telice (teličky, jałovičky).

Na den Božího narození soused k sousedovi ne-
chodí, než každý ten den v domácnosti ztráví a nábožné
písně prozpěvnje.

Připadneli Božího narození na schodě měsíce (když

*) Klób = kloub, svazek, kocourek, obláč lnu.

Kulda. II.

19

291

A jak nám nedáte,
Tak se podíváte,
Všecky hrnce vám potřepem,
Co v polici máte.

A i všecky džbánky,
Co jsou od smetánky,
A i ty láhvice,
Co jsou od žinčice.

Před časy chodil i farář po koledě. V každém domě se několik okamžiků posadil, což se pokládalo za velikou čest. Děvčata pak, zvláště když jich bylo v domě více, stály kolem faráře sedícího s největší napnutostí na stráži. Každá hleděla první na to místo se posaditi, s kterého farář byl povstal. Která z nich nejdříve sedla na to místo, pokládala se za šťastnou, domnívajíc se, že se nejspíš vdá.

V čas vánoční chodí také asi patnáctiletí hoši ve starovalašském kroji po koledě. Na hlavách mají gevěrce (starovalašské klobouky čili čepice) a v rukách obušky posud obyčejné. Ti vodí s sebou druha za anděla přistrojeného. Když přijdou do domu, anděl jde do jizby, zůstane u dveří stál a praví: „Pochválen buď Pán Ježíš Kristus! Mnohovážený a laskavý hospodáři! Nemějte nám za zlé, že jsme do vašeho příbytku vstoupili, abysme se potěšili a Ježíška navštivili; a my vždycky jdeme směle ke cti Krista Spasitele. Prosím vás, dovolte!“ Když hospodář dovolí, klepne anděl na dvéře, načež bača (chasník baču t. j. ředitele ovčáků na salaši představující) vejde do jizby a praví: „Dejž Bůh štěstí, milí páni, dovolte nám trošku málo!“

Včil vběhnou do jizby dva valaši (pastýři, ovčá-

19*

292

ci), kteří posud za dveřmi stáli, a chodíce do kola po
jizbě, počnou zpívati:

„Přiběželi do Betléma pastýři
A mysleli, co to bude za dítě,
Kterému se vůl a osel klanějí,
Tři králové dary svoje dávají!“

Potom druh po druhu chodí po jizbě a řeční, rozličné
posuňky čině a obuškem hýbaje a máchaje.

Bača: „Hraj mi, Janku, hraj na vzdůry*), ponad-
stavíš pevné skůry**), hraj a dudaj veselo, ještě půjdem
raz okolo!“

Vacula: „Třebas ty jeneral bača, co s tebou sýra
žinčici tlačá, nerušal bych k tvé fujary***), keď bys mně
dal tři dolary!“

Janko: „Skákaly mně vysoko kozy, potom byly
veliké mrazy; rád bych se s vámi založil — a své kosti
na zem složil.“

Vacula: „Pravdu pravíš, bratře milý, rovně jsem
odešel svojí síly †). patří, bysme se položili, po robotě
zpočinuli.“

Včil na zemi poléhají, a když tvrdo odespějí, začne
anděl zpívati: „Gloria! Buď Bohu sláva od lidu nemalá,

*) Na vzdůry = na vzdory.

**) Ponadstavíš pevné skúry t. j. nafoukneš hodně
kůži jehněčí na dudách svých. Skůra jest kůže s hovada
stáhnutá, zvláště kuže ovčí za měch u dud sloužící.

**) Nerušal bych k tvé fujary t. j. nešel bych k tvé hudbě na fujaře čili na furyji. Fujara čili furyja jest dlouhá píšťala na způsob fletny.

†) Rovně i já jsem odešel svojí síly t. j. já
jsem denní prací svou sílu pozbyl.

