6

J. Kvíčala

myšlení pomocí mluvy. Možnost a zárodek myšlení ovšem jest dříve v dítěti; dítě má představy dříve než první zvuky artikulované ze sebe vydá. Ale myšlení lidské jest hlavně úsudek t. j. určení poměru představ. Má-li však takové určení se státi, musí ne-li obě, aspoň jedna představa býti všeobecná představa čili pojem. Tvoření pojmů však jen pomocí řeči možné jest, což i jazykozpytci i filosofové uznávají. 4) Zvláště důmyslný výklad toho, že a jak vznik pojmu na řeči se zakládá, podal minulého roku v schůzi královské české společnosti nauk můj ctěný kollega prof. Löwe, kterýž výklad doufám že za nedlouho prof. Löwe sám uveřejní. Mně pak sluší při této příležitosti zvláště uvésti slova oslavence našeho, jenž v Slovesnosti §. 3. praví: „Mluvou dělíme se od živočichův ostatních, kterým duševných jistých mohútností upříti nemůžeme, ale že mluva lidská jim schází, je němými nazýváme, a vysoko nad nimi stojíme, jakkoli ve spůsobnostech tělesných, plování, běhání i v smyslův a čidel bystrostí nám často se vyrovnávají, jiná v jiném i také předčí. Mluva jest nejvýtečnější známka vyššího přirození našeho. Jí člověk ze zvířecího stavu se povznesl na stupeň člověctva.“ A dále v §. 4.: „Jest jazyk také spůsoba věd, dle které a do které myšlénky se tvoří. Dítě ponímá ve slovech myšlení a od chůvy učí se logice... Ve jménu věci vidíme věc samu; mluva všemu lidskému vidění meze a objem vytýká. Myslíme mluvou, buď že myšlénku vysvětlujeme nebo že ji hledáme; tamto slyšitelné zvuky v srozumitelná slova a v jasná ponětí měníme, tuto sestavováním slov myšlénku nacházíme. Mluvení jest myšlení. Národ mysle mluví, mluvě myslí.“

Námítky těch, kteří tvrdí, že myšlení jest před mluvením,⁵) zakládají se, pokud vůbec základ mají — nebo některé jsou zcela neplatné — na tom, že začátek a zárodek myšlení, t. představa, ovšem předchází mluvení. Ale všeobecné představy čili pojmy vznikly v člověčenstvu zajisté teprv mluvou, jakož i u dítěte se pozoruje, že mluvení jest před pojmy, ačkoliv ovšem dobře vím, že nelze zcela a ve všem parallelisovati vznik mluvy povotní a vznik mluvení dětského.⁶) Komu by bylo neznámo, že dítě z po-

1) Srv. M. Müller I, 338 (v překl. Böttgerově); II, 62; Bleek str. 43. 59.

5) Takové námítky zvláště Stiedenroth činil (Psychol. zur Erkl. d. Seelenersch. 1, 247.)

6) Brání tomu zvláště ten podstatný rozdíl, že člověčenstvo bylo tvůrcem mluvy; dítě však není tvůrcem, nýbrž mluvě už hotové učí se od jiných. — A kdyby se užilo pokusu Psammetichova, nepotkal by se zajisté s výsledkem žádným; dítě, s kterým by se tak naložilo, zůstalo by němé a blbé. Zajisté doba, kteráž uplynula, než člověčenstvo z němosti přešlo k mluvě, byla velmi a velmi dlouhá. O králi Psammetichovi (jenž vládl v 7. stol. př. Kr.) vypravuje Herodot, že chtěje vyskoumati, který jazyk a který národ na světě nejstarší „dal dvě novorozené děti lidí ledajakýchsi pa-

o původě a vývoji mluvy.

7

čátku množství slov odřikává, smyslu nerozumějíc? Komu neznámo,
že děti často mluvívají, jen aby mluvily a aby užíváním své způ-
sobnosti k mluvě tuto způsobnost cvičily a vyvíjely, tak jako při-
rozenost je nutí aby hýbaly údy svými a je cvičily?

Než přistupme už k otázce, jak mluva lidská vznikla.

Jisto jest, že není (jakož se věřilo) od tvůrce dána při stvo-
ření ani později člověku stvořenému zjevena. Takovýto výklad
byl by popíráním možnosti výkladu vůbec. Ani theologové nesměji
to tvrditi, nechtí-li v té věci od podání písma se uchýliti, nýbrž
mohou jen předpokládati, že bůh zárodek a možnost mluvy v člo-
věka vložil a jemu vdechl. Neboť v písmě psáno: „Když byl
učinil Hospodin Bůh ze země všelikou zvěř polní i všecko ptactvo
nebeské, přivedl je k Adamovi, aby pohleděl na ně, jaké by jméno
kterému dáti měl; a jak by koli nazval Adam kterou duši živou,
tak aby jmenována byla. I dal Adam jména všechněm hovadům
i ptactvu nebeskému a všeliké zvěři polní“.⁷) Není-liž tím lidský
původ řeči naznačen? — Také pohanstvo nepokládało mluvu lid-
skou za dílo božské, za dar božský. Prometheus vykládaje v Ai-
schylově tragœdii⁸) stejnojmenné všechna dobrodiní a všechny dary,
jichž lidskému pokolení poskytl a jimiž je nad zvířata povznesl,
nejmenuje řeči. A Platon v rozmluvě Kratylu praví, že nesmíme,
abychom nesnázím se vyhnuli, u bohův útočiště hledati a božský
původ řeči předpokládati, jako básníci tragičtí, nevědí-li jak by
uzel dramatický rozvázali, boha na jeviště uvádějí, čímž náhle
i drama i nesnáze básníkova konce dochází.⁹)

Už Platon tedy soudil, že mluva lidského jest původu. Ale
o tom byl za jeho doby a také později spor, vznikla-li gýsει čili
θέσει, t. j. vznikla-li přirozeným způsobem a jsou-li zvuky a slova
v přirozeném poměru a spojení s věcmi naznačenými, či jsou-li
slova znamení libovolná a mají-li význam jen proto, že tvůrcové
slov si u mínili znamení jakákoliv utvořiti. Nesnadno jest v Pla-
tonově Kratylu všude rozhraní výkladu vážného a žertu, pravdy

stýři mezi stády takto odchovati; kázalť, aby nikdo před nimi
žádného hlasu nevydával, aby je pastýř v chýši samy sobě zůsta-
vil, v čas jim kozy přiváděl a napoje je mlékem jiných věcí si
hleděl. To činil a tak kázal Psammetich, chtěje slyšeti, jaké asi
; rvní slovo vydají, až ustanou od bezvýznamného kňoukání. Tak
se i stalo. Nebo když pastýř už po dvě leta to byl činil, tu jednou
otvírajícímu dvěre a vcházejícímu obě děti k nohám padly a vo-
laly bekos, ruce vzpínajícé . . . . Jakmile pak i sám (Psamme-
tich) to slovo uslyšel, poptával se, čemu se u kterého národa b e-
kos říká; a poptávaje se shledal, že se u Frygů tak říká chlebu.“
(Her. II, 2). Podobný pokus učinili prý císař Bedřich II., Jakub IV.,
král skotský, a jeden z mogulův indických (viz Müller I, 301).

7) Gen. 2, 19.

⁸) Prom. v. 442—471 a 476—506.

9) Krat. p. 425.

J. Kvíčala

a ironie ustanoviti; ale několik velmi důležitých výsledků v tomto
spise Platonově zcela na jevě jest, a sice:

1. že slova nejsou libovolná znamení, nýbrž že když vznikla,
byla v přirozeném spojení s věcmi, jichž znameními jsou,

2. že Platon za nutné pokládá také hláskám přirozenou jakousi
platnost přičítati,

3. že však také thesis, zvyk a positivné užívání v mluvě lidské
vládne, ovšem nikoliv při samém vzniku mluvy.

Mluva v skutku přirozený má původ. Nesmíme souditi,
se člověk vida potok téci umínil si z nějaké potřeby (na př.
aby mohl s jinými o potoku se smluviti) nějaké slovo nalezti,
aby tok naznačil a že volil vědomky a dle své libosti kořen
žru, moha voliti právě tak dobře podlé chuti své kořen jiný.
Nesmíme se domnívati, že lidé, aby sobě vespolek rozuměli,
usnesli se na tom, voliti ta a ta slova (t. j. původně ty a ty
kořeny) pro ty a ty věci. Ovšem obyčejná námítka, kteráž se
proti takové domněnce činívá, není hrubě platna. Praví se, že
by lidé už byli musili míti řeč, když ji chtěli takto utvořiti, po-
něvadž by jinak nebyli mohli se shodnouti. Ale lidé mohli míti
tehdáž řeč jinou, řeč posunkovou, a tou se mohli shodnouti a
takříka „smluviti“ o utvoření řeči zvukové č. mluvy. Nicméně,
ačkoli tato obyčejná námítka není platna, nenabývá tím přece
nepřirozený názor o umělém a umíněném utvoření mluvy lidské
žádného zisku.

Ale další otázka jest, jakým to přirozeným způsobem mluva
lidská vznikla. Otázka o původu mluvy lidské není žádná jiná
než otázka o původu kořenů. Nebo jak mile kořeny mluvy
prvotní vznikly, byla to už mluva, ovšem od dokonalosti našich
jazyků indoevropských nesmírně rozdílná, ale předce mluva; a
mnozí jazykové ¹⁰) posud jsou na tomto stanovisku užívání pouhých
kořenů (jako čínský). Že pak řeči flexivné neměly hned z prvo-
počátku té formalné dokonalosti, nýbrž že prajazyk, z kterého
pocházejí, byl kdysi v pravěku na stanovisku tom, na kterémž
jazyk čínský setrval, o tom se nepochybuje. ¹¹)

Jakým způsobem tedy vznikla ta skupení hlásek, kteráž na-
zýváme kořeny jazyka?

O tom trojí mínění vysloveno jest.

První jest theorie tak zvaná interjekcionalná č. citoslovná,
kteráž už v starém věku se jeví. Dle svědectví Proklova tvrdil

¹⁰) Jazykové tak zvaní isolující n. kořenové n. jednoslabičné.

¹¹) Že řeč flexivná mohla se vyvinouti z původní isolující n. kořenové podoby a sice prostřednictvím toho stadia, v kterém jsou tak zvaní agglutinující jazykové (na př. jazykové čudští n. uralští), toho důležitým důkazem jest, že v čínském jazyku, zvláště v některých nářečích pozorují se začátky agglutinace a v jazycích agglutinujících začátky flexivnosti. Viz: M. Müller I, 286.

o původě a vývoji mluvy.

9

Epikur ¹²) že lidé ne vědomky a úmyslně utvořili slova, nýbrž fysicky jsouce pohnuti (φυσικῶς κινούμενοι), t. j. přirozeným pudem k tomu donáněni jsouce, tak jako člověk kašle a kýchá a stená a jako kráva bučí a pes štěká. Epikur dobře vytkl, že lidé ne vědomky, nýbrž z přirozeného pudu slova utvořili; ale ovšem tvrdil-li, že mluva jest právě jen takovým úkonem fysiologickým jako kašel a kýchání a štěkání, byl velmi na omylu. Dle theorie citoslovné vznikla slova z mimovolných výkřiků provázejících po city radosti, bolesti, udivení a j. V novější době M. Müller tímto výkladem zcela opovrhuje, zoolog Jäger však soudí, že nesluší touto theorií zhola pohrdati i uvádí, aby možnost její dokázał, dva příklady a sice kořeny velmi rozšířené a mnohoplodné a k a sta. „Ist es etwa unnatürlich, praví (Ausland 1867 č. 42), die Wurzel a k auf den Empfindungslaut des Schmerzes zurückzuführen und anzunehmen, dass dieser Empfindungslaut zur Bezeichnung all der Dinge und Eigenschaften die Wurzel abgab, die den Menschen den Schmerzenslaut ach! entlockten?“ Této domněnky ujímá se velmi horlivě Walser ¹³) i vykládá, že toto citoslovné ach, kteréž jsouce sevřeni, stísněni, sklíčeni bezděky ze sebe vyrážíme, stalo se kořenem a základem slov znamenajících úzkost smyslnou i úzkost duševní, sůžování v prostoře i soužení (srv. ἀγχ-ω škrtím, skr. ἀh-us úzký, lat. ang-o, ang-ustus, starobulh. ἀz-a pouto, ἀz-ßkß úzký a j. — ἀχ-ος hoře, ἀχ-rvμαι soužím se, skr. ἀh-as úzkost a úzkostli vost, lat. anxius a j.) Avšak na tom nepřestávaje míní, že také kořen a k, jenž špičatost, ostrost a odtud také rychlost znamená (srv. lat. ac-us, ac-ies, ac-er, Ῑ. ἀχ-ωκή hrot, ἀχ-ρος, skr. açan střela, stb. os-t-rß — ὀχ-ύς rychlý, ὀξύς ostrý, prudký, rychlý, lat. oc-ior) neliší se původem svým od onoho ach!

Kořen sta pokládá Jäger za vzniklý z interjekce st! Tato interjekce vhodná a přirozená nejen nyní u rozličných národů se vyskytuje, nýbrž i v starém věku ji shledáváme a sice u Rímanů, na př. Plaut. Epid. 2, 2, 1 st, st tacete. Cic. ad fam, 16,24 ego vix teneor quin accurram; sed st! Uváží-li se, že také s! ps! pst! týž účel mají jako st!, shledává se, že s jest zde nejdůležitějším živlem. Sykavky s! užíváme, chceme-li na př. v shromáždění nepokojném pozornost vzbuditi a ticho způsobiti, a že jest to zvuk tomu účelu velmi přiměřený, nelze popírati. Že pak z interjekce st!, kteréž se užívá k způsobení ticha a klidu, vyvinul se kořen sta, jenž ticho a utišení, stání a zastavení znamenal, pokládá Jäger za pravděpodobné, Walser¹⁴) za jisté. I jest ovšem tato shoda mezi interjekcí st! a kořenem sta velmi po-

¹²) Viz: Lersch, Sprachphilos. der Alten I, 40. Diog. Laer. X, 75.

¹³) Schritte zur Aufh. atd. str. 61 a násl.

¹⁴) Schritte zur Aufh. atd. str. 50 a násl.

10

J. Kvičala

zoruhodna. Máme tuto shodu za nahodilou pokládati? či máme
snad souditi, že interjekce st! jest pozdějším skrácením kořene
sta a že užívání její právě proto vzniklo, že už kořen sta
stání a zastavení znamenal?

Ovšem opatrnosti a střízlivosti třeba, nechce-li kdo v tomto
pralese zblouditi, což se nejednomu stalo. Ale neshledávám pří-
činy, proč by se touto theorií mělo naprosto pohrdati proto, že
praktické pokusy od toho neb onoho učiněné se nezdařily? Že
mluva u žádného národa a v žádném věku bez interjekcí ne-
byla, o tom zajisté nikdo nepochybuje. Že v pravěku počet těch
typů zvukových, kteréž nyní interjekce nazýváme, byl větší a že
užívání jich hojnější bylo, jest velmi pravdě podobno. Že na
základě některých interjekcí přenesením velmi snadným a při-
rozeným mohly kořeny jazykové vzniknouti, také nelze po-
pírati. Tvrdí-li tedy kdo, že tato možnost nestala se nikdy
skutečností, poněvadž nyní nelze to příklady zcela jistými doká-
zati ¹⁵), ten tuším tváří se, že více ví než věděti může. Či ne-
mohly mnohé z těch kořenů, které z interjekcí vzrostly, zase za-
niknouti, když mluva se vyvinula? nemohla ztráta tato od poko-
lení pokročilejšího jiným způsobem a na jiném základě se nahra-
diti? Ale ovšem s druhé strany ochotně uznávám, že tato theorie
sama o sobě nikterak nemůže postačovati. Nebo poněvadž týž
pocit na př. bolesti, radosti ne toliko z jedné příčiny nebo z dvou,
nýbrž z nesčíslných příčin, z pozorování nesčíslných a zcela růz-
ných předmětů pocházeti může, nebyla by z této neúrodné půdy
interjekcí nikdy vzešla hojnější rozmanitost kořenů.

Druhá theorie jest onomatopoietická. „Člověk původně
napodoboval zvuky přírodní, hřmění, šumění, šustění, bzučení,
bručení, kokrhání a j.; tyto napodobené zvuky pak byly znamením
nejen těch zvuků, které sluchem vnímal, nýbrž také těch zví-
řat a věcí, které takový zvuk vydávaly. Na př. žežhulka od
kukání nazvána v skr. kokilas, v řečtině κόκκυξ (κόκκυν = kuku),
v latině cuculus, v češtině kukačka atd. Poněvadž pak veliká
většina slov vztahuje se k předmětům žádného zvuku nevydáva-
jícím a tudy k naznačení těchto předmětů tvoření onomatopoieti-
ckých č. podobnozvučných slov možné není, uznati třeba v této
příčině přenášení z oboru slyšení v obor jiných smyslů, zvláště

¹⁵) Avšak některé příklady zdají se přece jistými býti. Což může na př. kořen ukazovací i jiného býti než mimovolný typus interjekcionálný? Toto i zvláště v řečtině jest velmi důležité jakožto i δεικτικόν, kteréž tak mohútné jest, že vždy přízvuk k sobě táhne (οἶτος ten, οὐτοσί tenhle; τόδε—τοδί). Nepochybuji, že známka lokativu ἐ (οἶκο—ι) a lokativná známka předložek πεοί, ἐρί, παραί, ὑπαί a j. jest totožná s deiktickým ἐ.

o původě a vývoji mluvy.

11

vidění. Tímto přenášením dojmů a představ z jednoho oboru smyslového v jiný znenáhla řeč se vyvíjela, až od původního chudého základu podobnozvučnosti k naznačení předmětů nad- smyslných dospěla.“ Tímto způsobem přemnozí badatelé¹⁶) pů- vod mluvy vykládali; M. Müller však theorii tuto potupným ná- zvem „Bauwautheorie“ pojmenoval. Ovšem námítky proti ní jsou na snadě, hlavně ta námítka, že praxis jazyků této theorii odpo- ruje; neboť jména zvířat a předmětů zvuky vydávajících poměrně zřídka podobnozvučnost za základ mají a právě ta slova podobno- zvučná, kteráž se v skutku naskytují, jsou z větší části tvary pozdější. Z čehož se soudí, že teprv řeči už jakž takž vyvi- nuté a pokročilé se snažily zvuky přírodní mluvou napodobovati. Avšak ačkoli také onomatopoietický výklad nevystačuje, nesluší předce jím docela pohrdati. Pravdať, že mnozí užívajíce tohoto výkladu s pravé cesty zbloudili. Na př. u slov βοῦς, bos zdá se na snadě býti domněnka, že slova ta znamenají zvíře zvuk bu vydávající. Ale srovnávací jazykozpyt učí, že starší tvar toho slova v skr. gaus (kmen gav) se jeví; souhláska hrdelná zacho- vána také v stbh. gov- do (hovado) a v staroněm. chuo (Kuh)¹⁷). — Jiný příklad poblouzení jest tento: Jäger praví, že páv dva zvuky vydává, hluboký nosový zvuk pao a jasný vysoký tai a že v indoevropském prajazyku páv dle prvního, od Čiňanů však dle druhého zvuku nazván. Ale prof. A. Ludwig dokázal ¹⁸), že pavo a ταῶν znamená „rozpínajícího, rozkládajícího“; páv po- jmenován tudy dle charakteristické vlastnosti v oči bijící. Ale ačkoli takové příklady dokazuji nutnost opatrnosti (a kde by v badáních jazykozpytných opatrnost a střízlivost nebyly nutné?), přece nesrovnávám se s úsudkem příliš pohrdlivým o onomato- poeii a myslím, že také na základě podobnozvučnosti původně část kořenů snad nenepatrná vznikla.

Důvody toho mínění jsou:

1. Ze všech jazyků lidských, jichž počet přibližně na 2000

¹⁶) Zvláště obšírně a systematicky Herder, jemuž se za jeho spis ceny od berlínské akademie vypsané dostalo; avšak později se Herder této theorie odřekl a uznával zázračné zjevení mluvy.

¹⁷) Miklosich a Aufrecht (v Kuhnově časop. I, 190) vykládají slovo to také „řvoucí“, ale z kořene gu, ku kterémuž starob. govor, (hovor) a řecké βο-ή (volání) t. j. βοFη patří.

¹⁸) V „Kroku“, svaz. I. seš. 2 str. 108 v úvaze o Porovnávací mluvnici jaz. ř. a lat. od L. Meyera. Ludwig zavrhuje, jak se podobá, právem mínění o střídání se hlásek p a t v pavo, ταῶς č. ταῶν a vykládá oba tvary. ze staršího ptavon nebo, hledí-li se k řeckému přídechu v středosloví, ze staršího ptasvan πετασΓαρ, srg. πετάρνμι rozprostírám.

12

J. Kvíčala

se páčí, není snad ani jediného, v kterémž by nebylo takových slov podobnozvučných, jaká jsou mumlati, bručeti, syčeti, bublati, kručeti nebo řecká μορμύρειν, γρύζειν, μηχᾶσθαι, σίζειν, κλαγγή nebo latinská murmurare, grunnire, hinnire, tinnire, sibilare, nebo, abych příklady z jazyků zcela jiného ústrojí uvedl, v čínském jazyku tsiang tsiang (řetězy a zvony), v mandžurském kiling kiling (řetězy), tang tang (zvony), v řeči Bongo, plemene afrického, golóngolo n. gongoló (zvon)¹⁹). A na tento prostředek, jenž tak přirozený jest, že v každém jazyku se ho užívá, na ten nepřišli lidé smyslní v pravěku či užili ho vydatně? Já myslím, že zajisté vydatně. Namítá se ovšem, z rozdílu jednotlivých jazyků že patrno, že vznik těchto onomatopoeických slov jest pozdější. My pravíme „voda hučí“, Němec „das Wasser rauscht“ Ríman „aqua strepit“; anebo Číňané naznačují kokrhání slovem kiao kiao, Mandžuové však dchor dchor. Ale touto rozdílností nedokazuje se, že původně onomatopoeických zvuků a kořenů nebylo, a na snadě jest domněnka, že množství jich zaniklo, když během času při vyvíjení se mluvy jiná pohodlnější slova na jiném základě vznikla, jako děti množství zvuků a slov onomatopoeických k naznačení rozmanitých věcí mají, kteráž znenáhla za jiná vyměňují.

2. Za důležité pokládám, že lze okázati kořeny podobnozvučné, které nejsou neplodné. Müller praví že „slova onomatopoeická podobají se umělým květinám, jimž schází kořen, že jsou neplodná a nezpůsobilá, aby mimo ten jediný předmět, jehož zvuk napodobují, ještě něco znamenala“.²⁰) Ale lze dokázati, že také onomatopoeické kořeny mohou býti plodné. Volím dva příklady. Naše slova „mluva, mluviti“ srovnává Jungmann (v slovníku s. v.) s lat. murmurare, a zajisté právem; nebo že starší význam slova mluviti byl murmurare, dokazuje starobulharština, v níž mlžva znamená hluk, mlžviti hlučeti. — Ještě důležitější jest kořen s r u téci. Nepochybuji, že tento v jazycích indoeuropských rozšířený a velmi plodný kořen jest onomatopoietický, jímž se srčení vody napodobovalo. Tento kořen jest na př. v našem ostrov (t. j. kraj obtečený, vodou obklíčený, περίορκος χθών = ostrov Lemnos), struha (starob. s-t-ru-ja), v skr. srav-âmi (teku), sravas a srotas (řeka), v řeckém ήέω (t. j. σρεF-ω a četných slovech z ko-

¹⁹) Viz „Linguistische Ergebnisse einer Reise nach Centralafrika. Von Dr. G. Schweinfurth. Berlin, Wiegandt & Hempel. 1873. str. 7.

²⁰) V čteních o jazykovědě, v německém překladě Böttgerově I², 315. Ale na jiném místě téhož díla II² 298 praví: „Nechtěl bych tvrditi, že ti se klamou, kteříž se domnívaji, že v kořeně mar skřípání dvou o sebe se troucích pevných těles slyší.“ A z tohoto kořene vykládá Müller původ několika set slov (v sedmém čtení II. řady).

o původě a vývoji mluvy.

13

řene óv (sru) pošlých, v latínských slovech ruo, rumen, ruma²), v něm. Strom (staron. stroum) atd. Ale nedosti na tom. Podobá se, že také kořen sar, z něhož skr. sarâmi (jdu, teku), saras (voda) pochází, jest téhož původu onomatopoeického. K tomuto kořenu pak patří órµí a (s proměnou souhlásky r v ł) slova známenající kolísání a zmítání na vodě σάλος, σάλη. A kořen sur, svar (stkvíti se), z něhož převeliké množství slov v jazycích indoeuropských vzrostlo, jest zajisté totožný s kořenem sru (k němuž jest v poměru metathetickém); nebo třpytění se jest rychlé kmitání.

Ovšem také onomatopoeie nevystačuje k výkladu původu mluvy, a hlavní základ kořenů jest zajisté jiný, jejž můžeme nejlépe synkinetickým²²) a symbolickým nazvati: Výrazů synkinesie (souhybnost), synkinetický (souhybný) užívám v tom smyslu, že člověk fysicky puzen jsa všech prostředků, kteréž měl, užíval, aby věci, jež na jeho smysly působily, naznačil. Takové prostředky jsou: zvláštní výraz očí a celého obličeje, posunky rukou a nohou a těla celého, a zvuky. Ze všeho toho, čím člověk vládne, ze všeho toho, co se na člověku hýbati a měniti může, nic nezůstalo nečinným. Člověk nepřestal na tom, že na př. pití naznačil posunky příslušnými, nýbrž současně a souhybně č. synkineticky také užil druhého prostředku, kterýž ještě měl, totiž zvuků i naznačil úkon pití také přiměřenými zvuky.

Že synkinesie a spojená s ní symbolika jest důležitým činitelem v mluvě lidské, toho některé příklady nejprvé uvedu. I pukazuji k rozmanitosti tonu, kterouž dáváme také rozmanitost citu na jevo. Kdo pokorně o něco prosí, neužívá jen slov významem svým takové prosbě přiměřených, nýbrž také tonu jemného a modulace hlasu pokorné, jakož i vzezřením a posunky pokoru jeví. Kdo přísný rozkaz dává, také užívá tonu přísného, příkrého, urputného a přiměřenými posunky, pánovitým napřažěžením ruky, pánovitým pohledem vůli svou oznamuje. Tyto současné zjevy nazýváme synkinetickými a spolu symbolickými. I mu síme si zajisté tuto synkinesii a symboliku u lidí, kteří v právěku člověčenstva znenáhla a bezděky mluvu tvořili, mnohem větší a živější a všestrannější představovati než jest nyní. My v životě lidském pozorujeme často, že vzezření, ton a obsah řeči nejsou ve shodě vespolné. Jsou lidé, kteří přísný a krutý rozkaz s tváří usmívavou a s tonem klidným dávají. Ale lidé sprostí a nevzdělaní a děti méně jsou k takovému přetvařování způsob

²¹) Viz: Curtius Etym. 354¹. Dříve Curtius (srv. 1. vyd. str. 319) také rivus z téhož kořene vykládal.

²²) Výrazy „synkinesie, synkinetický“, kteréž po důkladném uvážení za nejvhodnější jsem uznal, pocházejí od Jägra.

14

J. Kvíčala

bilí a zvyklí. Cit vnitřní, slova, ton, posunky jsou u nich více
ve shodě vespolné. U lidí prvotních pak takové nesrovnalosti ne-
bylo. Viděl-li nebo slyšel-li nebo znamenal-li člověk kterým-
koliv smyslem co nemilého, hrůzného, nutila ho přirozenost k to-
mu, aby nelibost, strach vzezřením a posunky na jevo dal a aby
též zvuky současně a synkineticky z útroby se deroucí ve shodě
byly s věcí nelibost, strach vzbuzující a s pocitem nelibosti a
strachu, i neužíval hlásek jemných a něžných ani tonu jemného.
Věci však jemné a libé vyžadovaly a docházely také přiměřených
hlásek. Vůbec pak užíváno prvotně k naznačení předmětů a
činů hlásek takových, které v nějaké shodě s předměty a činy
těmi byly, hlásek takových, při jichž tvoření v mluvidlech lid-
ských fysiologické úkony se naskytovaly, kteréž byly nějak ob-
dobné k předmětům anebo s city při pojímání těchto předmětů
vzbuzenými nějak se srovnávaly²³).

I přicházíme tu k tomu, co už Platon poznal a výborně
vyložil, že totiž jednotlivé zvuky měly svou symbolickou a fysio-
logickou příčinu a platnost. „Kdybychom neměli hlasu ani ja-
zyka a přece chtěli věci sobě vespol naznačovati, zdaž bychom
se nepokoušeli o to, abychom jako nyní němí činí, rukama, hla-
vou a ostatním tělem je naznačili? . . . Kdybychom chtěli co
nahoře jest a lehké naznačiti, zdvihli bychom ruku k nebi napo-
dobujíce přirozenost věci; kdybychom pak co dole jest a těžké
chtěli naznačiti, obrátili bychom ruku k zemi. A kdybychom koně
běžícího neb některé jiné zvíře chtěli naznačiti, těla svá a po-
sunky bychom co nejpodobnější jim činili . . . Nyní pak ježto
hlasem a jazykem naznačujeme, jest jméno také napodobujícím
zvukem“.²⁴) Platon zamítá pak onomatopoietický výklad řka, že
když lidé napodobují bečení ovcí a kokrhání kohoutů není to
mluvení, a vykládá, že člověk nevolil libovolně, které hlásky chtěl,
nýbrž ty, které byly věcem přirozeným způsobem přiměřené, jako
na př. *r* jest nejpřiměřenějším obrazem a znamením pohybu, po-
něvadž jazyk při vyslovení této hlásky nejméně jest v klidu, nýbrž
nejvíce se třese a se pohybuje. Za příklady uvádí slova ὁειν a
φοή, τορόμος, τοραχύ, κρούειν, Ἀραύειν, ἐρείκειν, Ἀρύπτειν, κεραματίζειν,

23) Theorie tato stýká se poněkud s theorií interjekcionalnou i onomatopoietickou, a sice s první proto že hlásky, kteréž prvotně jako družky posunků z prsou se vydíraly, měly ráz interjekcionalných výkřiků, s druhou pak proto že také dle theorie synkinetické vznik kořenů ze snahy směřující k jakémusi napodobení se vykládá. Theorie onomat. hlásá, že lidé zvuky, jež v přírodě slyšeli a předměty, od kterýchž tyto zvuky pocházely, naznačovali vydávajice podobné zvuky mluvidly svými, ostatní nezvučné předměty pak že přenešením došly pojmenování svého; synkinesie předpokládá jemnější napodobení, ne podobnozvučnost, nýbrž obdobnozvučnost.

²¹) Plat. Kratylos p. 422 E. sqq.

o původě a vývoji mluvy.

15

óνμβεῖν. A zajisté aspoň základní názor Platonův o této věci jest dobrý a platný, ačkoli provedení není zdařilé. Když mluva se tvořila, neužíváno hlásek slepou náhodou anebo dle libovůle, nýbrž z vnitřní příčiny fysiologické, ačkoli lidé této příčiny nebyli si vědomi. Námítka, že význam faktických slov nynějších nesrovnává se s fysickou hodnotou hlásek,²⁵) není hrubě platná, poněvadž tato theorie vztahuje se jen k původu mluvy, kteráž pak během časů přemnohých změn a rozmanitého porušení prvotní fysické přiměřenosti zakusila. K objasnění toho budiž mi volno toto přidati.

Musíme rozeznávati živel produktivný a reproduktivný. Trvá-
ní doby produktivné nesmíme si krátké představovati. Neníť jeden
člověk aniž jedno pokolení lidské vlastním tvůrcem mluvy, nýbrž
po dlouhou dobu mnoho pokolení lidských mluvu znenáhla tvořilo,
tvoříc kořeny interjektionalné, onomatopoietické a hlavně. synki-
netické. Z prvopočátku byl jen skrovný počet kořenů k nazna-
čení několika předmětů, kteréž právě smysly lidské nejvíce do-
jímaly a pojmenování vyžadovaly. Mohútnost tvůrčí, kteráž první
kořen a několik prvních kořenů zrodila, nebyla však výsadou a
výhradným majetkem toho člověka neb těch lidí, kteříž první ko-
řeny utvořily, nýbrž trvala zajisté dlouho. I vzrůstal počet ko-
řenů, čím více obzor lidí se šířil a nové a nové předměty jmen
vyžadovaly. Avšak záhy objevil se také druhý živel, totiž vedlé
živlu tvůrčího a produktivného živel zachovávací, reproduktivný,
i musil se objeviti, neměla-li zásoba kořenů utvořených zaniknouti.
Už u těch lidí, kteří první kořeny mluvy utvořili, pamět repro-
dukovala kořeny poprvé utvořené, a chtěli-li zase týž předmět,
jejž poprvé některým kořenem byli naznačili, opět pojmenovati,
vyslovili po druhé a po třetí atd. týž kořen. Jedno pokolení pak
od druhého navykalo užívání těchto kořenů a dědilo zásobu ho-
tovou. A tu shledáváme druhý moment, jenž čím dále tím více se
vzmáhal a konečně samovlády nabyl; tento moment, nemajíce
vhodnějšího výrazu po ruce, zatím dle řeckého slova „thesis" nazýváme
„kladnost". Kterých slov lidé k naznačení předmětů užívali ne
z fysického pudu a z fysické nutnosti, nýbrž proto, že slova ta
zdědili a je v paměti zachovali, o těch pravíme, že užívání jich
zakládalo se ne více na přirozenosti (σύσις), nýbrž na kladnosti
(θέσις). A kladnost byla nejen vedlé přirozenosti, nýbrž často
proti ní a byla příčinou porušení slov zajisté i tehdáž, dokud
ještě nebyla samovládkyní v mluvě, tím více pak ovšem, když sa-
movlády dobyla. Jako vše, co přirozené nutnosti pozbylo, a jen

²⁵) O této námítce také Platon se zmiňuje 434 D sqq., jako že l,
o kteréž hlásce Platon soudil, že jest dle fysiologického původu
svého nejpřirozenějším znamením hladkého a libého a sladkého a
lepkého, také v slovech zcela opáčného významu se vyskytuje.

16

J. Kvíčala

zvykem a obyčejem se udržuje, měnivé jest a jiné a jiné tvářnosti nabývá, tak i slova, kterýmiž ne více fysická nutnost, nýbrž kladnost vládla, během časů rozličných změn hláskových zakusila z příčin rozličných.

Jak důležitá symbolika v řeči jest, toho množství důkazů i nám ještě zbylo, ačkoli mluva vyvinutá od původní fysické věrnosti nesmírně se uchýlila. Na př. ton tázací jest přirozenou symbolikou. Tři slova „půjdeš se mnou“ mají dle rozdílnosti tonu také rozdílný význam. Jiný význam má „Půjdeš se mnou.“ (klidné tvrzení), jiný „Půjdeš se mnou!“ (rozkaz), jiný „Půjdeš se mnou?“ (otázka). Ton tázací, t. j. povýšení a zvláštní modulování hlasu (kteréž nesnadno jest popsati, kteréž však každý dobře zná a v moci své má) naproti klidnému a stejnému hlasu jest symbolickým znamením, že se očekává doplněk nějaký, že se očekává odpověď, kteráž má nejistému kolísání přítrž učiniti.

Symbolický účel měla také reduplikace a geminace (t. j. úplné zdvojení kořene, jako na př. v onomatopoietickém slově latinském mur-mur, mur-murare). Důraznější význam vyžadoval také důraznějšího prostředku; a tak trvání nebo opětování činu nebo ukončení (na př. v perfectě μέ-μασε, spo-pondi místo spo-spondi) naznačeno reduplikací.

V obecné mluvě české máme zajímavé příklady symboliky, jakož na př. obecná mluva, má-li to, co zdrobňovací tvar naznačuje, důtklivěji se naznačiti a takřka vyobraziti, užívá výrazu „malininký, malinininký“ a j., patrně z nižádné jiné příčiny, než aby opakováním toho živlu, v kterémž se význam zdrobňovací cítí, maličkost důrazněji se naznačila. Jiný příklad jest „to bývávalo“ atd.

Musíme však, abychom snáze a důkladněji si vznik mluvy představili, vždy na paměti míti, že původně gestikulace byla momentem veledůležitým. V onom pravěku, v kterém mluva vznikla, nebyla zajisté tak neodvislá od posunků jako nyní v řečech národů civilisovaných. A i nyní jak hojné a jak rozmanité jsou posunky, zvláště v hovoru sprostých lidí! Hluchoněmým pak postačuje a postačovati musí řeč posunková, která i u některých kmenů indianských velmi jest vyvinuta, tak že kdyby náhle všichni oněměli, přece bez obtíže pomocí posunků by se vespol shodli. V pravěku pak slovo a posunek byly zajisté nerozdílné části, k témuž účelu, totiž k znamenání, směřující. I myslím, že nelze tvrditi, že vývoj myšlení bez artikulované mluvy hláskové byl nemožný. Jen to tuším může se správně tvrditi, že bez řeči vůbec tvoření pojmů možné nebylo; ale pomocí řeči posunkové mohlo se též tvoření pojmů uskutečniti, poněvadž k tomu vůbec jen znamení bylo potřebí a posunek též jest znamením. Kdyby nebyli lidé měli schopnosti k mluvení, ale přece aspoň řeč po-

o původě a vývoji mluvy.

17

sunkovou, zajisté také byli by pokrok činili, ovšem mnohem skrovnější a zdlouhavější; a kdo ví, na jak nízkém stupni by člověčenstvo posud bylo. Ale nechtějme možnost toho popírati, že také pouhou řečí posunkovou každé pokolení lidské jakýsi infinitesimalný pokrok v myšlení by bylo učinilo a že souhrn těchto výsledků všech pokolení by stále byl vzrůstal.

Rozdíl mezi mluvou a řečí posunkovou jest ovšem převeliký, ale přece jen quantitativný a ne fundamentálný. Tvoření pojmů bez řeči jest nemožné; ale řeč posunková jest také řeč. Kutvoření pojmů bylo jen užívání zastupujících znamení potřebí. Takovými znameními jsou kořeny mluvy lidské, obrazy te hláskové. Ale posunky a obrazy vzduchové, kteréž člověk rukama tvoří, jsou také znamení. Tato analogie jeví se býti tím platnější, uvážíme-li, že také posunky a obrazy vzduchové obdobných změn zakusily jako obrazy zvukové čili slova. Slova během času se změnila, porušila, zkrátila, otřela, tak že na př. latinské jméno měsíce srpna Augustus po rozličných proměnách v nynější výslovnosti francouzské až na pouhé ú se scvrklo, ač v písmě (août) ještě zřejmá stopa původu zachována. Tak také obrazy vzduchové, kterýchž hluchoněmí a někteří kmenové indianšti užívají, aby bylo užívání jich pohodlnější, skráceny a skrácením často k nepoznání proměněny jsou.

V pravěku tedy, když mluva lidská vznikala, slovo a posunek byly nerozdílně spojeny, a zajisté dlouho byla řeč posunková důležitou podporou a nutným doplňkem mluvy. Nebo pro mnohé kategorie zjevů a věcí sobě vespol podobných a podobný dojem na člověka činících užíváno, dokud se mluva nevyvinula, týchž hlásek, týchž obrazů žvukových. A tu prospěšnost a důležitost gestikulace tím se jevila, že se jí k rozeznávání a rozlišování užívalo, jákož na př. Číňané posud v hovoru vespolném velmi mají potřebí toho prostředku. Dva zajímavé příklady užívání posunků uvádí Jaeger. Puriové, surový a sveřepý kmen v brasilské province Espiritu Santo, nemají slov, kteráž by znamenala „dnes, zítra, včera,“ ale mají slovo znamenající „den“. Okáže-li se pak při vyřčení toho slova prstem vzhůru, znamená toto spojení slova s posunkem „dnes“; okáže-li se vzpět, jest to „včera“; okáže-li se prstem před sebe, naznačuje se „zítra“; pročež potmě nemohou se Puriové o těchto věcech smluviti. Druhý příklad: Vyšpulení pysků znamená u jednoho kmene indiánského žádost. Chce-li pak Indian naznačiti „chci jíti do lesa“, učiní tento posunek žádosti, okáže na sebe a naznačí pak ve vzduchu rukou obraz lesa.

(Dokončení v příštím čísle.)

2

18

Homerovy Odysseie zpěv VI.

v překladě metrickém

s úvahou o způsobě překládání Homera,

podává prof. Jindřich Niederle.

Podávaje tuto ukázku z překladu svého prvých šesti zpěvů Odysseie, nemohu nedotknouti se otázky o vnější formě překládání básní Homerových, ježto u nás, jak se za to má, posud vyrízena není. Abych pak hned z předu označil stanovisko své, hlásím se k těm, kteříž žádají na překladateli, aby přenesl nám Homera obsahem i formou nezměněného, t. j., aby věrně tlumoče myšlénkový obsah jeho podal nám jej ve formě původní, totiž v hexametrech časoměrných.

Že poesie vůbec jest starší než prosa, o tom dnes už nikdo nepochybuje. Nejen přirozený postup u vývoji ducha lidského a priori k tomu ukazuje, ale i samy dějiny osvěty lidské pravdu tuto stvrzují. Avšak kdekolivěk poesii vznikati vidíme, všude objevuje se nám v rouše metrickém, v řeči rhythmem vázané. Úkaz tento snadno pochopiti jest, uvážíme-li, že rhythmus přirozeným jest výrazem živlu formálního našich představ, výrazem živlu citového, že přirozenou jest páskou, kteráž veškeru poesii původně jednotila se sesterskou hudbou.

Tudy mylné jest a zastaralé mínění, jakoby veršová forma básní byla pozdějšího původu, jsouc plodem vědomé reflexe aneb nahodilé libůstky některých básníků neb aesthetiků.

Nikoliv, žádná reflexe, žádná libůstka nedala prvého vzniku formě veršové, nýbrž ona zrodila se spolu s poesií, jako posud bezděky rodí se i básníkům moderním spolu s ideou a provedením jejím a sloučena jest s ní tak úzce, že tu, kde dána básníkovi plná volnost, jako v oboru lyriky, vším právem zvlášťtaí zření obracíme k formě veršové a při velikých básnících i v tom poznáváme mocné působení jejich genia, že k vnitřnímu obsahu plodů jejich forma ta co nejtěsněji přiléhá.

Z této nutné spojitosti obsahu a formy vychází každému překladateli děl básnických povinnost, aby co možná šetřil věrnosti i ve formě; a povinnost tato naléhá tím důtklivěji, čím důležitější jest veršová forma originalu.

Básně Homerovy složeny jsou jak známo veršem šestiměrným čili hexametrem. Nechť si podání řecké verš tento přičítá mythickým pěvcům thráckým aneb delfické věštírně, tolik jest jisto, že verš tento jest původu prostonárodního, že v té své podobě zrodil se zároveň s epikou hellenskou, i že jest plodem téhož smyslu plastického a ducha harmonického, kterémuž se

Jindřich Niederle, Homerovy Odysseje zpěv V1.

19

obdivujeme v nesčíslných výtvorech umění hellenského. Verš tento
tou měrou vyhovuje určení svému, že žádný jiný druh básnictví
nemůže se honositi veršem sobě tak přiměřeným jako epika;
pročež právem úplným nejen dle původu ale i dle platnosti aesthe-
tické nazývá se veršem κατ' ἐξοχήν epickým. Onț zajisté nejsa
ani příliš krátký ani příliš dlouhý podivuhodným způsobem spo-
juje v sobě prostotu s rozmanitostí, odměřenost s volností; založen
jsa na časomíře zvláštního půvabu nabývá jednak tím, že se v něm
části řeči (slova) s částmi verše (stopami) ladně proplétají a
tím i přízvuk slovní (akcent) a důraz veršový (iktus) všelijak se
střídají a křižují, jednak i tím, že spor přerývkou v středu jeho
vznikající koncovým spádem co nejpěkněji se vyrovnává a
smiřuje.

Pro tyto přednosti ještě u věku novějším zhusta užíváno verše
tohoto zvláště k básním epickým, nejen u nás ale i jinde. Tak
na př. u sousedů našich Němcův kromě Klopstocka a jiných sám
arcibásník Goethe mimo jiné básně i utěšenou svou epickou
idyllu „Herrmann und Dorothea“, báseň obsahu moderního, vzdělal
veršem epickým.

Jestliže tedy hexametr platností svou aesthetickou tak důle-
žitým jest a nad to i s epopoíi homerovskou sloučen jest co nej-
úžeji, což jiného zbývá překladateli Homera než přidržeti se této
formy veršové? leč by mateřský jazyk jeho k nápodobení jejímu
nebyl vůbec způsobilý aneb dosti ohebný. Neboť v tomto případě
právem bychom se vzpírali nadsazovaní formy veršové a právem
bychom přestávali na překladě prosou, dovolávajíce se autority
téhož Goethe, kterýž kdesi připomíná: „das eigentlich Tiefe und
Wirksame, das wahrhaft Ausbildende und Fördernde ist dasjenige,
was vom Dichter übrig bleibt, wenn er in die Prosa übersetzt
wird.“

Avšak jazyk náš bohu díky! tou vlastností vyniká nad jiné,
že „švarně i dle míry řecké tancuje“ ¹), a že jmenovitě v hexa-
metrech dostihuje „mistra Řeka“ úplně, tvoře je přesně jako on
na základě časomíry. Přednost tato, kteráž jak v theorii
uznána, tak i prakticky nade vši pochybnost dokázána jest světu
velikým množstvím básní v zdařilých hexametrech buď původně
složených, buď odjinud přeložených²), bije tu nejvíce do očí,
srovnáme-li hexametry své české s jinými, na př. německými,
kteréž, jsouce skládány dle přízvuku, nemohou se nikdy rov-
nati hexametrům antickým. Neboť ježto v nich důraz veršový (iktus)

1) Jak dí Vinařický v básni „Lyře“; s tím srovnej známé místo v „Českém veršovství“: Onț (jazyk náš) ode tance držet se neda řeckého dle taktu.

2) Srovnej básně Hollého, Vinařického, překlady Jungmannovy, Su-
šilovy a j.

2*

20

Jindřich Niederle

z pravidla s přízvukem (akcentem) se sbíhá v jedné slabice, mizí
tím důležitý rozdíl iktu a akcentu³), mizí i půvab vznikající jejich
rozmanitým se střídáním a křížením. Němci zajisté, tvoříce he-
xametry dle přízvuku, tvoří je tak z nouze nezbytné; i mnoho
by as zakládali si na tom, kdyby, mohouce je tvořiti dle časo-
míry, takto i formou dostihnouti mohli vzorů antických tou měrou,
jako my.