293

a na zemi pokoj lidem, a to dobré vůle všechněm, to
vám zvěstujem!“

Vacula se obudí protírá si oči, udivený na vše
hledí a pak budí baču: „Mičudo, Mičudo! Slyšíš, vidíš,
že andělé zpívají a v povětří létají? Gloria in excelsis,
že se narodil Ježíš — ten Mesiáš?“

Bača ospalý zdvihne hlavu a bručí: „Čertliž tě
v noci dere, či se k oveím lev bere, či koliba*)
hoří, či vlk stádo moří?“

Janko: „Nehoří ani nemoří; slyšíme blas anděla,
protož budíme tebe!“

Bača: „Nepleť košů a nemátož**), treba se ti
ve snách zdálo, že na tě s nebe volalo; třeba koza za-
vřeštěla, tys myslel, že blas anděla!“

Vacula: „Aj, bratříčku, nepletnu, celý se od strachu
třasu, jako ještěrka zubami škéří, jak ryba pod vodou běží.“

Bača již Vaculy neslyší, neboť opět dřímá.

Anděl začne po druhé zpívač: „Vstávejte, valaši,
nic vás tu nestraší; vstaňte, vstaňte, valáškové, uhlídáte
věci nové, děťátko malé!“

Bača skočí na noby a praví: „Honem vzhůru, ka-
marádi, ať nás Vávra nevyzradí; oblečte bílé košule
na tělo, aby krásu a ozdobu mělo, jakožto švarní šuhaji,
kteří v háji přebývají.“ Potom se bača k Jankovi
obrátí a praví: „Půjdu já tam, Janko, z předy, zapas
bratře moje kozy, uzřu já tam co nového, dej že Bože
co dobrého.“

Nyní valaši chodí do kola a zpívají, při tom dle
taktu poskakujíce:

*) Koliba jest dřevěné stavení na salaši, v němžto
valaši sýr a žinčici (ovčí syrovátku) připravují.

**) Mátožiti = strašiti; mátoha = strašidlo, příšera.

297

v nížto nabobní, a pak se dá do hrnce bez vody do
pece pražiť. Pučálka také bývá na másle upražena a oko-
řeněna. Někdy mívají k pučálce též preclíky, pletence
z těsta jako prsténky od pekaře, a vdolečky, které se
buď doma upekou buď se koupí. Chlapci zase opatřují
pivo na hostinu, někdy bohužel i kořalku, a tak se hostí.

Původ obyčeje toho vykládá se v okolí Rožnovském
takto: „Jedenkráte v jednom městě lidé hrozně mřeli.
Jedna dcera pravila matce své: Maměnko, když ta smrt
u nás tak dělá, udělejme lálu za děvče přistrojené a vy-
nesme ji z města ven, aby již ta smrt z města byla
vypuděna; potom se do jejích šatů obleče dévče zdravé,
jemuž Mařena neuškodí, a ona se již více k nám nena-
vrátí! Učinili tak, a v městě tom kolik let po tom lidé
nemřeli. Od té doby vynášení Mařeny přišlo ve zvyk
všeobecný.“

Není divu, že původ slavnosti a úcty bohyně Mo-
řeny, Marany, Mařeny, Morany, Moreny u pohanských
Slovanů z paměti zmizel po tolika stoletích. Ústním po-
dáním toliko nejasné zbytky přechovaly se na nás, a ty
se zajisté jeví průvodem na smrtelnou neděli, kterýž
téméř ve všech slovanských zemích se koná. Průvod
v okolí Rožnovském obyčejný poněkud se liší od téže
památky v Polsku, kdežto na bílou neděli po postě
topili balvan t. j. snop konopí neb slámy jako člověk
oblečený, kterýž provodila celá ves k nejbližší kaluži
neb k rybníku. Tam hodili jej do vody, žalostně zpíva-
jíce: „Smrt věje po plotu, šukajíc klopotu.“ Potom čer-
stvě domu utíkali. Kdo upadl, za to měli, že toho roku
umře. (Jungmann.) Jinde na Moravě lála Moranu před-
stavující a skořápkami z vajec ověšená také do vody
se hází na smrtelnou neděli.

298

I to se mi vidí býti zbytkem z doby pohanské, připomínajícím bohyni smrti t. j. Moranu, že sobě lid v okolí Rožnovském představuje smrt ve způsobě bílé ženy, která vůčihledě roste i zvýší chalupy.

Před kterým domem smrt jdoou dědinou nebo městem, zůstane státi, tam do rána neb v krátkosti někdo zemře.

Kdo smrt na své vlastní oči uhledne, bude dlouho živ.

Jeden mladík jda ze záletu (od milenky), potkal se se smrtí a dle necudného obyčeje záletníkův začal se jí dotýkati. Za tu opovážlivost smrt jej objala, načež mladík od velkého strachu a hrozné bolesti sotva domů došel. Doma ho zima zemlela, a za několik dní byl mrtev.

Za starodávna v Rožnově hrozný mor zuřil. Tkadlcovský tovaryš vyšed po snídaní ven, uviděl šedou mhlu v povětří se vznášeti. Ta mhla přešla podle něho a vesnula se do osí dirky v dřevěném domě. Tovaryš si pomyslil: „Když jsi tam chtěla být, pobuď si tam!“ Ruče udělal klínek a zatloukl ji v té díře. Mor v tu hodinu přestal. Potom odcestoval z Rožnova a teprv za několik roků přišel zase do Rožnova a vstoupil v témž domě do práce. Jedenkráte vyjda z domu, zpomněl si na mhlu v osí dirce zaklinovanou. Šel se podívat, jeli ten klínek ještě tam. Skutečně jej našel tak, jak jej byl před několika léty do stěny dřevěné zahlobil. I pomyslil sobě: „Vězíli pak ta mhla posud v té díře?“ Jal se klínek dobývati, a jak mile ho dobyl, mhla tam odtud se vesnula a jenom do tváře zavadila. Tovaryš se hned roznemohl a v krátkosti umřel. V tom čase pak se mor v Rožnově rozšířil a ukrutně zuřil. Posud ukazuje se to místo, kde onen dřevěný dům stával. Toho času byl přímor tak veliký, že se lidé ani na hřbitově nepochová-

299

vali, než vykopávaly se jámy v těch místech, kde nyní
jest náměstí, a tam mrtvoly zahrabávali. Když lidé nej-
více mřeli, šly tři ženské osoby a nesly kosy na rame-
nech. Dvě z nich šly ruče (čerstvě), a ta třetí byla
chromá a nemohla jim ustačiti. Ony se jí smály, že se
jí ničeho nedostane, ony že všechen lid svými kosami
sesekají. Chromá se proto na ně hněvala a volala na
lidi: „Máteli zelinky, pařte a pijte, nebude vám smrtelná
rána škoditi. Pijte angeliku a bedrník, kozelec
a řepku zaječí: žádný přímorek se vás nechytne!“
Zelinky ty lidé znali, trhali, vařili a pili, a tak všichni
zdrávi zůstávali a mor zmizel. Chromá se takto svým
dvěma společnicem odsloužila za jejich utíkání a za tu
jejich závist, že jí nechtěly nikoho nechať, jejž by svou
kosou sesekla.

Až posud se zelinky ty v okolí Rožnovském každo-
ročně sbírají, vaří a pijí v rozličných nemocech. Když
byla v Rožnově cholera, močili lidé v kořalce kořínky
z těch zelin a pili lék ten. Kteří jej pili, neměli choleru.

8. Den sv. Filipa a Jakuba (1. května).

Večer před sv. Filipem a Jakubem mládenci staví
pannám svým jedlové máje, na kterých jsou haderky a
pentle uvázány. Pozdě na večer, když dívky již usnuly,
postavují je před domem. Málo kdo o tom ví, až pak
zrána vstávajíce hledívají, kde jaký máj stojí. Máj takový
zůstane po celý měsíc státi, až jej zas titíž mládenci
vyvrátí, leč by jej před časem v noci závistníci zkazili,
jej vyvrátili, vrch mu ulomili, nebo před domem jiné
panny jej postavili, což se nezřídka děje. Závisť ta po-