Pravda, že hexametry přízvučné mnohem snazší jsou než
časoměrné, kteréž překladateli leckde ruce vážou a mnohdy ne-
malou obtíž působí. Avšak obtíž tato nikdy není taková, aby ji
beze vší újmy obsahu nedovedl vkusem i cvikem překonati pře-
kladatel povolaný; nikdy není taková, aby pro ni — nechtěl-li by
přestati na překladě prosou — uchýliti se musil k modernímu
verši přízvučnému.

Pokusy v této příčině učiněné zřejmě svědčí, k jakým kon-
cům nutně vede taková úchylka.

Sáhae-li totiž překladatel k verši nějakému domácímu aneb
jinde už obyčejnému, brzo zajisté shledá, že stanui před ložem
Prokrustovým, na němž jest mu přepínati aneb spíše utínati
skladné údy hexametrů hellenských. Známo, že Vinařický —
týž, jenž Virgilia celého přeložil nám hexametry plynnými,
velmi horlivě ujímal se té myšlénky, že Homera nejlépe jest
překládati pětistopým veršem Jaroslava našeho. Však k domněnce,
že by verš tento už pouhým rozsahem stačil hexametru homerov-
skému, přistoupiti lze jen tomu, kdo by snášel se s Vinařickým
v tom, že musí se vyloučiti z básní Homerových „jakási neúpravná,
létavá hmota, pouze k vyplnění míry veršovní sloužící, jakož jsou
jmenovitě zbytečná, nevýznamná slůvka (δέ, δ', τέ, τ', γάρ, μέν),
rozvláčení slov dle rozličných nářečí (u př. Πηληίαδεω), hromadění
synonym, nadobyčejné skladby slov, vložené, k věci méně případné
průpovídky a jiné.“⁴)

O pokuse, kterýž za tou příčinou Vinařický učinil podávaje
v Musejníku (z r. 1843) dvojí překlad prvého zpěvu Iliady na
posouzencu, pronesl Čelakovský v důvěrném listě k Vinařickému 5)
soud takový, že k němu z celé duše přisvědčiti musíme. Chvále
překlad jeho dokládá: „Že však soud tento můj toliko o pře-
kladu na levé stránce ležícím a ne spolu o onom na pravé de-
sítistopém platí, odkrytě vyznávám. Jakožto provedená domněnka,

³) Nebude od místa připomenouti, že důležitý jest rozdíl přízvuku (akcentu) a důrazu (iktu); oním rozumí se skutečné zvýšení hlasu, tento jest jen sesilnění aneb přiostření tonu. Kdyby rozdílu toho nebylo, neobstál by ni jediný verš antický, ježto by všude, kde se přízvuk a důraz náhodou nesbíhají, sobě byly na příč a překážku!

1) V. Musejník z r. 1843 str. 95.

5) Viz Čelakovského Sebrané listy str. 458.

Homerovy Odysseie zpěv VI.

21

můžet i to své místo míti; na té však ukázce dosti buď.
Homer mého dle zdání to není. Překlad váš v hexam.
jest obraz sličně v barvách vyvedený; tento druhý nic než kostra
anebo perem zhotovený rysuněk, kde arci tentýž předmět,
ale — ...“ atd. Soud tento tím více váhy má, že nepochodí od
„filologa klassického“, nýbrž od velikého básníka, jenž nad jiné
hlouběji vniknuv v ducha poesie národní i formy její vystihl co
nejjemněji.

Dále ještě než Vinařický zašel nedávno zesnulý překladatel
Šebek, jenž jal se převáděti Iliadu v stancích rýmovaných. Forma
tato — ať nedím nic o jiných obtížích jejich — tak rozdílná
jest od původní formy šestiměrové, že ukládá překladateli nezbytnou
povinnost, aby original přebásnil. Avšak přebásniti básníka
kteréhokoli vůbec, Homera pak zvlášť — pokus taký vyhledává
velké tvůrčí síly básnické. U Němcův pokus ten učinil
Schiller volně přebásniv stancemi dva zpěvy Vergiliovy Aeneidy.
Než příklad jeho nedošel následování; cokoliv po něm vyskytlo
se metrických překladů Vergiliových neb Homerových, všechny ty
zdělány jsou v hexametrech.

A takž by překladatel, chtěje věrně ztlumočiti Homera
veršem přizvučným, nucen byl vymysliti a utvořiti si nový verš
takový, aby závoditi mohl s hexametrem; což z předu
hned jeví se býti věcí velmi povážlivou dle toho, co jsme pově-
děli o aesthetické dokonalosti hexametru.

Avšak, namítne se, kdož pak z našich čtenářův — (a překlad
Homera má se státi majetkem obecným, majetkem celého národa!)
rozumí dnes tomuto hexametru antickému? Tenť nám jest
úplně cizí, a právě ty přednosti a účinky jeho nezkušenému jich
čtenáři dnes naprosto zaniknou!

Ano, zaniknou ovšem čtenářům, kteří čtou jedině očima;
avšak takoví čtenářové pravidlem nám býti nesmějí; neboť kdyby
stačilo básně čísti jen očima, pak marné a zbytečné bylo by
i nynější veškero snažení básníků i kritiků o ladnost formy ver-
šové, o správnost rýmu, ba i o lahodu mluvy vůbec! A takž
majíce na mysli čtenáře i posluchače vnímající básně ušima, směle
můžeme tvrditi, že uchu jen poněkud hudebnímu spanilý ten rhythmus,
jenž jest životem hexametru, nikdy nezanikne zúplna. Záležít
rhythmus veršů časoměrných v pravidelném střídání se slabik dlou-
hých a krátkých. Protože pak délka slabik (buď si ona přiro-
zená aneb polohová) sama sebou způsobuje sesílení aneb přio-
stření hlasu a tím důraz (iktus) zplozuje, musí i nezkušenému
čtenáři, čte-li jinak správně, zákonné to nastupování iktu na urči-
tém místě, t. j. rhythmus, jenž právě na iktu se zakládá, vynik-

22

Jindřich Niederle

nouti nezbytně.⁶) Že i zkušenost tvrzení to podporuje, o tom snadno lze se přesvědčiti zkoužkou malou kdykoliv.

A dejmež tomu, že by část aneb i většina čtenářův opravdu čtla jen očima a rhythmu vůbec nepostihovala — zdaž těmto forma ona veršová bude na újmu neb závadu? Zajisté nikoliv, ač bude-li jinak překlad nejen obsahem věrný a správný, nýbrž i formou tak průhledný a plynný, aby v té příčině se rovnal aneb aspoň co nejvíce se blížil k překladu prosaickému. A vyplnění této podmínky, kterouž odpadá i poslední ta námítka, žádati musíme na překladateli Homerama, jenž by chtěl v šlechtném tom závodě dosíci palmy vítězné.

Překlad níže na okázku podaný ovšem nevstupuje u veřejnost za příčinou toho závodu, nýbrž jen za tím účelem, aby vědlé jiných pokusů nynějších⁷) pomáhal rozšiřovati poznání, že námítky činěné proti překládání básní Homerových v hexametrech časoměrných nemají podstaty a platnosti.

Na konec toho ještě dotýkám o způsobě skládání veršův

⁶) Však tím, že vzniká iktus délkou slabik, nemusí přestávati jen na slabikách dlouhých; i slabika krátká může ho (příčiněním vnějším) nabýti, zvláště tu, když už rhythmus dosti vyznačen jest a ucho navedeno tak, že ho na místě určitém samo vyhledává a očekává.

Při té příležitosti připomínám, že dle mínění mého i verše přízvučné u nás za základ rhythmu svého mají iktus čili důraz veršový. Rozdíl jest ten, že důraz tu nikterak není vázán povahou slabiky, nýbrž přízvukem, t. j. že slabika přízvučná eo ipso bere se za slabiku důrazovou. Ale všude tu, kdež přízvuk nestačí, t. j. v slovech o více slabikách, než jich žádá stopa metrická, nastupuje už iktus (kterýmž se jen ton slabiky sesiluje), ať si má iktus ten oporu v délce slabiky aneb nic. Neboť kdyby tomu tak nebylo, a za iktus nastupoval tu zase jen přízvuk (jímž se ton slabiky zvyšuje), nabývalo by slovo takové proti přirozenosti přízvuku druhého, i nebylo by lze verše takové metricky čísti čili deklamovati, leda skandoati! — Tak na př. ve verších:

„Pracuj každý s chutí úsilovnou
na národu roli dědičné“

mají iktus všechny slabiky přízvučné; kromě těch mají též iktus (a nikoliv přízvuk) slabiky lo, ro (národu), čné. I má tu v slabice lo iktus oporu v délce polohové, v slab. čné v délce přirozené; v slab. ro jest bez opory. — Z poměru toho jde též na jevo, proč u verších iambických z počátku připouští se slovo víceslabičné, ač je-li prvá slabika krátká, druhá pak dlouhá; nastupujeť tu v plné právo iktus, délkou slabiky bez toho vynikající. —

Z toho i vidno, že přízvuk a časomíra nám nejsou protivami nesmířitelnými; nýbrž že jakousi měrou obě lze sloučiti, a zajisté že by naše nynější veršování přízvučné nabylo formy ještě dokonalejší a duchu jazyka našeho přiměřenější, kdyby (učiníc koncessi časomíře) tam, kde za přízvuk nastupuje pouhý iktus, přihlíželo dle možnosti (ne z pravidla!) též k přirozeným jeho oporám!

⁷) Ctěný kollega prof. Mejznar vydává právě překlad Odysseie v hexam., kterýž dospěl až k počátku pátého zpěvu.

Homerovy Odysseie zpěv VI.

23

svých, že i teď po mnoholeté zkušenosti vidí se mi nejlépe držeti
se zásad, kteréž důkladný znalec i mluvy i národní poesie naší
Sušil stanovil a také prakticky ve svých překladech k platnosti
přivedl. Dle něho neberu posice mezistopní tu, kde slovo před-
chodné se končí slabikou otevřenou (vyjma ovšem případ, když se
slovem následným tvoří celek, jako předložky); dle něho nepři-
pouštím slabik tak zvaných obojetných; dle něho činí mi ě po
retnicích posici, ježto tu zní jasně jako je, na př. tobě = tobje,
do města = domjesta a t. d.

Kladu-li kde krátkou slabiku za dlouhou, činím tak jen v arsi
(dle obyč. názvosloví) tam, kde není vyhnutí jako při jmenech
vlastních (na př. Alkinoā kmeta ...) aneb jen po řídku z počátku
verše (na př. Nā kolenou ...).

## Nausikaa.

### Homerovy Odysseie zpěv VI.

Takž tedy on tam spal čacký Odyseus mnohotrpný,
spánkem a ustáním přemožen jsa; zatím pak Athena
do kraje Faiákův a jejich do města se béře.

Tiť kdysi bydleli dřív ve prostranné Hypereii

5. Kyklópův na blízku, mužův násilně bujících,
   již přepadávali kraj loupežně a předčili v síle.

Z končiny té je vyved' král Nausithoos bohorovný
v Scherii, sídlo nové, opodále lidí chlebojedných,
město obehnal zdí a domův nastavěti kázal,

10. chrámy bohův zbudoval, lidu pak nivy rozdělil orné.
   On však již smrti podlehnuv byl k Hádu se ubral.
   Alkinoos teď vládl, jemuž bozi věhlasu přáli.

V dům jeho jasnooká kroky upřela tehdy Athéna,
návrat velkoduchého majíc Odyséva na mysli.

15. Tam do velestvůrné spěla komnaty, kdež spala dívka
   zrůstem a slíčností nesmrtným zúplna rovná,
   Nausikaá, dcera Alkinoa, kmeta velkoduchého;
   s ní dvě také spaly služky, milos'ek krásu mající,
   ze dvou stran veřejí, k nimž dvěře přiléhaly lesklě.

20. Tamž ona vánku dechem pospíšíc k dívčinu lůžku
   postane u hlavy výš a řečí k ní takto se ozve,
   ku dceři jsouci podobna lodislavného Dymanta,
   jižto věkem rovnou měla zvlášť oblíbenu v srdci;
   k této se jasnooká připodobníc řekne Athéna:

25. „Nausikao! proč tak zrodila's ty se z matky netečnou?

„Skvostná roucha posud ti leží neopatřena vesměs,

„ač je ti blízko sňatek, kdy musíš i samotna si krásná

„vzíti i těm skytnout, kdokoliv by tě v průvodu vedli.

„Vždyť pak z těchto věcí pověst mezi lidmi pochází

24

Jindřich Niederle

30 „výborná, a radost cítí ot i máti velebná.

„Nuž tedy pojďmež prat prvního za úsvitu jitra;

„já věru půjdu s tebou na pomoc, bys všechno co nejdřív

„zřídila sobě; neboť nebudeš již dlouho svobodna.

„Již želají ruky tvé nejlepší v národě mládci

35 ze všech Faiákův, kdež jesti rodiště i tobě.

„Ajta na úsvitě hned slavného ty otce pobídni,

„ať ti uchystati dá vůz s mezky, na němžto by vezla

„k prádlu lepé zástěrky i řízy, koberce i lesklé.

„Takto i tobě samé mnoho lépe je, nežli se brát

40 „pěškami; jsouť příliš daleké od města pradelny.“

Tak řkouc jasnooká od dívky odejde Athéna
zas na Olymp, kdež prý bezpečné jesti povezdy
sídlo bohův; neprochvíváť ho ni vítr, ni deštík
nesmáčí, ani sníh nezavívá, nýbrž opíná

45 jasnota bezchmurná a polévá záře bělostná;

tam blažení bohové tráví pověčně v radosti.

Sem spěla jasnooká, když všechno vyřídila dívce. —

Tehdy lepostolná Zora povstala, jež leporouchou
Nausikau probudí, a ta ihned užasne se nad snem.

50 Kročmo vydá se domem, rodičům aby zvěst tu donesla,
otci i matce milé; a ty zastane v nitru obadva.

Máti při prsku sedí, a za ní spolu ženštiny služky,
přádlo snujíc nachové, s otcem pak střetla se právě,
an z domu odcházel mezi vládyky země slovútné

55 do sněmu ven, kamž Faiačtí ho pozývali čačtí.

Tož dcera blízko stanouc promlouvá k otci milému:

„Nechtěl bys mi, tatíčku milý, vůz dáti uchystat

„krásnokolý, vysoký, bych vzácná roucha dovezla

„k proudu si ven vyprat, co leží mi ukálena dávno?

60 „Vždyť pak i tobě sluší, s kmety an předními sedáváš,

„na sněmu bys rokoval čisté maje roucho na sobě.

„Pět pak ještě synův zrozených máš v domě militkých,

„z nichžto dva jsou ženatí a druzí mládenci kvetoucí;

„však tito v nově praném jenom obleku ku plesu vždycky

65 „jíti chtějí, a to všecko musím já míti na péči.“

Tak vece; neb jmenovat sňatek ostýchá se mladistvý
otci milému, a on porozuměl a odvece takto:

„Já ti ni mezkův, dítě, aniž neodepru jiného.

70 „Jdiž si jenom! Čeledíni musí hned vůz ti uchystat

„krásnokolý, vysoký s košatinkou dobře přilehlou.“

Takto praviv křiknul na čeládku; ta práce se chápe.
Nejprv vůz běhutý, způsobný ku spřeži mezků
přistrojují, pak spřež přivedouce pode jho ji spřáhnou.

Dívka zatím skvostná ven z komnaty roucha přináší,

Homerovy Odysseie zpěv VI.

25

75 jež do košinky složí lepouhlazeného vozíku,
mát pak v truhlici jí ukládá jídlo pochotné
rozličné i přidá pečení; spolu víno nalévá
do měchu z kůže kozí; tu na vůz vyšvihne se dívka.
Pak jí skytne olej v zlatité láhvičce plynoucí,

80 jímž pomazat by se mohla po lázni i ženštiny služky.
Tož děva už do rukou jala bič, jala opratě lesklé,
ponnala mezky švihem, že dusáním jich zněla půda.
Tiť se napínali stále i roucha i dívku vezouce,
však ne samotnu; za ní i druhé pospíchaly služky.

85 Když pak krásnotoké řeky proudu konečně dosáhly,
kdež stálá byla prádla a zpod vody prýštilo čisté
hojně zřídlo, že moh’ sebe více tu nešvary vyprat,
tož děvy nejprvněj vypřáhnou zpod vozu mezky,
ježto popohnaly dál podlé toku vířícího,

90 na travinách medných by se pásli; samotny z vozíku
v náruč roucha pojavše do černé tůně zanesly,
rychle zdupávaly pak v jámách pílíce o závod.
Však když vypraly už ze špíny je všecka na čisto,
prostřely pak je řadou podlé břehu, kdež voda mořská

95 spláchala jest křemení nejvíce ku pevnině proudíc.
Když se vykoupaly též, olejem těla natřely mastným :
tehdy se na příkrém jaly obědovat břehu říčném;
pak ždaly, až září by slunečnou prádlo jim uschlo.
Avšak když do sytosti pojedly i služky i kněžna,

100 do hry se dávaly v míč, s hlavy odpásavše si roušky;
jim pak Nausikaá běloloktá rej hry zavádí.
Tak jako kráčívá s hory Artemis oštěpometná
Taygetu na hřebenech nebo na pláních Erymanthu,
kancům tam radujíc se i laňkám rychle běhoucím, —

105 v průvodu nymfy jejím, Dia bouřkovládce rozenky,
poplužné se honí; rozjasněna v srdci je Létó;
tam ta s hlavou čelo výš nad veškery družky vypíná,
snadno znatelná jsouc, ač krásou všechny se pyšní — :
takž ona předčila též nad služkami dívka svobodná.

110 Avšak když se domů již nazpět hodlala bráti,
mezkyně zapřáhnouci a skvostná roucha svinouci:
tož zase jasnooká co jiného Athéna zamyslí,
chtíc, aby krásnookou Odyseus děvu zhlédl procitna,
jež by do Faiáckého mu města ukázala cestu.

115 Náhle potom míčem za služkou mrštila kněžna,
ten pak služky chybiv hlubokého do víru upadnul.
Hlasně ty vykřiknou; čacký tu procitne Odysseus,
jenž sedě rozvažovat jme se takto na mysli a v srdci:
„Přeběda! Kých to lidí opět do vlasti přicházím?

26

Jindřich Niederle

120 „jsouliž násilní a surovci a práva nešetří,
„či snad hostinství milují a mají mysl zbožnou?
„Tak jako od dívek ženský mne teď ozvučil okřik,
„od nymf, jimž sídlem jsou horstev výšiny strmné,
„zřídla i vod proudných a bylinstvem louky bující.
125 „Toť na blízku lidí mluvných snad jsem se ocitnul?
„Nuž tedy já chci se sám přesvědčit a sám se podívat.“

130 Takto praviv z houští čacký vynoří se Odysseus,
urve rukou silnou z hustého křoviska haluzku
listenatou, aby jí těla mužské tříslo si zakryl.
135 Kročmo vyšel jako lev horský své síle tušící,
jenž u větru a dešti se béře, a v hlavě mu ohněm
zrak svítí se; a on na skot spěje neb mezi ovce,
neb jde na laňky plaché, an chtíč ho žaludku pobádá,
brav by napadnout kdes vedral se i v ohradu pevnou.
140 Takto musíť Odysseus mezi dívčiny krásnokadeřné
stoupiti, ač jsa nahý, neb zlá ho doháněla nouze.
Strašliv jim se zračil, jsa ze solné tůně zohyzděn.
Rozprchnou se jinam každá kol po břehu strmném;
jen sama Alkinoovna tu zůstala, ježto Athéna
v hruť zmužilost jí vdechla a z údův odňala bázeň.

145 Zpříma mu postane vstříc; a tu jal se přemítat Odysseus,
má-li prosit děvu krásnookou kolenou se uchopě,
či snad takto jenom slovy přívětivými z podálí
(úpěje k ní, by dovedla ho v město a roucho mu skytla).
150 Tak když rozvažoval, zazdálo se býti mu lepší
vzývati dívku jenom slovy přívětivými z podálí,
žeť by mu, když kolenou by chopil se, to zazlila v srdci.
Tož řeč důmyslnou a lahodnou jal se pronášet:

155 „Na kolenou tebe, kněžno, prosím, jsi-li božstvo či člověk?
„Jestliže jedna z bohyň jsi, co sídlo mají v nebi šírém,
„s Artemidou já bych, Dia velmocného rozenkou,
„velkostí, krásou, zrůstem nejblíže tě srovnal;
„pakliže ze smrtných jsi která, jimž země je bydlem,
„trojblažení věru jsou jak otec tak i máti velebná,
„trojblažení bratří; neb jim nad míru zajisté
„od tebe rozhřívá se pokaždé srdce blahostí,
„když výkvět takový patří, jak do plesu stoupáš.
„Ten však v srdci celém nejblažší nad lidi všecky,
„kdož tě věnem získá a do bydla si odvede svého.
160 „Nikdy bytosti také oči mé nezhlédly smrtelné
„z žen ni mužův; úžas mne pojímá, když na tě patřím.
„V Délu taký poblíž oltáře Apollina druhdy
„palmy mladistvý prut jsem zhlédl ze země se pnoucí —
„neb jsem i tamto zavítal u valném průvodu mužstva

Homerovy Odysseie zpěv VI.

27

165 „na své cestě, kteráž měla zlých mi uchystati strastí. —
„Takto i tam jsem stál jej spatřiv v srdci úžaslý
„dlouho, že nikdy taký strůmek nevyrostl ze země, —
„jak teď tobě divím se a žasnu a z úcty se štítím
„tvých se chopit kolenou, ač zlý bol na mne doráží.
170 „Dvadsátý včera den jsem z tůně vyvázl brunátné;
„dřív po celý ten čas proud hnal mne a víchory líté
„od břehu Ogygié, a nyní běs sem mne uvrhnul,
„bych snad i v končině té zakusil psoty; neb že se skončí,
„nemním já, ale dřív dovrší bozi míru mi strastí.
175 „Avšak, kněžno, slituj se; mnohéť jsem svízele přestáv
„k tobě přišel první; z ostatních nikdo mi známý
„ze smrtných, kdokoliv tady v obci a po kraji bydlí.
„K městu mi cestu okaž, šat dej, jímž bych tělo zakryl,
„jest-li s sebou jsi jakou vzala, sem jdouc, prádla obálku.
180 „Kéž bozi zas ti dají, čeho jen tvé srdce si žádá,
„muže a dům, zároveň pak kéž svornost blahodějnou
„uštědří ti! Neníť věci zdárnější ani krasší
„než, když dům spravují, jsouc svorné mysli obadva,
„muž se ženou, odpůrcům svým ku žalosti bolestné,
185 „k útěše příznivcům; a zvědí nejvíc to samotni.“

Tož k němu Nausikaá běloloktá odvece takto:
„Hosti, věruť ty ni zlým ni nemoudrým býti se nezdáš;
„avšak Olympský Zeus sám štěstí lidstvu udílí
„jak dobrým tak i zlým každému, jakož se mu líbí.
190 „Tak snad i tobě to skytnul, i jest ti vytrpěti veskrz.
„Teď pak, kdyžtě do obce naší a do země přicházíš,
„šatstva nemáš věru pohřešovat, ni jiné věci žádné,
„jížto prosebník má zkusilý, vstříc přijda, dosíci.
„K městu okážu ti cestu a jméno ti národa řeknu.
195 „Faiáčtí bydlí tady v městě a ve kraji tomto.
„Já sama jsem dcera Alkinoa, kmeta velkoduchého,
„od něho závislá Faiákův moc je i síla.“

Dí to a hned povelí služkám svým krásnokadeřným:
„Staňte mi služky! Co pryč, mužského zočivše, prcháte?
200 „Snad nemníte, by z nepřátel mohl býti to někdo?
„Tentě na živě není člověk, ni nepovstane nikdy,
„jenž by do země mužův Faiáckých přijda přinášel
„záští válečné; milujíť nás velmi nebeští,
„pak bydlíme stranou mořem omknuti valně vlajícím
205 „nejzazší, a z lidí nestýká s námi se žádný.
„Tento zde nešťastník nějaký zem bloudě přichází,
„oň třeba teď pečovat; neb Zeus v svou ochranu béře
„všechny chudé i cizince, a dárek mil je i skrovný.
„Ajta cizincovi, služky i jídlo i nápoje dejtež,

28

Jindřich Niederle

210 „pak v řece jej, kdež úkryt jest od větru, umyjte!“ —
Tak rce, a služky stanouce společně se k dílu pobídnou;
tož zavedou Odyséva do úkrytu, jakž dala rozkaz
Nausikaa, dcera Alkinoa, kmeta velkoduchého;
vedlé pak položí jemu s pláštěm k obleku sukni,

215 pak mu dají zlatitou s olejem láhvičku plynoucím,
s tím spolu vyzvou jej, by se v říčném proudu vykoupal.
Tehdáž ke služkám čacký dí takto Odysseus:

„Služky vy, takto stranou postůjte, co nešvaru solnou
„sám bych já si umyl s ramenou a pak obmazal údy

220 „též olejem; nebo pleť nepocítila dlouho mazání.
„Však před vámi tu nechci, se koupati ježto se hanbím
„obnažit údy, přišed mezi dívčiny krásnokadeřné.“

Takto pravil, děvy zašly stranou a to zvěstily kněžně.
Tož v řece on smýval čacký s těla svého Odysseus

225 sůl moře, jež široká plece okryla hustě i záda,
se hlavy pak splachoval nešvar moře neplodivého.⁷)
Avšak kdyžtě umyv se celý olejem tělo natřel,
tož příoděl se šatem, jejž skytla mu dívka svobodná
Tehdy Athéna ho zas, dcera Zevova, zdíla na pohled.

230 tělnějším a urostlejším a mu spustila s poutce
vlás v hustých kučerách ke kvítku kosatce podobných.
Jak když stříbro zlatem si olévá mistr dovedný,
jejžto v umách vyučil Héfaistos i Pallas Athéna
v rozmanitých, i umí vytvářeti díla přeladná:

235 takž ona teď po hlavě, plecích jemu oblila půvab.
On zabočí opodál a usedne si na břehu mořském,
záře vděkem, krásou; zdivená naň patřila dívka,
až pak ke služkám se vyjádřila krásnokadeřným:

„Slyštež, služky vy mé bělolokté, bych něco řekla!

240 „Ne proti vůli bohův všechněch, jimž sídlo v Olympu,
„tento zavítal muž sem k Faiákům bohorovným.
„Vždyť pak před chvílí on zdál se mi býti ohyzdným,
„teď podobá se bohům, jimž sídlem jest nebe šíré.
„Kéžby se muž takovýto chotěm mým někdy nazýval,

245 „bydle na výspě naší, a tu zůstati kéž by si zlíbil!
„Avšak, služky, vy hostu i jídla i nápoje dejtež!“
Tak k nim dí, a ty jí poslechše ochotně popííť;
ihned pak podají Odysévovi jídlo i nápoj. —
Tehdy pojídal a pil čacký Odyseus mnohotrpný

250 hltně; neboť pokrmův v ústech již dávno nepoměl. —
Avšak Nausikaá běloloktá tak zas umyslí.
Roucha svinouc, naloží na lepý vůz, pak k němu spřáhne

7) Dle jiného výkladu slova ἀτοίγετος „nezkrušeného.“

Homerovy Odysseie zpěv VI.

29

silnokopytné mezky, načež vyšvihne se vzhůru,
pak vzbuzujíc Odyséva se ozve a takto povídá:

255 „Vzhůru, cizinče, nyní do města, abych tě dovedla
„v dům ota věhlasného, kde mním, že udá se ti seznat
„všechny, kteříž po celém Faiákův národě předčí.

„Však jen takto učiň — nezdáš se mi býti nemoudrý.

„Po zvůrech dokavadž a po lidských půjdeme dílech,

260 „v průvodu mých děveček vzadu za spřežením a vozíkem
„jdiž rychlým kročejem; chciť cestou já jeti napřed.
„Jakmile však přijdem blíž k městu, o něžto se táhne
„zeď vysoká a lepý přístav z obojí strany města,
„vchod tu těsen; jsouť podvinuté na dráhu koráby

265 „vyvlečené, neb všichni mají tady zvláště staviště.

„Dále tu jest jim trh vůkol Posidónova sídla,
„kdež jest přivlečených kamenův řada pevně zapadlých;

„tamž si lodí černých hotoví oni přístroje všechny,

„plachty i veškera lána, i ostruhují taky vesla.

270 „Nebtě na mysli není Faiákům toul ni lučiště,
„nýbrž stěžně a vesla lodí s řádnými koráby,
„v něž svou chloubu kladouce sinou moře šířinu brázdí.

„Pomluvy jich trpké chci ujíti, by někdo mě příště

„z nich nehanil; nebo jsou svévolní velmi po obci.

275 „Leckdo tu sprostější vstříc přijda by tak mohl říci:
„Ký to tu s Nausikaou kráčí spanilý a urostlý
„host cizinec? Kde ho našla? Za muž sama jistě ho pojme.

„Zdaž zbloudilce jakého s sebou si přivedla z korábu

„z dálných někde krajin? Vždyť blízko tu nikdo nebydlí.

280 „Či snad bůh nějaký jí k vroucí prosbě zavítal
„sestoupiv s nebe sám, i budou spolu na věky žíti?
„Lépe to, když sama přec nějakého chodíc chotě našla
„odjinud, anto našich tuze nevšímá si po obci
„Faiákův, jichž hojně u ní švarných se uchází.

285 „Tak řeknou, a mně pak z toho as výčitky by vzešly.

„Mámť i jiné za zlé, jež takto by jednala matně,

„jež proti vůli milých otčíka i matky živoucích

„dříve k mužům se druží, než zřejmá nastane svatba.

„Hosti, honem pozoruj slova má, ač chceš-li co nejspíš

290 „průvodu v otčinu svou od mého od otce dosíci.

„Hájek Athéně svatý, spanilý blíž cesty nalezneš

„osykový, v něm zřídlo hrčí, kol louka se táhne;

„tamž úděl pole jest ota mého i sadba kvetoucí,

„města tolik daleká, co by člověk dokřikl hlasně.

295 „Tam si usedna čekej nějakou dobu, až my s vozíkem

„uvnitř města budem dojedouce do otcova bydla;

„až pak mníti budeš, že domů jsme se dostati mohly,

30

Jindřich Ničerle, Homerovy Odysseie zpěv VI.

„tehdy se Faiákův do města ubírej a poptej,
„můj kde otec bydlí, král Alkinoos veledušný.

300 „Dům jeho velmi znalý, že by tam tě i děcko malitké
„mohlo dovést; nejsoutě nijak zbudovány podobně
„Faiákův příbytky, jakýž jest dům bohatýra
„Alkinoa. Však jak tebe dvůr s domem ukryje pojma,
„tehdy honem pospěš síní, až bys se u matky

305 „octnul mé; ta sedí si při prsku ozářena ohněm,
„přádlo snujíc vřetenem nachové, až div to na pohled,
„o sloup opřena jsouc, a za ní vzadu dále děvečky.
„Tamž ota mého stolec ke stolci jejímu přiléhá,
„jenž usazen jsa na něm co nebešťan víno popíjí.

310 „Jej ty obejda zatím ruce své dřív vztáhna obejmi
„kolena matky naší, bys tak den návratu spatřil
„v brzce k radosti svojí, bys z dálky i byl sebe větší.
„Jestliže srdce její by se tobě přichýlilo přízní,
„náděje jest ti potom své přátely spatřit a stoupit

315 „v dům lepovýstavný a otecké vlasti na půdu.“⁸) —
Takto pravivši bičem kmitným k běhu pohnala švihnouc
mezky; ti pak pospěšně opustili proudu řečiště.
Tož spřež cválala dobře a v před nohy zpínala dobře;
však děva řídila tak, že stačit jí pěškam mohly

320 služky a též Odysseus, a bičíkem mávaly moudře. —
Slunce zapadlo zatím, slavného kdy háje dosáhli,
zasvěceného Athéně. Tu čacký zůstav Odysseus,
takto se jal modlit Dia velmocného rozence:
„Poslyš, Nezmožená, Dia bouřkovládce rozenko!

325 „Teď sluchu přec mi nachyl, kdys dřív nenachýlila nikdy
„v útoni vln, slavný kdy mě vládce zemotřas utápěl.
„Dej, bych Faiákům míl přijda budil slitování!“
Takto se modle pravil, vyslechla ho Pallas Athéna;
však se mu ještě jevit v oči nechtěla, z úcty se chráníc

330 otcova bratra, kterýž záštím Odyséva jarého
náramným stíhal, dokavad své vlasti nedospěl.

⁸) Verše 313–315, kteréž ve dvou rukopisech se nenalezají, pokládají někteří za interpolaci, ježto táž myšlénka už ve verších 311, 312 obsažena. Nás taková kritika nepřesvědčuje, poněvadž neupíráme básníkovi té volnosti, aby myšlénku varioval. Ovšem nesmí taková variace býti nejapná; čehož zde zajisté není.

31

Příspěvky mythologické.

Od Jana Kvíčaly.

I.

Afrodite.

O Afroditě hlásá stará báje hellenská, že z pěny mořské (ἀφροσύνη) se vynořila a odtud jméno má. Básník Theogonie, jenž o jejím původu a působení poměrně obšírně pěje, vykládá původ jména této bohyně ze slova ἀφροσύνη¹). Tato domněnka etymologická byla za starého věku vůbec rozšířena. Jen výminkou naskytují se tu i tam jiné výklady, t. j. jiné hříčky etymologické, jako na př. v Euripidově tragoedii Troades v. 983 a násl. Hekabe trpce praví, že poněvadž Afrodite smrtelníkům jest původkyní nerozumných věcí, právem i jméno její o tom svědčí (afrosyne = nerozumnost) ²).

V druhé části jména shledávali starší vykladatelé slovo δὖναι ³), což možné není. Neboť i kdybychom chtěli uznati, že ἵ zde místo ν (čehož příklady v aiolském nářečí se vyskytují) ⁴), kdybychom chtěli dále uznati, že změna quantity (nebo očekává se v této příčině krátkost předposlední slabiky) vznikla z příčiny meλικé, aby slovo to epickému šestiměru bylo přiměřeno: přece ἐκáži této domněnce význam slova δὖναι. 'Αφροδίτη by musило znamenati bohyni, která v pěnu se ponořila, ne která z pěny se vynořila.

Proto novější badatelé, kteří též v první části jména této bohyně slovo ἀφροσύνη shledávají, přece druhou část jinak vykládají. Ahrens ⁵) vykládá jméno to z ἀφροσύνη a z kořene θα (θάω kojiti, θάομαι ssáti) „kteráž v pěně mořské vzrostla“ (ή ἐν ἀφροῶ θεεφθεῖσα), právě jako básník Theogonie praví, že bohové i lidé ji Afroditu nazývají, poněvadž v pěně vzrostla.

Sonne ⁶) praví: „Αφροδίτη würde indisch abhradîtâ lauten (skr. abhra = ἀφρο, Gewitterwolke, Gewölk, Dunst, Nebel); dîta, dîtâ part. perf. von V dî (dîdî) glänzen, also die im Dunst (dem Frühnebel) glänzende, erscheinende, Eos — Anadyomene“. Tento výklad, že Afrodite není nic jiného než zóre, vyslovil, pokud

1) Theog. 188—206. Verš 196, kterýž souvislost ruší, jest interpolován.

2) τὰ μῶοα γὰρ πάντι ἐστὶν 'Αφροδίτη βροτοῖς καὶ τοῦνομ' ὁρθῶς ἀφροσύνη ἀρχεῖ θεῖς.

3) Na tom zakládá se také příjmení Anadyomene.

4) Na př. lesb. ἱπερ = ὑπέρ. Příklady této změny, kteréž mimo lesbické podřečí se nalezají, viz u Curtia Etym.⁴ 707. 708.

5) V Kuhnově „Ztschft. f. vergl. Sprachforsch.“ 3, 175.

6) Tamtéž 10, 415.

32

J. Kvíčaly

vím, poprvé Ahrens ⁷). V témž mínění libuje si velmi M. Müller ⁸). „Afrodite“, praví, „kteráž z pěny mořské vystoupila, byla původně zoře, onen nejlibější zjev na obloze nebeské a od této základní idey povznesena jest v mysli Řeků přirozeným způsobem k hodnosti bohyně krásy a lásky.“ Müller vůbec nejhorlivěji takřka kultus Zoře pěstuje. Dle jeho výkladu nejen Dafne a Charis jest původně Zoře, nýbrž také Athene, Demeter, Helena, Erinys atd. ⁹) A množství jiných bájí, kteréž dle mínění jiných badatelů různého rodu a různého významu jsou, opět v obor slunce potáhl; pročež s udivením někteří se tázali: „Což pak v bájesloví vše jen zoře a slunce jest a nic jiného mimo zoři a slunce?“ Müller praví, že si sám tuto otázku položil a že jednotvárnost bájí zdála se mu býti divnou, ale badání že ho přece vždy zase k zoři a slunci jakožto hlavnímu zdroji mythů arického kmene vedlo. A priori tuším nelze z jednotvárnosti theorie Müllerovy dokázati nepravost její, poněvadž i v tomto oboru jako v jiných z původní jednotvárnosti a jednoduchosti mohla rozmanitost a složitost se vyvinouti; nezbývá tudy nic jiného než v jednotlivých případech dokázati, že stotožňování Müllerovo oprávněno není. Pokusím se o to vzhledem k Afroditě.

1. Především sluší vytknouti, že žádná báje hellenská o Afroditě není taková, že by jen poněkud zřejměji k zoři poukazovala. Všechny báje hellenské, které k Afroditě se vztahují, vesměs svědčí o bohyni krásy a lásky; i není ani jediné báje, o níž by se mohlo říci: „Tato báje musí se vztahovati k Afroditě — Zoři“. Krásná zoře mohla ovšem se státi bohyní krásy a lásky; ale tato možnost není důkazem skutečnosti. Zajisté mohla také bez Zoře v řeckém bájesloví bohyně krásy a milosti vzniknouti.

2. Důležitým důkazem proti domněnce o zoři jest, že u některých národův arických jméno bohyně, kteráž se shoduje s hellenskou Afroditou, naprosto nemůže se vykládati o zoři (jakož vzhledem k řeckému Ἀφροδίτη aspoň pokus etymologický učiněn, aby se dokázalo že Afrodite jest zoře), nýbrž patrně půvabnost a lásku znamená. Latinské slovo Venus příbuzné jest sanskritskému vanas (půvabnost, libost) a něm. Wonne. Slovanská Lada jest bohyně krásy a milosti, a taktéž germanská Frîa, Freia, kteréž jméno souvisí s got. frijôn (milovati; odtud fri-

⁷) V Kuhnově „Ztschft. f. vergl. Sprachforsch.“ 3, 175.

⁸) V čteních o jazykovědě (v překladě Böttgerově II, 351) a v „Essay on comparative mythology“ str. 86.

⁹) Že Dafne jest zoře, ovšem velmi pravdě podobno a dobře to Müller dokázal v Essay on comp. myth. str. 57; ale ostatní výklady jeho (o Charitě v čteních II, 350 a násl., o Atheně II, 461 a násl., o Erinyi II, 444 a násl., o Heleně II, 435 a násl., o Demetře II, 474) jsou velmi odvážlivé; srv. Curt. Etym.⁴ str. 120.

Příspěvky mythologické.

33

jonds, staroněm. vrîunt, novoněm. Freund); téhož původu
jest skr. prijas (milý) z kořene pri (delectare), naše přáti,
přítel. Bohyně lásky jest přirozeným způsobem také bohyně
ploditelka. S touto bohyní potkáváme se u národův asiat-
ských a Hellenové tuto asiatskou bohyni stotožňovali se svou
Afroditou. Herodot praví (I, 131): „Nazývají pak Assyřané
Afroditu Mylitta, Arabové Alilat, Peršané Mitra.“ Assyrské slovo
Mylitta srovnává se s hebrejským Moledeth (t. j. rodička), a
v skutku Mylitta na staroassyrských památkách jeví se jakožto
kojící máti (viz Steinovo pozn. k Her. I, 199). Foiničané a
Syrové ctili Astartu. Jisto jest, že Hellenové od těchto asiat-
ských bohyní, nejvíce pak od Astarty, během času ledacos (a také
mnoho neřestného) přenesli na Afroditu a její kultus, ale velikým
omylem zdá se býti, pokládají-li někteří Afroditu vůbec za bohyni
nehellenskou, za bohyni semitskou.¹⁰)

3. Že Afrodite hned od počátku byla bohyně půvabnosti,
tomu nasvědčuje také to, že v Iliadě ¹¹) choł Hefaistova slove
Charis (Milostka), v Odyssei pak, jakož vůbec později, Afrodite
jest chotí chromého, avšak uměleckou myslí slynoucího boha. ¹²)

Než vraťme se k Hesiodovu výkladu jména 'Αρφοδίτη. Báje,
již básník o původě Afrodity podává, jest zajisté jen etymo-
logická báje, kterouž se jméno Afrodite mělo vyložiti. Důvody
toho tvrzení jsou:

1. Homer neznal ještě této báje, nýbrž dle něho jest otec této bohyně Zeus a máti její Dione. ¹³)

2. Kdyby báje, že Afrodite z moře se vynořila, starší byla než jméno bohyně a kdyby na základě této báje bohyni teprv bylo jména se dostalo, bylo by zajisté vhodnější jméno se utvořilo, na př. Halosydne¹⁴) nebo Pontogencs nebo podobné. Jméno Afrodite m. Afrodyte (od slova δῦναι) mohlo by, jakž svrchu poddotčeno, znamenati jen bohyni v pěnu se ponořující; neboť δῆραι samo o sobě nemůže významem svým nikterak se rovnati složcnému ἀραδῆραι.

3. 'Αρφοδίτη v nejstarších památkách (t. u Homera a Hesioda) má první slabiku krátkou (υυ — —), a teprv později u

¹⁰) Jako Jindř. D. Müller v „Mythologie der griechischen Stämme.“ V Gottinkách I. díl. 1857. II. díl 1861.

¹¹) 18, 382 a násl. Χάρις λιπαροκρήδεμνος, καλή, τὴν ὥπνιε περι-
κλντός 'Αμφιγνησίς.

¹²) Že bohyně krásy a půvabnosti jest chotí ohyzdného Hefaista, nesmí se pokládati za ironii řeckého bájesloví. Hefaistos jest tvůrcε krásných a uměleckých věcí; proto mu v bájesloví Charis n. Afrodite za choł dána.

¹³) Srv. II. 5, 370. 381.

¹⁴) Halosydne jest příjmení Thetidy v II. 20, 207, Amfitrity v Od 4, 404. O významu toho srov. Curt. Etym.⁴ str. 638.

3

34

J. Kvíčaly

básníků iambických naskytuje se dělka — —. Avšak ἀφροσύματα u Homera à Hesioda v ždy první slabiku dlouhou, a taktéž ἀφροέω, ἀφροσυνής. Tento rozdíl není tuším nahodily.

Mám-li pak na konci sám vysloviti domněnku o původě jména Ἀφροδίτη, musím vyznati, že snáze se bourá než staví. ¹⁵) Snad první část slova pochází z kořene prî, a co se druhé části týká, lze přijmouti výklad Sonneŭv ἀόλινη = stkvoucí se“; tudy by Ἀφροδίτη byla = venustum splendens, milostně se stkvoucí (srv. Hom. II. 3, 392 o Alexandrovi κάλλει τε στίλβων και εἴμασι = krásou se stkvěje a šatem, nebo o Odysseovi v Od. 6, 237 κάλλει και χάρισι στίλβων = krásou a půvabem se stkvěje). A by dle tohoto výkladu bylo prothetické a bezvýznamné, jako v ἀ-σταχύς, ἀ-σταφίς, ἀ-μαλδύνω, ἀ-λείγω nebo ὁ proth. v ὀφρύς (maked. ἀβροῦτες = brvy).

Ovšem očekávali bychom dle toho výkladu Ἀφροδίτη nebo Ἀφροδίτη, avšak co se často v mnohých jazycích stalo, mohlo se i tuto státi. Aby jméno to s nějakým běžným slovem se shodovalo, změněno mylnou vzpomínkou na slovo ἀφροσύνη. Tak na př. něm. Sündfluth vzniklo ze sinfluot (t. j. veliká, všeobecná potopa), ale když lid už více nerozuměl, co vlastně první část slova toho znamená, upomínkou na Sünde (a dle biblického podání potopa světa byla trestem za hříchy lidského pokolení) slovo to změněno. Hojně příklady takového měnění uvádí Förstemann „über deutsche Volksetymologie“ (v časopise Kuhnově I, 1 a násl.).

## II.

### Amaltheia a aigis.

Báje o koze Amaltheii, kteráž prý Zeva na ostrově Kretě mlékem svým kojila a jejíž koží, když Amaltheia sestárla, Zeus svůj štít v boji s Giganty potáhl, od čehož prý tento štít Zevův aigis (αἰγίς od αἴξ) pojmenován — tato báje a jiné zakládají se dle mého mínění na mylném etymologickém výkladě slova αἰγίς; i jsou tedy pokusy allegorického (fysikalního) výkladu těchto bájí marné. V Hesiodově theogonii není ani zmínky ani stopy

¹⁵) Na řecké slovo Ἀφροδίτη upomíná italské Frutis, příjmení Venušino. Paul. Diac. p. 90 Frutinal templum Veneris Fruti. Solinus 2, 14 Aeneam aestate ab Ilio capto secunda Italicis littoribus appulsum, ubi dum simulacrum, quod secum ex Sicilia advexerat, dedicat Veneri Matri, quae Frutis dicitur, a Diomede Palladium suscipit. Ale také Frutis není posud spolehlivě vyloženo. Že by slovo to bylo jen zpotvořením řeckého Ἀφροδίτη (jakž se Scaliger a O. Müller Etrusk. 2, 79 domnívali), není pravdě podobno.

Příspěvky mythologické.

35

okoze. Dle Hesioda¹⁶) odebrala se Rheia, když měla Zeva poroditi, na ostrov Kretu do Lyktu; i přijala Gaia na šíré Kretě Zeva k vychování a pěstování ¹⁷).

Příčinou bájí svrchu dotčených, kteréž ostatně teprv pozdě se vyskytují, bylo hlavně příjmení Zevovo *aiγίοχος* a slovo *aiγίς*. *Aiγίς* (od *átσσειν* řítiti se) znamenalo původně mračno řítící se, jako *καταίξ*, *καταιγίς* náhlou bouři znamená. Aigis slove *ἐρεμηή* ¹⁸) (tmavá, černá) jakož i bouře *λαιλαψ* ἐρεμηή ¹⁹). *Aiγίοχος* tedy²⁰) byl původně „Zeus mračno držící, řídící, mračnovládce“, jakož Homer rád i mnohými jinými slovy Zevovu hromovládu, bleskovládu, mračnovládu naznačuje: *τερπικέραννος, ἀστεροπηγής, ὑψιβρεμέτης, ἐρίγδουπος πόσις Ἡρης, νεφεληγερέτα, κελαινερής*. — Ale záhy vznikl názor, že jako blesk jest zbraní Zevovou, tak mračno bouři v sobě nesoucí jest štítem, jímž nejvyšší bůh mává a lidi děsí. Tento druhý význam, nikoliv pak původní, shledáváme v slově *aiγίοχος* už v Iliadě. Když pak vědomí zaniklo, co vlastně *aiγίς* znamená a že z *átσσειν* pochází, vznikla domněnka etymologická prostonárodní, že *aiγίς* utvořeno na základě slova *αἴξ*. Prostonárodní etymologové nevěděli, že obě slova, *aiγίς* i *αἴξ* od sebe neodvislá jsou a že z téhož slova t. *átσσειν* pocházejí (*aiγίς* mrak se ženoucí, *αἴξ* koza = zvíře skákavé), i domnívali se, že *aiγίς* znamená „kozinu“. Ale proč Zeus má štíť právě kozinou potažený? K odpovědi na tuto otázku, kterouž etymologové sobě položili, přispěl jiný výklad příjmení Zevova *aiγίοχος*. Domnívaliť se někteří (snad proto že příjmení to nezní *aiγίδοχος*), že *aiγίοχος* znamená „kozou odchovaného.“ To spcjeno s bájí Hesiodovou o vychování Zeva na Kretě, i vznikla báje, že na Kretě koza Zeva mlékem svým napájela.²¹) Také snad k tomu přispělo jméno hory kretské Aigaion, kteréž staří snad také z *αἴξ* vykládali = Kozí hora. Vnitř této hory prý Rheia novorozeného syna svého Zeva ukryla. ²²)

Když pak tato báje, že koza Zeva kojila, se zdánlivým významem slova *aiγίς* „kozina“ se kombinovala, vznikla z této kombinace báchorka pozdní, že když koza ona věkem sešla, Zeus na

¹⁶) Theog. 474 a násl.

¹⁷) Theog. 479—80 τὸν μέν οἱ ἐδέξατο Γαῖα πελώρη
Κρήτη ἐν εὐρείῃ τραφέμεν ἀτιαλλέμεναι τε.

¹⁸) II. 4, 167. — ¹⁹) II. 12, 375. — ²⁰) O tomto tvaru, na jehož místě očekáváme *aiγίδοχος*, srv. výklad Ebelův v Kubnově časop. 4, 345.

²¹) Takových bájí hojný počet v starém věku se naskytuje, jako že Romula a Rema vlčice kojila, Kyra tista. Báji o Kyrovi už Herodot (1, 122) za etymologickou báchorku pokládal.

²²) Hes. Theog. 481—484. Místo toto jest ovšem interpolováno; avšak interpolace tato jest zajisté starší než ona báje o koze.

3*

36

J. Kvíčaly

památku (nebo pohnut jsa věštbou) štít svůj v boji s Giganty její koží potáhl. To bylo odpovědí na otázku svrchů zmíněnou.

Báje tato jest proto důležitá, že zde snáze než kde jinde rozličná stadia lze rozeznávati, a sice:

a) dobu, kdy slovo *aiγίς* se utvořilo a původní význam „mračno řítící se“ mělo — dobu předhomerickou,

b) dobu, kdy vědomí původního významu zaniklo a slovo to štít Zevův znamenalo,

c) dobu, v které lid slovo *aiγίς* vyložiti chtěl, na mylnou etymologii (*αἴξ*) uhodil a za příčinou té etymologie báchorky utvořil.

Pravil jsem svrchu, že báje svrchu připomenuté o koze Amaltheii teprv v době pozdní se vyskytují. Ale, mohlo by se namítnouti, tomu odporuje pořekadlo „roh Amaltheiin“ (Αμαλθείης κέρας), kteréž už u Fokylida (básníka 6 stol. př. Kr.) se vyskytuje: „Touže po bohatsívi péči měj o tučné pole; neboť pole říkají Amaltheiin roh že jest“.²³) A jiný básník téhož století, Anakreon, praví: „Já bych ani rohu Amaltheiina si nepřál ani sto padesát let v Tartessu kralovati“.²⁴) — Ale těmto básníkům Amaltheia zajisté nebyla ještě kozou, nýbrž nymfou. S jmenem nymfy Amaltheie potkáváme se častěji, i slove dcerou Okeanovou nebo Melisseovou nebo Haimoniovou nebo Heliovou. K báji o rohu hojnosti a k sloučení této báje s bájí o Zevovi kozou kojeném poskytl příčiny dle mého mínění mylný výklad slova κέρας. Dříve však třeba vyložiti původ jména *Αμαλθεια*.

Domnívám se, že slovo to souvisí s **μάλθα** (což mimo jiné také „měkký vosk“ znamená), **μαλθακός** (měkký), **μαλθάσσειν** (změkčovati). Souhláska θ jest pozdějším živlem, jímž se starší a jednodušší kořen mal rozšířil. Tento kořen mal jest v slovech **μαλακός**, **ἀμαλός**. 'A jest v slově 'Αμαλθεια fonetickou předrážkou, kteráž právě u slov soubláskou μ začínajících nezřídka se vyskytuje.²⁵) Domnívám se dále, že ἀμαλθεια jakožto appellativum

²³) Zlomek 7. sbírky Bergkovy:
Χρηΐζων πλούτου μελέτην ἔχε πίονος ἀγροῦ·
ἀγρὸν γὰρ τε λέγοντιν Ἀμαλθείης κέρας εἶναι.
Ze slova λέγουσιν patrno, že už za doby Fokylidovy pořekadlo to v obyčaji bylo.

²⁴) Zlomek 8. sbírky Bergkovy:
Εγώ δ' οὖτ' ἦν 'Αμαλθίης
βουνλοίμην κέρας οὖτ' ἔτεα
πεντήκοντά τε καὶ ἑκατὸν
Ταρτησσοῦ βασιλεῖσαι.

²⁵) Na př. ἀ-μαλός, ἀ-μαρύσσω, ἀ-μέλγω (lat. mulgeo), ἀ-μέργω, ἀ-μύνω, jméno národa Ἀ-μαρδοτ vedlé Μάρδοτ.

Příspěvky mythologické.

37

znamenalo též měkké bahno, jako lit. mólis „jil, hlínu“ znamená.²⁶) Κέρας pak má rozličné metaforické významy. Znamená rameno řeky (na př. κέρας Νείλου Pind. zlom. 215, κέρας Μενδήσιον Thuk. 1,110, κέρας Ὀκεανοῦ Hes. Theog. 789), dále choboty a mysy, kteréž podobu rohu mají (srv. Pape, Wörterbuch der griechischen Eigennamen. 3. Aufl. 1863 s. v. κέρας). — I myslím že κέρας ἀμαλθείας (nom. appellat.) znamenalo nejprvé vlastně náplavu bahna, jakou mnohé řcky při svém ústí tvoří. Že taková bahnitá půda zvláště úrodná jest, dokazuje řeka Nil. Herodot praví, že úrodné Delta jest Αἰγυπτίουσι ἐπίκτητος γῆ καὶ δῶρον ποταμοῦ t. j. „zemí přibylou (naplavenou) a darem řeky“ (2, 5). Srv. slova Nearchova u Strabona 691.

Zvláště vede mne k tomuto mínění báje, že prvním majiteljem divotvorného rohu hojnosti č. rohu Amaltheiina byl Acheloos, tedy právě ta řeka, kteráž pro svou tvůrčí moc byla známa. O této řece praví Herodot (2, 10), že už „polovici Echinadských ostrovů pevninou učinila“ a Thukydides (II, 102), že řeka ta jsouc veliká stále naplavuje hlínu a některé z ostrovů, kteréž před jejím ústím ležely, už v pevninu proměnila a že lze se nadíti, že za nedlouhou dobu všem těm ostrovům totéž se stane. Co Thukydides předvídal, stalo se: nyní téměř všechny tyto ostrovy jsou už s pobřežím pevniny spojeny¹.

Dále jest důležitá báje o zápase Acheloa s Heraklem. Tuhý tento zápas dle báje skončil se tím, že Herakles bohu říčnému Acheloovi roh ulomil tak že on přemožen jsa dobrovolně Herakleovi roh Amaltheiin výměnou nabídl. Už za starého věku zápas ten vykládal se o přehrazení a změně řečiště Acheloa (srv. Strabona 10, 458; Schol. Il. 21, 194; Diod. 4, 34). Já vykládám báji tu takto:

Řeka v moře vpadající neztrácí se hned při svém ústí zcela a beze stopy v moři, nýbrž takřka vybíhá do moře; voda řeky, i když se s mořem spojila, po nějaký kus ještě barvou a jinými známkami liší se od moře; řeka teče ještě nějaký kus v moři dále než všeliká známka její mizí. Tento výběžek řeky vhodně mohl se metaforicky rohem, κέρας, nazvati, jakož κέρας a latinské cornu²⁷) také kus země vyčnívající a do moře vybíhající znamená. Κέρας znamená v té příčině totéž, což v Homerových básních velmi krásně slovem προχοαί (ne εἰσχοή, εἰσχοαί) se nazna-

²⁶) Curtius Etym.⁴ str. 372 spojuje sice slovo to s μέλας, skr. malam (šípina), s čímž se nesrovnávám.

²⁷) Srv. Ovid. Proměny 5, 409, 410:
Est medium Cyanes et Pisaeae Arethusae,
quod coit angustis inclusum cornibus, aequor.

Podobně Caesar u Cíc. ad Att. 9, 14; Plin) N. H. 4, 21, 35.

38

J. Kvíčala

čuje.²⁸) Praví-li tedy báje, že Acheloos v zápase rohu svého zbaven, výkládám to v ten rozum, že náplavou, kterou se ostrovy přet jeho ústím ležící s pevninou spojily, „roh“ řeky, t. j. výběžek vody říčné do vody mořské, zanikl. Acheloos pak vydal roh Amaltheiin, t. j. náplavou řeky učiněn výběžek země do moře, učiněno jiné κέρας.

Že pak zvláště o úrodné půdě 'Αμαλθείας κέρας se říkalo — což za důležité pokládám — patrno se slov Fokylidových „neboť pole říkají Amaltheiin roh že jest“. Mimo to Athenaios (12, 542 A) praví, že v sadech Gelonových u Hipponia, kteréž krásou vynikaly a hojnost vláhy měly, zvláštní místo bylo, jež se 'Αμαλθείας κέρας nazývalo. Krásný a úrodný statek Attikův sloul 'Αμαλθεῖον (Cic. ad Att. 1, 16, fin.).

## Dva pražské rukopisy.

Od Jana Kvíčaly.

### I.

#### Rukopis satir Persiových.

V knížecí knihovně Fürstenberské v Praze nalezá se rukopis Persiových satir (jehož signatura I d 31) z 10. aneb, což více pravdě podobno, z 9. století.¹) Důležitost toho rukopisu filologům neznámého poznal nejprvé prof. J. Kelle, jenž ve zprávě „Die klassischen Handschriften bis herauf zum vierzehnten Jahrhundert in Prager Bibliotheken“ (vytištěné v publikacích král. české společnosti nauk Ser. VI. svaz. V. 1872) rukopis ten pospal a varianty textu uvedl. Když pak i já o důležitosti toho rukopisu jsem se přesvědčil, probral jsem i text i hojná scholia na krajích listů se nalezající i glossy meziřádkové, jichž též veliké množství jest. Scholia vydal jsem tohoto roku v publikacích král. české společnosti nauk (Ser. VI. tom. 6) „Scholiorum Pragensium in Persii satiras delectus“. Vydal jsem toliko ta scholia, kterých ve sbírce Jahnově (Auli Persii Flacci satirarum liber. Cum scholiis antiquis edidit Otto Jahn. Lipsiae 1843. pag. 245 — 350) není, jakož i ta, kteráž nejsou sice nová, ale v rukopise pražském ve formě poněkud jiné, a velmi často správnější, se naskytují.

K výkladu nejnesnadnějšího všech římských básníků jsou

²⁸) II. 17, 263 ἐπὶ προχοῦσι διπετέος ποταμοῖο. Od 5, 453; 11, 242; 20, 65.

¹) Rukopis tento vyniká tedy stářím mezi rukopisy Persiovými velmi; jestiť v této příčině po rukopise Montpellierském 125 na prvním místě.

Dva pražské rukopisy.

39

scholia pražská pomůckou zajisté vítanou. Z mnohých příkladů, jimiž to lze dokázati, uvádím tyto:

První satira Persiova počíná těmito verši:

O curas hominum! o quantum est in rebus inane!

Quis leget hæc? Min tu istud ais? nemo her-
cule! Nemo?

Vel duo vel nemo. Turpe et miserabile! Quare? atd.

Ve sbírce posavadní poznamenáno k druhému verši: „Quis leget haec? Hunc versum de Lucilii primo transtulit.“ Že to mylné jest, soudil už Pinzger (Jen. Literaturzeitung 1823. str. 130); nyní pak nikoho více nebude, kdo by obyčejného scholia se ujímal; neboť ze scholia pražského se dovídáme na jisto, že první verš pochází od Lucilia, nikoliv druhý: „O curas. Suspense legendum. Declamationem omnium hominum ponit et tractus est iste versus de Lucilio.“ Na tomto poznání, že Persius hned na samém začátku položil verš slavného předchůdce svého v satirickém básnictví, zakládá se správný výklad celého místa.

V Sat. V. 149 a násl. čte se:

quid petis? ut nummi, quos hic quincunce modesto
nutrieras, peragant avidos sudare deunces?

Na základě scholia pražského „hoc, inquit, quaeris ut
quinque unciae, quas modeste conquisisti, aliub
decem uncias tibi adquirant“ čtu místo deunces (t. ji
úroková míra 11%) decunces (t. j. 10%), kteráž dvojná-
sobná míra úroková naproti mírným úrokům quincunx (5%)
zde zcela přiměřeně se klade.

Nežřídka pražská scholia poskytují výkladu prostého, ale přirozeného a pravého naproti líčenému výkladu sbírky Jahnovy.

K slovům algenté catino v 111. verši 3. satiry nalezá se ve sbírce Jahnově toto scholion: „Algente catino, non frigidum pulmentarium habente, sed misero et egestuoso, velut tales qui sunt algeant“. Pražské scholion zní: „Algente catino i. frigidum pulmentarium habente; misero, egestuoso, quales sunt qui algent.“

Nemůže tuším býti pochybno, že z těchto dvou výkladů, jež pražský rukopis vedlé sebe klade, první jest pravý, ačkoliv Jahnovo scholion jej zavrhuje. Srv. Pers. I, 53 calidum scis ponere sumen a Mart. V, 88, 6.

V Sat. I, 45 a násl. praví básník:

non ego cum scribo, si forte quid aptius exit,
quando haec rara avis est, si quid tamen aptius exit,
laudari metuam, neque enim mihi cornea fibra est.

Ve sbírce Jahnově scholiasta, aby původ pořekadla rara avis vysvětlil, vykládá rozvláčně a zcela zbytečně váji o ptáku

40

J. Kvíčala

ohniváči, a o jednoduchém ale zajisté správném výkladě se nezmiňuje. Pravý výklad jest v pražském rukopise: „Dicit autem hoc Persius verecunde, quia sicut raro evenit ut corvus sit albus et cygnus niger, sic ipse raro scribere se commode et utiliter dicit“. Srv. naše pořekadlo „bílá vrána“, něm. „weisser Rabe“, řecké λευκὸς κόραξ, pak Cic. ad fam. 7, 28 quasi avem albam videntur bene sentientem civem videre a scholion k Juvenalově satiře VI, 165: Rara avis in terris, id est, quemadmodum difficile invenitur niger cygnus, sic et talis uxor inveniri non potest.

Často totéž scholion v rukopise pražském v správnější formě se objevuje. Srv. na př. k Sat. I, 24 pražské scholion „sicut fermentum massam rumpit et caprificus saxa, ita ingenium tibi pectus, nec potes te continere nisi ipsum divulges“ a Jahnovo: „sicut enim fermentum massam corrumpit, et caprificus saxa: ita ingenium pectus“.

Velmi se shodují scholia pražská s těmi, kteráž v rukopise Vossiově 1 (Vossianus 1) se nalezají; neboť všechna scholia, kteráž Ant. Kissel r. 1848 z tohoto rukopisu na ukázku podal (Codicum mss. Leidensium collatio), jsou též v rukopise pražském, aniž však možno souditi, že jeden rukopis z druhého opsán; že rukopis pražský přesnější jest, při srovnání snadno lze poznati.

Také jest shoda ne sice tak veliká, ale dosti pozoruhodná mezi pražským a vídenským rukopisem 10. stol. (v c. k. dvorní knihovně číslo CCXIX). O tom rukopise zprávu podal A. Gœbel (nyní provincialní školní rada v Kralovci) ve Philologu XIV, 170 — 180 a 379 — 387; mně pak letos s laskavou ochotností celou kollaci scholií tohoto rukopisu zaslal, abych jí dle své vůle užil, což jsem z části už učinil ve výboru scholií svrchu připomenutém.

Co se textu satir týká, jest také důležitost pražského rukopisu nemalá, ne sice že by mnoho zcela nových čtení poskytoval; avšak poněvadž čtení těch tří rukopisů, kteréž učencům nejlepším základem kritiky býti se vidí (jsou to Montepessulanus 212, Vaticanus a Montepessulanus 125) přečasto chybné jest a čtení pozdějších a špatnějších rukopisů na těch místech příjmouti se musí, jest každý nový a dobrý rukopis pomůckou vítanou. A že pražský rukopis dobrý jest, hodlám za nedlouho na příhodném místě šíře vyložiti, nyní pak zatím jen některé příklady uvádím.

V 3. verši prologu psáno v pražském rukopise memini, ut; všechny tři rukopisy ABC²), kteréž Jahn za hlavní základ kritiky pokládá, mají chybné memini meut. Správné memini

²) A = Montep. 212, B = Vat., C = Montep. 125.

Dva pražské rukopisy.

41

ut mají ze všech asi šedesáti nebo sedmdesáti známých rukopisů pouze tři mimo pražský, totiž Vídeňský I, a v dvou rukopisech M 7 (Monacensis) a R 1 (Rehdigeranus) mej jinou rukou zrušeno. — V 1. satiře poskytuje Prag. správné čtení, kteréž se přijímá, naproti rukopisům A B na těchto místech: v 7. quesiueris (t. j. quaesiveris), A B quaesiverit | 15 pexusq; (t. j. pexusque), A B pexus | 18 fractus, A B fraetus | 22 tun, A B tunc | 23 perditus ohe, A B perditos oæ | 31 quid — narrent, A B quis — narret a na 29 jiných místech. Naproti rukop. C jest v Prag. správné čtení v 1. satiře na 9 místech.

## II.

### Rukopis básní Vergiliových.

V knihovně kapituly pražské jest rukopis básní Vergiliových (L 86) z 9. století, jejž též prof. Kelle ve zprávě svrchu dotčené popsal. Rukopis tento, ačkoli stáří jeho samo o sobě dosti ctihodné jest, nevyniká právě mezi rukopisy Vergiliových básní v té příčině; neboť dosti hojný jest počet starších aneb stejně starých rukopisů. Starší jest rukopis Vatikanský 3225 ze začátku 3. stol. aneb z 2. stol. (s mnohými mezerami), palimpsest Svatohavelský a Veronský (oba jen několik listů obsahují), cod. Palatinus 1631 ze 4. nebo 5. stol., cod. Vaticanus 3867 čili Romanus ze 4. stol., Mediceus z 5. stol. a jiné posud nekollationované. Stejně staré jako pražský rukopis jsou rukopisy Gudianus z 9. stol., Bernský a jiné posud nekollationované.

Ale nicméně sluší rukopis pražský za důležitý pokládati; nebo lze dokázati, že rukopis ten není opisem žádného ze známých rukopisů; srovnává se často s nejlepšími rukopisy i v dobrých čteních i v chybách, ale odvislý není od žádného. Důležitost jeho poznal jsem nejprvé z toho, že v něm verš Aen. VI, 329 teprv pozdější rukou (snad teprv v 13. stol.) připsán jest. Zní pak místo celé, jak se posud ve vydáních čte, takto:

* 327 Nec ripas datur horrendas et rauca fluenta

* 328 transportare prius, quam sedibus ossa quierunt.

* 329 Centum errant annos volitant que haec litora circum;

* 330 tum demum admissi stagna exoptata revisunt.

Verš 329 byl mi už dávno podezřelý; nikde jinde nenaskytuje se ani stopa toho, že duše zemřelých nepohřbených sto let na břehu stygickém sem tam těkají a pak že Charon je přes řeku Styx převézti smí; nezbývá tudy vykladatelům než poznamenati: „Hoc unde Vergilius sumpserit, non constat; fortasse ipse finxit“ (Forliger 4. vyd. 1873). Vynechá-li se však verš 329

42

J. Kvíčala

jakožto interpolace od neznámého veršovníka vložená, jest vše v po-
řádku; tu se tum (330) vztahuje k době ve verši 328 naznače-
né a básník praví: „Charon nesmí duše zemřelých přes řeku sty-
gickou dříve převézti než kosti odpočinku dojdou: pak teprv
(t. j. cum sedibus ossa quierunt) lze duším přes řeku Styx do
podsvětí se dostati.“ Když pak jsem z tohoto příkladu (ve všech
ostatních posud známých rukopisech onen interpolovaný verš se na-
lezá) o důležitosti pražského rukopisu nabyl radostného přesvěd-
čení, umínil jsem si celý rukopis probrati. I mohu říci, že mne
naděje nesklamala; jestiť opravdu užitek, jehož kritika textu
Vergiliova z tohoto rukopisu nabývá, nemalý, čehož na tomto mí-
stě zatím některé důkazy podávám, a sice z Aeneidy.

Aen. II., 304 a násl. nalezá se toto porovnání:

304. In segetem veluti cum flamma furentibus
austris

305. incidit, aut rapidus montano flumine torrens

306. sternit agros, sternit sata laeta boumque
labores

307. praecipitisque trahit silvas; stupet inscius
alto

308. accipiens sonitum saxi de vertice pastor.

Ale v rukopise Pražském psáno ve verši 306 hominum-
que labores místo boumque labores. U Homera, jejž
Vergil nápodobil, nalezá se obojí výraz, jednak ἔργ' ἀνθρώπων
(II. π 392; τ 131; Od. ζ 259) nebo ἀνδρῶν ἔργα (Ιί. μ 283.)
nebo ἔργα . . . . αἰζηῶν (ΙΙ. ε 92), jednak ἔργα βοῶν (Od. κ 98).
Ale právě na tom místě, kteréž zde Vergil nápodobil, nalezá se
ἔργα αἰζηῶν. Homer porovnávaje Diomeda s bystřicí prudkou a
zhoubnou praví v II. ε 92.: πολλὰ δ' ὑπ' αὐτοῦ ἔργα κατήριπε
καλ' αἰζηῶν; poněvadž pak Vergil tento verš v Aen. II. 306 patrně
přeložil, neváhám čtení hominumque labores za pravé pokládati.

Že verš III., 595

et quondam patriis ad Troiam missus in armis
nemístný jest, poznal už Heyne, jenž soudil, že interpolator jej
dle II, 87 utvořil. Ribbeck jej pokládá za dittografii verše Π, 603,
kteráž se omylem po v. 594 vloudila. Verš tento v jediném
rukopise pražském schází.

V Aen. V. 752 a násl. čte se obyčejně:

ipsitranstranovant flammisque ambesa reponunt
robora navigiis, aptant remosque rudentisque

V Pražském rukopise jest flammis a dle toho musí se čísti:
ipsi transtra novant flammis ambesa, reponunt
robora navigiis, aptant remosque rudentisque.

Tuto změnu navrhl už Peerlkamp plným právem; jako mezi
druhou a třetí větou jest asyndeton, musí i mezi první a druhou býti.

VI, 132 čte se

Dva pražské rukopisy.

43

Cocytusque sinu labens circumvenit atro.

Ale rukopis pražský poskytuje zde krásnějšího čtení labens
t. j. lambens. Právě tak dí Horatius Carm. I. 22, 7 vel quae
loca fabulosus lambit Hydaspes. Ze skráceného labens stalo
se omylem labens.

O příčinách proměn jazykových, zvláště slovanských.

Podává Dr. J. Gebauer.

Jazyk živý neustále se mění na všech svých stránkách. Které
jsou příčiny těchto proměn?

Odpověď k této otázce možna jest toliko z empirie a proto
nelze očekávati, aby všecky skutečné a možné případy v sobě
obsahovala, nýbrž naopak z povahy věci plyne, že kromě příčin,
jež tuto nalezneme, jindy a jinde ještě jiné nalézti lze.

Když pak předmět již povahou svou pozorování našemu
takto se vymýká, že jej zevrubně ohledati nelze, musíme za to
tím bedlivěji při ohledávání možném si počínati a především na
jisto postaviti, kde ty příčiny proměn jazykových hledati máme.

Grammatika (i se slovníkem a fraseologií) jest souhrn všech
theoreticky správných forem (slov i vět) jistého jazyka, jest jaksi
jeho ideál. Naproti tomu přísluší člověku tím jazykem mluvícímu
úloha, aby onen ideál jazyka v praktickém mluvení vtěloval. Slo-
vem tedy: při každém jazyku jsou dva činitelé, jeden ideální
a druhý praktický. Ve kterém z nich, anebo vůbec kde
máme hledati příčiny proměn jazykových?

Že by v činiteli ideálním původ některé proměny jazykové
vězel, že by některá forma (ať slovo, ať věta) sama sebou bez
přičinění praktického živlu proměnu vzala, nelze pomysliti.

Hledejme tedy příčiny proměn v druhém ze jmenovaných
činitelů a vizme především, provádí-li mluvící člověk (činitel prak-
tický) jaké proměny vědomky a úmyslně? — či vnucují-li a vlu-
zují-li se proměny samy z příčin, jež jsou mimo úmysl a vůli
člověka?

Co prvá otázka uvádí, zavrhuje se i a priori i empiricky.
Nelze nám pomysliti si, že bychom do dneška říkali duša a spe-
kulativně ustanovili se na tom, od zítřka říkati dušé, anebo aby-
chom zapovídám do dneška brali ve významu — jubeo, od
zítřka — veto; anebo abychom dřevěný klobouk jmenovali sla-
měným atd.; — a ani není příkladu, že by se nějaká proměna
byla stala jen úmyslně a takřka, svévolně, bez nucení potřebou
skutečnou (jako jest na př. potřeba nového slova pro novou věc)
anebo aspoň potřebou domnělou (za jakou všelijaké puristické

44

J. Gebauer

novoty povstaly, na př. libozněna, gesichtserker, napoleonská jména měsícův atp.).

Naproti tomu učí zkušenost, že se proměny jazykové samy vluzují a takřka vnucují z příčin, jež jsou mimo úmysl a mimo svědomou vůli člověka. Vůle člověka má při nich jen trpné účastenství: dopouštíme a povolujeme, když se proměna vluzuje nebo vnucuje, a nehodláme tomu brániti.

Ježto tedy ideální činitel jazyka proměnami jazykovými nikterak vinen není a činitel praktický jenom trpně jakožto dopouštějící a povolující jich jest účasten, musíme vlastní aktivní příčiny jejich mimo theoretickou mluvnici a mimo úmysl a vůli člověka hledati, tedy v poměrech a okolnostech zevních. —

Toto nalezše, vraťme se k otázce vlastní: které jsou příčiny proměn jazykových?

Jistá a vždycky pravdivá odpověď jest: všecky proměny jazykové povstávají dialekticky. Uvažme dvojí případ, který tu vůbec možný jest. Jazyk *J* má nářečí *d*₁, *d*₂, *d*₃...; za obecně správnou formu *m* vyskytne se v některém nářečí (a byť to bylo v dialektě jediného člověka) obměněná forma *m*', v celém jazyce, ve všech dialektech najednou nevyskytne se nikdy; tato nová forma *m*', za příznivých poměrů dochází obliby obecné a vytiskuje starou formu *m*; a výsledek jest: za bývalou formu *m* nastoupila forma nová *m*', čili jak se říká: *m* se proměnilo v *m*'. Anebo, v druhém případě, nová forma *m*' opanovala vůbec až na některé nářečí, v němž co archaismus udržela se bývalá forma *m*; ale za příznivých okolností přichází opět *m* v oblibu obecnou a vytlačuje nové *m*'; a výsledek bývá: za nově přijatou formu *m*' nastoupila zase bývalá forma *m*, čili jak se říká *m*' se proměnilo v *m*. První způsob proměn jsou tak zvané novoty; druhý způsob jest vlastně jen restaurace formy bývalé. Nějaký pak třetí způsob jest tuším nemožný.

Avšak jakož jisto jest, že každá proměna jazyková počíná v některém nářečí a žádná v celém jazyce najednou: rovněž tak jisto, že žádné nářečí samo sebou jakožto nářečí, žádných proměn nezpůsobuje. Nářečí zajisté jsou jenom rodištěm a domovem proměn jazykových, příznivé poměry pak jsou jejich rozšiřovateli, kteří jim někdy i k všeobecnému uznání dopomáhají. Vlastní pak aktivní příčiny proměn jejich nejsou ani nářečí ani dotčení rozšiřovatelé a pravíme-li, že proměna *m* v *m*', nastala působením nářečí, nenaznačuje se tím pravá a vlastní příčina; i musí se opět otázka položiti: „Která příčina způsobila řečenou proměnu *m* v *m*' v příslušném nářečí?“ a vůbec: „Které jsou vlastní aktivní příčiny proměn jazykových, příčiny, o nichž jsme posud nalezli, že neleží ani v theoretické mluvnici, ani v úmyslu a vůli člověka mluvícího, ani v nářečí?

45

Příčiny tyto jsou rozmanité a jak s počátku praveno, jenom empirie nám o nich vědomost dává. Některé z nich vespolek jistou podobnost jeví, podlé kteréž je lze rozděliti na tyto tři druhy:

A. příčiny fysiologické,

B. působení falešné analogie (domácí i cizí),

C. potřeba nového pojmenování (skutečná i domnělá).

Vyložíme působení těchto příčin zevrubněji majíce při tom na zřeteli zvláště proměny jazyků slovanských. Ale hned na začátku budiž připomenuto, že výklady tuto podané jenom možnost proměn ukazují; žádným z nich netvrdíme: že za poměrů a, b, c, ... proměny α, β, γ ... nutně nastati musily, — nýbrž jenom tolik: že proměny α, β, γ ... mohly se vyvinouti a pravděpodobně snad se i vyvinuly za poměrů a, b, c...

A. Příčiny fysiologické.

O příčinách fysiologických podal jsem úvahu v Čas. Č. Mus. 1872 („Pokusy, jimiž se některé proměny hláskoslovné z mechaniky mluvidel vykládají“); zde jenom pro úplnost krátké vysvětlení jich se stane.

Mluvidla naše jsou složitý mechanismus. Mluvíce pronášíme tímto mechanismem souvislé řady hlásek; neboť věta jest pro mluvidla jen řada hlásek. Při tom jednak z nemožnosti, jednak z pohodlí, jednak i z jiných příčin nepracuje mluvidelní mechanismus tak zevrubně a praecisně, jak by měl; a následek toho bývá změna hlásková, tudy změna jazyková.

Změn tím způsobem učinčných jest a bude nepřechledné množství a nekonečná rozmanitost. Některé jsou nutné a ve všech jazycích se vyskytují, některé pak nejsou nutné a jen tu a tam je nalezáme.

Majíce na zřeteli obě strany, i mechanismus mluvidelní i skutečné proměny hláskoslovné vůbec a slovanské zvláště, můžeme empiricky pět hlavních způsobů rozeznati, jimiž proměny za některou příčinou fysiologickou povstávaly, totiž:

1. při mechanické práci mluvidel zanedbá, přeskočí, vůbec vynechá se některá hláska;

2. při mechanické práci mluvidel přibývá některá hláska;

3. mluvidla tak pracují, že dvě po sobě jdoucí nastrojení v jedno se mísí;

4. mluvidla v zaujatém nastrojení setrvávají, — anebo náopak se předstihují, jedno nastrojení obměňuje se druhým anebo k vůli druhému a hlásky tím způsobem se spodobňují; a

5. žádaná a náležitá mechánická práce mluvidel praecisně se

46

J. Gebauer

nedodělává anebo přes míru vykračuje a nedodělaným anebo z míry vykračujícím nastrojením pouští se hláska jiná.

Že odsouvání hlásek dostatečně se vysvětluje poukázáním k tomu, že mluvidla při mechanické práci své některého dílu úkolu svého zanedbávají a přeskakují, tomu asi nikdo nebude na odpor. Příkladův pak poskytuje hojných a rozmanitých zvláště každé nářečí, srovnáme-li je s jeho jazykem spisovným. Rychlé mluvení podporuje takové „polýkání“ slabik a hlásek, a dobře poznamenal Buslajev (v Histor. gram. str. 93), že daleko větší část takto skrácených forem, jakož jsou na př. liko (místo gljadi-ko), pom (m. pojdem) a j., pochází od rychlého mluvení.

Jako pravidlo a zvláštnost vyskytuje se jeden spůsob odsouvání v polštině, totiž v perfektě a plusquamperfektě. Perfektum slovesa pwać (u-pwać = ufać, doufati) znělo v staré polštině v 1. os. masc. pwał jeśm, fem. pwała jeśm, neutr. pwało jeśm, a podobně v dvojném amnožném čísle; — v 2. os. pwał jeś, pwała jeś, pwalo jeś atd.; — záhy však spojují se přičestí se slovesem pomocným a toto odsouváním se krátí, čehož příklad už v žaltáři kr. Markety se čte: oniemiał jeśm i milczalesm; a v pozdější polštině už jest všeobecným pravidlem časovati: 1. os. ufałem, ufałam, ufałom, 2. os. ufałeś, ufalaś, ufaloš atd. A podobně v plperf. ufałem byl, ufalam była, ufałom było atd.

Tím způsobem dostalo se polštině tvaru jednoduchého za perifrastický. K podobnému konci došlo se následkem odsouvání hlásek v srbskocharvátštině, kteráž v jistých případech tvoří futurum act. pomocí slovesa hoću (chci), na př. hoću pisati, což doslovně srovnává se s futurem novořeckým θέλω γράφει a anglickým I will write. Jde-li však pomocné sloveso za infinitivem, odsouvá se u výslovnosti skutečné tolik, že místo pisati hoću slyšeti jest jen pisaću, v 2. os. pisaćeš, 3. pisaće atd. A tak se i píše.

Také rozličné přisouvání z mechanické práce mluvidel snadně se vykládá. Mluvidla totiž, přecházejíce s jednoho nastrojení na druhé přicházejí při tom do takového položení, za jakého buď jistě anebo snadně se učlánkuje hláska jiná, totiž hláska vsutá. Na př. hodlám vysloviti ai, ale na přechodě od a k i jsou mluvidla tak nastrojena, jako při e, e tedy i bez mé vůle, i proti ní zavzní a místo ai slyším ae i, čili „e se vsulo.“ Aneb: hodlám vysloviti tep-ti, ale na přechodě od p k t vztyčuje se konec jazyka k přednímu patru, nepřetržený proud dechový vráží do průliny mezi koncem jazyka a předním patrem a tím bez úmyslu mého učlánkuje se s, místo tepti slyšeti jest te psti, čili „s se vsulo“.

Při smíšení hlásek smísilo anebo srazilo se dvojí nastro-

47

jení mluvidel v jedno; což nejpatrněji se pozoruje při hláskách
c (= t + s), č (= t + š), dz a dž.

V jiných případech pak práce a nastrojení mluvidel obmě-
ňují neb alterují se tak, aby byly podobnější a takřka bližší
k práci a k nastrojení, potřebným pro hlásku sousední (předešlou
anebo následujícímu). Což zejména při známém spodobňování
souhlásek i samohlásek (přehlasování) se děje.

V jiných konečně případech při mechanické práci mluvidel míra pro učlánkování jisté hlásky náležitě se nezachovává, nýbrž buď se nedodělává, anebo se přes ni vykračuje. Když se nastrojení v náležité míře nedodělá a mluvidla takřka na půl cestě práce své stanou, velmi často v takovém bývají položení, v jakém se článkuje s; zejména pak děje se to, když nastrojení na hlásky zubné a jazyčné se nedodělá. Proto jest s tak časté a tak rozmanitého původu. V řečtině na př. v τέρας, ὀσμή, πέπεισμαι, πέγασμαι jest σ střídnicí za τ, δ, Θ, ν, při kterýchž hláskách konec jazyka o hoření zuby nebo dáseň opříti se má; když však toto opření se nedodělá v míře náležité a konec jazyka jenom se povztýčí, utvoří se průlina, kteroužto proud dechový se prodírá a tím sykavou hlásku vyluzuje. Mnohé s aj řeči dětské zajisté jenom nedodělaným nastrojením povstává.

Jindy pak mluvidla při práci své z míry vykračují. Od rozha stb. rozga (v. razga) odvozeno příponou í české rozží, assimilované v rožží, slovin. rožje; tu při žž střed jazyka povztýčen jest k patru, ale u vztýčení tom jde se přes míru, až střed jazyka se patra dotkne a zazní ď: roždí (stbulh. roždije místorozžije, jako iždelěza m. izželěza, pol. roždže); tuto opět žď mám učlánkovati mírným proudem zvuku, ale zase vykročuji z míry, článkuji proudem silným a místo žď slyším šť, roští m. roždí. Podobně má se stč. dřiezha (m. dřiezga) k nč. tříska, slovenské dežď a dážď, stb. dľždь rus. dožď a p. k česk. dešt, vous k fous atd. Tím spůsobem snad také č. pomláska a slc. mlazga (lýko) souvisí. Formy pak takto obměněné přicházeji často vhod, aby se jimi rozrůznil dvojí význam, jakož na př. ve slc. drgať (drhnouti) a trkať, ve vrkati a frkati i p.

B. Falešná analogie.

Jiný druh příčin, z kterých se proměny jazykové dějí, za-
hrujeme výrazem „falešné analogie“.

Výsledek jejich bývá obyčejně a přirozeně ten, že tvary
(slova a věty), které jsou zvláštní a řídké, podobu svou zvláštní
svlékají a podobu obyčejnějších a hojnějších tvarů svého druhu
na sebe berou. Minorita a zvláštnost z pravidla podléhají majo-
ritě a obecnosti. Následek toho ovšem jest, že za rozmanitost

48

J. Gebauer

nastupuje jednotvárnost forem. Jak rozmanité a bohaté paradigmaty
i pády jest sklonění sanskrtské, litevské, starobulbarské, gotské
atd., a jak chudé naproti tomu a jednotvárné jest na př. sklo-
nění anglické, které (kromě několika zbytků s -n) má jen jednu
zvláštní koncovku s (pro plurál a pro genitiv), ostatně pak před-
ložkami pomáhati si musí. Podobně nová bulharština.

Sluší pak rozeznávati dvojí falešnou analogii; buď povstá-
vají proměny nesprávnou analogií, způsobenou tvary domácího
jazyka, anebo nesprávnou analogií, ku které jazyk cizí svádí.

Falešnou analogií domácí staly se proměny rozma-
nité a nesčíslné. Nehodláme, aniž jsme s to, vypočíisti je pře-
hledně, nýbrž jen k některým slovanským příkladům poukážeme.

Třetí osobě přivlastňuje se ve slovanštině genitivem osob-
ního zájmena tétéž osoby; tedy v muž. a střed. rodě jedn. čísla
genitivem jego, jeho (k nom. on, ono) = αὐτοῦ; v žensk. r.
genitivem stb. jeję, rus. jeja, česk. jejia, jejie a její, =
αὐτῆς; a ve všech rodech množ. čísla genitivem jichъ č. jich
neb jejich = αὐτῶν. Ale na těchto genitivech přivlastňovacích
nepřestalo se; poněvadž se v jiných případech přivlastňuje pří-
davnými jmény, vzala se z toho falešná analogie a přetvořují se
také tyto genitivý znenáhla na adjectiva possessiva.

Působením takové analogie považovalo se české jejie a
její za adjektivum, které podlé vzoru boží skloňovati se má;
podobně, jako snad lat. gen. cujus za adjectivum se bralo,
cujus, cuja, cujum. V Štítného Naučení křesťanském jest
prostý genitiv jejie pravidlem, ale jednou čte se tam přece už
skloněné adjektivum: (Jakub) sedm let s ní byl u otce
jejieho (43, 29); nyní pak pokládá se její za adjektivum snad
ve všech dialektech, a v jazyce spisovném jenom někteří spiso-
vatelé od dialektu se liší a starého genitivu se drží. Ano místy
šlo se ještě dále, a jako se skloňuje její — jejího — je-
jím u, tak slyšeti také degenerované formy jejich — jejichho
— jejichmu za prostý genitiv jejich.

Jihoslovanština vzala sobě analogii z tak zvaných přivlast-
ňovacích adjektiv, tvořených příponami ov, ova, ovo, anebo in,
ina, ino. Z genitivu přivlastňovacího jego utvořeno adjectivum
possessivum stbulh. jegov, jegova, jegovo, srb.-chorv. a sln.
njegov, njegova njegovo, jakoby od nějakého jména pod-
statného, jehož nom. by byl v masc. jegъ, v neutr. jego; utvo-
řeno dále adj. poss. njezin, njezina, njezino, jakoby od
nějakého nominativu njega; — utvořeno z gen. plur. jichъ
adj. poss. njihov, njihova, njihovo; — z gen. (je)je
sln. njen, njena, njeno. (= αὐτῆς); — ba i z gen. dvoj
(je)ju slovinské adj. poss. njun, njuna, njuno (= αὐτοῦ.)

Dialekticky přicházejí takové tvary také ve slovenštině.
uherské, totiž *jejin*, *jejina*, *jejino* a *jehov*, *jehova*,
*jehovo* (Hattala, Ml. jaz. slc. 93).

49

Na Moravě, na Slovensku a v Krakovsku slýchati jest zvláštní formy pro čas minulý; na př. v Ostravicku zašełch, zašełech, začnułch, začnułech, miłovalach, ztraćiłách, žech (= zašel sem, milovala sem, že sem — Šembera, Zákl. dial. V. a 57). na Slovensku jach videl, chodilach (Hattala Ml. j. slovenského, 111) a v Krakovsku oženiłech się, cochmy widzieli, mychmi wzięli (podobně někdy v polštině staré, Przegład form. gram. v úvodě do Wypisů polsk., str. LXV.) V těchto tvarech jest ch střídnicí za s slovesa j-s-em, jakož jí jest i v aoristech slovanských, na př. v stbulh. vedo-ch-ŭ, bi-ch-ŭ naproti skr. anai-š-am, ataut-s-am a naproti σ řeckých aoristů slabých; a nejspíše obdobou vzatou od aoristů a imperfekt, končících se v 1. os. jedn. na ch, dostalo se do tvarů nahoře zpomenutých: podlé oženich się = oženiłem się utvořeno také oženiłech się atd.

Falešnou analogií domácí potkala všechny jazyky slovanské větší neb menší ztráta flexivních tvarů ve sklonění i v časování. Masculina vzoru kost vzata jsou do vzoru had (a meč), kde už většina mužských podstatných byla; a feminina téhož vzoru z veliké části pod vzor duše se přeložila. Ženský instr. plur. se svou koncovkou byl analogií také pro instr. plur. mužský a sřední, rus. rabami, dělami, pol. chłopami, dziełami; hornoluž., srbcharv. a v českých dialektech podobně.

Falešnou analogií vzatou ze sklonění zájmenného a složeného vykládá se také ch v genitivech množ. srb.-charv., na př. robah, dušah, imenah (dle anal. tih, tijeh a dobrih, dobrijeh; cf. Jagić, Podmladjena vokalizacija, v Radu jugosl. akad. IX, článek I.) O podobných genitivech v dialektech českých: lidích, uších, (ano i haduch, mnohovojákách slepicách) čteme v Šemberově dialektologii na str. 13, 20 a j.; v pražském pak dialektě podlehla substantiva vzoru znamení dokonce analogii vzoru boží.

V doudlebštině (viz Kotsmícha, ve Sborníku věd. I. str. 9—10) říká se správně: oko, okno, orat atp., místo obecného jinde voko, vokno, vorat; ale z toho vzala se falešná analogie a na západě od Budějovic v několika vesnicích doudlebských prý také oda, oják, ozy m. voda atd. se slyší. Děti modlíce se Desatero snadno se mýlí a praví: ani vola ani vosla — anebo ani ola ani osla.

Mezi změnami slov jednotlivých způsobenými falešnou analogií domácí uvádíme zde ještě polské jestem, jesteš, jestešmy, jesteście, jež povstalo způsobem, jak sami Poláci praví (Małecki, gram. mn. 89), „arcikunštovným“ a panuje od XVI. stol. Poláci totiž často užívají třetí osoby místo druhé a tím bralo jest na sebe funkci 2. osoby (místo ješ, jsí); bylo však potřebí rozeznávati i formálně osobu 2. od 3. a to se stalo dle

4

50

J. Gebauer

analogie byl — byleš, tedy 3. os. jest — 2. os. jesteš;
k tomu pak 1. os. jestem a plur. jesteśmy, jesteście
samy sebou se daly. —

Také fraseologie falešnou analogií se porušuje. Na př.
česká fráze užívati lék (místo léku) nemusí být právě ger-
manismus, neboť i v němčině vázalo se geniezen s genitivem
(na př. des sol ouch er geniezen in Burgonden lant
v Nibel. 104; geniužet es mîn wîp ib. 861; a. j.); spíše
se akkusativ na místo genitivu vloudil působením analogie jiných
frází, v kterých předmět se naznačuje akkusativem a kterých jest
valná většina.¹)

1) Nejen v řeči, také v písmě shledáváme působení falešné analogie. Veliká část tak zvaných pravopisných chyb vznikla tím spůsobem. Zde pak při příležitosti o některých zvláštních příkladech jejích poznámku činíme, takřka o chybách historických, které s to jsou, aby do historické mluvnice zmatek přivedly.

1) Staročeská ó přešlo v *uo* a toto v dlouhé ú (*psané ú*); v polo-
vici XVI. stol. bylo pravidlem psáti *uo*, ale vyslovovalo se také
již jen ú; vedlé tohoto bylo však ještě druhé ú, povstalé dlouže-
ním z u; tedy na př. kuoň vysl. kúň (ú za *uo*) a celú (za
celuju, celuu, ú za *uu*); písaři tedy měli pozor dávati na toto
dvojí ú a prvé psáti *uo* (čili ú), druhé pak ú; matou se však často
a píší za druhé ú také *uo*, na př. ves celuo Lhotu (v desk
zemských kvaternu Památném Modrém z 1. 1557—1559, H. 30),
že jsuo učinili (tamt. J, 1), ves Peklo celuo (kv. Trhový
Bílý, 1561; D, 1; sdělení dr. Kalouska).