300

chází odtud, že si ten který mládenec máj koupil a zá-
vistník si ho koupiti nemůže. Děvče, jemuž máj byl po-
staven, musí jej sobě opatrovati, aby o něj nepřišlo;
proto si ho nezřídka uvazuje ke štítu a na střechu, jak
může. Také odtud pochází závist, když jednu pannu míti
chtí dva mládenci. Postavíli panně jeden z nich máj,
druhý mu jej hledí zkaziti. Napotom se vysmívají chlapci
tomu, kterýž byl máj koupil a postavil, když mu byl
zkažen nebo odnešen. I děvčata se mezi sebou dosti
škádlívají říkajíce: „Mně postavili pěkný vysoký máj a
tobě nic!“ Že se tu mnoho závisti a hněvu budí, snadno
pochopiti. Čím vyšší jest stromek, tím větší jest radost
z něho. Některá panna chtíc zachrániti máj svůj, dává
si naň zvoneček, aby slyšela zvoniť, kdyby ho někdo
bral. Takových májů bývá 20 i 30 v jedné dědině.

Počátek stavení májů vypravuje se v okolí Rožnov-
ském takto: „Byla děvečka velmi pobožná a nechtěla
se vdávati, chtíc svobodnou ostati. Druhá děvčata se jí
vysmívala, že chce proto ostati svobodnou, že ji žádný
nechce. Ona však se na ten všecek smích nábožně mo-
dlívala a zvláště k sv. Filipovi a Jakubovi na modlit-
bách svých se utíkala. Tu z nenadání z rána v den sv.
Filipa a Jakuba měla před domem postavený krásný máj
a na tom máji pěkné bílé pentle a bílou růži v samém
vršku, aby ostatní panny věřily, že ona jest poctivá a
Bohu milá panna, kteráž dobrovolně stav panenský sobě
zalíbila. Máje takové ulíbily se druhým děvčatům tak,
že prosili mládence své, aby i jim máje postavili, by
ona ho neměla sama. Na tu památku se máje až podnes
staví v noci před sv. Filipem a Jakubem.“

V jednom z těch domů, kde je máj, bývá v den
sv. Filipa a Jakuba hostina. Děvčata k ní dají buchty

301

a báby, chlapci pak pivo a v novějších dobách bohužel i kořalku.

Někdy závistníci nebo rozpustilci ukradený máj staví před domem nějaké staré robě na posměch.

Zůstaneli máj, jak zůstati má, po celý měsíc, mládenci jej zvrátí, a panna z něho má pěkné bidlo (rahno) na věšení šatů, prádla a k jiné potřebě.

## 9. Den sv. Jana Křestitele (24. června).

Na večer před sv. Janem Křtitelem zapalují lidé v okolí Rožnovském na pahorcích a na kopcích tak zvané svatojanské ohně, metly (košťata) ve smůle omočené a zapálené, které do povětří vyhazují a jimi točí. Na horách kolem Rožnova je to překrásná podívaná, pročež i nezřídka četné společnosti až na samý Radhošt vycházejí a tam přenocují. Že to jest zbytek pohanské slavnosti, jejíž význam se již v lidu vytratil, každý lehce se domyslí. Avšak pěkný význam pokládá se v okolí Rožnovském tomuto právě národnímu obyčaji se stanoviska křesťanskonáboženského. Zapalování ohňů jest tu npamáťováním na sv. Jana Křestitele, předchůdce Krístova, kterýž první hlásal skutečný příchod pravého světla na tento svět, na kteréž lid připravoval očišťovacím křestem a vzbuzováním k pokání. Na památku téhož sv. Jana a z téže příčiny svítí prý jenom v tomto čase ročním též mušky svatojanské.

V den sv. Jana Křestitele lidé časně z rána vstávají, aby natrhali kvítečkův jakýchkoliv, neboť o sv. Janě každý kvíteček volá: „Utrhni mě!“ Kvítečky těmi ozdobují se všecky stěny v jizbách i z venku také za

302

okny v hrnéčkách staví se voničky (kytečky), a vénečky se všude zavěšují. Jestiť prý to loučení s květinkami, kteréž po sv. Janě přestávají tak hojně kvésti a tak líbezně voněti.

O půl noci před sv. Janem Křestitelem sbírají se všelijaké zeliny, jako: dobrámysl, mateří douška a jiné, jichž napotom v rozličných nemocech upotřebují pro lidi i pro dobytek.

Zvláště čarodějnice o půlnoci a před východem slunce běhají po zelinách a vláčí při tom loktuši (plachtu na trávu) za sebou, sbírajíce do ní rosu, a tak odbírají jiným hospodyňkám užitky.

Zeliny nasbírané se suší a usušené setrou, a ten prášek dává se zvláště kravám.

Čarodějnice v noci před sv. Janem také někdy nahé chodí po lukách a hledají zeliny.

Do sv. Jana Křestitele krávy a ovce nejvíce dojí; proto se říká: „Svatý Jan ubere mléka plný džbán: Svatá Maří Magdalena sebere ho do břemena,

Mezi sv. Janem Křestitelem (24. června) a sv. Janem a Pavlem (26. června) setá petržel, dáváli se kravám, působí, že jim čarodějnice nemůže uškoditi.

Vodou z vařeného černobýlu, trhaného na den sv. Jana Křtitele, má se třikráte umyti kráva, jež má učarováno, že zadržuje mléko.

Na den sv. Jana Křtitele sbírají hospodyně modrou tolitu, a zvláště v době od sv. Lucie až do narození Páně jí upotřebují s úročníkem a s vrátičem i s jinými zelinami proti čarám, aby se krav nechytly.

303

10. Pověry k jiným církevním dnům slušíci.

Kdo se na Mlaďátka (28. pros.) roznemůže,
zřídka vyžije (se uzdraví).

Kdo se na nový rok v hlavě škrabe, bude mít
po celý rok mnoho starostí.

Pašijový týden (od neděle květné až do bílé
soboty) jest příznivý ku hledání pokladův. V tom čase
mají duchové strážní své poklady otevřené.

Sedm kočiček utrhnutých ze zlatolýče (z ranné vrby)
v neděli květnou neb na zelený čtvrtek zahání
zimnici i bolení zubů.

Na zelený čtvrtek třesou lidé stromy, když
se zpívá v kostele Gloria a když všemi zvony se zvoní,
aby se urodilo evoce.

Na velký pátek kopou před východem slunce
posát (posad, posed), jehož kořen, podobající se děcku,
suší a na prášek tlukou a trou, aby jej napotom dávali
kravám lízati. Přijdeli kráva na takové místo, kde před
ní byla kráva lízala posát, ztratí všecko mléko. Ba z de-
víti dvorů užitek táhne se do dvora toho, kde tento
prášek kravám dávají. Když čarodějnice prášek ten kra-
vám dávají, říkávají: „Kravičko, tobě dávám ďá-
bla, abysi z devíti dvorů užitek táhla.“ Tak
prý říkávala šafářka na Hradisku před léty a mívala sílu
dojiva, až je žádný nechtěl od ní kupovať. Stařenka vy-
pravovatelky za šití dostávala ve dvoře tom másla. Když
je doma na rendlíku rozpouštěla, bylo samé pěny. Ona
hned povídala: „To máslo není s dobrým!“ Vzala svě-
cené vody a pokropila je, a máslo hned všecko vyskočilo
z rendlíka jako ryba, a nezůstalo ho než asi za náprstek.

304

Stařenka povídala. „Tohle je spravedlivé máslo, to ostatní
jest všecko dáblovo.“ Když člověk mléka od té šafářky po-
jedl, nadýmalo a píchalo ho to, div kůže na něm nepukla.

Dobrým prostředkem proti rytí krtků jest, do děr
od krtků nadělaných nastrkati kostí ze svěcených
velkonočních mazanců. (Tu se miní mazanec, jenž
jest pečené jídlo z vajec, másla a masa, na př. z hlav
telecích aneb skopových sekaných, v němžto i celé kůstky
bývají)

Ráno v pondělí velkonoční chodí chlapci budit
děvčata a šlehají je metličkou (žilou, pomlázkou). Když
jim vyšlehají, častují je pivem, v novějším čase i kořal-
kou, začež jim děvčata dávají malované vejce.

Komu se o velikonoci vyšlehá, nedostane pra-
šiviny.

Jetelina čtverlistá před sv. Jiřím (24. dub.)
nalezená znamená štěstí.

Uhlednešli hada před svatým Jiřím, všickni hadové
budou před tebou utíkati.

Na slavnost svatodušní smaží děvčata vaječ-
nici a zvou své milence na hostinn, ku kteréž tito ná-
poje obstarávají.