2) Staročeské ú přešlo v *au* a toto v *ou*; do r. 1849 psalo se pravidelně *au*, ale už z XV. stol. jsou důkazy, že aspoň místy vyslovovalo se *ou*, vedlé toho bylo jiné *ou*, které nepovstało z *au* a z ú, na př. ve slově *Bauslav* povstalém z *Bohuslav*; ale písař zase nepravou analogií vésti se dal a psal *au* i za vlastní *ou*, *Bauslav* (tamt., 1583; M, 20; sdělení dr. Kalouska).

3) Slabika *aj* (na př. v daj, dobraj, najdéle) přehlásila se v *ej*, ale toto vyslovované *ej* psalo se ještě dlouho *aj*; písaři pak matou se falešnou analogií a píší *aj* také tam, kde bylo *ej*, na př. Hájek 1541: najsou místo ne-jsou, vzaj dem. vze-jde, vajda m. ve-jda atd.

4) Dvojhláska *ie* už v XIII stol. vyslovovala se (aspoň místy) súženě, -i, ale psala se přece pravidelně až do skl. XV. stol. *ie*. Vedlé toho vyskytuje se často také *ie* tam, kde by mělo býti vlastní *i* a kde *ie* sotva se vyslovovalo, na př. o vícest vie nad Vláslavem (v R. Králí), v noci a v svítání (v Nové Radě, Výb. I. 897) atd. Užívajíce předešlých (sub. 1—3) příkladů k indukci vykládáme si také *ie*, jež místo žádaného *i* se vyskytuje, a pokud z historické mluvnice si ho vyložiti nelze, za nasledek nesprávného soudu analogického: nominativ zněl súženě svítání a psal se svítání, — tedy lokál, jenž taktéž zněl, také tak se psal.

5) V Šafařikových Počátcích stě. ml. §. 19. vytýká se „u (ju). na přemnohých místech, kdež sklad slovanského jazyka i starší zvyk samé češtiny původního i požaduje,“ a jmenuje se ona záměna i s u přehláskou, ovšem rozdílnou od přehlásek dle terminologie nynější (také Miklosich, Formenl. §. 712, onu záměnu za zvláštní zákon hláskoslovný pokládá); jmenovitě pak uvedeny jsou v Počátcích: u meču atp. místo u meči, gen. pl. ovcjů m. ovcí,

51

Obraťme se k falešné analogii cizí.

Vlivu cizímu žádný jazyk se neubrání. I když není nijakého tlaku, samy tiché styky přátelského sousedství stačí, aby jazyk jeden působením druhého nějaké proměny bral. Stará dáčtina, jejíž zbytek shledáváme ve škipetařštině, měla postpositivní člen a neměla infinitivu; ačkoliv pak ani povědomo není, že by se kdy k svým sousedkám nějak násilně byla mohla zachovati, přece rumunština, nová bulharština a dílem i nová řečtina tytéž zvláštnosti na sebe vzaly, a sice jen vlivem sousední dáčtiny, — aspoň jiné možné příčiny nikde nevidíme.

Když pak k stykům sousedství pojí se ještě síla a snad násilí, tu přirozeně i proměny vlivem cizím četnější se způsobují. Síla a násilí, s jakým jeden jazyk na druhý působí, bývá někdy attributem jeho nadvlády politické, jako na př. slovanština v Uhrách pod politickou nadvládou maďarštiny jest. Mnohem pak mocnější bývá ona síla a účinky její mnohem větší, a porušují zejmena jazyk spisovný, když jsou attributem nadvlády kulturní. Čehož nejvýmluvnějším svědkem jest maďarština, jazyk panující, který z podmaněné slovanštiny takové množství slov si vypůjčiti musil, proti jakému počet slov maďarských ve slovanštině jen nepatrný se ukazuje. Němčina v minulých stoletích kulturním vlivem franštiny mnohem více proměn vzala, než v Elsasu a Lotrinsku vlivem politickým.

tocuž m. tociž, přechodn. činjúcí (m. činiecí) a některé případy jednotlivé z Žalt. Klim. a Passionálu musejního, jako slúnju m. slíbi, bítju m. bíti atp. Z těchto (dílem opravdu podivných) forem psaných některé mají nebo měly snad původ svůj ve výslovnosti; Šafařík sám dokládá stran lok. u meču atp., že jest to bezpochyby forma dativní užití za lokál (podobně lok. dubu místo dubě), a stran přechodníků činiuc místo žádaného činiec možno z dobrých důvodů domnívati se, že se působením analogických forem pekúc, bijúc atp. staročeská výslovnost odchýlila od gramatickeho činiec k obdobně utvořenému činiuc. Ale stran příkladů z Žalt. Kl. uvedených zajisté vším právem pochybuje Šafařík, že by Čechové kdy skutečně tak byli vyslovovali; čemuž každý přisvědčí, čta buď příklady v Šafaříkových Počátcích anebo tyto věty z Passionálu (vyd. Hankou ve sbírce nejdávn. slovníků) vyňaté: „káza ju po líci bítu (str. 276), trpěl od zlých lidiu (280), nenávist od zlých lidiu (281), také to jich života svatého pamatovánie činiu vám vláščie zahanbenie (283), tu stáše lidiu mnoho plaćíc (284), diví se tomu smysl člověciu (284). dáš mnohým svatým od hladu a (od) žiezňu umřieti“ (289) atp. K vysvětlení těchto divných spůsobů písařských (pokud totiž nezakládají se na skutečné výslovnosti) nabízí nám indukce opětně falešnou analogii: jako v případech předešlých písar se mátl falešnou analogií tak se jí bezpochyby také zde mátl; mělť dvoje i, jedno vtastní a původní, druhé přehláskou z u povstalé; za toto druhé čítal a psáno vídal dle staršího spůsobu nepřehlášené u; a tento spůsob psaní přenesl také na vlastní i, jež není přehláskou z u; když za slyšené duši se psávalo dušu, napsal za slyšené bíti zase bítu.

4*

52

J. Gebauer

Ruština a srbština dlouho byly pod kulturní nadvládou slovanštiny církevní, kteráž jest v podstatě své stará bulharština. Když pak na Rusi zakládal se nový, právě ruský spisovný jazyk, nepodařil se nejen první, ale ani několikátý pokus; vlivu církevní slovanštiny sice ubývá, ale stopy jeho přece vždy zjevny byly a jsou, v ruštině spisovné Lomonosovské, v Karamzinské, a i v nynější. Také spisovná srbština až do radikalních oprav Obradovićových a Karadžićových byla podobnější k slovanštině církevní než k srbštině obecné.

Proměny, které vliv jazyků cizích působí, týkají se asi nejméně stránky hláskoslovné, ačkoliv i zde bývají druhdy velmi značné, jakož viděti jest na př. na němčině, jakou židé mezi sebou mluví. V češtině snad jednostejné střední l za dřívější hrubé l a měkké l' vlivem latiny a němčiny se ujalo. Hattala (v Srovn. ml. §. 96.) pokládá také s úd-saud za pravděpodobný účinek německého hůs-haus.

Vzhledem k tvarosloví tvádíme za příklad, že zejmena perifrastické formy místo jednoduchých za příkladem jazyka cizího se tvoří a obliby docházejí, formy pak jednoduché týmž tla-kem cizí analogie z obliby obecné se znenáhla vyťiskují a tím i z paměti a povědomosti vycházejí. Taková okolnost přičiňovala se (s jinými ještě příčinami) k tomu, že se ujalo v nové bulharštině skloňování perifrastické, vedle něhož se dosud velmi mnohé zbytky starého, jednoduchého sklonění zachovaly, tak četně, že často obojím způsobem novobulharsky se deklinovati může. jedno-duše i perifrasticky, čili po staru i po novu, po slovansku i po cizinsku.

Perifrastické tvary slovanské pro perfektum a plusqpf. vyskytují se vedlé jednoduchých imperfekt a aoristů již v památkách starých. Vyhynutí jednoduchých tvarů pro minulý čas a dosazení za ně tvarů složitých nemusíme tedy vlivu cizímu přičítati, obzvláště když té okolnosti si všimněme, že řečené jednoduché tvary také v ruštině vyhynuly, u které v té příčině o cizím vlivu sotva by řeč býti mohla, a že naproti tomu posud se zachovaly ve slovinštině a srbštiňě lužické, kteréžto jazyky poměrně nejvíce vlivu německého zakusily. Němčina pak i přes jednoduché své praeteritum vyjadřuje minulost velmi často tvarsem perifrastickým.

Vzhledem k slovníku sluší pamatovati, že prostřednictvím jazyka cizího přicházejí k nám nové pojmy, pro které ve své domácí zásobě názvů nemáme, anebo myslíme, že jich nemáme, necvědouce o nich nebo aspoň nemajíce jich na snadě. Tu pak bývá dvojí pomoc: buďto s novým pojmem vzíti z cizího jazyka také cizí slovo a, libo-li přizpůsobiti si je dle hláskoslovných pravidel domácích, čehož příkladem je přílbice, kterouž čeští a vůbec západní Slované u Němců poznali, od Němců kupovali, povlé Němců helm jmenovali a ve formách helma, helmica,

53

šlem (rus. тěž šелом) k svému jazyku přizpůsobili. — Anebo druhé, co zbývá, jest, utvořiti si pro pojem, vlivem nebo prostřednictvím cizího jazyka nové přinešený, anebo pro pojem jen domněle nový, nové slovo. V tomto případě bývá nově utvořené slovo obyčejné doslovný, řídčeji věcný a druhdy nešťastný překlad. Věcné názvy utvořily jsme si na př. pro ústavu, průmysl; doslovným překladem obdrželi jsme denní pořádek a ptačí klih; a doslovný a při tom nešťastný překlad jsou Sedmihrady z něm. Siebenbürgen (místo Sibínské hrady nebo Sibínsko, Sibíň — ném. Hermannstadt — lat. Cibinium a Cibinia castra), mlíkové svíčky atp.

Vzhledem ku skladbě a fraseologii bývá vliv cízích jazyků největší a nejpatrnější. Tak zvané cizomluvy, totiž nesprávné, neobvyklé a duchu jazyka domácího odporné vazby syntaktické a průpovědi skoro vesmés z vlivu cizího jazyka původ svůj vzaly. Odtud má pozdější latina své barbarismy, němčina své gallismy, západní a jihozápadní slovanština své germanismy a italismy.

Co jazyk tímto spůsobem utrpí, to během času nějak zažije a za své přijme, anebo se časem na porouchané stránce opraví, přejí-li tomu okolnosti.

Vhodným tuto příkladem jest snad participialní vazba slovanská v češtině spisovné nejvíce vyvinutá. V jazyce štítenském velmi málo odchylek nalezáme a naproti tomu důsledné šetření i jemných distinkcí; ve spisech XVI. a XVII. století klade se adverbiálně jako latinské gerundium; a když Dobrovský (Lehrgeb. 1819, str. 263) správnou vazbu reklamoval, opírali se tomu i theoretičtí grammatikové (Šumavský a Vanék, cf. Mittner, O užív. přestup. 11), ale ovšem nebyly s to, aby chystanou opravu spisovného jazyka na této stránce zastavili.

V Štítného Nauč. křesť. (vyd. A. J. Vrťátko 1873), v kterémž spise participialních vazeb převeliká jest hojnost, jenom dva příklady jsou mi povědomy, které by se s Harantovým přišedše před klášter, vyšel proti nám gardyán (Dobr. l. c.) rovnati se mohly, totiž: o tom tak řeči podrževši.... znamenajte (Vrť. 181) a pán uslyšav to od posla, bude jemu protivno, bude řéci, zdali atd. (ib. 308).

A i tyto dva odchylné příklady daly by se snad s pravidlem srovnati: prvý totiž jako dativus absolutus jinde ve staré slovanštině obyčejný, v české však dosud na jisto nedokázaný (mně řeči podrževšu, přehl. podrževši, vy znamenejte, v. Miklosich, Vgl. gr. IV. Syntax. str. 615—617); druhý pak, když bude jemu protivno za větu vloženou považovati budeme a uslyšav spojíme s bude řéci.

54

J. Gebauer

C. Potřeba nového pojmenování, skutečná i domnělá.

Třetí druh příčin, které v proměnách jazykových vůbec veliké účastenství mají, jsou jednak skutečná, jednak domnělá potřeba nového pojmenování.

Při každém slově a každé větě rozeznáváme stránku myšlénkovou a a stránku jazykovou α. Jedna i druhá se mění, ale tak málo nutné souvislosti jest mezi nima, že proměny jdou větším dílem na každé straně jinou takřka cestou a zřídka stejným krokem. A z toho ovšem také jazyk neustále rozmanité proměny bere. Jen tenkráte není proměny žádné, když α i α beze změny zůstávají; ale mimo to jsou ještě tři případy možny a v každém z nich jazyk se mění, totiž

1. když a se mění, α beze změny zůstává,

2. když a i α se mění

3. když a zůstává a α se mění.

V každém z těchto tří případů bere jazyk proměnu. O druhém a třetím netřeba toho dokazovati; v nich výslovně se praví, že jazyková stránka α se změnila. V případě pak prvém zůstává sice α beze změny, ale neznamená už a, nýbrž a' nebo a'', což pro jazyk přece změnou jest.

V každém z těchto tří případů jest dále i potřeba nového pojmenování. V 1. a 2. změnilo se a v a' nebo a''...; pro nové a', a''... bylo zapotřebí nového pojmenování; a toto buď vzalo se a přeneslo s bývalého α (příp. 1.), anebo se utvořilo nové a', a''.. (příp. 2.) V případě 3. se α nezměnilo, nebylo tedy objektivní potřeby nového pojmenování; ale za to ukazuje se ho potřeba subjektivní (následkem nezřetelnosti, zapomenutí, nechuti atp.)

Proměny prvého druhu týkají se snad jenom slovníka a
fraseologie. Tak na př. slovo dьska, deska znamenalo prvotně
prkno (a), potom plochou látku nějakou (a'), zvláště takovou, do
které se rylo nebo psalo (a''), a v množném čísle zemské
desky znamená zápisy a knihy (a'''). Zboží znamená dle ety-
mologie dědičný majetek (skr. bhadž = obtenir en partage,
Burnouf), zvláště majetek pozemků a rolí (v RZel. i umrěli
glava čelědina, děti vsě tu zbožiem v jedno vladú,
odtud i místníjména Zboží), dále úrodu z majetku pozemkového
 pol. zbože = obilí), pak vůbec cenný majetek (v Beneši Herm.:
Dajte, nebožátka, dajte — střiebro, zlato, zbo-
žice . . . střiebro, zlato pobrachu, hoviedce oteh-
nachu, kdež zbožice ∞ hoviedce), azvláště prodejný majetek
na trhu a v krámích. Taktéž štěstí (vl. s-čestí dle stbulh.
adj. sьčęстьнь) znamená etymologicky = součastenství, podíl tedy,
bezpochyby dědičný, a později teprv nabylo významu nynějšího.
Podobně statek (rus. majetek, česk. majetek a rolnická živnost,

55

pol. koráb), obilí (stbulh., rus. a sln. hojnost), kmet (rádce na sněmě a na soudě, zeman, sedlák, stařec) atd.

Foedus icere jest brachylogie, kterou se obřadné užaví-
rání smluv u Římanů věcně pojmenovávalo; kdykoli však té fráze
se užívalo o smlouvách, při kterých se obětní zvíře neporáželo,
tu přeneslo se pojmenování a s bývalého a na nové a'. Po-
dobně fráze slunce vychází, slunce zachází, dobrý
zrak proniká atp. na bývalý ovšem nesprávný myšlénkový
obsah svůj dobře se hodily; když pak nesprávnost v myšlénkovém
obsahu jejich se poznala a opravila, když tedý na místo bývalého
a nastoupilo a', nechalo se přece bývalé pojmenování a beze
změny.

Nejsnadněji děje se taková změna, kde pojmenování se stalo
podlé nepodstatné stránky (na př. dle místa výroby, jako per-
gamen) anebo dle stránky nepravdivé (slunce vychází). —

V druhém případě mění se myšlénkový obsah i pojmeno-
vání; jinými slovy: nové věci dostává se nového pojmenování, ať
jest to věc z brusu nová, anebo věc za jinou předchůdkyni svou
dosazená.

Takové změny dějí se v každém jažyce při každém kroku
ve vědě a v životě praktickém, když jedna věc za druhou se do-
sazuje, když věci neznámé se objevují, když věci nebývalé povstá-
vají. Psali jsme do nedávna přiříznutým kusem olova a jmeno-
vali jsme jej olůvkem; za olovo dosadila se pozdějí tuha a
tuhu ku psaní připravenou jmenuteme tužkou. Že by byl a co
by byl kyslík, nevedělo se; teprv když se to objevilo, dostalo
se nové věci také nového pojmenování. Parostroj, nádraží,
záložna, směnka atd. jsou věci i názvy nebývalé a teprv ne-
dávno povstalé.

Naproti tomu mění se myšlénkový obsah také směrem opáč-
ným; jako ho na jedné straně přibývá, podobně na jiné straně
ho ubývá a za ztracenou věcí ztrácí se znenáhla také její pojme-
nování — neli vůbec, tedy aspoň ze živé řeči a toliko v dů-
kladnějším slovníku zapsáno jest. Tak na př. staročeská pojme-
nování lěch, cúda, ochoz a j. mimo slovník už nežijí. —

V třetím případě, kde myšlénkový obsah a se nezměnil,
ale pojmenování jeho a přece se odložilo a nové a' přijalo, sluší
zase dvě příčiny rozeznávati: jednak žádoucí zřetelnost, jednak
neumělost a nechuť.

Pojmenování a znamenalo věca, a a' věca', na př. stč. jieti =
capere a jíti = ire; ale změnami jiného druhu proměnilo se a
v a', stč. jieti v jíti; následkem toho jest dvojí hláskově ne
rozeznatelné a' jíti (od jmu) a jíti (od jdu), které má zna-
menati dvojí různou věc, capere a ire; a tu musila se ucítiti po-
třeba forem zřetelně rozlišených, kteréž potřebě vyhovělo se tva-
rem jmouti, utvořeným analogicky podle sednu — sednouti.

Bohdana Jedličky příspěvky ku kritice legendy o sv. Kateřině. 57

slovníčku Hankova k druhému dílu Starobylých Skládání, k němuž pohříchu Dobrovský neučinil více žádných poznamenání jako k dílu prvnímu. V druhém zajistě díle Starob. Skládán. přichází slovo szořiti též na dvou místech, totiž Sedm. Rad. v. 662. 663.

přemnoho kvietie stvořila (t. j. naše země)
stvořivši krásné szořila.

a tamt. v. 712. 713.

tys (t. j. panno Marie) cné ovoce stvořila,
milostivěs je szořila.

Hanka podkládal tomuto slovu význam „osvěcovati“,
kterýž ovšem na těchto dvou místech jakž takž by mohl obstáti,
ačkoliv jasného odůvodněného smyslu nepodává.

Z oněch však tří míst naší legendy na žádném tento výklad
není vhodný, nejméně ovšem ve v. 3377 v dobrotě szořené,
v němž spíše domýšleti se musíme protivy ku pojmu verše pře-
dešlého potvořené. Rovněž divíme se, kterak ve v. 3416
osvětlená bydla sluší k následujícím vratům otvořeným.
A což to má být ve v. 1225, Bůh věčnost osvítil? Ba
proti Erbenovu výkladu tohoto výrazu véčnost szořil vzniká
v nás ještě jiné podezření. Hádání zajisté a pření sv. Kateřiny
téměř veskrz setkána jsou z textů biblických, nejvíc ze žaltáře
vzatých; a tam pokud jsme konkordance prošli, nestává, že Bůh
věčnost, nebe, slunce, hvězdy, den atd. osvítil, nýbrž stvo-
řil, v rozličných latinských výrazech vulgaty jako plasmare,
fabricare, formare, facere, creare, či v staročeských vý-
razech skoval (žalt. klement. 73, 16), sformova (Bratř.),
učinil, způsobil, stvořil atd. Již tedy s tétol strany do-
mýšlíme se, že ve v. 1225 věčnost szořil spíše má význam
stvořiti.

Však již r. 1841 objevil Jungmann (Rozbor I, 199) u Ští-
ného původní význam slovesa szořiti, t. j. maturum reddere,
maturare, ὡσιμάζειν (ve větě: Lepší chuti ovoce, — když horko
slunečné a jiná pohoda je szoři; srovn. Čelakov. Dodav.) Tudy
jest szořiti složenina s předložky s a zořiti¹), a toto zase
jest faktitivum k slovesu zráti, a sice zcela dle zákonův
zvukoslovných utvořené. Kmen zajisté slovesa zráti jest zbr
jak Geitler (fonolog. str. 17.) ukázal, a ь i v češtině (Hatt.
Zvuk. str. 69. Srovn. mluv. str. 288) stupňuje se do o. Nad
to zná i starobulharština sъzoriti ve významě maturare (Miklos.
lex.), takže o původě a významě tohoto slovesa nemůž býti po-
chybnosti. ²)

1) Čelakovský v Dodavcích toto jednoduché sloveso' sic uvádí, ale nenaznačuje pramene.

2) Zořiti ve významu příčinném přichází také v celé slovanštině jižní: stb. a srb. zoriti, srbsko-charv. a slovinské zoriti se

58

Bohdana Jedličky

Tentýž význam má patrně verš 713 Sedm. Rad., kde Kristus, allegoricky nazývá se ovocem od panny Marie stvořeným, a milostivěs je szořila jest jenom pokračování v této allegorii. Výkladu tomu svědčí bezprostředně následující verše 714. 715., které tu allegorii dále rozpřádají:

*Stvořivše všem na užitek*

*dalas i na cný požitek*;

tu patrně veršem 714. doplňuje se v. 712, ano se dodává, že stvořila Maria ovoce na užitek a veršem 715. doplňuje se v. 713, ježto se praví, že Maria ovoce k zralosti přivedla, aby z něho byl cný (chutný) požitek. — Tedy i verši 663. Sedm. Rad. tentýž význam ὡριμάζειν přisuzujeme.

Od toho významu maturare vycházejíce určíme i významy na třech svrchu vytčených místech naší legendy.

a) v. 3416 jsú při mně bydla szořena; tu znamená szořiti: uchystati, připraviti. Hlavním důkazem toho výkladu jest znění latinské legendy středověké (Germania 8, 133), kterouž náš legendarius v mnohých věcech a tak i na tomto místě se spravoval; pravíť tam zajisté hlas s nebe: „Veni, dilecta mea, sponsa mea, ecce, ecce beatitudinis janua aperta, ecce quietis aeternae tibi mansio parata tuum exspectat adventum (German. 8, 186). — Tolikéž v německé legendě tištěné r. 1500 v Štrassburce „von meister Hans Gruenninger“, jež rovněž dle oné latinské jest vzdělána, zní toto místo (fol. 612): „Kum her zu mir myn geliebte, kum her zu mir myn usserwelte gesponss, nym war dir würt vffgeton die thür der ewigen selikit vnd die wonung der ewigen rug, die dir bereit ist, die ist yezt dyner zukunft warten.“ — V Köpkeově Passionale (688, 47) tento pojem na témž místě nacházíme, ovšem jinak vyjádřený, totiž popřením protikladu; praví zajisté onen hlas (688, 44—47):

kum, min uzerwelte brut,
kum, min vrundinne, kume,
wand dir des himelriches vrume
ist vffgetan und unversaget.

Co není odepřeno, to jest dopřáno, či po biblicku, uchystáno. ³)

atd. Kmen zbr vede ku koř. ghar-ardere, lucere (Leo Meyer, I. 352), který žije dosud v našem hor-ký, hoř-eti a od něhož i žár, žeřavý, záře, zoře pocházejí. Znamenalo tudíž zráti dříve περιχάζειν (zapalovati se) a později teprv, ježto ovoce zapalujíc se zraje, maturescere.

³) Královská legenda (Haupt Ztschft. f. deutsch. Alterth. 13, str. 539 násl.) má v řeči tohoto hlasu nebeského taktéž slovo bereyt; že však právě na tomto listě rukopisu pět prvních písmen každého řádku jest ustřiženo, nelze určit, k jakému podmětu toto bereyt přisluší; znít toto místo (str. 544):

Příspěvky ku kritice a výkladu štokh. legendy o sv. Kateřině.

59

Konečně jak již Šembera (Dějiny ř. a liter. str. 108. 109.) ukázal, shoduje se prosba sv. Kateřiny (v. 3327 až 3404) s prosbou v legendě o 10.000 rytířích (Výb. II, str. 12. v. 25. — str. 16. v. 31.), a tam praví též hlas s nebe (str. 16. v. 35. násl.):

*Poďte vzvolenci otce mího
do královstvie nebeského,
jež jest vám uhotováno,
ot počátka světa dáno.*

Jest pak patrno, že všecka tato uvedená místa jsou jen
ozvěnou a nápořobením oněch míst biblických, o kterých se
praví, že Bůh svým věrným u sebe byt a blaženost věčnou
připravil. Ku př. Jan 14, 23; Kol. 1. 5; I. Kor. 2, 9;
Žalm 30, 20 atd.

Ostatně přenesený tento význam našeho szořiti snadno
lze vyvoditi z původního ὡριμάζειν; co zajisté zraje, to i k do-
konalosti se hotuje a připravuje. A nejposléze i lužického
zrawić uživá se v téže metafoře, t. j. ve významě sich
anschicken, k. p. k pukám (Schläge, Prügel), k wójnje
(Pfuhl lex.)

b) Slovy v dobrotě szořena (v. 3377) patrně naznačuje se protiva předešlého potvořené, a sice v dobrotě neznamená tu vlastnost ethickou, nýbrž ontickou (Jungm. lexic. dobrý 2, c) jako v. 289 z lý (viz naše Příspěvky ku kritice atd. v Sitzungsber. d. böhm. Gesellschaft d. Wissenschaften 1873), a szořen má tu význam stvářen, udoben, čili po bratrsku sformován, formatus plasmatus (sv. Jeronym ve vulgatě), πεπλασμένος, tudy v dobrotě szořen = wol gestaltet. Svědčí tomu výkladu i následující slova vznikl v člověka sličného, ježto pozdější vyvinutá sličnost se tu klade co následek, jenž teprv po onom dobrém szoření nastoupiti může, a patrno, že zde onou podmínkou sličnosti nic jiného býti nemůže než tělo náležitě udobené.

Význam ten nenuceně plyne i z významu ὡριμάζειν
i z významu chystati; neboť co nedozrálo, nemá dosud
ani své náležité příští formy; čemuž pak k zralosti pomá-
háme, tomu i formu tvoříme. A zase co teprv se připra-
vuje, to ještě tvaru svého nemá; co tedy připravujeme, to
i formujeme.

c) v. 1225. szořil vyložili jsme již svrchu (str. 57): stvo-

ch kom myn libes trut

sczen lybe schonebrut

en tor dir offen stat

yde kor dir entegen gast

rne ist dir bereyt.

60

Bohdana Jedličky

řil. Výkladu tomu nasvědčuje i to, že verše předcházející 1223. 1224 jsou jen volným překladem žalmu 95, 5, jenž celý zní: quoniam omnes dii gentium daemonia: dominus autem coelos fecit, á tudy také v. 1285. ale Bůh, jenž věčnost szořil jest překladem slov dominus autem coelos fecit, a proto jest szořil — fecit.

Význam stvořiti snadno jde z konkretnějšího významu udobiti, sformovati dle známého zákona etymologického, dle něhož výrazů původně předměty srostité označujících užívá se později k označení předmětů a pomyslů vždy abstraktnějších. Co doby, vnější formy nemělo, tomu starobylost, pouze na smyslné zkušenosti lpějící ani bytnosti nepřičítala, tak že jí to, co bylo sformováno, zdálo se i vůbec teprv učiněno, sívořeno. Tolikéž formare, πλάσσω, plastare v obou významech se naskytuje.

d) Z týchž pak důvodů, z kterých ve v. 1225. slovesu szořiti přisuzujeme význam stvořiti, béřeme i v. 1373. a 2622. vzořiti ve smyslu stvořiti, nesrovnávajíce se s Erbenovým výkladem „světlem opatřiti.“ A sice pokládáme vzořiti, což v rukopise v. 1373 wzorzyl ve v. 2622. pak wzhorzyl jest psáno, za složeninu = vz + zořiti, v níž vz pozbyvši svého původnějšího významu âvá, značí skonání, dovršení děje jako v slovesech vzděti = vzdělati, vzjísti atd Za složeninu = v + zořiti nemůžem je pokládati, poněvadž terminus quo, kterého v v složeninách nikdy nepozbývá, na tomto místě jest nemístný. Tak též nikoliv za složeninu = u + zořiti, kterou zná srbština (viz Čelak. Dodav. pod zořiti a Miklos. lex. pod. uzorъ, též uzorit jest patrně particip. passiv. od uzoriti); tomu brání pravopis naši památky, v níž písmenem w vždy hláska v se označuje. u na počátku slov pak vždy písmenem v (srovn. též Gebauer, Příspěvky k historii česk. pravop. 1871. str. 58. 66.). — Psání rukopisné verše 2622. wzhorzyl pochodí z nevědomosti písařovy, jenž nerozuměje více tvaru vzořil změnil a jak se domníval „opravil“ wzhorzyl (Jako i jinde ku př. v. 3507). Než přijetím tvaru vzhořiti stanovili bychom nové ἀπαξ λεγόμενον pro všecky jazyky slovanské, jež ostatně odporovalo by biblickému názoru (str. 57). Konečně i následující okolnost svědčí spíše čtení vzořil nežli vzhořil. Mají zajisté v naší legendě mnohá slova ustálené své rýmy, vždy s týmiž slovy se rýmujíce. O tom někdy později obšírněji pojednáme; zatím pak tu stůjte tyto příklady: V dieči na všech čtyřech místech (v. 1423. 1504. 2584. 2953.) vždy se rýmuje s řeči; celo rýmuje se s tělo 1952. 3032 (tentýž rým viz Mar. Magdal. v. 43, 97. 251. 592. 715. (Str. Skl. II.); vlasti a strasti v. 1781. 1843; tak i stvořil rýmuje se v naší legendě a

Příspěvky ku kritice a výkladu štokh. legendy o sv. Kateřině. 61

v Str. Skládán. (Sedm. Rad. 662. 712.) se složeninami od
zořiti — a tedy i z této příčiny na našem místě vzořil
lépe sluší než vzhořil.

V. 3505—3508. *a svú smrť pomnieti dala*
*i najposlední čásek ten,*
*pátý nadedwameztaty den*
*prosince toho měsíce.*

Dle tohoto rukopisného znění a čtení byla by sv. Kateřina
27. prosince umučena byla, kdežto církev pravoslavná pa-
mátku její slaví 24. listopadu, římská pak 25. listopadu. Odkud
tato neshoda?

Strany Prosince snadné jest rozřešení, poněvadž ještě ve
14. věku slovem Prosinec označoval se měsíc November (Šem-
ber. Děj. řeč. a liter. vyd. 3. str. 105 pozn. 2; Hanuš, Bájesl.
kalendář; Slov. Nauč. pod Prosinec), tedy i zde prosinec =
november. Jak však naložiti s oním dnem 27tým?

Zkušenost učí, že svátky svatých dle potřebí během času na
jiné dni byly přeloženy, jak před nedávnem svátek sv. Cyrilla a
Methoděje z 9. března na 5. červenec. Snad tedy i památka
sv. Kateřiny v středním věku na jiný den se slavila? Co se tkne
východní církve, tu vskutku prameny středověké jednak 24. je-
dnak 25. jednak 26. listopad co svátek sv. Kateřiny uvádějí; ⁴) tak dsky Kaponianské ⁵), jež nedlouho po r. 1200 sepsány byly ⁶), codex Possevinus a fasti Papebrochini den 24., Menologium zase Basilia Macedonského († 886) den 25. a jiný slovanský codex 26. listopad. ⁷) V západní církvi není žádného kolísání; nejstarší zajisté Martyrologie a legendy středověké kladou její památku bez rozdílu k 25. listopadu. O dni 27tém však ani ve východní ani v západní církvi zmínka se neděje; a protož touto cestou neshoda naší legendy odstraněna býti nemůže.

Poněvadž ale kultus sv. Kateřiny k nám beze vší pochyb-
nosti z církve západní se dostal, a poněvadž tato naše legenda
neklamně dle západních vzorů jest složena: musíme se domýšleti,
že i v Čechách památka této světice dne 25. listopadu se slaví-
vala, a že toto znění našeho rukopisu jest pozdějšími přepisy
zkažené na místě původního textu podávajícího listopad pětadvacátý.
My se tedy domníváme, že tento verš tedy původně zněl:

*Pátý nade dvěma dsát den, což ovšem pak dává den
pětadvacátý. Tuto konjekturu svou takto odůvodňujeme:*

Znalcům staročeských číslovek nebude s podivením tento
tvar a toto skloňování dvacítky, vědoucím z Jirečkova Nákresu

4) Viz Kalendaria ecclesiae universae; studio et opera Josephi Simo-
nii Assemani. Svazek V. Kalendaria ecclesiae slavicae, seu graeco-
moschae. Romae 1755 str. 375.

5) Assemani V. str. 215. 6) Assemani I str. 7.

7) Assemani V str. 375.

62 Bohdana Jedličky příspěvky ku kritice legendy o sv. Kateřině.

§ 168, že již za 13. věku při násobkách desítek toliko první část se skláněla. Genitiv pak dsát a dcief bez ohledu na první číslo se kladl; ku př. se dvěma dcief rytíři Bibl., přede třmi dsát lět Pan; viz též příklad v Šafařík. Počát. str. 69. dvěma dsát tisícem lidem Pass. I naše legenda má tohoto skloňování příklad ve v. 1553 i s pětidsát sě hádati, jenže Erbenův pravopis jest chybný místo s pětí dsát. Úplně srostité tvary, po šest-desáti, po tři-dcěti, jsou pozdější.

Tolikéž že v složeném tvaru této číslovky řadové pátý nade dvěma dsát jen první část opatřena jest koncovkou attributivné, jest v souhlase s mluvou 13. a první polovice 14. věku; uvádíť Jireček v §. 169. 170 příklady: až do šestého dcát léta Bibl.; páté mezi dcětma léto Pass.; viz též příklady v Šafařík. Počát. str. 70. šestý na dcát (= šestnáctý) Dal. — Skloňování obou částí začíná teprv v druhé polovici 14. věku, ku př. prvý mez-dcietmý.

Bez pochyby písaři štokholmského rukopisu takovéto tvary číslovek byly formami zastaralými a nesrozumitelnými; proto dle skloňování svého času utvořil z tvaru nade dvěma dsát tvar úplně srostitý, a opatřil jej koncovkou přívlastkovou, tedy dva-meztaty.

Touto koncovkou přívlastkovou stal se i verš devítislabičným, kdežto přece dle podoby verše naší legendy vesměs jsou osmisla-bičné; naší konjekturou navráceno jest tomuto verši 8 slabik.

O některých překážkách vyučování na školách středních.

(Podává V. Ot. Slavík.)

Jaké školy, taková budoucnost národa.

Jenom ti, kteří studovali před r. 1860, mohou v plné míře oceniti váhu zásady, dle které vyučuje se ve školách vždy jazykem žákům úplně srozumitelným, t. j. jazykem mateřským; a mládež naše nemůže sobě ani představiti, s jakými nesnázemi bývalo zápasiti, když chlapec český přišed do škol středních měl klásti základy celého budoucího vzdělání svého jazykem buď naprosto, nebo aspoň částečně jemu nesrozumitelným. Bylť to skutečně trapný pocit, když takovýto hoch plný dobré vůle a horlivosti, kterému však již novota celého vůkolí nemálo byla na závadu, dostal se před professora, jenž věci nové počal mu vykládati methodou neznámou a jazykem nesrozumitelným. Jak upiaté pozornosti bylo tu třeba, by aspoň z posunku a tvářnosti professorovy vyrozuměl, čemu neporozuměl ze slov neznámých! s jakým úsilím muselo užíti se každé chvilky, mělo-li domácí

V. Slavík, o některých překážkách vyučováni na školách středních. 63

pilností býti nahrazeno, čehož za takových okolností nemohla poskytnouti škola i při vůli nejlepší! O všech nesná zích těchto nemá — nebo aspoň nemusí míti — mládež studující ve školách středních nyní ani tušení majíc usnadněnu práci svou nad to ještě v předmětech mnohých oživujícím názorem věcí přednášených, jehož v neblahých oněch dobách buď vůbec nebo aspoň pro většinu škol středních ani nebylo.

Než jakkoli změnami v příčině didaktické velevážnými valnou měrou usnadněno jest vyučování na školách středních, přinesla táž doba zároveň některé zjevy dříve nebývalé, jimiž nové nesnáze vzešly vyučování tomu vedlé těch, které v míře větší neb menší již druhdy na překážku bývaly žádoucímu zdaru ve školách středních a dílem i jiných. Většina překážek a závad takovýchto pochází jednak z neznalosti zásad pædagogických, jednak i z toho, že nezřídka příliš lehce váží se některých věcí na pohled nepatrných, které však vskutku důležité následky mívají buď samy o sobě nebo aspoň ve spejení s jinými, tedy z nedostatečné znalosti zásad těch. Proto myslím, že nebude od místa, pojednáme-li zde aspoň o některých překážkách a vadách, jimiž zdárné působení školy více méně se znesnadňuje, ba někdy i přímo ruší, přejíce z plna srdce, aby zavdala se tím příčina k zevrubnějšímu ohledání a uvážení vči důležité, vedoucímu k odstranění zla poznáním jeho pramene.

1. Tu pak v první řadě vůbec třeba vyznati, že celá doba naše, plna jsouc v mnohém ohledu krutého zápasu, zvláště vychováváci činnosti školy nemálo překáží. Ale též didaktická stránka zakouší hojnou měrou nepřízně doby naší. Nemůže zajisté dle zákonů psychologických ani býti jinak, nežli že ruch tak úsilovný a všeobecný brzy více brzy méně dotýká se též tklivé mysli dospívající mládeže ruše klidnou pozornost a seslabuje, jako každé dráždidlo, tklivost a chápavost její pro předměty školní. — Zameziti však rušivou působnost tuto jest následkem obecnosti její téměř nemožno, poněvadž nelze vyloučiti mládež ze společnosti dospělejších, aniž učiniči z těchto samé pædagogy vzorné; nezbývá tedy nic jiného než aby škola vykládáním neblahých následků, poukazováním na známé příklady, příležitostným poučováním a jinými podobnými prostředky hleděla aspoň obmeziti působení to, což se jí zajisté podaří tím lépe, čím opravdověji bude ji podporovati ve snaze této domácnost. Pro uvarování všelikého nedorozumění budiž však řečeno, že máme v této příčině na mysli hlavně obmezování nezřízenosti nebo přílišnosti, kteráž účely školní maří. Vímeť předobře, že mysl čilá výborně může konati povinnosti své, aniž by zcela odcizovala se svému vůkolí, a studující jinoch, který mimo knihy školní ve světě nezná ničeho, není naším idealem; jenom „nimmia nocent.“

Než zanechajíce této úvahy obraťme se k jiným zjevům a

64

V. Slavík

stránkám, které jako jinde, též u nás učiteli a vychovateli překážejí. Tu pak shledáváme, že

2. nemálo na závadu zdárné působnosti školní bývá jakási lhostejná pohodlnost, jakmile nabyla ve škole půdy širší. Nejde tu o lenost, z tělesných příčin u jednotlivců všudy se objevující, ani o nedbalost s leností obyčejně sloučenou, nýbrž o onu neblahou netečnost, kteráž přestává jen na tom, čeho k dalšímu postupu nevyhnutelně jest třeba, vše nad to za zbytečné pokládajíc. Netečnost tato jest tím povážlivější, že někdy dosti dlouho hájí se před všelikým vyrušením ba i před vlastním svědomím rouškou legalní dostatečnosti, a tenkráte, když počíná nedostatečnost, odrostl obyčejně ten, jenž dříve mohl se napraviti, žádoucí nápravě a stal se co „hotová povaha“ více méně nepolepšitelným. Pro národy však méně četné, u nichžto zdárnost jednotlivců nahrazovati musí scházející mnohost, musel by přímo záhubným býti směr tento, zvláště u mládeže studující; i třeba zajisté, kdekoliv se u nás vyskytuje, všemi prostředky opírati se nákaze té. —

Vedlé toho jest však ještě značný počet jiných překážek, které neméně znesnadňují práci učitelovu, a vznikají vinou dozorců, ba někdy z nedostatečné zkušenosti vyučujících.

3. Vadné domácí vedení, jež co škola pracně buduje, bohužel až příliš často podkopává a boří a nešťastnou budoucnost těch zaviňuje, kteréž by k blahu mělo vésti. V této příčině nejvíce bývá stěžováno, a jest v skutku s podivením, jaká krátkozrakost a lehkovážnost objevuje se mnohdy při opatrování toho nejvzácnějšího pokladu lidstva i v oněch kruzích, které jinak slynou vzdělaností a jimžto na dítkách patrně záleží. Neznámost nebo aspoň zmatení zásad pædagogických jest v takovémto případě jakož i u většině jiných zajisté jediným pramenem vadného vedení toho, protože nesnadno mysliti si člověka vůbec ať nedím ani rodiče tak dábelské, by vědomky a z úmyslu dítky špatně vychovávali. Vedlé pædagogické nevědomosti bývá to ledě ještě slabost t. z. mateřská, jež i přes lepší náhled připouští někdy věci, řádnému vedení se příčící. I tu základ hledati sluší spíše v nejasném ponětí nebo nedosti živém proniknutí zásad vychovatelských, které neuznávajíc a necítíc v plné míře nebezpeči počínání takového připouští, čemu by jinak s výsledkem se opřelo. Jakož pak téměř nikoho není ve společnosti lidské, jenž by v životě svém až do jisté míry nepůsobil na vychování jiných, a poněvadž známo, že člověk bývá po pravidle tím, čím vychování jej učiní, jeví se patrně pilná toho potřeba, by pædagogika netoliko ve vyšších školách — obzvláště dívčích — horlivě se pěstovala, nýbrž aby i ve školách národních, valnou většinu národa výhradně odchovávajících, aspoň hlavní zásady vychovatelské formou přiměřenou vštěpovaly se — snad při mravouce — v míře rozsáhlejší

O některých překážkách vyušování na školách středních.

65

než-li děje se dosud. Tím urychlí se zajisté postup vzdělanosti mezi obecným lidem více než čímkoli jiným. Ani zpracování dřeva, železa, kůže ba ani hlíny nesvěřuje se nikomu, aniž by k tomu řemeslnického návodu bylo se mu dostalo; a jediné vychování a vedení člověka má býti náležitě opatřeno kýmkoli a bez příslušného poučení?! A když prostý venkovan nemaje ani tušení o váze a potřebách řádného vychování vezme — i když jest dosti zámožný — pro nastávajícího studenta byt jen hodně laciný, který mu nabídne stejně nevědomý měšťák třeba v hospodě anebo mezi několika tovaryši, zdaž jest tím pouze on vinen či také ti, kteříž neposkytli jemu samému hned v mládí řádného vychování? Kolik nadaných hlav přichází takovýmto způsobem co rok na zmar, které by v jiných okolnostech mohly snad státi se oslavou vlasti, chloubou a podporou své rodiny.

Jeví pak se v adné domácí vedení, z něhož pro školu vznikají nesnáze vážné:

a) v nedostatečnosti dozoru, jehož po pravidle i nejpilnější žák až po jistou míru mívá zapotřebí, který však méně dbalému a roztržitému jest zhola nevyhnutelný. Obzvláště ve školách hojně navštěvovaných, kde i při nejlepší vůli nemůže učitel ve škole s každým žákem obírati se častěji, jest domácí dozírání pilnému žáku vítanou pobudkou k vytrvalosti, žáku pak méně dbalému jediným prostředkem, jímž udržeti ho lze aspoň v mezích dostatečnosti, a trvá-li děle bedlivý dozor ten, učiniti z něho i povahu svědomitou a snažlivou; bez dozoru však, jsa sám sobě pomechán, ochabuje i žák pilný znenáhla — působením rozličných činitelů, zapomíná z počátku, později pak vědomky vynechává úkolu svého, předměty školní pozbývají pro něho zajímavosti, záliba jeho chýlí se jinam, mysl stane se roztržitou, učení dříve snadné, dělá mu obtíže, odpuzujíc nezdarem školním tím více mysl jeho; on klesá a maje za to, že činí, seč jest, s nelibostí přijímá domluvy učitelovy, stává se zarputilým, až konečně zhnusí se mu studium a nastává všeobecné podivení nad neblahou změnou, jež při náležitém dozoru nikdy nebyla by se udála. A jaké následky mívá nedostatečný dozor domácí v oboru mrahvů a kázně, toho smutné příklady podávají zvláště veliká města, kde studující vykročiv z budovy školní není v počínání svém vázán vědomím, že všeliké skutky jeho dějí se před očima známých a kde proti nesčíslným lákadlům a dráždidlům jedinou jest mu zástitou jeho svědomí a něžný cit. Kolik však hodných mladíků klesá při zkoušce takové, před nížto byl by je zachránil dozorce svědomitý! Proto nelze ani dosti důrazně raditi rodičům, vysílajícím do města — zvláště hlavního — dítky své, aby všemožně postarali se o řádnou dohlídku domácí, bez které — aspoň zhusta — sebe lepší škola nepořídí ničeho nebo jen málo.

b) Horší ještě vada domácího dozoru, která působí školní

5

66

V. Slavík

přímo maří, záleží ve zlých příkladech, kterých se třeba
i bezděčně v domácnosti mladíku dostává. A právě k takovýmto
nejvíce třeba poukázati, poněvadž zúmyslně a vědomky přece jen
zřídka se tak stává a k činům přímo zlým nikdo si svědka ne-
přeje. Za to však zhusta mluví se a opakují před mladíky řeči
kluzké, jimiž se otupuje něžný jich cit a před časem budí vášně
záhubné. O učitelích činí se poznámky hanlivé nebo i úsměšky
z jich zvláštností osobních, aniž by tušilo se, že tím klesá u žáka
vážnost učitelova, bez nížto zdárné působení jeho, zvlášť vycho-
vatelské, naprosto stává se nemožným. A s jakou zálibou brousí
tak mnohý nedouk vtip svůj na tom neb onom předmětu
školním před chlapcem, který pak snadno pojme k němu
nelibost, ba časem i ošklivost a uvázne v dalším postupu ná-
sledkem nerozumného jednání bezděčného škůdníka. — Rovně zlé
služby konají se mládeži, slyší-li schvalovati nebo docela vyná-
šeti vlastnosti a činy nechvalné, jako: podvod, úskok, drzé vy-
stupování a j.; u těch mladíků pak nesnadno ujímá se slovo u-
čitele, kárajícího nepravosti takové.

c) Nemalé překážky připravuje zvláště kázni školní domácnost zatajováním přestupků jakož i všeho toho, co neshodujíc se s povoláním studujícího mysl jeho činí roztržitou neb aspoň potřebného k studiím času ho zbavuje. Jestiť to jeden z oněch mylných náhledů, které nejvíce škody na světě způsobily, jakoby každá nepříjemnost — třeba i prospěšná — od svěřence neb miláčka měla se odvrátiti, jen aby ve všem všudy — i na jeho škodu — se mu hovělo. Toť základ oné opičí lásky, kterou tak mnohá krátkozraká matka miláčka svého navždy zkazila; toť velmi otřený prostředeček, jímžto dozorci zvláště zámožnějším studujícím hledí se zavděčiti. Nemíníme sice, že by hned po prvním poklesnutí měl dozorce znepokojovati rodiče nebo obtěžovati učitele: jestiť on v první řadě k tomu povolán, aby rodiče zastupoval a kázeň školní doplňoval a pokud možno předcházel; jakmile však prostředky domácí osvědčí se nedostatečnými, tu hned a beze všech ohledů nastává svědomitému dozorci povinnost, aby netoliko netajil rodičům, po případě učitelům neslušného počínání svěřencova, nýbrž aby sám upozornil na ně způsobem šetrným.