Jestli gazdéna na Boží Tělo z okrášleného oltáře
halouzku ulomí a ji do lnu zastrčí, dobře se jí len urodí.

Na den Navštivení Panny Marie (2. červ-
vence) též sbírají se zeliny všelijaké jako v den sv. Jana
Křestitele, aby měly statky (dobytek) mnoho užitku. Ze-
liny ty se usuší a setrou, a ten prášek dává se kravám.
I v noci před tímto dnem někdy čarodějnice nahé chodí
po lukách, hledajíce zeliny.

Zelí na den sv. Prokopá (4. července) okopané
b tde samé hlávky.

305

Pršili na sv. Prokopa, zmokne mandel i kopa.

Zatnešli na den sv. Abdona (30. července) sekyru
do stromu, do roka strom uschne.

O Narození Panny Marie (8. září) hadi do
děr zalézají a trvají v nich až do sv. Jiří (24. dub.).

Chodíli na den sv. Kateřiny (25. list.) husa po
bláté, na Boží Narození bude chodiť po ledě, a naopak.

Na Hromnice uhledneli jezvec stín, opét zalézá
do své peleše.

Jeli jasno na Hromnice, bude sněhu mnohem více.

Fučíli vítr na Hromnice od půlnoci, je naděje,
že se pohanka urodí.

IV. Obyčeje, pověry a pořekadla domácno-
sti a polniho hospodářství se týkající.

V okolí Rožnovském jako všude v národé našem
jest obyčej, když někdo přijde k druhému na návštěvu,
že mu hospodář nebo hospodyň chleba donese a s no-
žem podá řka: „Ukrojte si do kola, aby se nám uro-
dil“ (chleb).

Jeli příchozí mladík nebo mladice ještě ve svobod-
ném stavu, říká se: „Ukroj si do kola (krajíc), aby ti
milý (milá) nevypovědél (nevypověděla).“

Neposedneli příchozí v domě, spánek domácím od-
náší, proto se říká: „Posaďte se u nás, abysme mohli
spáť!“

Když přijde dívka na novou službu, aby netesknila,
posypou se jí nohy popelem.

Pokládáli hospodář na stůl klobouk nebo čepici,
ryjí mu na poli krti.

Kulda. II.

20

306

Zhlížili se kdo večer v zrcadle, dostane zlatenku (zlátenici, žloutenku), aneb uhledne v něm smrt.

Potkáli tě kdo s plnou nádobou, budeš míti štěstí;
potkáli tě kdo s prázdnou nádobou, budeš míti neštěstí.

Jdeli někdo po obchodě a potkáli nejprv mužského,
dobře se mu bude dařiti.

Mezi 11. a 12. hodinou není dobře na cestu se
vydávati.

Ve středu a v pátek má se užívati proti hlístám;
v těchto dnech mají hlísty huby otevřené.

Ve středu a v pátek není dobře něco začínati.

Jistí dnové v roce jsou nešťastní. Cokoliv se v těch
dnech začíná, nešťastně se končí. — Pravý opak po-
věry té osvědčuje se v následující skutečné události. Ji-
stý rolník Rožnovský oral zámožnému spoluobčanovi. Při
večeři pravil bohatý člověk oráči: „Zejtra nebudete o-
rati, bude nešťastný den, v který se Jidáš oběsil!“ Oráč
přijel domů a řekl synovi: „Zejtra jest nešťastný den,
tudíž ráno nebudeš koně krmiti, neboť nebudeme v poli
pracovať.“

Druhého dne skoro ráno nevstávali, a když syn
potom vyšel ven, tázal se ho vedlejší soused příbuzný:
„Michale, snad dnes nic nebudete v poli dělat?“ —
Michal: „Inu, strýčku, my jsme včera dělaли u B..., a
tam nám povídali, že je dnes nešťastný den.“ — Sou-
sed pravil: „Může, synku! Nechť je nešťastný den; ale
Pán Bůh je přece ten, co byl a co vždycky bude. Jdi a
řekni taťkovi, že jsem ho prosil, aby mi dnes zasil po-
hanku!“ — Syn odešel a vyřídil to otci, který honem
se ho tázal: „Pravilsli strýci, že je dnes nešťastný den?“
— Syn: „Pravil jsem mu, ale on přece chce, abychom
mu pohanku zasili.“ — Otec: „Když chce, mně jest

307

všecko jedno, jdi a krm koné!“ — Když bylo nakrme-
no, zapřahlo se do pluhu a jeli orat. Orali — a jak
doorali, soused přinesl semeno. Jak začal rozsívač, přišel
taký lijavec a pršelo, jak by z konve lilo. Oráč utekl i
s koňmi pod lípu, a soused rozsíval pořád, a když byl
rozsil, nebylo možná zavleci, bylo by se to velice ma-
tlalo, neboť každou brazdou tekla voda. Oráč i s pota-
hem jel domů. Potom tři dni neustále pršelo. Na čtvrtý
den, jak se vyjasnilo, šel se soused ke své roli podívat,
daloli by se to zavleci. Ale již byla pohanka zeklena
(klíčila), a proto se vláčiť nehodila. Přijda domů, pravil
synkovi: „No synku, budeli mne Pán Bůh živič, budu
pamatovač na ten nešťastný den, budeli co z té pohanky
nebo nebude!“ — Začasto vycházel na ni se dívat. Po-
hanka hned se pěkně brala, urostla veliká a jak kvetla,
voněla medem, a žádnému se ten rok pohanka tak hojně
neurodila, jako onomu sousedovi, ač byla na den ne-
šťastný seta.

Kdo chce zvědět, jaké číslice v loterii vyjdou,
vezmi křížového pavouka, uzavři ho do nádoby
nepotřebované a dej k němu všech 90 čísel na maličkých
kouskách papíru napsaných. Které z těch čísel pavouk
na vrch vynese, ty prý jistě v loterii vyjdou.

Aneb jak začne 12 hodin na kostelní věži bíti o
půl noci, začni na dveřích kostelních všech 90 čísel
psáti křidou. Dovedešli všech 90 čísel napsati, nežli
dvanáctá odbije, jdi domů spat. Ráno se přijdi podívat,
a které číslice v loterii vyjíti mají, zůstanou na dveřích
napsané, ostatní budou smazány.

Anebo taž se nevinného dítěte na čísla, která v lo-
terii vyjíti mají. Povíli dítě některá čísla, ta jistotně
vyjdou.

20*

308

Setkajíli se dvěma stejné řeči, přijde host.

Svrbíli tě oči, očekávej mrzutost.

Svrbíli koho dlaň, dostane peníze.

Když někdo něco vykládá a kýchneli při tom (v okolí Rožnovském „Pškneli se mu při tom“), mluví pravdu.

Zrzavíli komu prsty, kdosi mu z rodiny zemře.

Požerouli někomu myši šaty, kdosi mu z rodiny umře.

Zpíváli kura (slepice), to znamená neštěstí.

Když krtek ryje z pod domu, někdo v tom domě umře; pakli ryje do domu, někdo přibude.

Kdo jest v pátek příliš veselý, v neděli bude smutný.

Sedíli kdo nebo stojí a jiný kolem něho smeti mete. odmetá od něho štěstí.

Kdo hledí na nový měsíček a nemá peněz při sobě, po celý měsíc se ho peníze držeti nebudou.

Když straka kolem stavení řehotá, bude v domě tom pohoršení.

Koupíli kdo koně zlého, jenž kouše, má mu dátí gazděna, spíš nežli pod střechu vejde, aby již nekousal, ze svého klína ovsa žráti.

Když se na jaře ponejprv krávy na pastvu ženou, aby krávy hodně dojily, mladíci polévají kravařky vodou.

Prodavači všelikého zboží domnívají se, že budou míti štěstí při prodaji, když do svého zboží několik rostlin rváče zastrčí.

Dáli hospodyně do cizího stavení mléka, aby čarodějnice kravám neuškodily, má do něho soli prsknouti.

Vykypíli aneb rozlejeli se z nepozornosti mléko, ubude mléka kravám.

Po západu slunce nemá gazděna dávati mléka do cizího stavení, sic by mohl někdo dobytku učarovať.