Nejhrubším způsobem odporuje účelům a snahám školním
ovšem ono vedení domácí, které

d) přímo podporuje slabosti a křehkosti svěřené mlá-
deže z pohnútek jakýchkoli. Aby jen dobrý strávník neode-
šel, vodí neb posílá se ve dne pilně po procházkách, večer pak
do divadla, odkudž zmařiv čas přináší — zvlášť je-li povahy
chytlavé a tklivé — mysl vždy na několik dní zaujatou a roztrži-
tou; usnadňují se noční jeho potulky nebo chodí p. dozorce s ním
zároveň, obstarávají se doma veselé spolčnosti různého dru-
hu a vylhanými účely, prodáváním kněh a šatstva vydírají se vzdá-

67

leným rodičům potřebné k tomu peníze, dosti nesnadno mnohdy opatřené. Takovým nesvědomitým jednáním vyzýva se ovšem zakročení školy, nepříjemné sice ale povinné. Ostatně viděti též z toho, co v předešlých třech odstavcích obsaženo, jak důležitým činitelem i pro zdar působnosti školní jest domácí vedení a že by netoliko rodiče, nýbrž i učitelové všelikým způsobem slušným měli bedlivě toho dbáti, aby šlechetné snažení a usilovné přičinění jejich nepřicházelo na zmar nevědomostí nebnesvědomitostí dozorců domácích.

Zbývá dotknouti se ještě oněch případů zvláštních, kde vyučující vadným jednáním svým znesnadňující působnost školy, kladouce z nedostatečné zkušenosti překážky sami sobě. Povstávají pak takové nesnáze

4. nedostatkem důslednosti a shody u vedení školním zvláště v oboru vychovatelském. Neníť zajisté zvláště nastávajícímu učiteli středních škol věci nesnadnější, než nalézti pravé měřítko pro vystupování své ve škole, jež by mu naznačovalo, kterak třeba počínati si v přerůzných — přese všechnu podobnost — zjevech povolání jeho, t j. osvojiti si jakýsi dobrý a pevný takt paedagogický, bez něhož nelze dočiniti se u žáků potřebné ku zdárnému působení vážnosti a úcty. Kolikrát potkala se již i nejupřímnější snaha s trpkou zkušeností! Když myslí, že již již vypátrala tu pravou míru, naskytne se teprv nový případ, který přesvědčí mladého učitele, že se mýlil a domněle ukončené studium že musí počíti znovu a důkladněji. Tak uplyne mnohdy několik roků, ve kterých žádoucímu výsledku školnímu vadila jednou nemístná přísnost, utlumující tu, tam odrážející ba až k zarytosti přivádějící mysli mladistvé, podruhé zase přílišná shovívatost, jež rozpoutávající všelikou kázeň školní sama se stává na konec terčem vtipů a úsměšků pro ty, jimž hoví, a jindy opět nevčasné přeskakování z jedné ve druhou, které shrnující až po jistou míru nehody oboje snaďno vzbuzuje podezření slabosti a nejistoty, ba někdy i nespravedlnosti. A neblahý tento stav, o němž nejisto, zdaž jím trpí více škola neb učitel, musel by u začátečníků na školách středních vlastně býti pravidlem, kdyby přirozená způsobilost a zkušenost soukromým vyučováním nabytá neodpomohla mnohdy věci té. Jestiť skutečně téměř nepochopitelno, kterak mohlo se státi, že pro kandidáty středního školství, kde přece vychovávací moment jest velmi důležitý, paedagogika není ani předmětem povinným, kdežto v přípravnách pro školy nižší slušné místo jí vykázáno. Zkušební přednáška táhne se více ku strance didaktické, poskytující i zde příležitosti, okázati spíše, co kandidát umí, nežli něčemu se naučiti.

V zákoně zkušebním není ovšem na stránku pædagogickou (a didaktickou) docela zapomenuto. V §. 11, 1. zákona toho ustanoveno, že jedna z domácích prací, kteréž se kandidátovi při

5*

68 V. Slavík, o některých překlažkách vyučování na školách středních.

zkoušce ukládají, má míti látku všeobecnější, zvláště didaktického nebo pædagogického obsahu ¹). Ale ať nedáme ničeho o tom, že v skutečnosti zhusta kandidátům thema ryze filosofické, nikoliv pædagogické nebo didaktické se uložilo, ať pomlčíme také o tom, že tato domácí práce nemůže býti svědectvím úplně a bez výminky dostačujícím o způsobilosti a obratnosti pædagogické (a didaktické): to přece zvláště třeba vytknouti, že v zákoně samém jest vzhledem k skutečným poměrům mezera; neníť nikde studium pædagogiky přikázáno. V §. 2. 1. b. zákona zkušebního praví se: „Es wird erwartet, dass jeder Lehramts-candidat während dieser drei Universitätsjahre neben seinen Fachstudien auch über Philosophie, über seine Unterrichtssprache, und über deutsche Sprache Studien gemacht habe, um die noth-wendige didaktische und pädagogische Bildung zu erwerben;“ ale „potřebného didaktického a pædagogického vzdě-lání“ nemohou předměty zde jmenované poskytnouti. Ovšem abychom s náležitou nestranností a spravedlivostí soudili, nesmíme mlčením pominouti, že zákon zkušební i mimo to, že nařizuje pædagogickou nebo didaktickou domácí práci, také ještě jinak v theorii důležitost pædagogické a didaktické stránky uznává a že v theorii o příslušnou přípravu pro nastávajícího učitele se postaral. V § 19. ukládá se každému kandidátovi po státní zkoušce zkušební rok, aby způsobilost učitelská prakticky se vyvinula. V témž § 19. mnohá velmi dobrá nařízení jsou obsa-žena, kteráž zajisté s výsledkem žádoucným by se potkala, kdyby — kdyby již nyní bylo lze v praxi je zachovávati. Tato usta-novení budou úplně dostatečná a blahodárná, až se jich bude moci v praxi šetřiti; posud, jak vůbec známo, jest to toliko theorie; v skutečnosti z nedostatku potřebných sil vyučovacích (máme tu na mysli nouzi o kandidaty filologie, a to nejen klas-sické filologie) tohoto a takto zřízeného zkušebního roku není, nýbrž kandidáti filologie jdou z posluchárny akademické přímo na kathedru středních škol, ne aby zkušební rok směrem v zákoné vytčeným trávili, nýbrž aby ovšem jako supplenti ale přece v plné míře tytéž povinnosti zastávali, kteréž skutečným a řádně ustanoveným učitelům uloženy jsou. I není divu, že za takových poměrů, kterýchž zákonodárce nepředpokládal, mnohý

¹) Uvádíme ustanovení toto v německém originalu připomínajíce, že jsme se authentického překladu českého nemohli nikde (ani v universitní knihovně) dopíditi: „Für eine derselben (totiž pro jeden ze tří domácích úkolů) ist ein Thema allgemeineren namentlich didaktischen oder pædagogischen Inhaltes zu wählen, dessen Bearbeitung dem Candidaten Gelegenheit biete, einerseits die erworbene philosophische Vorbildung zu beurkunden (§ 2, 1 b), anderseits insbesondere nachzuweisen, dass er das Verhältnissieines Faches zur Aufgabe der allgemeinen Bildung richtig aufgefasst und über seine Behandlung im Schulunterrichte mit Erfolg nachgedacht hat.“

Úvahy a zprávy.

69

začátečník nepočíná si ihned co pædagog vzorný. Než o tom,
jaká opatření by v této příčině byla žádoucná, snad někdy jindy
promluvíme.

(Dokončení v příštím čísle.)

Úvahy a zprávy.

Das Leben der Griechen und Römer nach antiken Bildwerken dargestellt von Ernst Guhl und Wilhelm Koner. Dritte verbesserte und vermehrte Auflage. Berlin. Weidmannsche Buchhandlung 1872.

První vydání této knihy vyšlo r. 1861 a brzo po tom r. 1864 již druhé. Z toho souditi můžeme, jaká byla potřeba díla, jež netoliko slovy, ale i názorem vědomosti o životě obou narodů klassických mezi obecenstvem vzdělanějším šířiti mělo. Že kniha vůbec přízně došla, o tom svědčí také výnos pruského ministerstva osvěty, jímž svým časem schválilo, aby ji ředitelé gymnasií a škol reálných co odměnu žákům rozdávali a pro knihovny opatřovali. I u nás v Rakousku došla od kritiky (Zeitschrift für österr. Gymnasien 1862 str. 690 atd.) přiznivého posouzení.

Třetí vydání má v podstatě touž osnovu a totéž spořádání. Pojednáno v prvním díle o životě Řekův, v druhém o životě Rímanů. A tu vším právem nejprvé vykládá se obšírněji o stavbách, a sice především o stavbách řeckých chrámů, pak zdí městských a jich částí, přístavů, mostů a silnic, načež pojednáno o domě dob herojských i historických, o hrobkách a konečně o stavbách veřejných v životě hellenském tak důležitých, jež jsou: palaestry a gymnasia, agory a sloupové chodby (stoy), hippodromy a stadia a konečně divadla. V oddílu následujícím vyloženo pak veškero vnitřní zařízení obydlí se vším potřebným pohodlím, jehož život vyžaduje. Poznáváme tu rozmanité domácí nářadí a nádobí; pak následuje oděv a různé stroje i kroje obojího pohlaví, načež vhodně život ženy obšírněji vypsán. Na to sledujeme vychování domácí, pak vzdělávání musické (literní a hudební) a gymnastické, při čemž o prostředcích a způsobech jeho stručného poučení nabýváme. K tomu připojeno pak zápasnictví veřejné, zbroj a zbraň vojenská, loď (hlavně válečná), pak vyložena hostina a zábava při ní, jakož i zábavy veřejné: tance a divadla a konečně slavnosti obětní a pohřební. — Podobným způsobem a stejným, pokud možno bylo, pořadem pojednáno pak o životě Rímanů.

Tato methoda má ovšem tu výhodu, že možno podati celkový obraz života Řekův i Rímanův, jedněch i druhých o sobě

70

Úvahy a zprávy.

zvlášť; avšak zdá se, že ještě výhodnější by bylo pojednávati
o všech zjevech života řeckého i římského vždy hromadně. Jest totiž
mezi všemi téměř úkazy života zde popsaného tolik styků a mezi
jednotlivými předměty taková podobnost, že i spisovateli práce bude
jednodušší a čtenáři srovnání snadnější. Uznávali to i spisovatelé na
mnohých místech pojednávajíce o některých věcech hromadně.
Vizme však, kterak všude látka k tomu téměř vyzývá, na př.
hned stavby. Chrámy římské, kteréž prvotuě v mnohých věcech
od řeckých se lišily, později u Římanů více po způsobu řeckém
stavěny byly. Dům římský v dobách pozdějších dle domu ře-
ckého architektonicky se upravoval (peristylium) a ozdoboval
(malba, mosaika); gymnasia, stoy, hippodromy, stadia, divadla —
to vše objevuje se i v životě římském, ovšem že později a s některými
rozdíly rázem života římského podmíněnými. Dále nářadí jeví takovou
podobnost a v mnohých případech i stejnost, že o něm ani jinak
než hromadně pojednáno býti nemůže. I kroje mají mezi sebou
velikou příbuznost; a konečně, abychom ještě vychovávání dotkli,
připodobňovalo se toto koncem republiky vždy víc a více řecké-
mu atd. Avšak v methodě mohou náhledy vždy se různiti. Před-
nější otázka bude ta, dosáhlo-li se v této knize vytčeného cíle a
může-li nás obraz života Řeků a Římanů tuto podaný uspokojiti?
V celku uznáváme, že ano. Zejména jest oddělení o stavitelství
výbořné. Mělť ovšem spisovatel této části p. Guhl tu výhodu,
že co stavitel mluvil o předmětech svého oboru, nadto i auto-
psií po většině mu známých a že mohl konečně k názoru podati
vyobrazení co nejdůkladnější, jakých pro obory ostatní ne vždy
se dostávalo. Nesnadnější byl úkol p. Konerův, jenž obsáhnouti
měl látku ostatní hojnou a velerozmanitou, kteráž netoliko dů-
kladných vědomostí v oboru literatury klassické vyžaduje, nýbrž
i podrobné známosti literatury antikvárné; a i kdo těmto pod-
mínkám vyhovuje, bez autopsie o mnohých věcech nemůže dů-
kladně souditi. Proto v tomto oddílu mnohé vady pozorujeme,
buď že o té neb oné stránce života nesouměrně pojednáno, buď
že některé důležité věci dokonce vynechány, jako na př. výklad
života ženy římské s ohledem k tomu, co podáno o životě ženy
řecké, aneb vychování u Římanů, aneb v oddělení nářadí domá-
cího gnomon resp. klepsydra a polos a p. Konečně nejsou též
illustrace vždy důkladné a dokonalé a nadto shledáváme v nich
velikou různost co do velikosti, jež na některých místech velmi
uráží, na př., kde kroj řecký popsán, což původ svůj vzalo bez-
pochyby odtud, že užito cizích odlitků.

Tolik všeobecně o povaze toho díla budiž řečeno; nyní pak
všimněmež si některých věcí jednotlivých v nejnovějším „oprave-
ném“ vydání.

P. Koner maje po smrti pilného a důkladného spolupracovníka
svého Guhla (od něhož stavby řecké a římské popsány jsou) třetí
vydání sám obstarati, pečoval, jakož mu rádi dotvrzujeme, o zdo-

Úvahy a zprávy.

71

konalení jeho a tudy, maje zřetel k tomu a všímaje si pokroků
archaeologie mnohá místa opravil, scházející doplnil a jednotlivé
části přepracoval a mnohou nesprávnost dokonce vypustil.

Že přepracování statí v předmluvě uvedených dálo se svě-
domitě, ref. ochotně uznává. S všeobecným souhlasem potká se
na př. i to, že p. spisovatel rys domu herojského v 2. vyd. na
str. 78. obraz 86. podaný s celým textem náležejícím k tomu po-
jednání úplně vynechal, zřeknuv se „Gellových hallucinací.“ Jak
nejnovějších výsledků archaeologických dbal, o tom svědčí str. 42,
kde architektem Woodem r. 1871 objevený chrám Diany efeské,
pokud na ten čas možno bylo, povšimnutí došel, a opět na str. 143.,
kde výklad o divadle Dionysově v Athenách, jež r. 1864 úplně
bylo odkryto, přiměřeným textem a vyobrazením doplněn jest.
Tu však podotknouti musíme, že p. spisovatel na str. 104. po-
jednávaje o athenských hrobkách neměl zapomenouti na krásné
pomníky před nedlouhou dobou blíže Dipyla (Hagia Triada) obje-
vené, z nichž by byl ten neb onen (na př. výborný Dexileův) k po-
učení čtenáře a ozdobě knihy nemálo přispěl.

Že i to, co p. spisovatel o opravách v předmluvě podotýká,
není liché, toho shledali jsme mnohé doklady. Tak na př. mylné
datum původu tak zvané věže větrů v tomto 3. vydání na
str. 143. opraveno, a podobně nepodstatnost náhledu o athenském
vrchu „pnyx“ (jímž všeobecně terasa jihozáp. areopagu vyčníva-
jící a vůbec βῆμα zvaná pokládána byla) na str. 54. se vytýká
a čtenáře ke Curtiovu o té věci bádání se odkazuje. Omylem se
stalo, že v předmluvě mezi obrazy vynechanými též forum
Romanum se připomíná, ježto na str. 508 rys v 2. vydání na
str. 490 podaný i s výkladem se vyskytuje. Přáli bychom si
ostatně, aby omyl učiněn byl v předmluvě, ježto rys tuto dle
Mommsena, Rebera, Ulrichse podaný jest jedině správný a možný,
Beckerův a Kiepertův nemožný a Caninův dokonce nerozumný.

Avšak nepodařilo se přece p. spisovateli opraviti a odstra-
niti všechny omyly a poklésky, z nichž některé takové jsou, že by
znalec věcí jich nikdy se dopustiti neměl. Ref. maje přiležitost
při spisování podobného díla knihu tuto důkladněji probí-
rati a věda, že též i u nás dosti rozšířena jest, chce jednak čte-
náře, jichž se týče, na celou řadu poklésků upozorniti, jednak
i k tomu poukázati, jakých nesprávností v jednotlivostech schopen
byl archaeolog (!) Koner a v jakém světle se jeví „důklad-
ná“ kritika, jež knihy takou měrou rozšířené a proslulou v Ně-
mecku firmou Weidmannskou (Reimerovou) vydávané tak nedů-
kladně čtla.

Na str. 282. čteme o částech brnění: „Den Brustpanzer
nannte man Gyalon (γύαλον), den Rückenpanzer Prosegon
(προσῆγον!!)“. Pausanias, z něhož spis. tuto zprávu vyjímá, mluvě
o malbách Polygnotových v „lesche“ delfské, zmiňuje se též o (ma-
lovaném) oltáři, na němž i starodávný krunýř označen, jejž pak

72

Úvahy a zprávy.

takto popisuje: δύο ἦν χαλκά ποιήματα, τὸ μὲν στέρνω καὶ τοῖς ἀμφὶ τὴν γαστρὰ ἁρμόζον, τὸ δὲ ὦς νώτου σκέπη εἶναι. γὰρ αὐ ἐκαλοῦντο. τὸ μὲν ἔμποσθεν, τὸ δὲ ὄπισθεν προσῆγον, ἔπειτα περόναις συνῆπτον ποὸς ἀλληλα κ. τ. λ. Patrno, že pan spisovatel tomuto místu nerozuměl, pokládaje prosté imperfektum za část pancéře! A co při tom nejpodivnějšího — že ani po desíti letech, vydávaje knihu svou po třetí, hrubého omylu neopravil! — Jiná také hrubá chyba: Slova Pliniova ep. V. 6. 16. „ante porticum (villae) xystus in plurimas species distinctus concisusque buxo“ překládá spis. (593.) „Vor der Halle des Landhauses befindet sich eine Terasse (!!) in allerlei Figuren geschnitten (!!) und mit Buchsbaum eingefasst.“ Spis. četl, jak se podobá „in plurimas species concisus distinctusque buxo“ — avšak kterak mohl přeložiti xystus slovem „Terasse?“ Dle Vitruvia V. 11. znamená to slovo u Rímanů (Vitr. užívá formy xystum) prostor mezi dvěma portiky v palaestře křovinami a stromy osázený s přiměřenými chodníky a místy otevřenými, kde v příhodném čase tělocvik se pěstoval. Při parku odpadá specielní účel cvičení a zůstává název toliko označující i zde zahradu s chodníky a volnějšími prostorami, obyčejně mezi dvěma (crypto) portiky. Jest to pak zahrada květinová pro i vlastnímu parku (hortus) při villách římských. Doklady k tomu jsou: Plin. ep. II. 17. 17: ante cryptoporticum xystus violis odoratus. Sen. de ira 3, 18: In xysto maternorum hortorum, qui porticum a ripa separat. Sueton. Aug. 72: praetoria sua (letohrady) xystis et nemoribus excoluit, a Vitr. V., 9, 5.

(Dokončení v příštím čísle).

**O genitivě závislém na časoslovech.** Sepsal Fr. Bartoš. V Brně 1872 str. 42.

Již tedy zoří se na obzoru vědecké skladby české, již roste počet dělníků, novinu tuto klučících! Jest pak radost naše z toho tím větší, ježto všichni tito pěstitelé berou se cestou, kterou od té doby, co Zikmund povšechným dílem svým celý rozsah skladby české byl vymezil, za jedině pravou a k cíli vedoucí třeba pokládati a ku které již v posudku svém skladby Zikmundovy (Krok I, seš. 1. a 2.) jsme poukázali, t. j. cestou monografickou. A šťastná náhoda s sebou to nese, že většina těchto monografií a článků z Moravy pocházejí, míníme totiž Praskův článek o genetivě u Štítného (v programmu slovan. gymnas. olomouckého 1870), dále články uveřejněné v Časop. Mor. Mat. t. j. Kotsmichův III. 121 násl. Bartošovy I, 184 násl. II 117 násl. (sem patří i II, 36 násl.), a konečně svrchu vytčenou monografii Bartošovu, kteráž jest jen zvláštním otiskem článku v Časop. Mor. Mat. IV. (1872) uveřejněného, jakož i téhož spisovatele „příspěvky k české skladbě“ (programm slov. gymn. v Brně na konci školn.

Úvahy a zprávy.

73

r. 1872-73). My zatím přestáváme na krátké úvaze o monografii svrchu uvedené; úsudek svůj o „příspěvcích k české skladbě“ podáme v příštím čísle.

P. spisov. v úvodě krátce zmiňuje se o cíli a methodě skladby způsobem, který celkem srovnává se s tím, co od nás v též příčině při posouzení skladby Zikmundovy vyloženo. Na konci pak úvodu dokládá p. spisovatel, že účel této monografie jest především praktický, že totiž vida p. sp., kterak ze všech tvarů grammatických kolisavé a nesprávné užívání genitivu nejvíce zmatků v řeči naší způsobilo, „aby aspoň něčím přispěl k žádoucí rovnováze ve věci tak důležité“ „podává přehled genitivů závislých na časoslovech.“ Příklady tyjsou sebrány ze všech dob literárního rozvoje řeči naší, z nich pak p. sp. vyvodí pro jednotlivé třídy genitivů normu, kterou se má naše čeština spisovná spravovati, načež místy vytýká nesprávné vazby novějšího jazyka spisovného, kde od těchto norem vytčených se odchyluje.

Soud náš o této práci může býti jen pochvalný. Snešeno tu s velkou pilností a svědomitostí mnoho materiálu, a materiálu vzácného a z části dosud k těmto účelům neupotřebeného, pravidla svá místy velmi vhodně znázorňujícího, jehož rozličné „brusy“ jistě s vděčností užijí; ba i přísně vědecký grammatik má tu hojnost ryzího dobrého staviva. My jen o methodě sbírání látky syntaktické od p spis. různého jsme mínění; že pak rozdíl ten podstatný jest, a řádné jeho vyložení více místa by zabralo, než krátkému posudku smí se popřáti, hodláme v příštím některém čísle tohoto časopisu zvláštním článkem myšlénky své o sbírání a spisování české skladby vyložiti. Prozatím jen tolik budiž řečeno, že by i vědě i těmto praktickým ohledům platněji bylo se posloužilo, kdyby p. sp. dříve než jal se o genitivě za účely praktickými badati, byl týž úkol se stanoviska čistě vědeckého spracoval.

Stejnou chválu vzdáváme i roztřídění látky, že ji totiž p. sp. prostě vložil v patero vůbec běžných kategorií a že jich vzájemného poměru ani ontického ani genetického obyčejně nevyměřoval; totéž platí o odděleních jednotlivých kategorií, kteráž ostatně jdou velmi do podrobna a místy nejsouce vědecky nutna, patrně za příčinou jasnějšího přehledu jsou učiněna. Střízlivý a svědomitý tento způsob dělení slouží ovšem především potřebám praktickým, hodí se však i výborně prvnímu sbírání materialu za účelem vědeckým, prvé než k vědecké systematice přistoupiti se může. Z jednotlivostí jen toto budiž uvedeno. Na str. 38. uvádí p. sp. na doklad genitivu vztažného příklad z Pašionálu: Sv. Jakub byl jest tváři i všie podoby Ježíšovi podoben; v Glossách ale (Hanka sbírk. nejdáv. slovn. str. 272) stojí v témže příkladě instrumentál: Svatý Jakub apoštol byl jest tváři i vší podobú k Jezu Kristovi podoben.

Dr. B. Jedlička.

74

Úvahy a zprávy.

Dalimilova kronika česká v nejdávnější čtení navrácena od V. Hanky. Pro studující středních škol historickými a grammatickými poznámkami opatřil Jan Orth. V Praze, nakladatel I. L. Kober. 1874. Stran 208, 8°. Cena 1 zl. 60 kr.

Text vydání tohoto jest týž, jako vydání Hankova; což ani právě chváliti ani za vadu pokládati nemůžeme; neboť Hanka nebyl sice dost opatrný vydavatel starých památek; avšak s druhé strany nové prohlédnutí a srovnání rozličných rukopisů nelze uložiti za povinnost tomu, kdo si vzal za úkol, starou památku historickými a grammatickými poznámkami opatřiti a tím způsobem študnjícím středních škol srozumitelnější a snadnější učiniti. Jediné (pokud jsme co nalezli), v čem se p. Orth od textu Hankova odchýlil, jest transskripce: znění textů jednostejné, ale napsání ve vydání p. O. jest jiné, než v Hankově. Potřeba takové odchylky jest zajisté zřejma, ale přáli bychom si, aby se nová transskripce jednak jistými podstatnými pravidly řídila, jednak aby sama v sobě byla důsledna. Tak na př. stč. imperfektum bieše mělo prvou slabiku zajisté dlouhou, poněvadž jest to délka etymologická (za stbulh. běaše povstalé z by-ěaše) a poněvadž její ie také súžené v í, bíše se objevuje, což při krátké slabice by se neshledalo; aby tuto délku označili, transskriboval Šafařík (a podlé něho Miklosich) bjéše a vydavatelé Výboru bieše, což ve výslovnosti asi jednostejné jest. Hanka zdá se, že chtěl v dlouhých slabikách z pravidla psáti ié (= Šaf. je a Výb. ie), v krátkých pak jen ie (=ě), ale nešetřil důslednosti a totéž slovo psal nestejně, biéše i bieše. P. O. pak následoval Hanky a jen v tom se odchýlil, že za Hankovo ié píše ie, za ie pak jen é tedy tu bieše, tu zase běše (na př. 2, 3 a 17, 36). V těch a četných podobných příkladech i nepravidelnost i nedůslednost shledáváme.

Poznámek a výkladů grammatických podal p. O. mnohem méně než historických. A to vším právem; neboť u toho, kdo Dalimila chce čísti, slušno předpokládati jistou grammatickou známost jazyka staročeského a tudy vykladatel i dosti učinil, když jen věci zvláštní a méně známé vysvětlil. Toto vydání Dalimila pak má takových výkladů dostatek. Ve mnohých z nich vysvětluje se dikce nebo forma dalimilská obdobnou dikcí nebo formou jiných památek staročeských, což zajisté s pochvalou připomenouti dlužno; jiné vůbec dobře a na svém místě uvedeny jsou; ale některých přece nemůžeme schvalovati, jednak že jsou zbytečné, jednak že na jisto tvrdí věci nejisté nebo dokonce nepravé. Tak na př. v kap. 42. v. 31. (Řetěz přetě kněz Bracislav) poznamenáním opatřeno slovo řetěz. Avšak slovu řetěz rozumí každý a p. O. chtěl v přidané poznámce zajisté jenom příležitost si učiniti, aby etymologii slova toho uvedl (řetěz prý „vlastně vřetěz od stslov. vrieti“). Avšak tato etymologie

Úvahy a zprávy.

75

k výkladu textu ničím nepřispívá, jest tedy zbytečna. Co se pak pravdivostí její týče, nechceme ji popírati, ano za dosti podobnou ji pokládáme, ale nikoli za dostatečně zjištěnou (sr. Macenauer, Cizí sleva 71 a Miklosich lex.) Z jiných jednak nepotřebných, jednak nejistých anebo chybných výkladů grammatických vytýkáme pro příklad: provaz (kap. 45, v. 20), prý z pro- a vazati; žéci (42, 40) prý od žeg, něm. sengen; inhed prý = jedním hledem nebo jedním hodem (5, 14); ostrva (38, 10) prý od tr-tříti. Poznámka při kap. 10. v. 18 měla zajisté opak toho říci, co praví.

Hlavní však zásluha výkladu páně Orthova jest v poznámkách a vysvětleních historických, a v nich dle zdání našeho i vlastní cenu tohoto vydání Dalimilovy kronjky hledati sluší. Jsou bohaté, věcnaté, stručné — a jen jeden nedostatek také při nich vytýkáme, totiž že jsou bez podpisu, bez citátu, bez odkazu, odkud se vzaly a kde je hledati třeba.
*J. Gebauer.*

**Neue Jahrbücher für Philologie und Paedagogik, herausg. von Fleckeisen und Masius. 107. u. 108. Band. 1. Heft 1873.**

První oddělení: E. Herzog, die Syntax des Infinitivs str. 1—33 (pozoruhodné pojednání o užívání infinitivu nejen v řečt. a lat., nýbrž i v příbuzných jazycích). — Wohlrab, zu Platon’s Euthyphron, str. 33. 34. (několik ne hrubě důležitých poznamenání). — Bergk, Lesefrüchte 35—43. 1. Eine alte Inschrift. 2. Aufschrift einer Münze von Gortyn. 3. Hesiodos und die Greife. Bergk hájí schol. Med. k Aisch. Prom. 803 πρῶτος Ἡσιοδος ἐτερατεύσατο τοὺς γρῦπας proti konjekt. Reizově a Hauptově Ἠρόδοτος. 4. Über die Etymol. v. ignoscere. Hájí se starý výklad ze záporného in a gnoscere opp. cognoscere (vyšetřovati). Nepravidelnost tvaru vykládá se hypothesí, že podlé insciens, infans, indicente (ku kterým příčestím není žádného inscire, infari) vzniklo nejprvé příč. ignoscens opp. gnoscens, a z příčestí pak teprv ignosco. — Gilbert, die Philochoreischen ὁμογάλακτες str. 44—48. — Hertlein, zu Aeneas Poliorketik str. 48. (konjekt. 22, 10 καὶ οὐ θαμά místo καὶ οὖσ' ἄμα) (?). — Eucken, recense Susemihlova vydání „Aristotelis Politicorum libri VIII, Lips. Teubner 1872“ (právem chválí se opatrnost a důmyslnost). — Sehrwald, zu Theokr. Eidyll. XVIII, str. 57., 58. (několik nejistých poznam., na př. k v. 48. smělá konj. σπονδαῖσι místo δωριστί). — Baehrens, kritische Satura (pokrač. z r. 1872) str. 59—70 (některé konj. pochybné, jako Ovid. Trist. I, 2, 74 et mihi parcat hiems místo nemožného parcatis; já čtu: et mihi parcatur. Některé konj. zvláště v anthol. lat. jsou pozoruhodny; na str. 67. dobře hájí se čtení rukopisné Spartian. Geta 3, 7 omen ut potstea ἤgens exitus docuit, jakožto upomínk na Verg. Aen. V, 523).

76

Úvahy a zprávy.

A. Schaefer. Miscellen [zajímavé č. 3., že ti mužové, kteří chtěli Ti. Graccha a senát smířiti (Plut. Ti. Gracch. - kap. 11. *Μάλλιος καὶ Φούλβιος*) byli Manius Manilius (konsul r. 149) a Servius Fulvius Flaccus (kons. r. 135); musí se tedy u Plut. čísti *Μανίλιος κ. Φ.*]

Druhé oddělení: Noctes scholasticae (od **). Vom Zurufe. 5. Zur Lehre vom Eros. — Hoffmann, zur Real-schulfrage. Proti Ballaurofovi hájí se vyučování latině na pruských realkách první třídy (Realschulen erster Ordnung), jichž abitu-rienti dle naříz. minist. daného 7. pros. 1871 mohou na základě vysvědčení dospělosti na filosofické fakultě immatrikulováni býti. Vykládá, že si Ballauf odporuje, ježto veliké výhody z učení se latině pocházející uznává a přece o vyloučení latiny usiluje. Konečně navrhuje se rozmnožení hodin latinských, a sice v VI. (t. j. dle naší ter-minologie v I.) 10, v V. (t. j. v II.) 10, v IV. a III. po 8 h., v II. 4 a v I. 2 hod. — Bender, úvaha o dvou spisech paedag., totiž „Briefe über Berliner Erziehung.“ (1871). od nejmenovaného spisovatele a „Paedagogische Fragen. I. Über nationale Erziehung. Von G. Schlosser“. (1872). — Zpráva a úsudek (od —e—) o spise „Das höhere Schulwesen in Sachsen und die Grenzboten.“ (V Lipsku 1872). Spis tento jest obranou, kterouž saské mini-sterstvo osvěty proti článku v „Grenzboten“ (1871. č. 43. a 44.) se hájí. Referent (pruský učitel) soudí, že ministerstvo útok ví-tězně odrazilo a nesrovnává se s požadavkem v „Grenzboten“ vysloveným, aby se v Sasku školství zcela dle pruského vzoru zařídilo; vůbec radí ref. k šetrnému nakládání se zvláštnostmi školství rozličných zemí německých. O výčitce, že pruské školní zřízení ve všem směřuje k odchování státních úřadníků, praví ref. že jest z části podstatná; také nepřeje si, aby stá školní patro-nát obcí zrušil a na sebe potáhl, ale pokládá za pochybné, bu-dou-li moci obce tohoto práva proti novému pruskému řádu uhájiti. — Müller, Marcus Bernhardinus, Epigrammendichter des 17. Jahrh. — Sachse, Bericht über die Verhandlungen der Vers. deutscher Phil. und Schulmänner in Leipzig 1872.

**Rheinisches Museum für Philologie.** Herausg. von Ritschl und Klette. Neue Folge. XXVIII. Bandes 1. Heft. 1873.

Gelzer, Lykurg u. die delphische Priesterschaft, str. 1—56. Výsledek svého důkladného a velmi důmyslného badání podává spisovatel na str. 50. těmito slovy: „Ανκοῦργος ist nicht der historische Name einer einzelnen Persönlichkeit, sondern ein hieratischer Titel. Auf diesen Namen erscheint gehäuft, was das Werk einer priesterlichen, mehrere Menschenalter hindurch wirken-den Genossenschaft war. Ihr Vorsteher hiess Lykurgos d. h. eine bestimmte Reihenfolge von Oberpriestern betrachteten sich als Menschwerdungen Apollos (čemuž nasvědčuje, jak G. dříve po-dotkl, také jméno Lykurgos, t. j. světla tvůrce, tedy původní pří-

vahy a zprávy.

77

jmení boha Apollona) und kraft dieser halbgöttlichen Stellung,
welche Delphis Autorität ihnen gewährte, gelang es ihnen,
das spartanische Gemeinwesen vollkommen umzugestalten und
aus einem rohen Kriegerstaat mit Faustrecht ein geordnetes
Staatswesen, eine πολιτεία mit geheiligten Satzungen zu schaffen.“
— Voigt, über muriola, murrata und murrina str. 56—64. —
Schubring, historisch-geogr. Studien über Altsicilien (mit 2 Kar-
ten) str. 65—140. Hlavní výsledky jsou: Himeras = Salso,
Phalarion = Cufino; tábor Agathokleúv = Monte Grande; Phin-
tias = Licata; akropolis toho města = S. Angelo; přístav toho
města = u S. Giacomo; Inykos = S. Nicola; Akropolis města
Inyku = Polixia; přístav inycký = ústí řeky Fiumicello; Daeda-
lium = Gaffi. — Huschke, die umbr. Gefässinschrift von Fos-
sato di Vico, str. 141—150. — Ritschl, Bio- bibliografisches
zu Camerarius, Plautusstudien, str. 151—170 (dokončení). — Pak
v oddělení „Miscellen“: Duncker, zum Corpus inscriptionum
Rhenanarum. — Badham, coniectanea (konjektury k Sof., Aristof.,
Thuk., Plat., Xen., jichž většina není zdařilá, jako k Sof. O. R. 424
å δεξιώσει atd.) — Buchholtz, die Fabel vom Affen und Fuchs
bei Archilochos. — Wecklein, zu den Fragmenten der griech.
Tragiker. (Stob. flor. 98, 30 mění μηδέν v μελλειν). — Steup,
zu Thuk. (I. 96, 6 a II. 45, 1). — Vahlen, zu Arist. Poetik. —
Kraus, zu Horatius (velmi pěkná konjektura v Carm. I. 1, 32
mi místo si). — Dziatzko, zu Horatius (domnívá se, že
v Sat. I. 10, 66 auctor nenaznačuje ani Ennia ani Lucilia, ný-
brž snad carmen Saliare, za jehož původce král Numa pokládán). —
Ritschei, zur lat. Anthologie.
K.

Le dictionnaire des antiquités grecques et romaines d'après les textes et les monuments jest titul díla, jež archaelog Edm. Saglio co redaktor přispěním mnohých učenců odborných v Paříži nákladem kněhkupectví Hachette vydávati počal. Máme před sebou první sešit, jenž důkladností svou naději v cenu celku podává, ukládaje nám milou povinnost, abychom k dílu tak mnohoslibnému na tomto místě pozornost obrátili. Obsahovati má vysvětlení věcí týkajících se mravů, zřízení, náboženství, umění, vědy, kroje, nábytku, válečnictví, námořnictví, řemesel a vůbec veškerého života veřejného i soukromého Řeků i Římanů. Věříme, že k podniknutí takového díla třeba bylo mnoholeté přípravy. A tudy vydán, když tato po desíti letech byla dokončena, r. 1873 sešit první, sahající pouze k článku agrariae leges a obnášející 20 archů velikého 4º ve 2 sloupcích s 187 illustracemi. Celé dílo vypočteno na 20 podobných sešitů, jež ročně po 3—4 během 5—6 roků vyjíti mají, tedy na 400 archů s 3000 znázorňujícími obrazy. Díla tak rozsáhlého v oboru archaelogie a tohoto způsobu nemá na ten čas žádná jiná literatura. Slovník anglický Rich-ův (jenž zároveň též v překladě francouzském a německém vydán byl r. 1862) jest daleko stručnější a jakkoliv na titule 2000 illustrací udáno, nemá jich v skutku více než 1500, ježto obrazů týchž na mnohých místech užito; mimo to jest jich značný počet ceny nepatrné, dílem pro nezřejmou, téměř mikroskopickou maličkost, dílem i pro výběr ne dosti kritický. Nicméně však jest cena díla toho i co do věci i co do illustrací taková, že třem světovým literaturám posloužilo a ještě poslouží. Menšího rozšíření došlo dílo Smithovo, ač větší, leč

78

Úvahy a zprávy.

pouze 500 illustr. opatřené (Greek and Roman antiquities). Němci na
ten čas původního díla podobného ještě nemají. Již uvedená tuto dáta
svědčí, že mohou se Francouzové tímto slovníkem právem honositi. O
nákladnosti jeho hned z illustrací tohoto prvního sešitu souditi můžeme,
jež vyznačují se téměř bez výjimky obzvláštní měkkostí a pokud sou-
diti lze podepsanému dle některých známých mu originálů i nevšední
přesností a věrností. V ohledě prvním vynikají č. 115. a 163. (Smrt
Adonidova a Aesculap s Graciemi) v ohledě druhém č. 145. (aegis dle
misky farneské v mus. neapol.) a č. 170 (obětování Ifigenie dle malby
pompejské v mus. neapol.) vedlé mnohých jiných. Toliko jednu č. 73.
nynější akropoli athenskou se strany západní podávající shledali jsme
méné zdařilou. Mimo dokonalost zmíněnou vyznamenávají se illustrace
rázem stejným pocházejice všechny od jediného kresliče (Sellier) a je-
diného rytce (Rapine) a pak jistou souměrnosti, jíž ovšem jen takto do-
cíliti lze bylo. Co do článků shledáváme, že psány jsou sice vědecky
ale přece slohem prostým a vůbec přístupným; proto není tu žádných
dlouhých diskussí o věceči sporných, náhledy vykládány jsou stručně a
doklady umístěny jsou dole pod textem, tak že i čtenář, jemuž na dů-
vodech vědeckých záleží, spokojen bude. Z těch viděti lze, že páni
spisovatelé, mezi nimiž čteme jména: Baudry, Caillemer, Ed. Guil-
laume, Humbert, F. Lenormant. Masquelez, Morel, Robiou de Ron-
chaud, Vinet atd. všímali si též důkladně badání učenců anglických a
německých ve svých oborech. O možné rozšíření díla postaralo se na-
kladatelsvo cenou ku podivu nízkou šti franků za sešit.

Fr. Velišský.

Revue de linguistique et de philologie comparée. Recueil trimestrel des documents pour servir à la science positive des langues, à l'ethno- logie, à la mythologie et à l'histoire. Pod tímto názvem vydávají Abel Hovelacque, Em. Picot a Julien Vinson a nakladatelská firma Maisonneuve et Cie. v Paříži od r. 1867 časopis, který také slo- vanského jazykozpytu sobě hledí. Ve svazku IV. (1870) podává úvahy o třech monografiích Miklosichových (Die negation in den slavischen sprachen, — od L. Legera; Ueber den accusativus cum inf., — od Em. Picota; Die genitivendung go in der pronominalen declination der slav. sprachen, od J. Vinsona) — a od Friedr. Müller a řadu článků nade- psaných Documents pour servir à l'étude de la morphologie des langues letto-slaves. Prvý z těch článků jedná o genitivě raba (stbulh. nom. rabē), jejž Miklosich z rabās, raba-as (podlé genitivu vedického), Schleicher z rabasja (dle gen. sanskrt.) odvozují; Müller polemisuje proti oběma výkladům a pokládá i slovanský gen raba i lit. děvo za ablativy, jejichž koncovka sskr. at byla (Srov. M. Hattaly článek o ablativě ve slovanštině a litevštině v Čas. Česk. Mus. 1857). — Druhý článek jest o jednotnémativě, stb. rabu, lit. děvui a vykládá jejich koncovky nápodobením lokálu kmenův na u zakončených, tedy že za lokál rabai nastoupil lokál dle kmenů na u: rabui, po odsutí rabu, a tato forma z lok. do dat. se přenesla. — V třetím článku o gen. jedn. jakož i nom., vok. a akk. množ. dušě (proti ryby), shle- dává M. podobnost mezi slovanskou deklinací, stran nosovkyę, a ger- manským slabým skloněním, které si hláskou n pomáhá. — V článku čtvrtém, sur -ant, suffixe secondaire, pokládá ant v přechodaíku přítomném (na př. v sskr. pačant) za suffix prvotný, a shledává jej mimo to ve funkcí podružné, totiž při tvoření diminutiv v slovanském ęt (dovozeném z int, ant, na př. zvěr-ę km. zvěr-ęt, vedle zvěrl) a v litevském at-is (odvozeném z ant-jas, na př. brólis — bro- látis, bratřík). — Ve svazku V. 1872) podává Stojan Novaković (do nedávna srbský ministr osvěty) článek o transskripci písma srbského literou latinskou a dvě úvahy. V jedné z nich vytýká hlavní a ovšem

Zprávy osobní.

79

hrubé chyby, kterých stran slovanštiny dopustil se (podlé způsobu mno-
hých západních učenců) prof. Attwell ve svém díle: A table of the
aryan languages showing their classification and affinities. V druhé
pak recensuje částečně fonetiku, kterou co první díl srovnavací mluv-
nice slovanské a jiných příbuzných jazykův sepsal V. Šercl (v Char-
kově, 1871); úsudek p. Novakovičův jest nepříznivý, ačkoli dosti shoví-
vavý. Mimo jiné vytýká se tu Šerclově fonetice také jeden nedostatek,
který s málo výjimkami posud skoro všude jest pravidlem; totiž ne-
dostatek všeho, (i nejdůležitějšího pro fonetiku) výkladu fysiologického,
tak že z obšírné a veleobsáhlé kníhy Šerclovy na př. ani o podstatném
rozdílu mezi souhláskou jasnou a temnou poučiti se nelze. — Jiná práce
Novakovićova, Jezik i stil (v Bělehr. 1872) pochvalně se tamtéž ozna-
muje od redaktora A. H. — Emil Picot zase oznamuje Novobulhar-
skou bibliografii (za 1. 1806 a 1870) od Jos. Konst. Jirečka
(ve Vídni 1872) a konstatuje při té příležitosti, že Bulhaři mají národní
literaturu, ve které skoro veškerá odvětví lidského vědční jsou zastou-
pena. — Také tu jest oznámeno Schleichrovo pohrobní dílo: Laut-
u. Formenlehre der polabischen Sprache (Petersb. 1871). —
Na konci této zprávy připojujeme ještě, kterak Hovelacque se vyslovil
o známém belletristovi v oboru jazykovědy, Maxu Müllerovi: uznává
jeho takt a vkus, ale vědeckou důležitost přiznat mu nechce (sv. V.,
str. 311.)
Gb.

Osobní zprávy.

Ve školství středním udály se v novější době dosti hojně změny
osobní, jež tuto podáváme co možno nejúplněji.

A. Na gymnasiích.

1. Do Benešova přišel co sup. mat. a fys. p. Jos. R. Kurka, a J. Burgh. Beneš co katecheta; — 2. do Budějovic (na gymnasium české) p. Vinc. Ruth co sup. věd přírod. z real. gymn. v Plzni; — 3. do Jičina: p. Ant. Jelínek z obec. gymnasia real. v Praze co učit. filologie, p. Dr. Jos. Bernhard co sup. mat. a fys., p. Jan Nepustil sup. filol.; — 4. do Jindř. Hradce p. Jos. Novák z akadem. gymn. v Praze co učit. filol.; — 5. do Klatov: p. P. Koudela z real. gymn. v Táboře co zat. učit. dějep. a češt., a též odtamtud p. Václav Roudný co zat. učit. filol. a p. Vít Ondrák z c. k. česk. gymn. real. v Praze co proz. učit. věd přírod.; co sup. filologie p. Tom. Plánský a p. Jan Vacha z Prahy (akad. gymn.); — 6. do Král. Hradce: p. Jan Vondráček z Těsína co prof. filol. a pomoc. učitelé filol. p. Arnošt Čuda, Jos. Kačerovský a Vác. Markalous; — 7. do Litomyšle: p. Dr. Ant. Tille, dříve řed. c. k. real. gymn. v Třeboni za prozat. ředitele, p. Rud. Knaus co učit. dějep. z obec. gymn. v Příboře, p. Al. Schmilauer co učit. přír. a mat. z gymn. klatovského, a p. Ant. Truhlář co sup. filol.; — 8. do Mladé Boleslavi: p. Jos. Hradilík co sup. mat. a fys. z Mor. Třebové, p. Jos. Vondráček z gymn. litomyšl., p. Jan Brouček, Ant. Hobl a Frt. Jirsák co sup. učitelé filol.; — 9. do Něm. Brodu p. Frt. Drs co sup. filol.; — 10. do Prahy (na gymn. akad.) z něm. gymn. na Malé straně v Praze p. Dr. Mat. Kavka za ředit., p. Edv. Novotný co prof. filol. a (po smrti prof. Vác. Zikmunda) p. Jos. Uhlíř prof. filol., p. P. Frt. Veselý sup. katecheta stal se skut., dále pak přibyl tam p. Frt. Dvořák, Al. Groman a Frt. Wajs co sup. učitelé filol.; — 11. do Slaného p. Lad. Volek z novom. gymn. v Praze co sup. filol. a p. Jos. Diepolt co sup. mat. a přírod.

80

Zprávy osobní.

## B. Na real. gymnasiích.

1. Do **Chrudimi** přišel z Vídně co učit. dějep. p. Rein. Stránský, p. Al. Feist a Ant. Krondl co sup. filol., p. Otak. Hejnic co sup. odboru techn., P. Vác. Kopecký za sup. katech. ze Solopisk, p. Jan Josef co výpom. uč. dějep. z gymn. králové hrad., a p. Kar. Paul za sup. mat. a fys.; — 2. do **Pelhřimova** p. Jos. Vlček co sup. filol.; — 3. do **Plzně** co učit. filologie p. Frt. Havlík ze slov. gymn. v Brně, a co sup. filol. p. Vác. Šteffl; — 4. do **Prahy** na ob. býv. ředit. akad. gymnasia praž. p. Tomáš Bílek co mimoř. prof. filol.; p. Dr. Jelen co výpom. učit. filol. a p. Jak. Fleischmann za sup. histor; — 5. na české státní p. dr. Bedř. Pošík co prof. dějep. z gymn. klatov, p. Jos. Novák co sup. filol. z gymn. královéhrad., p. Jarosl. Paul za sup. mat. a fys., p. Aug. Kolářík potvrz. opět co techn. assistent; — 6. do **Přibrami** z real. gymn. v Táboře p. Jan Říha co učit. filol. a p. Frt. Wenig co výpom. uč. téhož odb., p. P. Jos. Havránek za sup. katechetu; — 7. do **Rokycan** z Rakovníku p. Mat. Blažek co zat. uč. filol.; — 8. do **Tábora** z real. gymn. příbram. p. Frt. Domorázek co učit. filol., za sup. pak téhož odboru p. Jan Hrnčíř z českého real. v Praze, p. Jan Šafránek a p. Vil. Žabka, konečně p. Frt. Bolech a Jan Wolf co výpom. učitelé předm. techn; — 9. v **Třeboni** odevzdána zpráva niž. gymn. real. tamn. prof. p. Kar. Douchovi.

## C. Na školách realných.

1. Do **Jičína** dosazen za ředit. niž. real. p. Vác. Hátle, co učit. dějep. p. Gust. Erhart z real. litomyšl., za učit. mat. a fys. p. Jos. Žabka z real. rakovn., p. P. Jos. Nedvídek co katech., p. Jan Kosina co sup. filol. z real. olomúc., a p. Aug. Procházka co sup. předm. techn.; — 2. do **Králové Hradce** p. Max Morávek sup. věd přírod. a p. Čěn. Uzel sup. filol. — 4. Do **Litomyšle** assist. polytechniky praž., p. Edv. Beránek co učit. předm. tech., co učitelé sup. p. Jan Fischer pro mat. a rejs., p. Edv. Janáček histor., p. Jos. Lerach hist. a p. Lud. Schmid filol.; — 5. do **Pardubic** p. Jos. Koch zat. učit. mat. a fys., za sup. pak p. Ant. Sochor přírodop. z gymn. litomyšl. a p. Zik. Winter histor.; — 3. do **Kutné Hory** p. Jos. Mrkvička co sup. kresl. a p. Kar. Sýkora za supl. lučby a p. Šal. Breitenfeld co sup. franc. jaz.; — 6. do **Prahy** na vyš. česk. p. Frt. Nack co prof. véd přírod. z Lince, p. Jos. Houška, dosud ředitel real. olomúc., za prof. filol., p. Jos. Boháč z real. gymn. v Chrudimi prof. předm. techn., p. Vil. Appelt z real. olomúc. učitelem hist. a franč., p. Jul. Roth (dříve pom. učit.) učit. filol., p. Bedř. Porš sup. deskrip. a mat., p. Jan Štěpánek sup. histor., p. Jan Bílý pom. uč. mat. a fys., p. Kar. Pospíšil pom. učit. filol. z gymn. litomyšl., p. Jos. Anýž pom. učit. mat. a měř., co assistenti kresl. p. Ferd. Vaněk a Jos. Hula, assist. měř. rejs. p. Jan Dunovský a p. Ant. Pokorný; — 7. do **Rakovníka** p. Jos. Letošník co učit. histor. a p. Mik. Hofmann učit. lučby, p. J. Preis, sup. kresl. a p. F. Sallač sup. mat. a fys.

Změny na ústavech pro vzdělání učitelů a učitelek bude snad lze podati v čísle nejbližšíím. S.

**Opravy:** Na str. 24. v. 39 čti bráti; na str. 27. v. 166 užaslý; na str. 28 v. 221 nechci se koupati, ježto; v. 228 svobodná.; v. 229 na pohled (bez tečky) na str. 30. v. 319 pěškami; v. 320 Odyseus, mávala. Na str. 58. v 5. ř. zdola čti Královecká.

Pojednání.

Atrium, cavum aedium a peristylium.

Od Fr. Velišského.

Že slovo atrium právě tak jako cavaedium (cavum aedium) aneb tablinum původu latinského jest, o tom nelze tuším pochybovati. Avšak ze všech etymologických výkladů z latiny čerpaných jediný ten zdá se býti podstatným, jenž již od Servia pochází (k Aen. I, 730) a k adj. ater se táhne: atrum enim erat ex fumo. Tento výklad uznávají také Schwegler, Mommsen, Weiss, Marquardt, Guhl a jiní. Ostatní výklady stavěké, jako Varronův: atrium appellatum ab Atriatibus Tuscis aneb Festův: quia a terra oriatur quasi aterreum aneb dokonce Isidorův atrium dictum est eo, quod addantur ei tres porticus extrinsecus (tedy snad jaksi ad-trium?) jsou patrně beze vší podstaty. Mylné jsou obě etymologie novější, a sice Scaligerova od αἰθηον a Beckrova, s níž jak se podobá i Rein souhlasí, od ἀθρόον. Scaligera svedlo k zmíněné etymologii, že Josephus Flavius a někteří pozdější řečtí spisovatelé atrium slovem αἰθηον tlumočí, podávajíce zajisté toliko slovo zvukem latinskému co nejvíce podobné, jehožto věcný význam jen poněkud a zdaleka s oním souvisí, o jehož souvislosti zvukoslovné však ani mluviti nelze. Podobně nepodstatná jest etymologie Beckrova. Oběma může se nad to ještě vytýkati, že nedbali historického momentu, při etymologiích důležitého, vykládajíce věc italskou ze slovřeckých.

Etymologii Serviovu, již za pravou uznáváme, podporuje i věcná obdoba. Homerovo μέλαθρον αἰθαλόεν synekdochicky i celou kouřem z krbu začazenou jizbu mužskou znamená. Že za oněch dávných dob, když lidé komínů neznajíce nechávali kouře z krbu otvorem v stropě odcházeti, jinak býti nemohlo, jest patrno. A toho způsobu byla zajisté též obydlí staroitalská, o čemž tím méně pochybujeme, ježto i posud chatrče horalů sabinských zhusta komínů nemají, tak že kouř ne sice stropem, ale otevřenými dveřmi ven vychází ¹). Jiné obdoby poskytuje i čeledník domu maloruského, jenž zajisté pro touž příčinu „čornaja izba“ sluje, ač již i tam krby a komíny valně se rozšířily.

¹) Skladatel tohoto článku byl nucen uchýliti se před náhlým deštém v městečku Ischii do malého domku, nemohl však pro kouř z krbu pouze dveřmi vycházející a dusící dlouho v jizbě vydržeti.

Listy filologické a paedagogické 1874.

6

82

Fr. Velišský

Atrium bylo tudy, majíc v sobě krb, nejpodstatnější částí starořímského obydlí; ba obydlí prosté, při němž nebylo hospodářství rozsáhlého, záleželo z pouhé této jizby a to ne toliko za dob starorepublikánských, ale i za vlády pozdních císařů. Tak soudili bychom z věci samé; mimo to máme však také mnohé doklady. Usus mluvy latinské stotožňuje někdy výslovně slova atrium a domus. Tak praví Livius (zajisté jak v starších zprávách četl) 39, 44: „Cato atria duo Maenium et Titium in Lautumiis et quatuor tabernas in publicum emit basilicamque ibi fecit“. Asconius pak zmiňuje se o též věci k Cic. div. 16 dí: „Maenius cum domum suam venderet Catoni et Flacco censoribus, ut ibi basilicam aedificarent“ a. t. d. Av tomto smyslu, t. „obydlí, stavení“ připomíná se dosti často slovo atrium, n. př. atrium Vestae, atrium Libertatis, atria Licinia a. t. d. (o čemž viz místa od Schneidra k Vitruv. II str. 437 sebraná). Dokladem jsou i některá malá obydlí pompejská, n. př. ta, jichž Overbeck (Pomp. 2. vyd. v. obr. 167 a 163) rysy podává a jež by vhodně atria slouti mohla. Byla to asi obydlí chudších aneb řemeslníkův, o jakýchž zmiňuje se n. př. také Jul. Capitolinus (Maxim. et Balb. k. 5.) mluvě o obydlí otce potomního císaře Maxima, prostého kováře nebo koláře, jež nazývá jizbou (cellam) — quae angustio patebat impluvio — což tedy bylo malé atrium.

V domě rozsáhlejším bylo mimo tuto hlavní síň třeba též nějakého dvorku, kolem něhož chlévy a ostatní účelům rolnickým sloužící místnosti býly. Takovýto dvůr, byl-li rozsáhlý, nemusil býti a nebýval asi pod nebem italským zcela kryt, podobně jako cœli v domě starořeckém (herojském). Menší dvůr, zejména takový, jenž v dobách pokročilejších z onoho se vyvinuv i tam zůstal, kde hospodářství — jakož potom v městech bylo — v pozadí ustoupilo, mohl ovšem z pohodlí dílem úplně, dílem částečně kryt býti. Míníme, že z dvoru hospodářského cors, chors vznikl dvorek obydlí římského, cavum aedium, cavaedium.

Že cavum aedium či cavaedium podobu buď úplně, buď čá-
stečně krytého dvorku mělo, to souditi lze ze dvou zpráv a sice
z Plin. ep. II, 17, kde vedlé atria a portiku (peristylia)
ještě cavaedium se připomíná, kteréž tedy od atria i peri-
stylia něčím se lišilo, a sice od atria tím, že proti němu (ježto
toto bylo frugi 2), skrovné a tudy rázu zajisté starodávného,
jako ono ve ville jeho etruské (V, 6 atrium ex more veterum)
zajisté větší světlost mělo (odtud c. hilare); a od portiku opět
tím, že bez sloupení (a ovšem i skrovnější) bylo. Druhé poučné
místo podává nám Varro L. L. V, 161 slovy: „Cavum aedium
dictum, qui locus tectus intra parietes relinquebatur patulus,

2) Nemohu souhlasiti s Reinem, jenž mínění Schneidrovo schvaluje (Gallus II³ 198), jako by toto atrium bylo proti atriu ve ville etruské novo more stavěné.

atrium, cavum aedium a peristylium.

83

qui esset ad communem omnium usum. In hoc locus si nullus relictus erat, sub divo qui esset, dicebatur testudo a testudinis similitudine, ut est in praetorio in castris. Si relictum erat in medio ut lucem caperet, deorsum, quo impluebat, impluvium dictum, et sursum qua compluebat, compluvium, utrumque a pluvia. " K tomuto místu a k dalšímu jeho kontextu se níže ještě vrátíme, zde však uvedli jsme je, poněvadž v něm názor cavaedia, jejž jsme vytkli, zjevně označen co jakéhosi dvorku (locus intra parietes patulus) avšak buď úplně, buď skoro úplně krytého. S tím názorem srovnává se konečně zjevný význam etymologický slova cavaedium, jež prostor vnitř domu znamená. Ze všeho toho tolik na jevo přichází, že atrium jako skrovná jizba valně se lišilo od cavaedia co prostranství dvorku jistou měrou podobného. Není od místa, připomenouti analogii, kteréž, i co se cavaedia týká, dům staroslovanský poskytuje. V nynějším Šlesvicko-Holštýnsku a na ostrově Fehmarn a končně v krajině t. z. vendské (Wendland) v Hannoversku, sídlech to za starodávna slovanských, zachovaly se nepřetržitou tradicí stavebnosti rázu původního slovanského, za jakéž i původce článku, z něhož tuto analogii uvádím, tyto stavby uznává. ³) Tentō původem svým tedy staroslovanský dům rozkládá se v podobě obdélníka, užší stranu maje obrácenu k ulici (jako z právidla domy pompejské). Středem jeho jest prostranný mlat, kolem něhož nalezají se k němu jsouce obráceny a z něho přístupny všechny jizby a komory hospodářské, špižíry a chlévy. Zajímavé jest i to, že v některých těchto staveních (zajisté že rázu nejstaršího) na druhé užší straně aneb na jedné z podélných nalezá se kuchyně v podobě velikého obloukem překlenutého ohniska se všech stran viditelná, z níž kouř ven vychází nikoliv ko minimem, nýbrž otvory v sířeše, kterouž všechny tyto místnosti hromadně kryty jsou.

Tak představují sobě v podstatě i stavení hospodářské římské, jež nám na př. Vitruvius VI. k. 9. popisuje, kde místnosti všechny podobně kolem dvora se rozkládají (ač tento nebyl pod italským nebem tou měrou kryt). Ohnisko stálo tak, že na ně skot mohl patřiti, quod boves lumen et ignem spectando horridi non fiunt; avšak koně musili opět od něho býti odvráceni (§. 4.) z příčiny právě protivné; koupele a lisovna na olej měly býti nejbližže při kuchyni atd. Myslíme-li si pak staroslov. stavení bez chlévů a koníren, kde tedy střední prostor mnohem by se zmenšil a pod nebem mírnějším, kde netřeba proti krutému podnebí tak úzkostlivě krytem se chrániti, máme obraz starořímskému cavaediu dosti tuším podobný. Původní tvary cavaedia zdají se

³) Wilhelm Kamm: „Die Bauernhäuser in Schleswig-Holstein.“ Westermann’s Jahrbuch der illustr. deutschen Monatshe####ter 1865. p. 604 a t. d. Srovnej: Aus dem Hannover’schen Wendland####esBURghard von Cramm. Tamtéž pag. 246 a t. d.

6*

84

Fr. Velišský

býti cavaedium uplně kryté, testudinatum druhé a se střechou povztýčenou s otvorem uprostřed (o němž níže při výkladu slova arca se zmíníme), c. spluviatum. Cavaedium se střechou tvaru obráceného, do vnitř skloněnou, nazývali Římané tuscanicum, přiučivše se stavbě jeho od Etrusků (postquam illorum cavum aedium simulare coeperunt, dí Varro). Působení záhy vyvinuté (časnějším stykem s Řeky) kultury etruské na národ římský nelze popírati a bylo od Římanů dob pozdějších v míře mnohem hojnější uznáváno než asi právem slušelo. Avšak vliv zejmena na stavitelství soukromé nebyl, pokud nám souditi možno, hrubě patrný. Rozhodný vliv na celý potomní průběh kultury římské měli Řekové od té doby, co s nimi Římané bezprostředně stýkati se počali. V stavitelství, jehož jediného tuto dotýkáme, vliv řecký jeví se nejprvé při stavbách veřejných, později i soukromých. Vlivem tímto změnu vzalo atrium jakož i cavaedium. Kdy a kterak, to nyní hodláme vyložiti.

Že atrium změnu vzalo, o tom dovídáme se z těchto dvou zpráv. Předně z Hor. Carm. III, 1, 45.

## Cur invidendis postibus et novo Sublime ritu moliar atrium?

Pak z listu Pliniova (V. 6) v němžto dí, že ve ville jeho etruské jest atrium ex more veterum, z čehož jde, že za dob jeho takových atrií nestavěli (nikoliv pak, jak Becker vykládá, že atrií vůbec při villách nestavěli. Gallus II³ 198).

Jaká ta změna byla, naznačují poněkud již ona slova Horatiova o skvostných veřejích, což o drahé látce vůbec, již k úpravě atrií se užívalo, rozuměti můžeme. Další skvostná úprava záležela dle Plinia H. N. XXXV, 2, 6 také v tom, že atria krásnými sochami ozdobována byla. Avšak hlavní změna slovy sublime novo ritu, jak se nám zdá, naznačená byla ta, že atria v nebývalých rozměrech se stavěla a tudy nutně sloupů potřebovala, jež, aby dojem byl značnější, hned také z látky vzácnější se zhotovovaly, nikoliv z kamene domácího albanského aneb tiburského. Počátky této novoty zdá se, že učinil kolem r. 100 př. Kr. řečník L. Licinius Crassus⁴), jenž dle Plinia H. N. XXXVI, 3, 7 první ve svém domě na Palatině šest dvanáctistopých sloupů z mramoru hymettského postavil. Tato novota (k níž, jakož se domnívati můžeme, podnětu poskytl delší pobyt jeho v Asii a v Athenách), byla však ještě tehdy něco tak obzvláštního — ježto podobné okrasy sloupové pouze v chrámech se užívalo — že M. Brutus posměšně onomu Crassovi „palatinská Venuše“ převzděl.

Asi za třicet roků na to obrátil opět všeobecnou pozornosť na sebe za svého aedilství M. Scaurus tím, že čtyř největších

¹) Rein jmenuje omylem (Gallus IIº pag. 207) známého boháče Crassa, což nad to i hrubý anachronism, ač u Plin. zřejmě čteme „L. Crassum oratorem.“

85

sloupů vzvýší 38 stop, jež před tím k ozdobě jeviště divadla svého z Řecka byl přivezl, k zbudování atria v domě svém na Palatině užil (Plin. H. N. XXXVI. 1 a Ascon. ad Cic. p. Scauro p. 27 Or). Taková na převysokých sloupech spočívající atria během času v palácích boháčů římských potkávala se asi pořád s větší oblibou, zejmena po bitvě u Actia, když nádhera v stavbách úžasně rostla⁵).

Za těchto dob přestalo však již dávno atrium v domech boháčů římských býti vlastním sídlem rodiny; staloť se shromaždištěm četných klientů a musilo tudy mnohem rozměrněji a vzdušněji (s otvorem v stropě tou měrou větším, jakou prostornější bylo) zřizováno býti. Vůkol pak zřizovaly se jizby, k nimž tato prostranná místnost právě tak se měla, jako staré cavum aedium k vůkolním jizbám a kobkám starodávného obydlí,⁶) jen že ovšem v palácích římských ono staré cavaedium, jakož níže ukážeme, přiměřeně zveličeno a okrášleno, tvoříc nyní v obydlí co peristyl aneb porticus střed života rodinného, z něhož moderní atrium vyloučeno bylo. A tak se stalo, že atrium rázem svým vždy k starému cavaediu se blížilo, až s ním (nedlouho před koncem republiky) tou měrou splynulo, že Vitruvius a Varro jednoho od druhého nerozeznávají, pojímajíce oba moderní toto atrium v cavaediu. Že tomu tak, chceme ze slov jejich dokázati a protivné výklady jiných, zejmena Beckrovy a Reinovy, blíže zkoumati.

Kdyby Vitruvius cavaedium a atrium rozeznával, bylo by podivno, že nejprvé o cavaediu (VI. k. 3) a pak teprv o atriu (k. 4) mluví, ač dle slov jeho (k. 8 §. 3) „in urbe atria proxima ianuis solent esse“ přiměřeněji od tohoto začíti měl, jakož také mluvě o ostatních částech domu pořádku skutečného šetřil, papisuje aly, pak tablinum a konečně peristyl. Avšak na to neklademe žádné váhy. Větší důležitosti jest tato věc. Není pochybnosti, že dílo Vitruviovo nebylo sepsáno dříve než za Augusta, tedy právě v té době, kdy, jakož jsme svrchu shledali, moderní atrium v domech zámožných velice oblíbeno bylo, činíc onu část domu, kteréž Říman nejpřednější péči věnoval. Mohli bychom tudy již z předu souditi, že obratný stavitel zajisté své době porozuměl a v díle svém slušně zřetel měl k tomu, čeho ať potřeba, ať pouhá nádhera velmožů žádala, obzvláště ježto sám také praví, že vznešeným a ve vysokých úřadech postaveným faciunda sunt atria amplissima (k. 8.) I bylo by tu pochybení, u Vitruvia nepochopitelné, kdyby výklady Beckrovy, Reinovy a jiných, že Vitruvius mezi cavaediem a atriem rozdíl činí, místa míti měly, ježto by pak v k. 4. § 3—5 právě o architektonické úpravě atrií téměř ani slova neřekl, kdežto

5) Po smrti Neronově navracuje se opět stavba soukromá k míře, z níž byla před tím vystoupila. Tak dí Plin. na m. u. § 3: quis enim hodie tantarum columnarum atrium habet?

6) Varro de l. 1. 162.

86

Fr. Velišský

byl na opak architektonické formy cavaedia (k. 3, § 1—2) úplně vytkl! A vizme dále. K vytčeným architektonickým formám ca-
vaedia nepodává Vitr. rozměrů (zajisté ne méně důležitých),
jichž při ostatních i méně důležitých částech domu nikde podati
neopominul; u atria pak podává rozměry co nejdůkladnější, po-
míjeje, jakož řečeno, architektonické úpravy. Z toho soudíme,
že o cavaediu a atriu mluví jako o věci tétéž, maje na mysli
místnosti jedny. Této vnitřní souvislosti povšiml si, pokud nám
vědomo, jediný vydavatel Vitruvia Galiani, jenž o té věci vhodně
praví (u Schneidra II, 443) že „siccome nel capitolo antecedente
(k. 3) aveva l'autore distinte le cinque diverse spezie d'atri,
passa saviamente a darne le proporzioni“ a t. d. vykládaje
právem, že neměla býti tato kapitola ve dvě (3. a 4.) roztržena.

Nejrozhodněji však potvrzují mínění naše tato slova Vitru-
viova, jichž souvislosti ani Becker ani Rein a — pokud víme —
nikdo důkladně si nevšiml. V posledním odstavci kap. 4. praví
Vitr. o atriích: „altitudo eorum quanta latitudo fuerit quarta
dempta sub trabes extollatur, reliquo lacunariorum et arcae
supra trabes ratio habeatur.“ Ale takovouto místnost na-
zval v kap. 3. § 2 cavum aedium displuviatum slovy: „displu-
viata autem (cava aedium) sunt, in quibus deliquiae arcam?)
sustinentes stillicidia reiciunt.“ Je-li však tento druh cavae-
dií a atrií tofožný, budou zajisté i ostatní od Vitruvia v kap. 3.
vyčtené druhy. To jde také ještě z následujícího: V kap. 4. § 6
určuje Vitr. rozměry compluvia slovy: „compluvii lumen (světlost,


7) Výklad slova arca jest nesnadný a nebudeme se tudy divití, že v té přičině veliké omyly se vyskytují. Překladatel Rode vykládá, „Sammel-kasten“ a s ním souhlasí Schneider, pokládaje to slovo za souznačné s tím, co Vitr. v kap. III §. 2 nazval canales (!). Klotz s. v. vy-světluje: Wassertrog, Wasserfang, a podobnou nejasnou představu zdá se že měl Krause řka (Deinokrates p. 533): „Vom letžten Viertel (der Höhe) kommt ein Theil auf die lacunaria und die Vorrichtun-gen (!) zur Aufnahme des Regenwassers über dem Gebälke, welche Vitr-arcae nennt.“ Becker, Rein, Marquardt a Overbeck nikde o tom se nezmiňují. Nám zdá se že na jediný pravý výklad uhodil Forcellini (a snad též Galiani slovy: che quel, che rimane, si distri-buisce per le soffitte e per lo tetto sopra i travi) s. v. arca „videtur universa dispositio trabium, quae tectum sustinent, referunt ením opercula arcarum sepulcralium, quae fartigiata in modum culminis tecti visuntur.“ S tím výkladem i odvozováním jeho souhlasíme, podotýkajíce, že jen ona nízké duté skomolené pyramidě nenepodobná střecha cavaedia displuviata takto nazývati se mohla, poněvadž strop a střecha ostatních jiné byly podoby. Mají tedy slova Vitruvioa svrchu uvedená: altitudo eorum — habeatur dle míníni mého tento význam a smysl: Výška atrií mějž ¾ šířky jich až k římse stropu; bude-li míti strop lacunarie, zvýší se jich prohlubeninami výška jeho nad ¾, a podobně bude-li strop (a střecha zároveň) ke kompluviu vztýčený, bude výška atria (od compl. k podlaze) větší než ¾ šíře jeho, nesmí však tuto přesahovati. O tom, kterak svrchu zmíněné výklady nepodstatny a naprosto nemožny jsou, nelze na tomto místě šíře vykládati.

87

c. ve světlosti) latum latitudinis atrii nc minus quarta, nc plus tertia parte relinquatur, longitudo uti atri pro rata parte fiat."
Tedy: když atrium jest též displuviatum jako cavaedium, když atrium má compluvium jako cavaedium, bude míti tudy zajistě i ostatní tvary jako cavaedium. V čem, tážeme se pak, jest nějaký rozdíl architektonický? A když konečně Vitruvius rozměry compluvia při atriuvádí, při cavaediu však toho nečiní, ač zde o compluviu mluví, děje se to opět pro to, že oběma slovy touž místnost vyrozumívá, jakož jsme svrchu při naznačení rozměrů a tria a pominutí toho při cavaediu poznali; jinak by se i tuto nepochopitelného poklésku věcného byl dopustil.

Obrafme se nyní k námítkám těch, kdož o věci jinak soudí,
v jichž čele jsou Becker a Rein. Především soudí Becker dle
Schneidra „dass es absurd sein würde zu sagen in atri latitu-
dine“⁸) (na zač. k. 3.) statt in latitudine, wenn atrium das cavum
aedium selbst bedeutete.“ (Gallus II³ 195.) Avšak přes toto
místo nedáme Beckrovi (s Reinem) a Schneidrovi tak hbitě dále
se bráti. Dejme tomu, že slova in atri latitudine vzhle-
dem k slovům: „Cava aedium — testudinatum“ jsou absurdní.
Vizme pak, jaká budou dle mínění jejich. Kdyby Vitr. míst-
nosti různé na mysli měl, určoval by jimi šířku cavaedia
dle šířky a tria, tedy dle šířky nejmenovaného posud a ne-
určeného blíže a tria, jež nad to ani vedle cavaedia bezprostředně
nebylo, jsouc od něho tablinem odděleno. Byla by tedy absurd-
nost, i při tomto výkladu, jakož ji shledáváme na ryse Beckrově
také vskutku (Gallus II³ p. 172) znázorněnu a jakáž se nám
jeví v názoru Schneidrově na tom výkladě založeném. Argumen-
tace Schneidrova (Vitr. díl II. str. 444) jest velmi mělká a jest
s podivením, že se jí Becker dokládá. Praví-li Schneider: „cur
idem deinde sect. 3. atriorum longitudines et latitudines tribus
generibus describit, cum si res non est diversa, iam antea inca-
vaediorum descriptione satis sit definita latitudo?“ — jest to
omyl, ježto Vitruvius při cavaediích šířky nikde blíže neurčil.
Pokládaje pak cavaedium a atrium za místnosti různé, ale vedlé
sebe ležící, dle slov in atri latitudine a vida že u Vitru-
via „denique compluvium in cavaedio aeque ac in atrio nomina-
tur“ soudí Schneider „igitur utrique commune esse de-
bet“, t. j. že cavaedium a atrium jediné společné (!) com-
pluvium mají (ku kterémuž názoru byl důsledně veden, nechtěl-li
dvě místnosti zcela stejně (jakož jsme viděli) vedlé sebe
položiti (jakož výklad slov in atri latit. vyžadoval) v tom smyslu

⁸) Celé místo zní: Cava aedium quinque generibus sunt distincta, quorum ita figurae nominantur, tuscanicum, corinthium, tetrastylon displuviatum, testudinatum. tuscanica sunt, in quibus trabes in atri latitudine traiectae habeant interpensiva et collicias ab angulis parietum ad angulos tignorum intercurrentes, item asseribus stillicidiorum in medium compluvium deictis.

88

Fr. Velišský

že: „cavacdium esse habendum pro toto eo spatio, quod inter aedes medium est conclusum et superne tectum usque ad medium compluvium, quod sub divo recipit implucentem aquam coelestem; atrium est ea pars cavaedii, quæ subiecta tecto incumbenti et ad medium usque compluvium procurrenti complecticur al as et tablinum. (!) Hinc est compluvium commune atrio et cavaedio; hinc cavaedii trabium trieatarum latitudo in latitudine subiecti atrii definitur.“ Že tyto názory jsou zcela mylné, objeví se ještě z dalšího pojednání, i nemusíme zde více o nich slov šířiti.

My poznavše, kam onen výklad Beckra a Schneidra zavedl a na mysli majíc c uvedené momenty o totožnosti svědčící, v slovech Vitruviových toliko neobratnou stilisaci shledáváme, ač snad nebyla jeho čtenářům souvěkým, mohouc býti výrazem dokonávajícího se právě přecházení atria v cavaedium, v kteréž příčině jednoho i druhého slova stejně užívati se mohlo. Že by v tomto případě, jakož Rein namítá (p. 211), žádného výrazu byli neměli pro vnitřní dvůr, jest mínění mylné; neboť za těchto dob stavěn byl dvůr v podobě řeckého peristylia a nazýval se buď takto anebo „porticus.“ Za pouhou stilistickou neobratnost pokládati musíme dále slova Vitruviova „atriorum vero latitudines ac longitudines“ a t. d. (k. 4.), z nichž Becker (Gallus II³ p. 196) další svůj důvod béře, že cavaedia od atrií Vitr. rozeznává. Měl ovšem správněji Vitruvius psáti: „latitudines vero ac long. atr.“; avšak kdo by proti důvodům věcným od nás vyloženým a vnitřní souvislosti na základě tak vrátkém, jakýmž bez odporu stilistická vlastnost, neřku-li místa tohoto, ale vůbec řeči Vitruviovy jest, Beckrovi věřiti chtěl? My nekřivdíme Vitruviovi, vytýkajíce mu neobratnost stilistickou, avšak křivdili bychom mu (jakož činí Becker, Rein a kdož stejného s nimi mínění jsou, ač bezděky), vytýkajíce mu i neobratnost praktickou.

Rein srovnávaje se s Beckrem u vykládání tohoto místa Vitruviova, podporuje mínění Beckrovo o různosti cavaedia a atria námítkou, kterouž z vytčených od Vitruvia rozměrů atria béře a jejížto podstatu blíže obledati třeba. Pravíť na též str. (196): „Die Höhe (atrií) solle regelmässig ¾ der Länge betragen. Hier sieht man klar, dass Vitruv. nur bedeckte Atrien, nicht offene Cavaedien mit vier bedeckten Seitenhallen im Sinne hatte; denn wollte man letzteres annehmen (nach der gewöhnlichen Ansicht von der Identität der Atrien und Cavaedien) so würden die absurdesten Proportionen entstehen.“ S tím souhlasíme, jakož i s dalším provedením; neboť při atriu n. př. 80 stop dlouhém a 53⅓ širokém (počítajíc šířku na 2/3 délky) musila by výška 60 stop obnášeti, což byl by poměr při těsnosti všech krytých stran kolem impluvia (po 17⅞ stop šíře) zajisté absurdní. A podobně nesmyslná by byla výše 30 stop při atriu 40 stop dlouhém, kde by čtyři kryté strany kol impluvia po 9 stopách

89

v šíři byly. Tyto poměry mimo důvody Beckrovy přivedly Reina k tomu, že Vitruviovo atrium na místnost krytou (bez impluvia?) vykládá. Avšak, tážeme se, vyložené tuto poměry, či vlastně nepoměry, mohou obstáti při místnostech krytých, jež oba na mysli mají? Nepřiměřenost není tuším mnohem menší. Výška 60 stop při šířce pouze 53¼ stop jest v místnosti kryté veliký nepoměr (vyjmouc stavby chrámové.) Okolnost tu uvážil již architekt Marini a opravil patrný omyl tento, jenž ovšem i v nejlepších rukopisech (Gudianus, Harleianus) jest a jehož původ v předcházejících slovech „tanta longitudo atrio detur“ hledati tuším dlužno; neboť v následujících hned slovech „altitudo eorum, quanta latitudo fuerit“ a t. d. snadno mohl opisovatel bezprostředně předcházející longitudo za pravé měřítko výšky považovati, nepozoruje ovšem povstalého tímto zaměněním věcného nepoměru.⁹) Čteme-li však s Marinim, jehož i nejnovější vydavatelé Rose a Müller-Strübing následují, latitudo — jakož ani jinak nemůžeme — dojdeme překvapujících výsledků. Vezmemež ono atrium 80 stop dlouhé (příklad největšího podává Vitr. na 100 stop) se šířkou (²/₃) 53¼ stop; dle opraveného čtení „altitudo eorum quanta latitudo fuerit quarta dempta sub trabes extollatur“ vyjde nám v našem případě výška atria na 40 stop, což byla by výška zmíněného svrchu atria Scaurova, k němuž užito sloupů 38 stop vysokých a jehož výška z míry byla, jakož slova Pliniova (str. 85 pozn. 5.) dosvědčují. A při atriu 40 stop dlouhém a tudy 24 širokém byla by výška 18 stop, s čímž srovnávala se zajisté výška atria n. p. domu tak zvaného Pansova v Pompejích, jež dle rozměru atria (47×31 stop) asi 23 stop obnášela; a že v výšší nebyla, souditi můžeme z výšky zdí jeho, ježto strop se nezachoval. Podobně zachován při tablinu tohoto domu, jež 16 stop šířky má, poměr od Vitruvia vytčený (tablino si latitudo atrií erit ab pedibus XXX ad XL dimidium tribuatur.)

Zcela nemístně dovolává se Rein (str. 197) k dotvrzení svého náhledu místa Vitruviova VI. 3. 7 „columnae tam altae quam porticus latae fuerint“, aby ukázal, že atrium Vitruviovo impluvia a sloupů míti nemohlo; neboť ta slova týkají se zřejmě peristylií, nikoliv cavaedií (atrií) a poměry těchto jsou ovšem různé, jakož níže ještě vyložíme, což však Becker a Rein velmi nejasně si představují.

Becker sám, nedbaje vznikající ze čtení „longitudo“ nepoměrnosti v krytém svém atriu sloupy nicméně umístil (str. 213 a 214), ač jim, poněvadž „die Decke war viel zu hoch, um von ihnen getragen zu werden“ (!) ¹⁰) jinou úlohu vykázal, (sveden jsa

⁹) Vitruvius ani jinde neurčuje výšky dle délky, nýbrž dle šířky aneb při prostorách obdélných průměrem spojené délky a šířky.

¹⁰) Proč na tom místě B. k Pliniovi H. N. XXXV. 3 se odvolává, nechápeme.

90

Fr. Velišký

slovy Vitruviovými IV, 7. 2 mylně vyloženými a tudy k mylné ¹¹) analogii užitými), aby totiž atrium po spůsobě basiliky v střední hlavní a dvě boční lodi dělily, kteréžto dvě boční lodi jemu „alae“ jsou. Vizmež, k jakým závadám tento omyl vede. Při atriu 40 stop dlouhém a 30 stop širokém, byla by výška (dle čtení longitudo) dle názoru Beckrova 30; ale obě boční lodi musily by snad přece ještě užší býti než 13¹/₃ (třetina celé šířky) stop. Jak vysoké byly pak sloupy, jichž zde užito? Avšak mohlo by se namítnouti, tak malá atria nemohla toho spůsobu architektoniky ani užiti. Ovšem; ale pak nemohla ani křídel dle názorů Beckrových míti. Podobné alae byly by možny při atriích druhu největšího, ač i tu nepoměrnost nebyla by odstraněna.

Nož v přítomné době jest pravý názor o tom, co alae byly, úplně zjištěn a Beckrův netoliko od Reina, nýbrž vůbec za mylný uznán. ¹²) Srov. tamtéž str. 215.

Jiné místo Vitruviovo, jež obhájcové totožnosti uvádějí a proti němuž Becker na str. 195 se obrací, jest z kn. VI. k. 8. § 1: „animadvertendum est quibus rationibus — ambiuntur.“ Zde shodujeme se s výkladem Beckrovým a neschvalujeme závěrky činěné o totožnosti atrií a cavaedií ze slov „communia autem sunt, quibus etiam invocati suo iure de populo possunt venire, id est vestibula, cava aedium, peristylia quaeque eundem habere possunt usum. Igitur his, qui communi sunt fortuna, non necessaria magnifica vestibula, nec tablina, neque atria, quod magis aliis officia praestant ambiundo, quam ab aliis ambiuntur.“ Slova „Igitur“ a t. d. netáhnou se v skutku bezprostředně k předcházejícím, nýbrž jak Becker správně vykládá, přejímají myšlénku na začátku kapitoly vyslovenou, jak si má každý dle stavu svého dům zříditi; nemůže tedy, že svrchu jmenována cava aedium a níže atria, o totožnosti obou výrazů soudzeno býti, ba ani pak ne, kdyby slova „igitur“ a t. d. bezprostředně k předešlým ve formě závěrky se táhla, z důvodu opět Beckrem na str. 196 správně vyloženého. Nicméně však přece toho místa užíváme k hájení mínění svého o totožnosti, ale z důvodu následujícího. Místa domu vůbec přístupná jmcnuje Vitr. tato: vestibula, cava aedium, peristylia“, dokládaje: „quaeque eundem habere possunt usum.“ Slovy posledními nemohl přece Vitruvius zahrnouti též atrium, které v domě římském po přednosti onomu účelu sloužilo, více než peristylia; jimi

¹¹) Slova Vitruviova: „sive ibi alae futurae sunt“ táhnou se zřejmě toliko k zadní polovici chrámu etruského, kdež na místě obou užších celí vedlejších po případě hlavní cela okřídlími rozšířena býti mohla, kterážto analogie ovšem pak k pravému názoru o alách úplně se hodí.

¹²) Avšak ještě Kranse v Deinokratu (vyd. 1863!) vězí v mylném názoru Beckrově (jakož též jinde hrubých omylů se dopouští) ač si jej opět valně modifikuje řka: „Das Wahrscheinlichste ist, dass in diesen Flügeln Wirthschaftslokale verschiedener Art eingerichtet waren.“ (Str. 538 a 539.)

91

mohl vyrozumívati „ostium“ a ovšem i „alae“, nechtěl-li se dopustiti neobratnosti věcné, z jakéž Vitruvia co architekta viniti nemůžeme. Jsouť tedy atria výrazem cava aedium naznačena. A že tomu tak, jde bez odporu z místa něco níže položeného, jež také Marquardt V. 1. 225 pozn. 1415 vhodně uvádí. Místostmi v domě vůbec přístupnými (communia, quibus etiam in-vocati suo iure de populo possunt venire) jmenuje Vitr., jakož jsme poznali, vestibula, cava aedium, peristylia; těch pak jest nejvíce třeba těm, kdo pro své společenské postavení aneb vy-soké důstojenství čctné návštěvy zejména klientů příjímají a proto dí Vitruvius (§ 2.) „nobilibus vero, qui honores magistratusque gerundo praestare debent officia civibus, faciunda sunt vesti-bula regalia alta, atria et peristylia amplissima“ a t. d. naznačuje místnosti svrchu cava aedium nazvané slovem atria.

Že Vitruvius atrium a cavaedium za jedno klade, jest tuším dosti zjevno a dokázáno. Vizme již, co souditi třeba o místě Varronově, jež Becker a Rein ve svém smyslu vykládají. Varro mluví o cavaediu slovy, jež jsme již na str. 82 a 83 uvedli; pak po-kračuje řka: tuscanicum dictum (roz. cavum aedium) a Tuscis, posteaquam illorum cavum aedium simulare coeperunt. Atrium appellatum ab Atriatibus Tuscis; illinc enim exemplum sumptum.“ I táže se Becker: „Was berechtigt uns aber irgend, den Namen atrium auf das cavum aedium zu beziehen?“ Odpovídáme, že kon-text a přirozený výklad. Či není to přirozenější k oběma větám „tuscanium dictum“ a t. d. i „atrium appellatum“ a t. d. vzíti za podmět cavum aedium, než s Beckrem vykládati: Das Atrium hat seinen Namen von den Atriaten? Spis Varronův de lingua latina pochází z doby od r. asi 50—43 př. Kr., tedy z doby, v níž atrium v rozsáhlost a podobu cavaedia valně bylo přešlo. Má tudy na mysli Varro zajisté atrium souvěké, cavaediu po-dobné, jehož název povšechný z podobnosti zvuku od etruských Atriatů odvozuje, tak jako jeden druh jeho před tím důvodněji byl odvodil. Že však neuvádí Varro cavaedia čtyrslupého a ko-rintskéko, má důvod asi ten, že jednak ještě kolem r. 50 tyto dva druhy zejména korintské nebyly valně rozšířeny jako o 20 let později, kdy Vitruvius psal, jednak také proto, že patrný úmysl jeho jest vytknouti ponětí cavaedia, pročež také ani ca-vacia displuviata, jež zajisté starodávné bylo, neuvedl.

Obraťme se nyní k ostatním námítkám a výkladům Beckro-vým. K dotvrzení svého mínění o různosti atrií a cavaedií uvádí B. (str. 197) místo z Quint. inst. or. XI. 2. 20 „Primum sensum vel locum vestibulo quasi adsignant, secundum atrio, tum implu-via circumeunt, nec cubiculis modo aut exedris, sed statuis etiam similibusque per ordinem committunt.“ My naopak tvrdíme, že zde Quintilian mluví o vestibulu a (moderním) atriu a o jizbách kolem něho a sochách v mezisloupí postavených, tak že slova tum a t. d. nelze nám vykládati o cavaediu v smyslu Beckrově,

92

Fr. Velišský

ježto by třetí místnost zajisté Quintilian porticus aneb peristylium
byl nazval, kdyby ji byl vůbec na mysli měl. Ne méně pochybil
dokladem ze Sen. ep. 55 (str. táž): „Speluncae sunt duae magni
operis, laxo atrio pares, manu factae“ a t. d., soudě z toho,
že cavaedium buď bylo nepokryto (dessen innerer Raum unbe-
deckt war — což v tom smyslu nepraví Varro v. m. u.) aneb
pokryto, ale pak jen mírných rozměrů (ubi non sunt impetus
magni dle Vitr.), že laxum atrium o cavaediu říci nemožno.
Tento výklad jest příliš strojený (takže sám Rein jej zavrhuje)
a zakládá se na pouhém řečnickém vyjádření, jehožto oprávně-
nost věcná určiti se nemůže. Nejzávažnější však jest místo, jež
Becker (str. 198) z listů Pliniových II 17 uvádí, jehož jsme my
na str. 82. k tvrzení svému o původní různosti atria a cavae-
dia užili. Pliniova villa má tedy nejpryé atrium frugi, pak
porticus in O litterae similitudinem circumactae,
quibus parvola sed festiva area includitur a za tím
cavaedium hilare. Toto místo zdá se, že proti nám svědčí,
kteříž totožnost atria a cavaedia zastáváme. Ale svědčilo by jen
tehdáž, kdybychom tvrdili, že koncem republiky atrium a cavae-
dium místně splynuly; avšak my jen o architektonickém atria ku
cavaediu připodobnění jsme mluvili. Netýká se tedy nás pod-
statná námítka Beckrova na str. 201: „Wo sollen wir uns den
lectus genialis (der im Atrium ianuae ex adverso stand) denken,
wenn das Atrium der innere Hof war?“ — Kdo by totožnost
místní v oněch od nás svrchu vyložených místech shledával,
ten by námítky Beckrovy ani zde ani na str. 213 vzhledem
k alám a konečně na str. 215 vzhledem k tablinu opakované vy-
vrátiti nedovedl. Ale ani k tomu důvodu netřeba nám utíkati
se, že by za doby Pliniovy „atrium zcela něco jiného bývalo než
za Vitruvia.“ Tento důvod (obhajců totožnosti) jest v skutku
zoufalý. My sice nevíme, kdy laurentská villa Pliniova se vy-
stavěla, ale že stavebnosti její z doby starší pocházejí, mohli by-
chom souditi i z poznámky v §. 20 téhož listu (vedlé níž Plinius
jen zahradní pavillon sám přistavěl), i z rázu atria jejího (viz
str. 82). Máme tedy naopak v této ville (jako v etruské) atri-
um ještě z dob starších, nikoliv modernisované, a proto mohlo
vedlé něho i cavaedium ¹³) dobře obstáti co místnost od atria
i peristylia různá. Podobně bylo ve větší ville Pliniově etruské
 ep. V. 6) mimo starodávné atrium a portiky i cavaedium, jehož

¹³) Marquardt V. 1, 225 poz. 1416 srovnává místo Pliniovo s místem z listu Ciceron. ad Quint. fr. III 1. 1, z něhož jde, že při (větších) villách mimo peristyl dvě atria (z nichž jedno rozsáhlejší bylo) obyčejně zřizována byla, a cavaedium villy Pliniovy za ono a triolum pokládá; k tomu však přistoupiti nemůžeme hlavně pro to, že Plinius, stilista až úzkostlivě opatrný, právě výrazu cavaedium užil, ježto by byl, maje stejno místnost noznačiti, spíše užil slova atrium: Est contra medias aliud atrium aneb atriolum. Mimo to zdá se nám, že ono atrium frugi jest místnost menší než cavaedium.