309

Třináct — Pán Bůh při nás — třináct je zlý počet.

Když se někdo obésí aneb jinak zavraždí, nastane
zlé počasi (silný vítr).

Když škodná vichřice burácí, jest mínění v okolí
Rožnovském, že černokněžník odkudsi draka vyvedl.

Zemáky neokopávej, když je měsíček nový, než když
je na plně.

Chybíli hospodář, rozsívaje zboží (obilí), záhon, do
roka umře.

Kdo rád nasazuje housata, která se obyčejně těžko
z vajec klují, natrhej listu z lubečku (libeček) a dej
mezi vejce; housátka se pěkně vyválejí z vajec.

Uhlednešli z jara prvního motýla červeného, budou
tě boleť oči.

Pokradeli kdo přísadu s pole, nic se tam nechce
rodiť. Aby se opět rodilo, nanos s cesty, kde nejvíc lidé
chodí, na to role hlíny.

Kolikrát uslyšíš první kukačku kukať, tolik roků
ještě budeš živ, aneb za tolik let se oženíš nebo vdáš.

Když uslyšíš z jara kukačku zakukať, méj při sobě
peníze; pak se tě celý rok peníze držeti budou.

Aby vrabci žita (pšenice) nežrali, musíš, když je
rozsíváš, tři zrnka dáť pod jazyk, nesmíš přes ten čas
ani slova k žádnému mluviť a pak, když je rozseješ, ty
tři zrnka na mezi do křoví vyplivnout.

Kdo vidí vlasťovku ponejprv letěť, rychle se umyj,
a nebude na tě přicházeť dřímota.

Když divoké husy letí, jdi k potoku a umyj se,
nebude se ti dřímať. — Jakási děvečka byla velice o-
spalá. Gazdéna jí poradila, až poletí divoké husy, aby
šla na potok a umyla se, že se jí nebude dřímať. Dě-
večka, jak uhledla divoké husy letěť, běžela na potok a

310

myjíc se volala: „Husy, husy divočice! Vemte
mně ty dřímotice!“ — Od té doby dřímota i spá-
nek jí odešel, tak že dokonce spáti nemohla. S bolestí
očekávala, skoroli husy nazpátek poletí. Jak je letět u-
hledla, zas na potok běžela a myjíc se volala: „Husy,
husy divočice! Dajte mi ty dřímotice!“ Od té
doby se jí spánek zas navrátil.

Jetelinka o čtyrech lístkách na milost, o pěti na
děti, o šesti na štěstí, o sedmi na smrt. Komu se podaří
jetelinku sedmilistou nalézti, jistě ji pomine a neutrhne.

Jetelinka čtyrlistá a šestilistá tomu, kdož ji najde,
nic není platna; on ji musí někomu zašiť do oděvu, aby
o tom nevěděl. Víli o tom, rovněž mu neprospěje. Muž-
skémuli se zašije do čepice nebo do oděvu, když sedne
ke kartám, vyhrává. Děvčetili se zašije a nevíli o tom,
v tanci má štěstí, tak že ji neustále tanečníci do kola
berou. Obyčejně jetelinku tu zašívá přítelkyně přítelkyni
nebo milenka milenci svému, a obráceně.

Jetelinka čtverolistá má i tu moc, že kdo ji při
sobě má, nevěda o tom, i věci nadpřirozené zírá, což
jinému nemožno jest. — Tak před dávným časem byli
v Rožnově komedianti a provozovali kusy své na ná-
městí. Mezi jinými kousky vlekli kohout veliké dřevo,
jsa do něho jako kůň zapřažen a maje opratě. Přítomní
se tomu velice divili. Tu přicházela děvčice, nesouc v bře-
meně trávu, a v ní byla jetelina o čtyrech lístkách. Ta
hned viděla, že to není dřevo, než že je to slamina ze
rži. Povídala divákům: „Jděte, bloupí lidé, vždyť ten
kohout veze slaminu a ne dřevo, jak vy tu povídáte!“
— Komediant slyše to rozhučval se, že jeho mam a
klam vyjevila, a tak za to jí posloužil, že s ní všecky
šaty spadly a ona ostala nahá a s banbou běžela domů.