93

zmínku shledáváme v slovech §. 20 „contra mediam fere porti-
cum diaeta paulum recedit, cingit areolam, quae quattuor
platanis inumbratur.“ Právě tam shledáváme i v Římě ještě r. 52
př. Kr. v paláci Lepidově atriurn po spůsobě starodávném, ja-
kož souditi můžeme ze slov Asccn. k Cic. Milon. k. 5. Roty
Scionionovy a Hypsaeovy přitrhly k domu a vypáčivše dvéře dostaly
se do atria, kdež „et imagines maiorum deiecerunt et lectulum
adversum uxoris eius Corneliae , . . fregerunt, itemque telas,
quae ex vetere more in a trio texebantur diruerunt.“ Ano i dům,
v němž Augustus na Palatině bydlel (někdy Hortensiův) byl tou
měrou prostý, že v něm ani mramoru nebylo a sloupy peristylu
byly nízké peperinové. (Suet. Aug. 72.) V moderní atriurn ne-
hodily se více lectulus adversus, dokonce pak již ne stavy; to vše
spolu s krbem ustoupilo do zadní části domu. Becker dokazuje
z tohoto místa (p. 201) opět různost atria a cavaedia, řka, že
by tyto věci „v chodbách kolem impluvia s těží místa byly měly.“
Tento důvod zakládá se na nepravém názoru Beckrově o cavae-
diu; o chodbách mluviti můžeme vlastně jen při peristyliu, jakož
níže vyložíme, nikoliv při cavaediu (viz výklad Varronův) a proto
bylo i v moderním atriurní místa pro stavy a t. d. dosti, avšak ne-
bylo jich tam umísťováno.

Z tohoto nepravého názoru pochází i jiná námitka Beckrova
na str. 202: „Erstlich wäre für die vier Gänge oder Hallen,
die das Impluvium umgaben, atriurn eine sonderbare Gesammt-
benennung gewesen, dann aber passen bei dieser Annahme alle
von Vitruv. angegebenen Verhältnisse nicht mehr.“ Co se první
části námítky týká, jest lichosť její zřejma, neboť usus mluvy
římské Beckrovi odporuje. Tak n. př. Apul. Met. II. p. 115:
„Atria — pulcerrima, columnis quadrifariam per singulos angu-
los stantibus,“ kdež patrně atriurn (či cavaedium) tetrastylum
ovšem že s compluviem a impluviem míněno jest. Tento omyl vy-
vrátil již Rein (p. 207 a 208); my ještě jen to dokládáme, že
slovo atriurn ovšem původně něco jiného znamenalo, než v do-
bách pozdějších, avšak jakož přečetné analogie dosvědčují, zůstá-
vají slova, když věci, s nimiž původně byla povstala, dávno již
třeba i v podstatě své změnu byly vzaly. Ale i druhá část ná-
mítky té jest nepodstatna. Předně shledává Becker nepřiměřenost
v tom, že by v atriurn (totožném s cavaediem) vedle předpisů
Vitruviových o impluviu vždy dvě a dvě „chodby“ užší aneb širší
býti musily. To by pouze v atriích se sloupy závadné býti mohlo
a sice v atriích malých n. př. jen 20 stop širokých; avšak v ta-
kových atriích nikdy asi sloupů nebylo — a tudy také ani žá-
dných „chodeb“, jakéž Beckr ustavičně na mysli měl. K čemu by
byly také sloužily! Nač potom tvary, jako: testudinatum, displu-
viatum a tuscanicum? V Pompejích také v skutku není atria, jež
by sloupů mělo nejsouc nejméně 30 stop zšíří. Čím více však

94

Fr. Velišský

atrium přes 30 stop široké bylo, tím méně čtyři strany kolem impluvia chodbám se podobaly; podrželyť při compluviu pouze 1/3 aneb 1/4 šířky obnášejícím vždy ještě ráz sálů, a proto také o sloupech atrií nepraví Vitruvius, že by měly býti té výše, jaké jsou „chodby“ šíře, nýbrž praví to o sloupech peristylia. Z nesprávného místa Festova (u Pavla Diak. p. 13) Becker by dle výkladu Reinova, str. 199 jen tolik získal, že bylo atrium v přední části domu, čehož nikdo nepopírá a ono hrubě porušené místo u Plinia H. N. XIV. 1. 3. tamtéž nevykládá jednak Becker v smyslu pravém, jakož Rein uznává, tak že tam momentu, jehož Becker hledá ani není, jednak s opravou Bergkovou pravdě nejpodobnější mluví se tam o atriích a peristyliích, peristylia však, jakož ihned ukážeme, nejsou s atriemi ani cavaediemi totožná (tamtéž str. 200 a 201).

Již svrchu vytkli jsme, že cavaedium jen architektonicky s atriem splynulo a že vedle něho i dále v domě místa mělo (viz villu Pliniovu). Avšak i s ním valná změna se stala, neboť proměňováno bylo stejnou dobou po způsobě řecké auly v peristylium (či portikus), tak že v domech na místě někdejšího skrovného atria nastoupilo rozměrnější atrium vedle nové své podoby cavaediem zvané, a na místě starého cavaedia moderní dvůr — peristylium.

Jaký byl rozdíl mezi moderním atriem (cavaediem) a peristyliem? To třeba uvážiti důkladněji, neboť z mylných o těch věcech názorů Becker i Rein mnohých se dopustili poklesků. Především na jisto lze postaviti ze svědectví Vitruviova, že mezi cavaediem a peristyliem rozdíl býti musil, ježto Vitr. VI., 4. 7 o peristyliích právě tak pravidla podává jako dříve o cavaediích podal: „Peristylia autem in transverso tertia parte longiora sint quam introrsus, columnae tam altae quam porticus latae fuerint“ atd. O tom svědčí také místo z Plin. ep. II. 17 již častěji připomenuté. Hlavní rozdíl mezi oběma jest ten, že při cavaediu převládá krytý prostor (neboť compluvium jest buď 1/3 neb 1/4 jeho), při peristyliu však nekrytý; pročež nemůže také Vitruvius o výšce peristylia mluviti, ježto výška neměla zde předmětu (stropu totiž), než toliko o výšce sloupení dvorek obkličujícím¹⁴). Z toho pak jde, že v domech, v nichž prostor zadní části nemohl býti širší, než přední, kde tudy peristyl s vůkolními jizbami v stejné šířce zřízen býti musil, že v takových domech chodby peristylia mnohem nižší býti musily, než strop atria. V domech zámožnějších a v palácích, kde prostoru bylo dosti, mohlo ovšem

¹¹) Jaké míry dostupuje naznačený zde rozdíl mezi prostorem krytým a nekrytým, toho podává nám mimo jiné, níže uvedené domy pompejské příklad dům zvaný del Laberinto, jehožto peristyl zavírá nekrytou prostoru desetkrát větší než jest atrium! Viz Overbeck Pomp. I² str. 313 a t. d.

95

i sloupení peristylia vyšší býti, ba musilo, aby poměr mezi ním a vysokými sloupy atria byl přiměřený. Mezi takovým atrium a peristyliem byla pak ovšem podobnost, ale jen podobnost na pohled. Z této podobnosti moderních, zejména korintských atrií s peristyliemi vysvětlujeme si, že básníci místo atrium i slova a ula užívají, na př. Hor. ep. I. 87, Virg. Aen III. 354. Že tato podobnost dosti veliká býti mohla, o tom svědčí některé domy pompejské n. př. casa del Questore a casa del Centauro. Ba tato podobnost jest někdy větší, než Rein se domnívá řka (p. 209): „Wenigstens zeigen alle pompeianischen Grundrisse, dass der erste offene Raum im Hause (atrium) allemal viel kleiner ist als der zweite, säulenlos, (ale již na str. 210 opět „seltener mit Säulenstellung,“ a opět na str. 224 již dokonce, že v peristyliu pompejském jest vše „ganz wie in dem Cavaedium, nur Alles in einem grösseren Masstabe“!) nach alter tuscanischer Construction und ebenso die Dachöffnung des ersten, wenn auch grösser als in alter Zeit, doch beschränkter als die des zweiten.“ Tak má casa del Fauno atrium tetrastylum a svrchu zmíněné oba domy, první atrium corinthium o 12, druhý o 16 sloupech; o nějakém otvoru střechy nemůže při peristyliu vlastně ani řeči býti. Ačkoliv tedy moderní atrium peristyliu velice jest podobno, jest přece rozdíl mezi oběma podstatný, jehožto kriteria jsme nahoře podali. Již z pouhých rysů domů pompejských může každý o věci se přesvědčiti n. př. z rysu domu Faunova (u Overbecka I.² str. 318 obr. 196) a jiných. Tvrzení Reinovo na str. 221 o některých domech pompejských, že jich peristylia také cavaediemi by názvati se mohla, jest liché. Na zadní část domu básníka tragického nehodí se ponětí cavaedia Vitruviova (dvorek as šestkrát větší než otvor compluvia části přední!), v domě Pansově podobně, v domě Meleagrově (area peristylia asi dvanáctkrát větší než compluvium atria!) ještě méně jakož i v domě bronzů (area peristylia asi 6—8krát větší než compl. atria!) atd. Z našeho výkladu jde dále, že Vitruviovo a Varronovo cavum aedium od peristylia se liší, jakož pak Vitruviova slova svrchu uvedená (peristylia autem atd. dokazují¹⁵). Mylný jest tedy nazor Beckrův a Reinův na str. 197 obsažený, že by cavum aedium tolik bylo co řecká œðlê. Nasvědčují prý tomu slova Vitruviova (!) VI. 7: „Atriis Graeci quia non utuntur, neque aedificant“; neboť prý „wäre atrium und cavum aedium gleich gewesen, so hätte Vitruv. diese Aeusserung nicht thun können.“ Nemístná to závěrka. Dejme tomu (ač nepřipouštíme), že Vitruvius rozeznává cavaedium

¹⁵) Vizme však, co k tomu Becker podotýká (224): Warum es (peristylium) von dem cavum aedium unterschieden wird und nicht als zweites gilt (!), das erklärt sich daraus, dass das cavum aedium der wesentlichste Theil des Hauses ist, der die anderen um sich vereinigt, während bei dem Peristyle es gar nicht nöthig ist, dass Gemächer umherliegen.

96

Fr. Velišský

od atria, pak jsou dle Beckra a Reina tím, čím v řeckém domě
αὐλή jest, spadá v jedno s peristyliem, o němž opět tvrditi třeba,
že také totožné jest s řeckou aulou; musilo by tedy Vitruviovo
cavaedium býti s peristyliem totožné, a zároveň od něho různé,
ježto o něm zvláštní a jinou podává theorii.

Jiný důkaz o totožnosti cavaedia a peristylia a zároveň
o různosti atria od cavaedia béře Rein ze slov Varronových
LL. VIII. 28 atd. „in aedificiis quum non videamus habere atrium
ad περίστυλον similitudinem et cubiculum ad equile“. Nemá-li
tedy, soudí Rein, atrium podobnosti k peristyliu, má ji cavaedium;
pročež není také cavaedium Varronovi totéž co atrium. Avšak
tvrdí-li Rein, že cavaedium „die grösste Aehnlichkeit hat mit
einem Peristyle, ja wenn es ringsum Säulen hat, so ist es ganz
ein Peristyl“ — víme již, že to činí na základě mylného názoru
o cavaediu a peristyliu. Zakusilo-li cavaedium změny způsobem
od něho naznačeným a — dodáváme my — byla-li místo com-
pluvia a impluvia ponechána světlosť mnohem větší a pod ní
area, nebylo to více cavaedium, nýbrž pravé peristylium. Nesnáze
Beckrovi i Reinovi působí předpojatá myšlenka, že cavaedium
musilo architektonicky splynouti s peristylem, ježto prý o tom
nikdo pochybovati nebude „dass man zu Varros Zeit die cava
aedium mit Säulenstellungen gebaut habe“, ač přece Vitruv zřejmě
(VI. k. 3.) tvary cavaedia vytýká, k nimž Reinovy názory naprosto
se nehodí, a Varro o sloupech v cavaediích vůbec ani zmínky
nečiní. A proč by Varro mluvil o peristyliu (LL. VIII. 28), kdyby
peristyl mu byl za jedno s cavaediem? My pouze tolik tvrdíme,
že na místě starého cavaedia v domě římském zároveň se změ-
nou atria nastoupil tvar dvoru řeckého, mnohem vzdušnější, se
sloupy četnými, tak že jako atrium se rozšířilo v cavaedium, toto
podobně se rozšířilo a skvostněji zaměnilo v peristylium, čili
že na tom místě v domě, kde dříve postačovalo cavaedium, bylo
později peristylium, ježto atrium vzavši podobu cavaedia na sebe
i jeho jménem nazývati se počalo.

Než k onomu místu Varronovu musíme se ještě vrátiti a sice
proto, že znění jeho dle textu vydání Müllerova podané není
nikoliv rukopisně tou měrou zaručeno, aby na jeho základě dů-
ležité závěrky byly radny. Scaliger na př. čte právě naopak
„in aedificiis, quid, non videmus habere atrium peristylii simili-
tudinem et cubiculum aediculae?“ Ale ani v té příčině, kdyby ono
svrchu položené čtení Reinovo na pravý smysl slov Varronových
bylo uhodilo, což se ovšem podobá, nejsou závěrky z něho uči-
něné pevny; neboť atrium Varronovo totožné dle našeho výkladu
s cavaediem nemá v skutku podobnosti k peristyliu. Varro totiž
uvádí jen tyto tvary cavaedia (LL. V. 161), totiž testudina-
tum a tuscanicum, nezmiňuje se o tvarech, jež by ještě nej-
spíše s peristyliem nějaké podoby míti mohly t. j. tetrasty-
lum a hlavně corinthium, bezpochyby proto, jakož jsme

atrium, -cavum aedium t peristylium.

97

již svrchu na str. 91. dotkli, že za doby, kdy spis jeho složen,
mnohosloupá atria příliš řídká byla, a tudíž nemohla býti
nějakým pravidlem. Jinak ovšem bylo již asi o 20 roků později,
kdy Vitruvius psal, koncem toho století a za prvních císařů.

Ale což platny všechny dedukce a závěrky proti skutečnosti
poznávané v Pompejích! Rein přece na konci dlouhého pojednání
(p. 211) uznává, že většina pompejských atrií cavaediím se po-
dobá. Ovšem nepraví, zdaliž v smyslu jeho či Vitruviově; my
tvrdíme co nejrozhodněji, že v smyslu Vitruviově. Pak ale neměl
Beckra následovati a zprávy Varronovy a Vitruviovy ve smyslu
odporujícím skutečnosti pompejské vykládati. My dokázali jsme
na opak, že Varro i Vitruvius s tím, co Pompeji nám podávají,
úplně se shodují.

Výsledky badání v tomto pojednání obsaženého chceme
i my za příkladem Reinovým stručně a úhrnem naznačiti:

1. atrium i cavaedium jsouce původně ono síň, toto dvo-
rek stavení římského, vzaly změnu tu, že

2. atrium dílem z potřeby, dílem z nádhery stavěno bylo
rozměrněji v tvarech cavaedia a že užíváno za tím účelem (asi
od počátku 1. stol. př. Kr). též sloupů, cavaedium pak samo že
přešlo v rozsáhlejší a skvostnější řecké peristylium.

3. Při vší podobě vespolné jest moderní atrium či cavaedium
podstatou svou od peristylia různé (tak jako starší atrium se
lišilo od cavaedia).

4. Starší tvary atria i cavaedia zachovaly se vedlé moder-
ního atria i peristylia ještě v dobách pozdějších (v. Plin ep.
II. 17).

O metaforických obrazech básnictví národního, zvláště
slovanského.

Sepsal dr. J. Gebauer.

Hledati a nalezati podoby svého vnitřního stavu ve věcech
zevnějších, viděti a vkládati obdoby anebo i protivy svých myšlé-
nek a svých citův do věcí zevnějších jest z nejvlastnějších strá-
nek ducha lidského a jeho povahy. A to platí nejen ve smyslu
všeobecném, jakož víme i díme, že veselému všecko veselo a
smutnému všecko smutno, ale i pro jemné odstíny citů a myšlé-
nek; mysl hrdinská hledá a vidí obrazy hrdinství, srdce láskou
opojené shledává ve všem obrazy milostných věcí, duši bolem
sklíčené odevšad zase jen bol se jeví a budí a t. d. To pak
vesměs jsou účinky zákona psychologického, vůbec plat-
ného, a zahrnují se v pojmu appercepce. Duch živý a čilý
nepřestává na pouhém vnímání, nýbrž také tvoří; a jako při
appercepci věcem vnímaným ráz a ton svůj vtiskuje, tak také
výtvory jeho týž ráz a ton přijímají.

7

98

J. Gebauer

Ale nejsou si v těchto věcech všickni jednotlivci rovni. Psychologický zákon ukazuje se sice při každém býti in merito platným, ale míra jeho účinkův bývá nestejna; příčinou pak té nestejnosti vidí se nám býti nestejnost jednotlivých povah, kteráž opět dílem přirozená, dílem okolnostmi zevnějšími přivedená bývá (stářím, vzděláním, zkušenostmi a t. d.)

A jako jednotlivci, tak také národové lišívají se mezi sebou měrou, jakou řečený zákon psychologický při nich účinkuje.

K výtvorům ducha patří také básnictví; a ježto výtvory dusevní přijímají na sebe ráz ducha tvořícího, můžeme z povahy básnických plodů souditi na povahu ducha-tvůrce, a to nejenom z plodů básníka jednotlivce, nýbrž a obzvláště také z národních písní, pověstí a t. d., vůbec z plodů básnictví prostonárodního. Z něho zajisté vybrati lze věrnější obraz povahy národní, než odkud jinud.

Národní písně slovanské svědčí v této příčině o svých původcích velmi chvalně. Že by kterému jinému národu z jeho národních písní více této chvály plynulo, než slovanskému, není nám povědomo, ale ovšem ukázati bychom mohli k mnohým národům, jejichž písně v tom daleko za slovanskými jdou.

Jedna stránka národních písní, v níž národní povaha se jeví, jsou jejich poetické obrazy, zvláště pak ty, které na metafoře se zakládají a kterých ovšem jest veliká většina; jmenujeme je proto krátce obrazy metaforickými. Dokládáme, že metaforou rozumíme položení názvu A za název B, když mezi předměty A a B nějaká podoba m (tertium comparationis) se shledává; tak na př. zatvrzelé srdce (B) měli bychom pojmenovati vlastním pojmenováním (B), ale jmenujeme je kamenem (A, na př. lakomec má v prsou kámen) pro podobu, kterou shledáváme mezi ním a kamenem (A).

Kromě metaforických obrazů vyskytují se jiné velmi zřídka a jenom ve formách stručných; zejména metonymie, na př. pomstu i pahubu voji moji naň nesú (Čestm.), nebo

na skále uzřieš krváceti Kruvoj
pod sekerú mestnú (Tamt.)

I o těchto a podobných dikcích praví se, že jest to „obrazně řečeno.“ Ovšem že také zde (jako vůbec při tropech) zaměněny jsou názvy vlastní za názvy jiné, položeno A za B, ale ne na základě podoby, nýbrž na základě nějaké vnitřní, příčinné souvislosti, která mezi předměty A a B se shledává. Ježto pak při obraze vždycky na nějakou podobu myslíme, proto bylo by lépe, jiných tropů kromě metafory ani nepokládati za obrazy nebo obrazná povědění.

O obrazech metaforických chceme zde obšírněji pojednati, jednak abychom soustavně ukázali, jaká nejen hojnost, nýbrž také rozmanitost jich jest, jednak se zvláštním zřením k básním Ru-

O metaforických obrazech.

99

kopisu Zelenohorského a Kralovédvorského, jejichž obrazy podlé našeho přesvědčení ve veškerém národním básnictví slovanském své hluboké kořeny mají. A sice chceme

A. o formě obrazů metaforických pojednati, a

B. o obsahu některých se zmíniti.

A. O formě obrazů metaforických.

Metaforické obrazy přes všecku rozmanitost svou mají přece některé formální podoby a podlé toho rozeznáváme jich pět spůsobů, kteréž jsou;

I. prostá metafora;

II. vlastní věc jest jednou, obraz její jinou, částí téže věty;

III. parallelismus;

IV. srovnání;

V. antithese.

Každý metaforický obraz může touto paterou formou se vysloviti, aniž by se obsah jeho změnil; je-li B věc, A jeji obraz a m podoba jejich, tedy máme tyto základní obrazce jednotlivých forem: I. A jest m; II. B jest A (nebo AB jest m); III. A jest m: B jest m; IV. jako A jest m: tak B jest m; V. A jest m, A není m, B jest m (kratčeji: A není m, B jest m).

I. Prostá metafora.

Nejprostější spůsob porovnání jest metafora sama. Dvě věci, A a B, mají nějakou vlastnost společnou a pro tuto společnou vlastnost jsou si podobny; básník pak pro tuto podobu klade A za B.

Prostých metafor jest každý jazyk pln, a ovšem i každá báseň; některých už ani nepozorujeme, ježto nám sevšedněly. Za mnohé příklady klademe zde jen tyto:

Volte muža mezu sobú rovna,
ký by vládl vám po železu (R. Zel.)
kdež železo položeno za tvrdost; a

Na lícěch ruměnci ktviechu (Ludiše).

Druhdy i allegorii nalezáme, t. j. celou myšlénku v metaforách tak provedenou, že jen metaforický obraz se klade, ale nikoli také věc, na kterou obraz ten připadá a kterou si z obrazu vybrati a domyslíti musíme. Příkladem buď píseň maloruská: ¹)

Oj lisom, lisom pid dobynoju
tam sidyw hołub i z hołubkoju,
ciłowały sia, obyjmały sia,
sywym krileńkom prykrywaly sia.
Nadletiw woron iz čužych storon
hołubku vzjavši, k sebi prinjavši
syple pšenicju, laje vodicju, —

¹) Doklady otiskují se věrně dle pramenů, tedy i se zvláštnostmi diaklektickými. Písmo cyrilské transkribujeme literu za literou až na nevyslovované jery (je transkr. ie, a p.) Prameny uvádíme poprvé plným titulem, potom zřetelnou skratkou.

7*

100

J. Gebauer

holubka ne ist, holubka ne pie —
ne ma-ži moho, ne može žiíti.

(Žeg. Pauli, Pieśni ludu ruskiego v Galicyi, II. 92.)

Tu v celé písni jen o holubici havranem unešené se vypra-
vuje, jen obraz se předvádí a zůstavuje se nám, věc sobě do-
mysliti; ve Zbyhoni (R. Kral.) jest týž obraz, ale vedlé něho
i vlastní věc.

Píseň Zábojova

Otčík zaide k otcem,
ostavi v dědině dietky svoje i svoje lubice
i neřeče nikomu:

bało, ty mluvi k nim oteckými slovy !

I přiide cuzí úsilno v dědinu
i cuzími slovy zapovída;

i kak sě zdě v cuziej vlasti od jutra po večer,
tako bě sě zdieti dietkám i ženám;

i jedinú družu nám iměti
po púti vsiej z Vesny po Moranu.

I vyhánie z hájév vsě krahuje,
i kací bozi v cuziej vlasti,

takým se klaněti zdě i jim oběcati oběť a t. d.

jest zajisté také jen allegorický obraz, třeba byl proveden způsobem paraboly.

Někdy nějakým způsobem se napovídá, co allegorickém obra-
zem rozuměti jest. Tak na př. v písni srbské

Jelen popase smilj po zagorju
više ga tlači, neg što ga pase.
Lepi ga Ranko na konju tera,
bratac ga Vesa na drumu čeka,
a bratac Mila kod bela dvora,
a sestra Jela kroz pendžer gleda,
kroz pendžer gleda, tijo bcsedi:
„Teraj ga brate Ranko, neostavljaj ga,
„udri ga brate Veso, nepropuštaj ga;
„nije to zvere u gori raslo,
„veće je raslo kod mile majke,
„kod mile majke, kod drage braće,
„kod svega roda, kod roditelja.“

(Vuk Srpske nar. pesme [I. 1841, II. 1845, III. 1846] I. 21.)

Častěji pak se věc v allegorii zobrazená vyrozumívá z toho,
co buď předchází před allegorií anebo za ní následuje. Tak na
př. v písni srbské bratři Milan a Dragutin se vroucně milují;
a když Milan chce, aby se oženili, varuje ho Dragutin, že by
tím lásce jejich stal se konec:

Lasno by se, brate, iženili,
al' kad tudje seje sastavimo,

o metaforických obrazech.

101

tudje će nas seje zavaditi,
baška će nam dvore pograditi,
izmedju nih trnje posaditi
i kroz trnie vodu navratiti,
neka trnje u visinu raste,
da se nikad sastat nemoremo. (Vuk II. 43.)

V písních ruských:

Letal jasen sokol po podnebesiu,
sadilsja mlad jasen sokol na okonnicu;
okonnica otvorjalasja,
mlad jasen sokol vstrepenulsja.
Nevěstě děvuški govorili:

„Krasna děvica, priučaj sokola“.

„Ach vy krasnyja děvicy!

„už, ja rada by priučila sokola,

„už, etot sokol ne priluka moja,

„už, etot sokol razluka moja,

„rozlučit meňa s otcem, s materiu,

„i s vami, s krasnymi děvicami.““

(Sacharov: Skazanija russk. nar. [1. vyd. 1837, 3. vyd. 1841] III. 135.)

Priletal k nej (dívce) jasen sokol

on sadilsja na okošečko . . . .

Kak uviděla matuška

iz vysokago terema . .

zakričala gromkim golosom:

Ty dífa moje, dífatko,

ty prijaj jasnago sokola,

jasnago sokola, zaletnago,

dobrago molodca, zajezžago. (Sach. III. 40.)

V písni německé naříká si dívka na nevěrného milence a
končí obrazem:

Ich het mir ein apfel, war hübsch und rot,

hat mich verwundt bisz in den tot,

noch war ein wurm darinne;

far hin, far hin, mein apfel rot!

du můst mir ausz dem sinne . . . .

(Uhland, Deutsche Volkslieder [1811—15] 101.)

Také verše R. Kral.

Kdaž hada potřieti chceši,

na hlavu mu najjistěje;

tamo hlava jeho (Záboj), —

— Dub protiv dubu zřieti ze vsěho lesa (Tamt.) —

— Čemu čelo protiv skále vzpřieci?

Liška oblúdí tur jarohlavý (Čestm.)

— Trudno nám váleti s těmi vrahy,

kyj palicu málokdy zadrží (Tamt.)

obsahují allegorické obrazy k věcem předcházejícím.

102

J. Gebauer

Naproti tomu drahně jest i takových allegorických obrazů,
jejichž význam dochází určitějšího vyložení v tom, co následuje,
tak na příklad v písni německé

Es fleugt ein kleins waldvögelein
der lieben fürs fensterlein,
es klopfet also leise
mit seinem goldschnebelein:
„stand auf, herzlieb, und lasz mich ein!
ich bin so lang geflogen
wol durch den willen dein.“
„Bist du soweit geflogen
wohl durch den willen mein,
komm heint umb halbermitternacht!
so wil ich dich laszen ein“ etc. (Uhland 179.)

V písni české:

Přiletěla holubička
přes ty pansky stodoly,
zahoukala, zaplakala,
že jí chlapce odvedli.
Neplač, neplač, nenaříkej,
však já si tě přec vemu . . .
(Erben, Prostonár. české písně, 448.)

Také v R. Zel. máme ve verších

Prilětieše družna vlastovica a t. d.

obraz allegorický, jehož vlastního významu dobyti lze (pomocí antithese) z epitheta družna a z toho, co pak následuje.

## II. Obraz položen vedlé věci v tétéž větě.

Jiný spůsob metaforických obrazů jest ten, kde i věc (B) i obraz její (A) v tétéž větě vedlé sebe se kladou.

Základní vzorec těchto obrazů byl by: B jest A; ale obměněním této formy větné vznikají rozmanité odrůdy a obraz bývá vedlé předmětu svého uložen jako přísudek, přístavek, přívlastek (sem patří hojně ozdobné přímětky čili epitheta, ale jen ta, která na metafoře se zakládají) anebo i co podmět. Např.:

Temno bě v trětij deň. Dva solnca pomrškosta, oba bagranaja stlšpa pogasosta i s nima molodaja mesjaca,
Oleg i Svjatslav, tmoju sja povolokosta. (Igor.)

Plaval sokol korabl rovno tridcať lět,
i na jakory sokol korabl nestajival . .
(Kirějevskij, Pěsni [I. 1860, VIII. 1870] I. 22).
Já jsem panna růže,
dokud nemám muže.
Já jsem panna kvítek,
dokud nemám dítek. (Erben 98.)

Záboji bratře, ty udatý lve!
neupůščej búřit u vrahy. (Záboj.)

o metaforických obrazech.

103

I by krutost jich búřiucie nebe (Tamt.)
U Tugarina rat — tuča černaja,
knjaženeckaja rat — molonia světlaja (Kir. I. 57.)

Tolko žal mně, dobromu molodcu
vo sadu tri derevca:
pervoje derevce — kiparisnoje,
drugoje derevce — sladkaja jabloň
tretje derevce — zelena gruša
pod grušicej pod zelenoj jesť otrostočki.
Kiparis drevo — rodnoj batuška,
sladkaja jabloň — rodnaja matuška,
zelena gruša — moloda žena
a otrostočki — maly dětuški. (Kir. VIII. 123).

Nebo litevská: (žena přeje si spánku, aby se proměnila v žežhulici a letěla domů na návštěvu; tu kuká, ale nikdo ji nepoznává, jenom matka, která ji vítá):

> Ei Kukuk, Kukuk,
> du bunter Vogel ...
> du meine Tochter!

(Litt. Volksl. [1853 přel. Nesselmann] č. 282.)

### III. Parallelismus.

Jakožto třetí způsob obrazů metaforických uvádíme parallelismus: obraz a věc vedlé sebe položeny jsou ve větách souřadných, obyčejně i rhythmicky samostatných; a jakož příklady podané ukazují, bývá i po dvou a více obrazích, nebo jde vedlé vypravování vlastního celá allegorie toho, co se vypravuje a t. p.

Na příklad v písni německé:

> Die brunnen die da fliessen
die sol man trinken,
und der ein lieben bůlen hat
der sol im winken. (Uhland str. 71.)

V jiné naříká si mladá žena starého muže:
Es jagt ein falke zwei weisze hermelein,
es leit so hart gefangen
das junge herze mein. (Tamt. 181.)

Anebo v písni litevské:

> Blut fehlt dem Steine,
> Dem Wasser Flügel,
> Dem Farrenkraut bunte Blüthen.
> Mir armem Knaben
> Mir jungem Burschen
> Mir fehlt ein junges Mädchen...
> Mir armem Mädchen
> Mir junger Waise
> Mir fehlt ein junger Bursche. (Ness. č. 172.)

104

J. Gebauer

V jiné jde obraz vedlé věci od začátku až do konce písně:

Als des Weges ritt der Bruder,
Fing er eine gelbe Meise.

Liess die Meise in den Garten
Selber sah er durch das Fenster.

Was thut's Meischen in dem Garten?
Was macht's Mädchen in der Kammer?

Junge Rauten säet die Meise,
In der Kammer sass das Mädchen.

Meischen gätete die Rauten,
In dem Winkel sass das Mädchen.

Grüne Rauten pflückt das Meischen.

Und ein Kränzchen flocht das Mädchen.

Prächtig gelb ist meine Meise,
Blühend roth das junge Mädchen. (Tamt. č. 184.)

Příklady z písní srbských:

Zlatni kove i srebrni, lijepo ti sjaš!
stari svate, mudra glavo, da mnogo ti znaš.

(Vuk. I. 69.)

Tavna noći, puna ti si mraka,
srce moje još punije jada. (Tamt. 225.)

Usadih lozu sred vinograda,
navedoh vodu sa tri hladenca,
da mi je loza vazda zelena,
naša nevesta vazda vesela. (Tamt. 86.)

Pored rasla ruža i viojla;
poviša je ruža od viojle,
naša snaša ljepša od djevera. (Tamt. 62.)

Osu se nebo zvezdama
i ravno polje ovcama. (Tamt. 162.)

Oblak se vije po vedrom nebu
i lepi Ranko po belom dvoru. (Tamt. 16.)

Kakav danak bez jarkoga sunca?
kakva j' noćca bez sjajna mjeseca?

kakvi 1' svati bez mlada ženika? (Tamt. 253.)

Příklady z písní ruských:

Promežda dvumja vysokimi gorami
vyrostala tonka bělaja bereza,
čto tonka bereza kudrjavata,
gdě ne grějnt jeje solnyško, ny měsjac,

106

J. Gebauer

Ne svivajsja, ne svivajsja, trava so bylinkoj,
ne lestisja, ne lestisja, golub so golubkoj,
ne svykajsja, ne svykajsja, molodec s děvicej. (Tamt. 59.)

Sletalisja sokoly,
sletalisja jasnyje,
vo čisto pole, vo zelenoje,
ko dubiku, ko vysokomu;
sježžalisja knjazia, bojare
ko Jefimovu dvoru (na námluvy. Tamt. 1841, 110.)

Mlad jasen sokol letit,
— pero vyrovnit;
dobryj molodec běžit,
— golovoj veršit. (Kir. I. 7)

Po čužim dalnim storonuškam
razletělis moji lastuški —
da moji bezsčastny dětuški.

(Barsov, Přičtania sèvernago kraja 1872, 36.)

Nad smrtí Ilje Muromce:

pomutilsja ves naš tichyj Don,
poměšalsja ves naš kozačij krug. (Tamt. 90.)

V slovu o polku Igorevě:

Solnce světit sja na nebesě,
Igor knjaz v ruskoj zemli; —
Děti Běsovi klikom polja pregorodiša,
a chrabrija Rusici pregradiša crlenymi štity.

Příklady polské:

Na rząsieckiém bagnie rybka wody pragnie,
Ozeń sie Jasienku, bo ci tak nie ładnie.

(Pieśni ludu krakowskiego, 1840, 7.)

Na Sądeckim bagnie rybka wody pragnie,
Idź za mąż dziewczyno, bo ci tak nie ładnie.

(Žeg. Pauli, Pieśni ludu polskiego, 217.)

Swieći miesiac, swieći i gwiazdeczki na krzyž,
Cośsi ty dziewczyno, krzywo na mę patrzysz.

(Tamt. 219.)

Siałem sobie owies, ale mi nie zeszedł

Miała jo se chłopca, ale mie odeszedł. (Tamt. 205.)

Příklady české:

Duje větrík po dubině,
ach už moja mladost hyne;
moja mladost i podoba
tak mi hyne, jako voda.
Voda hyne, druhá prijde,
moja mladost už ne prijde.

(Kollar, Zpěvanky I. 68.)

Na zelenej lúce dva se junci dolia:

pre moju diovku sa dva mládenci vadia. (Tamt. 225.)

o metaforických obrazech.

109

Es atd. — die grüne Pinne,

Ach, die atd. — nicht Schwester.

Der Stamm nicht (Vater, Mutter, Bruder, Schwester), nicht
die Zweige Hände,

Das Laub nicht Liebesworte. (Ness. č. 76.)

Jindy opět formou komparativu věc nad obraz se povynáší; čehož příklady některé už nahoře jsou, některé ještě tuto:

Sladké sú jablčka na štěpenom strome,

eště predca sladší brat a sestra v dome. (Koll. I. 11.)

Smutná je ta hora, čo je bez javora,

smutnějšie ta diovča, čo je bez frajera. (Tamt. 114.)

Kámen mlejnský ten je těžký,

Ještě těžší stav manželský. (Erben 150.)

Parallelismus zvláště oblíben a vyvinut jest v básnictví orientálském a to nejen u Semitů nýbrž vůbec. Paní Taloj (Charakteristik, 48) podává tuto ukázku z národních básní mongolských:

Das junge Ross, das da gekommen ist

zur fremden grossen Heerde

und sich nicht daran gewöhnen kann,

grämt immer sich um die Gefährten.

Die fremde Fürstentochter,

die unter dem zahlreichen Volke

nicht weiss, wie sie gefallen soll,

erduldet leicht Verdruss und Leid.

#### IV. Srovnání.

Nejzřetelnější způsob obrazů metaforických jest srovnání čili komparace: obraz a věc položeny jsou vedle sebe, onen ve větě se začátkem vztažným (jako, kolik, jaký...) tato ve větě s ukazovacím (tak, tolik, takový...), zřídka naopak; složení vět jest tedy podřadné. Tak zvané tertium comparationis, které při tomto způsobě nejpatrněji se jeví, jest ta podoba, na níž se metafora (t. j. přenešení názvů) vůbec a vždycky, tedy i každý metaforický obraz zakládá; při jiných způsobech obrazů metaforických nebývá tak patrna, ale ovšem nikdy neschází. Komparace plné, neskrácené formy, jmenuje se také podobenstvím.

Přiměřené příklady jsou v Rkp. Kralovédvorském, jako v Jaroslavu :

Jako zora po jutře sě sěje,
kehdy nad mrkavy šumy vznide,
tako sě dcí Kublajeva cháma

rozěnú i strojnú krású síše. —
Rozkacen hna jako lev drážlivý,

když mu teplú krev sě udá zřícti,
kehdy nastřelen za lovcem žene :

tako vzliutí sě, vz Tatary trčí. —

ukázka z překladu Euripidovy Medey

223

by odvolal mně k vůli klatbu chlapců těch."

1155

Ta jak šperk uviděla, nezdržela se

a k tomu všemu svolila; a z komnaty

choť s dětmi ještě daleko se nevzdálil,

hned pestrý vzavši oděv na se oblékla,

a zlatý vínek na kadeře vloživši

1160

si v skvělém upravuje vlasy zrcadle,

se usmívajíc na svůj obraz bezduchý.

A potom ze sedadla vstavši prochází

se v síních, hrdě bílou nožkou stoupajíc,

těm darům nad míru se těšíc; často též

1165

a dlouho vypiavši se k patě shlížela.

Než záhy hrozné bylo vidět divadlo:

neb nazpět, barvu změnivši, se potácí

a třesoucí se na všech údech v lenošku

svou sklesla; na zem ještě div že nepadla.

1170

A starší jakás služebnice, myslíc snad,

že Pán neb z bohův některý ji omámil,

— neb v první chvíli neviděla pěnu z úst

jí vystupovat, oči obrácené v sloup

a zsinalou tvář — hlasitě tu zavýskla;

1175

pak náhle místo radostného výskotu

skřek vydávat se jala hrozný. Služka hned

v byt otcův spěla, jiná k novomanželi,

zlou děvy zvěstit příhodu; a po celém

se domě dupot běhajících rozlehal.

1180

A juž by svižný běhoun kvapným kročejem
moh' uběhnouti cestu honu jednoho,

než, bez řeči a s zavřenýma očima

tu ležíc, hrozně zastenavši procitla;

vždyť dvojím šikem vyřítil se na ni bol.

1185

Neb stočený kol hlavy zlatý pletenec

proud divný sžíravého ohně vydával,

a tenký, jemný oděv, dar to dětí tvých,

jí útlé tělo rozežíral, nebohé!

I prchá, z stolce vstavši, celá v plamenu,

1190

a semo tamo hlavou, vlasy potřásá,

chtíc s hlavy svrhnout věnec; ale sponami

je zlato pevně sroubeno, a ohně žár,

kdy kšticí pozatřásla, dvojí silou plál.

I padla na zem, přemožena bolestí,

1195

a nikdo, kromě otce, by jí nepoznal,

neb ani očí stavu znáti nebylo,

ni sličné její tváře; s hlavy temene

pak řinula se ohněm pomísená krev,

a kusy masa jako slzy smrkové

1200

s ní kanuly, jež tajný jedu serval hlod.

ukázka z překladu Euripidovy Medey.

225

Jen pro tento den krátký na ně zapomeň,
a potom plakej; neb i když je zabiješ,
přec byly drahé, já však — žena nešťastná!

1250

Sepsal dr. J. Gebauer.

(Dokončení.)

V. Antithese.

Postupujíce u vyčítání metaforických obrazův od nejprostějšího k složitějším a strojenějším klademe tuto na posledním místě ten zvláštní spůsob jejich, kterýž jest znám pod jmenem antithese. Základní vzorec plné antithese byl by tento:

*A jest m;*
*A není m (nebo ne A jest m)*,
*nýbrž B jest m.*

Ale jsou odrůdy i složitější i kratší, jakož příklady ukáží.

Těchto pak mimo písně slovanské, pokud nám pově-
domo, jest velmi pořídku. Ve sbírkách písní německých
přišli jsme jenom na tento jeden příklad:

Ich schusz nach einer taube
in einem grünen wald,
so hoch auf einem baume
die sasz u. sang so schöne,
das war meins herzen lust.
Ich meine nit die taube,
die mir entflogen ist,
ich meine meins bulen güte,
darnach stet mein gemüte,
zu ir stet all mein sinn.
(Uhland, str. 65.)

Častěji ale přece poměrně zřídka nalézti jest antithesi v pís-
ních litevských; na př.

Wo ruft denn der Kukuk
und die Nachtigallen?
dort am Ende an Mutters Kammer
in dem Apfelgarten.
Nicht des Kukuks Stimme
nicht der Nachtigall war's,
das war unsre liebe Schwester,
die weithin vermählte. (Ness. č. 250.
Es plätschern, schwimmen
zwei muntre Enten
dort in dem Mühlenteiche.

Listy filologické a pedagogické. 1874.

15

226

J. Gebauer

Sind jene wirklich
zwei muntre Enten?
Sind es zwei zarte Brüder?

Es waren jene
nicht muntre Enten,
es waren zarte Brüder. (Tamt. č. 383.)

Kam ein Pfau geflogen
in den Rautengarten
hockte nieder auf die Eberraute.

Und die Mutter schaute
durch das klare Fenster,
wusste nicht, wer dieser Vogel wäre.

Und der Vater schaute
durch die Kammerthüre,
sprach sogleich: das ist mein lieber Eidam . . .

Kam kein Pfau geflogen,
nicht der bunte Vogel,
nein, es flog hinein ein junger Bursche.

(Tamt. č. 267.)

Na poli pak slovanském naskytuje se antithese nejen
nejčastěji, ale také formalně nejpřesněji vyvinutá, provedená s kli-
dem epickým, řekli bychom homerickým, v národních písních jiho-
slovanských, zejména s r b s k ý c h. Podáme několik příkladů,
počínajíce od nejprostších:

Izvila se sveta gora zelena;
to nebila sveta gora zelena,
već to bila sveta crkva Sofija. (Vuk I. 121.)
„Jel' ti, dušo, zemlja doteščala?“
„„Nije meni zemlja doteščala,
već je teška materina kletva.“ (Tamt. II. 26.)

(A) Dva su bora naporedo rasla,
medju njima tankovrha jela.

(ne A) To nebila dva bora zelena,
ni medj njima tankovrha jela,

(nýbrž B) već to bila dva brata rodjena,
jedno Pavle a drugo Radule,
medju njima sestrica Jelica.

(Čelakovský, Slov. nár. písně, 150.)

(A) Poletio soko tica siva
od svetinje od Jerusalima

(B) i on nosi ticu lastovicu.

(ne A) To ne bio soko tica siva,

(nýbrž C) veće bio svetitelj Ilija;

(ne B) on ne nosi tice lastovice,

(nýbrž D) veće knjigu od bogorodice. (Vuk II. 295.)

o metaforických obrazech.

233

dobroj molodec po Moskvě guljal,
po Moskvě guljal, ťaželo vzdychal. (Kir. VIII. 124.)
Ne dvě groznyja tuči na nebě vschodili,
sražalisja dva vojska tut bolšija,
čto Mozkovskoje vojsko so Švedskim. (Kir. VIII. 218.)
Iz za gor bylo, gor vysokijich,
iz za lěsu, lěsu temnago,
ne běla zorja zanimalasja,
ne krasno solnce vykatalosja,
vychodila tut naša armija . . . (Kir. VIII. 218.)

V písni bulharské utíkaje černý Arab
nehnal koně, jako kůň se žene,
ale jako silný vítr letěl. (Lumír, 1863, 254.)

K tomu druhu patří také české přísloví: neštěstí nechodí
po horách, ale po lidech; nescházejí se hory s horami, ale lidé
s lidmi.

Někdy při této skácené antithesi první, vynechaný člen
v předešlém vypravování zakryt jest; na př.:

napišu ja v skorě gramotu;
ne perom i ne černilom —
a svojimi gorjučimi slezmi. (Kir. VIII. 80.)
Miloš sjede sitnu knjigu pisat . . .
nepiše je, čim se knjige pišu,
već ju piše krvi od obraza. (Vuk. II. 214.)

Zřídka bývá negace z obrazu přeložena do věci; na př.:

(A) I sunce će u oblake zaći,
(ne B) a ja verom pokrenuti neću. (Vuk I. 249.)

Častěji položeny jsou způsobem antithese proti sobě dva
výroky, z nichžto však není jeden druhému obrazem; těch tedy
za antithese v našem smyslu pokládati nelze. Na př.: junák
kuje koně a

ne kuje ga, čim se koni kuju,
već ga kuje srebrom i olovom. (Vuk I. 15.)
Dvorilo momče u popa Save
ni radi knjige, ni radi vjere,
već radi dvije šćeri popove. (Vuk I. 216.)

Královna počala a když přišel čas
nemade si jedno muško čedo,
no s' imade jedna zmija ljuta. (Vuk II. 53.)

B. O obsahu obrazů metaforických.

Snažili jsme se zevrubněji a nějak soustavně vypsati roz-
manité zrůsoby obrazů metaforických, s nimiž v národním básni-
ctví, zvláště slovanském se setkáváme; k tomu mělo by nyní
dále přijíti zevrubné a soustavné popsání týchž obrazů dle jejich

234

J. Gebauer

obsahu. Avšak tento úkol nehodláme plnou měrou podstoupiti,
jednak pro ohromnost jeho, jednak že již jinde částečně jest
vyřízen (na př. v rozpravě Štúrově), jednak i z jiných příčin, a
chceme tedy jenom na některé zmínce o té věci přestati; ze-
jména pak chceme promluviti

I. o tom, kterak si vykládáme podobný obsah mnohých obrazův,

II. o dvou obrazích Libušina Soudu a

III. kterak se druhdy obsah obrazů kazí.

I. Jaký jest původ obrazův obsahem podobných.

Především opakujeme, co už jinde několikrát jest pověděno,
že v metaforických obrazech písní slovanských jeví se velmi
jemné a poetické pojímání přírody. Slovanská apper-
cepce překládá vnitřní život do zevní přírody. Slovan spatřuje
tudíž všude podobu, účastenství anebo i soucit se svým stavem
duševním *); a v souhlasu s tím zase slovanská produkce, ze-
jména slovanská národní poesie z přírody zevní a jejího života
vybírá si obrazy k dolíčení života vnitřního, duševního.

Obrazy tyto bývají přerozmanité nejen svou formou,
jakož jsme ukazovali, ale i svým obsahem; což zajisté také
viděti bylo z příkladů, které jsme doposud uvedli.

Avšak i přes tuto rozmanitost mnohé mezi nimi nalézáme,
které jsou obsahem stejny nebo podobny (při formě třeba
rozdílné). Na příklad v ruských písních přivodí se často troubení
na trubku jakožto obraz řeči hlasitě mluvené. Tak čteme
u Kirějevského

Po krugu chodit Ivan Zamorjanin,
on i rěč tu govorit, vo trubu trubit:
večor nam, bratcy, ukaz prišel . . . (VIII. 52.);
(donský kozák)
on rěči to govorit, kak v trubu trubit . . . (VIII. 86.);
a jinde

Tut ne zolota truboňka vostrubila,
ne serebrjana sipovinka vozigryvala, —
tut vskričal ataman gromkim golosom,
štob slyšno bylo po vsemu gorodu . . . (VIII. 17.);
tedy obraz téhož obsahu, ale v trojí rozličné formě (parallelismus,
komparace, antithese). **)

*) Krásně poukazuje k tomu píseň slovenská:
Keď sme sa my s milým rozlučovat mali,
ai ta zem plakala, čo smo na něj stáli. (Koll. I. 110.)

**) Srovnej s tím obraz v Sofokleově Aiantu, kdež praví Odysseus
(v. 14—17):
O hlase Atheny mně z bohův nejdražší !
Jak zřejmě přec, bys zraku byla daleka,
tvůj slyším zvuk a bystře myslí postíhám
jak kovoústé hlahol trouby tyrrhenské.

o metaforických obrazech.

235

Tím budiž prozatím jen dosvědčeno, že se obrazy stejného, a ovšem i obrazy podobného obsahu opakuji.

Nalézámeli takové opakování ve variantách téže písně, zajisté nic podivuhodného v tom hledati nebudeme, vysvětlíce si věc tím, že varianty (i přes velikou druhdy vzdálenost místní), jsou právě jen varianty.

Nalézámeli však takové opakování v písních rozličných, tedy trvám jen tento dvojí výklad možným se ukazuje: buď se to stalo náhodou, anebo za nějakou patrnou příčinou.

Všimněme si nejprvé výkladu z náhody.

Nechceme popírati toho, že někdy dvě věci bývají si podobny a jedna zdánlivým nápodobením druhé toliko náhodou, — rozumíli se náhodou takový sběh příčin, jehož nelze vystihnouti; a kdyby i to někdo tvrdil, že podoba obrazův v českém Oldřichu:

> Vstane jedno slunce po vsém nebi,
> vstane Jarmír nad vsiu zemiu opět . . .

a v ruském Igoru:

> Solnce svititsja na nebesě,
> Igor knjaz v ruskoj zemli . . .

jest jen nahodilá, nepřeli bychom se o to (aniž bychom souhlasili). Ale tím není podán žádný výklad, neboť výklad z náhody jest vlastně nevýklad, jest vlastně tvrzení, že pochopitelné a pravdě podobné vyložení příčin jest nemožno. A na tom nemůžeme a nechceme přestati; nechceme učiniti pravidlem, že by podoby v obrazích metaforických původ svůj měly v neprůhledném sběhu činitelův neznámých, nýbrž snažíme se podlé možnosti i činitele poznati i sběh jejich prohlédnouti, t. j. snažíme se nalezeným podobám také příčiny nalézti a místo výkladu z náhody nějaký výklad příčinný si učiniti.

Výklady příčinné několikeré býti mohou a hlavně dvojího druhu:

a) jedny v tom se shodují, že vykládají stejnosti a podoby obrazů metaforických z opakování, následování a nápodobení nějakých prvních vzorů: obrazy $A_1, A_2, A_3$ . . . jsou si v obsahu svém jistou měrou stejny a podobny, poněvadž jsou nápodobeniny téhož prvního vzoru $A$; naproti tomu

b) druhé v tom se shodují, že nepředpokládají společný první vzor $A$, nýbrž vyvozují stejnosti a podoby obrazův ze stej-ných nebo podobných duševních vloha podnětů: obrazy $a_1, a_2, a_3$ . . . povstaly samostatně, bez následování, v rozlič-ných časech, na rozličných místech, ale povstaly ze stejných nebo podobných duševních vloh a podnětů a proto jsou jistou měrou stejny nebo podobny.

Povšimněme si těchto dvojích výkladů zevrubněji.

a) Některé obsahové podoby a stejnosti obrazů metaforických v tom mají svou příčinu, že tyto obrazy jsou vesměs ná-

236

J. Gebauer

podobeniny jistého prvního vzoru. Tento vzor šel od skladatele k skladateli, od pokolení na pokolení; jak říkáme, držel se tradicí. Při tom snad se někdy opakoval, t. j. reprodukoval se beze změny a byl s originalem svým stejný; ale větším dílem zajisté se obměňoval tou cestou od úst k ústům, od pokolení k pokolení, a mezi vzorem a pozdějšími reprodukcemi jeho shledává se pak jenom jistá míra podoby, tyto vidí se býti jen nápodobeninami onoho. V povaze tradice leží, že se opakování beze změny jen málo kdy děje a že častěji toliko podob a velmi zřídka stejností se nadíti smíme.

Y tradici pak můžeme rozeznávati jednotlivé stupně.

1. Na první stupeň klademe tradicionalní techniku jednotlivých národních skladatelů: jeden vymyslí si obraz nějaký a užije ho; a neužije ho jednou, nýbrž při vhodné příležitosti zase ho užívá, ať s nějakou obměnou, ať beze změny; skladatel druhý pozná týž obraz a užívá ho také, měně na něm dle zdání a vkusu svého; atd. V celku tedy jest to tradice mezi jednotlivými skladateli národními.

2. Za příznivých okolností dostává se původnímu vzoru tolik nasledovatelů, že se v přemnohých variantách ve veškerém básnictví národním opakuje. Tu nedrží se již jen technikou a praxí jednotlivých skladatelů, nýbrž přenáší se s veškerou poesíí národní s pokolení na pokolení; to pak jmenujme tradicí národní a položme jako druhý stupeň tradice.

3. Na třetí pak stupeň položíme důsledně tradici kmenovou a

4. na stupeň čtvrtý tradici plemennou. Co se tradicí kmenovou a plemennou zachovalo, toho původní vzor musíme položiti do těch starobylých dob, kdy něrodové nerozděleni a v jednotě žili. Vykládámeli si na př. nějakou podobu českou A₁, ruskou A₂ a jihoslovanskou A₃ z tradice kmenové, tedy původní vzor A všech tří variant do starobylé jednoty slovanské klademe, t. j. do té doby, ve které kmen slovanský na jednotlivé národy ještě rozštěpen nebyl; a vykládámeli si jindy nějakou podobu slovanskou α₁, litevskou α₂, německou α₃... z tradice plemenné, tedy zase původní vzor a do starobylé jednoty těchto kmenů klademe.

Kvalitativního rozdílu mezi těmito stupni ovšem není, nýbrž jen rozdíl kvantitativní.

b) Jiné obsahové podoby a stejnosti obrazů metaforických zase ve stejných nebo podobných duševních vlohách a podnětech příčinu svou mají. Za stejnými příčinami dostavují se stejné účinky — ten zákon platí v oboru hmoty i v oboru ducha. Že v oboru života duševního příčiny podobné se sbíhati a opakovati mohou, zajisté nikdo nepopírá. A namítne-li se, že duch u každého jednotlivého člověka jest jiný, že tedy za stejnými příčinami nelze očekávati stejného účinku, tedy budiž odpovědíno, že i přes všecky rozdíly

o metaforických obrazech.

237

individualní, národní, kmenové a plemenné duch lidský v pod-
statě své přece jest tou měrou stejný, že za jistých stejných
příčin můžeme se nadíti účinků aspoň podobných.

Stupně, které jsme v tradici (a) rozeznávali, také zde
rozeznávati můžeme: 1. Jednotliví skladatelé mají do sebe tak
podobné vlohy duševní, že za stejnými nebo podobnými příčinami
podobné obrazy vytvořují, a podoba obrazů má tedy (mimo
stejné nebo podobné podněty) příčinu svou v duševní podobě
jednotlivých skladatelů. A rovněž tak může ona podoba míti
příčinu svou 2. v duševní podobě národů, nebo 3. v duševní po-
době kmenův, anebo dokonce 4. plemen, t. j. v obecně a čistě
lidském základě ducha našeho.

Tím bylo by snad dostatečně ukázáno, kterak si máme vy-
kládati obsahové podoby obrazů metaforických — avšak jenom
v theorii a dle možnosti — nikoli také dle skutečnosti;
neboť když by se nám jednotlivé skutečné příklady předložily,
dejme tomu obrazy A₁, A₂..., tehdy zajisté z rozmanitých svěde-
ctví jenom by se dalo usouditi, že nalezené podoby za těmi a těmi
příčinami povstati mohly a snad také povstaly, ale nikdy ne
s jistotou a určitě to, že skutečně jsou účinkem těch nebo oněch
příčin. K tomuto musili bychom znáti celou genesi obrazů A₁,
A₂..., a o té od nikud ničeho nedovídáme se. — Ve smyslu
takovém, jaký zde vylomen, budiž také rozuměno několika výkla-
dům, kteréž na skutečných příkladech učiníme a jež tuto následují.

K slovům zticha hovořeným slíčný jest obraz tichého deště;
obrazu toho častěji v písních ruských dočísti se jest, častěji se
opakuje; a opakování to dobře si můžeme vyložiti z tradicio-
nalní techniky skladatelův (a, 1.): některý skladatel ruský užil
prvý toho obrazu a užil ho snad vícekrát; jeho krajan některý
osvojil si týž obraz a užíval ho také; atd ... a následek toho
jest, že se v národních písních (zvláště svatebních) častěji a
v několikerých obměnách naskytuje.

Vezměme jiný příklad z písní srbských. Muja zabil bratra
svého Aliju, potkal pak havrana bez pravého křídla a otázal se
ho, jak mu jest; havran odpověděl:

> Mene jeste bez krila mojega,
> kako bratu, koji brata nema,
> ka' i tebe bez Alije, Mujo.

(Vuk. II. 50.)

Jindy pak zase Dmitar a Bogdan, oba Jakšićové, dělí se
o dědictví a nemohou se pohodnouti o koně a sokola; Dmitar
přikazuje tedy své ženě, aby Bogdana otrávila, a jede na lov;
na lovu pustí sokola na kachnu, ale kachna zlomí sokolovi křídlo;
Dmitar ptá se sokola, jak mu bez křídla, a sokol odpovídá:

> meni jeste bez krila mojega,
> kao bratu jednom bez drugoga.

(Vuk. II. 628.)

Tu tedy při stejné příležitosti stejný obraz se klade: buď

238

J. Gebauer

týž skladatel užil téhož obrazu dvakrát, buď pozdější skladatel nápodobil a následoval svého předchůdce (a, 1), anebo týž obraz tak v národní písni srbské zobecněl, že vůbec jest znám a tradicí národní s pokolení na pokolení se přenáší (a, 2).

A jako v těchto, tak i v jiných příkladech stačí nám na výklad podob technika skladatelská a tradice národní, pokud se obmezíme a zůstaneme v hranicích jednoho jenom národa a kraje slovanského; naleznemeli však obrazy obsahem podobné a při tom časem i místem vzdálené, tu zajistě jiného výkladu zapotřebí bude. Přesvědčme se o tom na příkladě. Nahoře mezi ukázkami antithese úplné (na str. 227, 228 a 230) uvedli jsme tři, formou stejné a obsahem velmi podobné:

jednu srbskou:

Što se beli u gori zelenoj?
il su snjezi, il su labutove?
Da su snjezi — već by otopnuli,
labutove — već by polećeli.
Ni su snjezi, ni su labutove,
nego šator age Asan-age —

druhou maloruskou:

Ščo se u pole zalilito?
oj či husi, či ľebedi? atd.

a třetí českou:

Na horách, ne dolách,
co se to tam bělá?
husyli to sedá,
nebo snihy ležá atd.

Jakým způsobem máme si zde vyložiti podobu v obrazích nalezenou? jak v jiných případech podobného druhu?

K této důležité otázce dvojí odpověď jest možna vůbec:

α) národní skladatel dalmatský, maloruský a český nalezli každý ve svém domově a ve své národní poesii týž obraz a odtud se mu naučili; anebo

β) jeden ze jmenovaných tří skladatelův učil se a přijímal od druhého, druhý od třetího atp.

Všimněme si dříve odpovědi druhé a vizme, jakou nepodobnost v sobě obsahuje. Skladatelé jsou si cizí domovem, jsou si cizí jazykem; že by některý z plánu byl cestoval do země druhého, přiučil se jeho jazyku, poznal jeho antithesi a vrátil se zase domů a cizí antithesi doma zavedl, — na to sotva mnoho dáti; kdyby okolnosti do té země druhého jej byly přivedly, — zůstal by v ní bezpochyby cizím a nestál by o to, aby poznal její národní básnictví atd. A kdyby se i na krásně tínuto spůsobem mohl vyložiti export a import některé jednotlivé národní písně nebo některého jednotlivého obrazu, nikdy a nikterak nedá se jím vyložiti všecko, ba nikdy ani značnější část

o metaforických obrazech.

239

toho všeho, co v rozmanitých pramenech národní poesie slovan-
ské se nalézá podobného.

Zbývá tedy jenom to, co se praví v odpovědi první: národní
skladatelé v Dalmacii, na Malé Rusi a na Moravě neučili se jeden
od druhého, nepoznali řečený obraz jeden od druhého, k tomu
byli si příliš cizí domovem i jazykem; ale bezpochyby zdědil a
poznal každý z nich týž obraz od svého staršího krajana někte-
rého, ten rovněž tak od svého předchůdce atd. — týž obraz
držel a dědil se v tradicionalním básnictví národním na třech
místech, u Slovanů srbských, ruských a českých, a držel a dědil
se tu bezpochyby od dob pradávných.

Od dob pradávných — tím nepravíme, že odevždy; nýbrž
vysvětlujeme si věc dále takto: první a společný začátek byl
srbskému, ruskému i českému obrazu jeden a společný v době,
když národ srbský, ruský a český jedním národem byli; když
ten společný národ se rozštěpil, přijal každý štěp ze společného
majetku duševního více nebo méně též pro svou tradici a tak
stalo se, že mnohá věc, jako i nahoře položený básnický obraz,
původu jsouc jednoho tradicí několikanásobnou a tytýž i v ob-
měnách několikerých na nás se dostala, t. j. tradicí kme-
novou (a, 3).

Podobně pak dovoláváme se tradice plemenné (a, 4),
když nalézáme metaforické obrazy podobného obsahu v národních
písních rozličných národů a kmenů, na př. německé, litevské, slo-
vanské atd.

Výklad ze stejných nebo podobných vloh duševních (b, 1-4)
odporoučí se zejména tam, kde se nevidí a slušně pochybovati
může o tom, že tradice materialní netržitě by byla mohla jíti
od společného nějakého vzoru ku známým variantám pozdějším,
a kde obrazy toho spůsobu jsou, že není za těžko uvěřiti, aby
rozliční časem a místem vzdálení skladatelé bez nápodobení jaké-
hosi vzoru, každý samostatně svůj si utvořili. Tak na př., když
v písních německých plovoucí loď k ptákovi se přirovnává a
a v písni ruské koráb sokolem se jmenuje. Tu zajisté netřeba
dovolávati se tradice a společného pravzoru, neboť podoba plo-
voucí lodi s letícím ptákem zajisté tak jest patrna, že různí
skladatelé na takový obraz samostatně přijíti mohou; a kdyby
se přece na pravzoru stálo, tedy by musil týž pravzor až do
prvních počátků lidských se položiti, poněvadž s těží by se našlo
plemeno lidské, v jehož národním básnictví tento obraz by ne-
byl znám.

Jedny i druhé výklady uznávají tedy nějakou rozumnou pří-
činu stejností a podob, jež se v metaforických obrazech co do
obsahu vyskýtají; oboje jsou tedy výklady příčinné. Vizme
však, v čem se liší a v čem ještě dále se srovnávají. Dle vý-
kladů prvého druhu přenáší se věc sama (materies), t. j. hotový
metaforický obraz s pokolení na pokolení; jest to tedy tradice

240

J. Gebauer

materialní. Dle druhých pak výkladů dědí čili přenáší se s pokolení na pokolení duševní způsobilost (facultas) k tomu, aby se obraz vytvořil, jakmile by se příčina dala; jest tedy i dle těchto výkladů tradice, ale jen fakultativní. Avšak obě tradice, materialní i fakultativní, v jedno splývají ve společné své příčině, totiž v duchu kmenovém, plemenném atd.: přenášeti jisté oblíbené obrazy s pokolení na pokolení jest vlastností téhož ducha kmenového a plemenného, jako přenášeti způsobilost k utvoření týchž obrazů.

Ustanoviti v jednotlivých případech, je-li nalezená podoba metaforických obrazův následek tradice materialní anebo tradice fakultativní, jest věc téměř nikdy nemožná; jen za okolností zvláště příznivých dalo by se to snad dokázati. Pročež, kdykoli se naskytnou obrazy časem i místem vzdálené a obsahem přece sobě blízké, v duchu kmenovém a plemenném příčinu toho hledejme: on zajisté jsa příčinou tradice materialní i fakultativní jest i příčinou zjevu tohoto. Můžeme tedy stručně se vyjadřovati: obraz v mnohých a různých variantách na př. slovanských se opakující má hluboko v duchu slovanském svůj základ a počátek.

## II. O dvou obrazích Libušina Soudu.

Obsahové podoby, jež nalézáme v metaforických obrazech rozličných národů téhož kmene, jsou tedy důležity, nechť je vykládáme z tradice anebo z duševní podoby týchž národů: v prvém případě jsou totiž svědectvím o starobylosti obrazův, v druhém poznati se nám z nich dává kmenový duch, a v obou případech mají hluboko v duchu kmenovém svůj základ a hluboko do tohoto ducha nahlédnouti nám dávají. V národních písních slovanských nalézáme mnohé takové příklady; dva z nich (z Rkp. Zel.) chceme v zevrubnější uvážení vzíti.

### 1.

Dva bratři, Chrudoš a Sťaglav, rozvadili se o dědiny otné a svár jejich jest vlasteneckému básníkovi příčinou zármutku. Básník pak obraz své vlastní zármutkem zakalené mysli spatřuje v zakalených vodách Vltavy. Chtěje pak pověděti příčinu zármutku svého zachází si otázkou do obrazu a apostrofuje Vltavu táže se jí:

Aj Vletavo, če mútíši vodu?
če mútíši vodu striebropěnu?
Za tě liuta rozvlajáše búřa
sesypavši tuču šíra neba.
oplákavši glavy gor zelených,
vyplákavši zlatopiesku glínu?

Načež Vltava odpovídá, kterak prý nemoutiti vody a ne-

• metaforických obrazech.

241

truchliti, když se vadí rodní bratři atd. Vlastněji, myslíme totiž
bez obrazu, byl by básník ceteris paribus se otázal: mysli
moje, co se zarmucuješ? — jako ruský molodec apostrofuje
v podobné příčině svoji hlavu a zajatý v Azově svůj osud (u Ki-
řějevského VIII. 29. a 78.); ale náš básník dal přednost vy-
jádření obraznému.

Obraz tento má ve slovích mútíši vodu své centrum;
ostatek jsou jeho rysy vedlejší.

Řečeným pak centrem svým má jinde v národním básni-
ctví slovanském příkladů podobných hojnost, jakož poněkud vy-
svitne z ukázek tuto položených.

V písni movavské zakalila se voda (— zarmutila se mysl
dívčina) pro odchod milého:

Tichá voda, tichá,
zakalila si sa,
moje potěšení
oddálilo si sa. (Sušil 263.)

V písni slovenské

teče voda, teče voda, teče mutná,

pre čo si ty moja milá taká smutná... (Koll. II. 216.)

jest mutná voda obrazem mysli dívčiny, která nad nevěrou mi-
lencovou truchlí. Také v krakoviaku:

Srokate koniki v stawie wody mącą,

zjedzą kata ludzie, jeśli nas rozłączą (Žeg. Pauli, 220.)

má se zakalenou vodou zármutek z rozloučení obraziti. V písni
ruské nad smrtí Ilje Muromce

pomutilsja ves naš tichyj Don

poměšalsja ves naš kozačij krug . . . (Kir. I. 90.)

a tak častěji v písních ruských; zvláště Don rmoutívá se nad
neutěšenými příhodami svých kozákův. Jedenkráte

vozmutilsja slavnyj naš tichyj Don,

vozmutilsja do veršiny, do slavnago ustica....

vozmutil jego Donskoj kozak

po imeni i po otečestvu Ignat'uška Ivanyč...

t. ataman Nekrasov, jenž nechtěl poslechnouti Dolgorukého a bradu
si ostříhati a raději zrady se dopustil a své kozáky k chánu ta-
tarskému dovedl (Kir. VIII. 71.). Ano někdy Don odpovídá a
příčinu zármutku svého vykládá, jako Vltava v Ruk. Zel.:

Kak ty baťuška, slavnyj tichyj Don,
ty kormilec naš Don Ivanovič!

Pro tebja ležit slava dobraja,
slava dobraja, rěč chorošaja . . .

a teper ty, kormilec, vsë mutën tečeš,
pomutilsja ty, Don, sverchu do nizu.

16

242

J. Gebauer

Rěč vozgovorit slavnyj tichyj Don:

Už kak to mně vsě mutnu ne być —
raspustil ja svojich jasnych sokolov,
jasnych sokolov, donskich kozakov. (Kir. VIII. 88.)

Verše tyto pro svou podobu se začátkem Libušina Soudu ob-
zvláště pozoruhodnými býti se nám zdají.

K témuž pak dále obrazu poukazuje patrná etymologie slova
zármutek a. t. p. Také hněv, žalosti takřka bratr, jest
zmíchání mysli; na př. v Ruk. Král.: i zaměsichu sě
voji... a v píšni ruské: poměšalsja ves kozačij krug
(nad smrtí Muromcovou). Jest tedy dle starobylého názoru slovan-
ského (nepravíme, že jenom slovanského) proud vody čisté
obrazem mysli spokojené, — proud vody kalné obrazem
mysli zarmoucené.

Ale ne jen svým centrem, také mnohými vedlejšími rysy
má dotčený obraz Libušina Soudu v národní poesii ruské hojně
podoby a obdoby. Když loupežný Slavík zahvizdal, tedy
temnyja lěsy ot jevo revu k zemlě preklonilise,
mať-řeka Smorodina so peskom somutilase...

(Kir. I. 78.)

Antithese jedna začíná

Ty, rěkali moja, rěčenka,
ty rěkali moja, bystraja,
ty tečeš, nekolychnešsja,
na rovně s želtym peskom ne vozmutišsja.

(Sacharov III. 143.)

Dcera, hořekujíc nad smrtí matčinou volá:

S gor katites ručii vešnyji,
vy rozmojte peski želtyji,
podnimite grobovu dosku . . .

(Barsov, Pričit. sěvernago kraja 68.);

to ovšem není obraz metaforický, nýbrž jen poetická apostrofa,
ale v naznačených slovích zajisté podoba s obrazem naším. Jinde
zase vdova nad hrobem manželovým bědujíc praví:

Oj razvějsja burja —
raznesi ty peski žoltyji! (Tamt. 85.)

A dcera nad hrobem otcovým:

Vy spovějte, větry bujnyje,
so nizonkoj so storonuški;
raznesite, větry bujnyje
vsě peski . . . (Tamt. 85.)

Srovnejme si tyto verše s vedlejšími rysy, které v úvodním
obraze v Libušině Soudě nalézáme: také tam moutí se voda od
písku; tam ovšem moutí se od písku zlatého, v písních ru-
ských od písku žlutého, ale v tom nevidíme odporu, nýbrž na-

o metaforických obrazech.

243

opak zase jen přirozenou podobu a zdá se nám, že tím jednak podporuje se uzuaná příbuznost a etymologie obou těch slov (V ghr = splendere) a jednak zbytečným se činí doklad, že Vltava kdysi kdesi měla zlatý písek; v Lib. S. zakalila Vltavu bouře, sesypavši tuču šíra neba, oplákavši glavy gor zelených atd., v ruských pak apostrofách jarní ručeje se mají valiti s hor (s gor katites ručii vešnyji ...) a mají splák-nouti žluté písky (vy razmojte ...), anebo taktéž bouře nebo bujné větry písky roznésti mají.

Pro tyto podobnosti, jež vytkli jsme a jež chová úvodní obraz Lib. S. v obsahu svém (v centru i v rysech vedlejších) s poe-tickými obrazy a obraty jinoslovanskými a zejména ruškými, sou-díme o něm, že má svůj základ a počátek hluboko v duchu slo-vanském.

Podobného něco v písních německých a litevských se nám nenaskytlo, ale netvrdíme proto, že by vůbec nebylo, ana meta-fora v německém trübe a betrübt tak výmluvně svědčí, jako který jiný doklad. Když Brunhild závistí pláče, táže se jí Günther:

waz ist iu frouwe mîn

daz ir so lâzet truoben liehter ougen scîn? (Niblg. 619.)
a na krále Hetela stěžuje si Horant

daz wir sîn von schulden desto trüeber gemuot.

(Kûdr. 314.)

Co se ukazuje býti starobylým slovanským anebo z povahy ducha slovanského vyrostlým, nemusí nebýt i jinému národu vlastním, — nemusí to býti vlastnost a vlastnictví jen kmenové a může to být krom toho vlastností plemennou atd.

## 2.

Když Vltava odpověděla, že se voda její zarmoutila žalostí nad svárem dvou rodných bratří, kteří o dědiny otné se vadí, vypravuje básník novým obrazem dále:

Priletieše družna vlastovica,
priletieše ot Otavy krivy,
sěde na okence rozložito
v Lubušině otně zlatě siedle,
siedle otně, světě Vyšegradě,
běduje i naricaje mutno.

Kteréžto bědování a naříkání když slyšela sestra rozvaděných bratří, poprosila Libuši a Libuše na prosby její dala sněmu roz-hodnouti o sporu obou bratří.

Veršům tuto položeným mohlo by se také doslovně rozu-měti a takto si je vyložiti: básník toliko mocí své fantasie utvořil si družnou vlastovici a poslal po ní zvěšť o svádě bratří na Vyšehrad a netřeba tudíž hledati zde obraz metaforický, hle-

16*

244

J. Gebauer

dati v poselkyni vlastovici poselkyni jinou. O analogii nebylo by takovému výkladu nouze.

Avšak přece se ho nechceme zastávati, a to proto, že druhý o této věci známý výklad (Hattalův), dle něhož zde obraz metaforický před sebou máme a dle něhož tedy za „družnou vlastovici“ se skrývá nějaká zvěstovatelka jiná, že výklad ten starožitné epické básni jest přiměřenější, než prvý. Obrazy takřka na prázdno položené, t. j. takové, za nimiž neskrývá se skutečný předmět, zdá se nám že pocházejí z dob pozdních a jsou znamením, že básnictví klesá.

Mohlo by se namítnouti proti tomu to druhému výkladu, že nikde ničím není napovědíno, kdo by se měl zde rozuměti „družnou vlastovici.“ Avšak tato námítka byla by nepodstatná. Jakož příklady už napřed uvedené (v A. I.) ukazují, není takové napovědění věcí nevyhnutelnou (srovn. doklady: Oj lisom, lisom . . . z Žeg. Pauliho II. 92, Letal jasen sokol . . . ze Sachar. III. 134., vytištěné v předešlé části této rozpravy, na str. 100 a 101); a dále nelze tvrditi, že by zde byl položen toliko obraz beze všeho napovědění: vlastovice nazývá se „družnou“ a její smutnou zvěšt slyší „jejú rodna sestra“, a tím zajisté něco napověděno jest (srovn. s tím ostatní příklady v A. I., str. 99 nn.; i tam jen málo, ale přece dost se napovídá).

Z příčin tuto naznačených přidržujeme se tedy výkladu druhého a v uvedených verších Lib. Soudu hledáme nějaký metaforický obraz.

Centrum tohoto obrazu jest družná vlastovice, která jako posel přilétla, aby o svádě bratří zprávu dala.

Že vůbec pták v písni slovanské často bývá poslem, toho příklady jsou přehojné: slavíček přináší dívce psaní (Erb. 157); v Ruk. Král. chce si dívka udělati posla ze skřivánka; po Kosovské bitvě přiletěli dva havrani do kuly Lazarovy a cařici Milici vypravují o porážce na Kosovu (Vuk, II. 292 sl.) atd.

Obzvláště pak oblíbena jest za posla v písni slovanské lastovka, čehož tuto některé příklady:

Přeletěla laštovečka
přes ten černý les.
A co mi, ty laštověnko
nového neseš?
Nesu já ti novinečku,
ale nedobru,
že už tvoju najmilejši
ke slubu vedu.

(Suš. 316.)

Ko mně lastočka priletala,
ko mně věstočku prinosila:
„K tebě budet nemilyj gosť,
nemilyj gosť, tvoj suženyj.“

o metaforických obrazech.

245

„Puskaj on budet,
i moja toska vsja ubudet.”

(Sach. III. 146.)

Dívka přišedši na místo veselí jakéhos, nenalezla tam svého milence, vrátila se tedy domů a naříkala; tu

kak ne lastočka k nej s věstiu priletala,
neradostnuju, kasatočka, prinosila,

što ležit moja nadeža truden, bolen.

(Tamt. II. 250.)

Také srbská píseň nám některá na mysli tane, v níž tica lastovica zvěsti přináší.

Ježto však v Lib. S. poselkyně vlastovice má býti metaforickým obrazem, kdo skrývá se za ní, kdo zobrazuje se jí? — K té otázce odpovídá výklad nahoře na druhém místě uvedený a o epitheton „družná“ se opírající: družnou vlastovicí rozuměti jest družka Klenovičky; Klenovička, sestra rozvaděných bratří, zdržuje se na Vyšehradě a její družka přináší jí zvěst o svádě bratří. Ale má-li to své obdoby?

Že v písni slovanské vůbec často některý pták bývá brán za obraz člověka, toho zajisté netřeba zvláště dokládati; příklady naše na rozličných místech této rozpravy položené obsahují i takových dokladů dost, ač nebyly za tím účelem vyhledávány. A dále, že obzvláště laštovka oblíbena jest za obraz, zejména za obraz dívky, z těchto ukázek zřejmě viděti jest:

Po čužim dalnim storonuškam
razletělis moji lastuški —
da moji bezsčastny dětuški. (Bars. 36.)

U nas nyně rano na zarě
ščekotala lastočka na dvorě...
siděla svět-Mašinka na kamně. (Sach. III. 53.)

Dívča, dívča-laštovička,
vídal sem ťa od malička
a ešče ťa kolébali
a už mně ťa slibovali. (Suš. 225.)

V jiné české písni přeje si dívka býti vlastovičkou:

Kdybych byla ptáčkem,
zlítnou vlastovičkou,
snášela bych se vám
nad vaší světničkou. (Erb. 220.)

Má tedy také tento druhý obraz Lib. S. v národním básnictví slovanském drahně sobě podobných a proto i o něm soudíme, že hluboko v duchu slovanském základ a počátek svůj má.

Podoby nalézají se i v litevských a německých písních. Již nahoře položen jest jeden příklad německý, kde pták jest obrazem milence (z Uhlanda, Dt. Volksl. 179 „waldvögelein“); v jedné dovídá se sestra od sestry - ptáka, že matka, otec i bratr jim zemřeli (Walter, Volkslieder č. 95); v jiné opět dívka posýlá

246

J. Gebauer

milému přání pět čtyřveršových strof dlouhé, a milý jí zase póděkování taktéž dlouhé (Erlach, Volkslieder, III. 107—108); Kudruně dává bohem poslaný pták (anděl) návěští, že vysvoboditelé její jsou na blízku (Kůdr. 1166 sl.).

### III. Kažení obrazův.

Známá jedna píseň česká začíná se verši

Zelená se louka, zelená se les,
jen ty má milá na mě nepověz. (Erb. 146.)

První verš chce a má býti obrazem, — ale není; jmenujeme to tedy nevyvedeným, nezdařeným obrazem. Podobných pak příkladů více než dosti jest v národních písních, slovanských i jiných.

Kterak povstaly tyto nezdařené obrazy? Žeby byly plodem tvořivé fantasie, že by skladatel nějaký rozumným vymýšlením byl přišel na př. na to, aby pro mlčení dívčino vzal si obraz ze zelenajícího se lesa a řekl: jako se les zelená, tak ty nepovídej, anebo: les se zelená, ty nepovídej, to nelze pochopiti ani uvěřiti. Ani nelze domnívati se, že by některý napodobitel od svého dobrého vzoru se odchyloval s tím úmyslem, aby utvořil obraz nezdařený. Nezdařené obrazy metaforické nejsou plodem rozumné fantasie nebo rozvážného úmyslu, nýbrž jsou následek neumělosti a nerozvahy. Abychom to ukázali, jakožto pravděpodobné, měli bychom to aspoň na jednom příkladě dokázati jako skutečné. Ale k tomu bylo by zapotřebí znáti celou historii toho příkladu, a to za věc téměř nemožnou pokládati musíme.

Proto chceme jinou cestou se dáti. Především poukazujeme k té nepopíratelné včeti, že tradice nebývá dosti věrna a spolehliva a že v národní písni, kterou z věku do věku přenáší, rozmanitým proměnám vznikati dává. Tu pak stává se, že na jednom místě ta, na jiném ona proměna se ujme a za jednu píseň jest pak několik variant.

Ve variantách nemusí však sama sebou žádná pokáza písně býti, aby vždycky jedna lepší, druhá horší se býti jevily. Tak na př. píseň česká:

Svítila mi jasná hvězdička,
když mě milovala Ančička:
svítila — nebude, koko těšit bude
ach má Ančička
(Erb. 190.)

a moravská:

Svítila mně pěkná hvězdička,
dyž sem milovala Janíčka,
svítila, nebude, kdo milovat bude
mého synečka
(Suš. 338.)

jsou zajisté varianty stejné ceny. A totéž shledává se častěji

o metaforických obrazech.

249

smyslu a ceny své, mnohdy však s patrnou škodou svojí, t. j.
kazí se.

Vizme, jakými způsoby toto kažení při metaforických
obrazech se díti může a děje. Každý metaforický obraz lze pře-
vésti do formy: jako *A* jest *m*, tak *B* jest *m*. Obraz zkazí se,
kdykoli proměnou nějakou tertium *m* se poruší. To pak stane
se, kdykoli nevhodnou změnou

1. položím za A něco jiného, co nemá s B po-
doby m. Vizme toho příklad. V písni slovenské zpívá milý:

Dunaju, Dunaju, tichá voda v tebe,

nepovedaj diovča, že já chodím k tebe. (Koll. I. 171.)

t. j. vyzývá děvče, aby nepovídalo a tak bylo tiché, jako jest
tichá voda v Dunaji. Stran tétéž věci a s toutéž žádostí obrací
se k milence své milý v písni české:

Dejme tomu (jedná se nám o pravdě podobný příklad, ne
o faktum), že píseň slovenská a česká jsou varianty, že skladatel
český měl na mysli vzor slovenský anebo jiný jemu podobný.
Viděl tedy ve vzoru svém obraz; chtěl míti též obraz a řekl:

jen ty má milá na mě nepověz!

Volil si jiný obsah, za tichou vodu dal zelenající se
les; avšak mezi novým obsahem a zobrazenou věcí není tertia,
obraz tedy k věci nepřiléhá, jest zkažen. Podobně mají se věci
ve dvou variantách moravské jedné písně (Suš. 336—337):

Již sem tak osiřel, var.: Včilka sem už vopuščené
jako jabor v lese; jako jabor v lese,
když z něho listí opadá, které v zímě ani v létě
on se smutně nese — ovoce nenese.

Osiřeti a býti zbavenu listí dobře dá se srovnati; ale býti
opuštěným a nemíti ovoce srovnati se dá leda násilím, a i pak
to srovnání kulhá.

2. Jindy zase poruší se *m*, když za náležité *B* (za věc)
položí se nevhodnou změnou něco jiného, co s *A*
(obsahem obrazu) nemá podoby potřebné. Jde nám opět jen
o příklad pravdě podobný, nikoli o skutečnost, a dejme tedy
tomu, že podlé moravské písně

Červené jabličko

po zemi se kúlá,

moja nejmilejší

po světě se túlá atd. (Suš. 406.)

složen jest začátek písně jiné

Červené jabličko

po zemi se točí,

otevři mně milá,

mášli černé oči atd. (Tamt. 407.),

o metaforických obrazech.

251

Jaworeczek się pali, popiółeczek się toczy —
spodobały mi się u téj panny oczy. (Pauli, polsk. 214.)

Czerwona czapeczka białe pióro za nią
cíeszy się dziewczyna, że ja zrobię panią. (Tamt. 218.)

Leciały gołębie, jeden nie ma pary,
dałem ci me serce na dowód ofiary. (Tamt. 226.)

Rozstąp się kamieniu na cztéry połowy,
lepsza jedna panna, niżli cztéry wdowy . . . (Tamt. 332.)

W moim ogrodecku zieleni się proso,
kup mi Jasiu butki, niech nie chodze boso. (Krak. 5.)

Nejdále, zdá se nám, postoupilo kažení obrazů v tom spů-
sobě, dle kterého nic úplného se nevyslovuje a celý „obraz“ na př.
na pouhý vokativ se scvrkl, jako v písních českých:

Jeteličku, jeteli !
má panenko, chceteli,
půjdem spolu na procházku
na kancelář pro ohlášku. (Čelak. III. 46.)

Ej ty hora, hora, horička zelená,
čože to duše má, čož to znamená ? (Koll. I. 158.)

Ořeši, moje ořeši,
kdož mé srdečko potěši? (Suš. 221.)

Szeroki, wysoki listek na jaworze —
kto nie kocha szczerze, skarz go mocny Bože.

(Ž. Pauli, pol. 221.)

Takový spůsob oblíben jest zejména v písních rumunských;
začínají rády nějakým listem, jako na př.

Grünes Blatt am Pfefferstamm! . . .
Grünes Blatt von der Granate! . . .
Grünes Blatt der Erdbeerpflanze! . . .

atd. (Staufe, Romanische Poeten, 180, 182, 185 a j.) Že tyto
a takové na licho položené vokativy jsou zlomky místo žádaných
obrazů, k tomu ukazují a tomu nasvědčují některé písně, v nichž
jest patrno, že mají a chtějí začínati obrazem; tak na př.

Grünes Blatt der trauten Weide,
Blondes Kind im schmucken Kleide,
Schön bist du . . . (Tamt. 184.)

Konečně ještě tři věci o těchto nezdařených obrazích a ne-
obrazích připomínáme: že tyto a takové, někdy až absurdní věci
nejen ve slovanském, nýbrž pokud nám povědomo v každém
prostonárodním básnictví národů nám blíže příbuzných se nasky-
tují a že zejména ve sbírkách písní litevských a německých dost
a dost příkladů toho jest uloženo; dále, že ze slovanských písní
(soudíme dle toho, co se ukazuje v jejich sbírkách) ruské
a srbské jsou v tom ohledě daleko čistší než západoslovanské;

252

J. Gebauer

a konečně že národní skladby, které ve starých památkách a ve staré formě se nám zachovaly (jako v Ruk. Zel., Ruk. Král., Igoru a p.) v tétéž příčině skoro bez úhony jsou. Jsouli (o čemž v celku nepochybujeme) sbírky naše dosti věrným obra-zem básnictví národního, tedy vysvítá z věcí těchto připomenu-tých, že národní básnické umění klesá a že klesá u rozličných národů rozličnou měrou.

## Některé stránky jazyka štítenského.

Popisuje dr. J. Gebauer.

Tomáš ze Štítného byl stejně znamenitý a veliký, jako hlu-boký myslitel i jako obratný stilista a znatel jazyka. O tom každý jeho spis svědectví vydává.

Jazyk, jímžto psal, dobře můžeme nazývati pro krátkost ja-zykem štítenským anebo starou češtinou štítenskou. Nepra-víme tím, že by vlastnosti toho jazyka, o kterých zde bude řeč, byly snad dialektické zvláštnosti štítenské, naopak máme je za společné vlastnosti staré češtiny knižné; ale zde ukázány jsou s bezpečností jenom na jednom díle Štítného a nechceme, aby byl název rozpravy širší než obsah. —

Ušlechtilý a zajisté dosti věrný obraz jazyka onoho ukazuje se nám v četných spisích Štítného. Něco jest tu ovšem zjinačeno od pozdějších přepisovatelů; ale moc toho není, jakož souditi smíme z formální přesnosti, které i v přepisech Štítného mnohem více nalézáme, než u jiných spisovatelů XV. stol. V celku, soudíme, zachoval se nám i v přepisích obraz jazyka štítenského dosti věrný; za odchylky cizí, opisovačovou závinou vzešlé, nejspíše považovati by se měly zejména takové tvary, které se příčí pra-vidlu, jinde u Štítného pevnému, a těch — jakož dílem poznáme — jest velmi málo.

Některé stránky jazyka štítenského mají se zde popsati, po-dlé toho, jak se ukazují v Naučení křesťanském (dle vydání Vr-tátkova, v Praze 1873). Bere se tu ovšem jen jeden spis Štít-ného na místě všech; ale za to jest to spis obsáhlý i důležitý a vybrány jsou z něho doklady nejen pro příklad, nýbrž v ta-kové hojnosti, jaká i za úplnost platiti může, ano kde šlo o věc záhadnou, tam se podávají doklady v úplnosti statistické (což na svém místě bude podotýkáno) a zejména nikdy zúmyslně není přehlédnuta a vynechána forma, která by pravidlu odporovala.

Především o některých stránkách tvaroslovných; příště někdy o syntaktických.

a) O zpátečném přehlasování a v e v minulém čin-ném příčestí a přechodníku sloves III. třídy vzoru držeti: držal —drželi, držav—drževši.

o některých stránkách jazyka štítenského.

253

Stran těchto forem vyslovil jsem podlé dokladů jinde porůznu sebraných (v Příspěvku k historii českých samohlásek, §. 27 a 28), že v nich ve staré češtině zpátečné přehlasování bylo pravidlem, že tedy jedn. muž. držal, žen. držala, stř. držalo, dvoj. muž. držala, množ. žen. držaly, stř. držala měly nepřehlasované a, poněvadž nenásleduje slabika podnebná čili měkká, a že dvoj. žen. a stř. držele (m. držel) a množ. muž. drželi měly přehlásku e, poněvadž následovala slabika podnebná; a podobně držav, drževší, drževše.

Ale vůči mnohým odchylkám, které jsem tamtéž uvedl, snadno mohlo se zdáti, že dotčené pravidlo asi nebylo pevným pravidlem *) a že se bez rozdílu psalo i mluvilo držal—držel, držali—drželi atd., jakož v skutku u mnohých pozdějších spisovatelů se shledává, zvláště na sklonku XV. a v 1. polovici XVI. stol., až se došlo na způsob spisovný novočeský, dle něhož od 2. pol. XVI. stol. jest pravidlem užívati vesměs forem přehlasovaných držel, držela, drželo, drželi atd., držev, drževší atd.

Avšak řečené odchylky začínají být hojnějšími teprv v památkách pozdějších, když se pravidlo zapomíná; v památkách starších nejsou na počet hojnější, než jak právě bývá míra odchylek. Zejména v Naučení křesťanském tak po skrovnu jich jest, že nelze pochybovati o pravidle nahoře vysloveném a o platnosti jeho v jazyce štítenském. Důkaz toho nechť se váží z následujících dokladů:

1) tvary pravidelné ukazují se v příkladech těchto (číslicí první udává se stránka, číslicí druhou, kde jest, i řádek): by (pravdu) slyšeli i od oslice 4, 8; — ješto (čistota) by manželóm slušala 13, 20: — těm by odpověděti neslušalo 15, 24; — aby sě zdržal 16, 2; — že je toho stavu nezdržala 16, 15; — a kdyby držal čistotu 17, 1; — ač by jej (slib) držal 17, 18; — ačs i sdržal sě do té doby 20, 9; — co je viděl člověk nebo slyšal 20, 23; — slyšal sem ženu 29, 27; — by s ní raději v hrobu ležal 29, 31; — ač by i ústa mlčala 32, 37; — (M. Majd.) běžala k synu božiemu 35, 38; — (M. Majd.) běžala mezi kvasany 36, 2; — (M. Majd.) držala sě syna božieho 36, 16; — ačtby kto sdrželi sě tak od skutku těla 37, 20; — ktož by čistotu drželi 37, 35; — držal vieru manželu svému 38, 5; — buoh oba uslyšal 42, 16; buoh uslyšal prosbu jeho 42, 18; — jakož ste slyšeli 43, 27; — však

*) Jedna z úvah podaných o svrchu psaném „Příspěvku“ (v Č. Č. Mus. 1871) tvrdí výslovně, že „novotám“ jeho „jen z menší části věřiti“ lze, že jim nelze „přiložiti plné víry“ atp. Táhne-li se toto všeobecně vyslovené, na svém místě určitě nespecifikované a nijak neodůvodněné votum nedůvěry k věcem zde rozbíraným, tedy naději se, že podaná statistika dokladův z Nauč. křesť. k „plné víře“ mi dopomůže.

Geb.

255

ktož by sě těch rad držal 302, 10; — až by vás svět nedržal jimi 302, 35; — aby držal čistotu 303, 18; — aby sě sdržal od tělesného skutku 303, 27; — což sú od něho slyšeli 311, 3; — kdož by vším duchem držal sě Krista 313, 4; — aby držal pravú vieru 315, 12; — abych šíře podržal řeči 315, 15; — že by hněv držal proti komu, 323, 10; — což ste slyšeli 327, 2; — jehož by slušalo sě zpoviedati 336, 10; — než by slušalo 339, 1; — — o tom řeči podrževši (sic) znamenajtež také 181, 36; — slyševše o těch třech b. přikázáních poslyštež ještě 298, 21; — lid obecný, slyšav od boha to desatero božie přikázanie, řekl Mojžiešovi 301, 25; — pán, uslyšav to od posla, bude řéci 308, 21; — slyševše vóbec o sedmeře svátosti, také poslyšte ... 310, 25.

2. Odchylky naproti tomu nalezl jsem v celé knize jenom tyto:

aby počestnost držali 46, 35; — aby tu nebylo jiných rozmlúvání, kteréž by ku zpovědi nepřislušely 337, 22; — aby držel, co je přikázáno 292, 21.

Tedy naproti 111 dokladům, které pravidlo nahoře položené potvrzují, jsou jenom tři příklady odchylné. A že snad ani ty nemají původ svůj od Štítného, nýbrž spíše v pozdějším přepisování, tomu ta okolnost nasvědčuje, že tytéž formy v tom též spise Štítného několikrát anebo mnohokrát v podobě docela správné (dle naší theorie) se objevují; naproti odchylné formě muž. jedn. držel, kterou jedinékrát nalézáme, máme pravidelné držal (s-držal, nedržal atp.) 30krát, naproti jedinému držali opět drželi 20krát atd. — Dokladův na dual držele není.

Poznam. 1. Týmž pravidlem řídí se také některá slovesa vzoru hořeti, tedy: hořal-hořeli, hořav-hořevši; která to slovesa jsou u Štítného, ukazuje se z dokladů:

(druhý muž) mrzal by mě 29, 22; — jako když shořalý vápenný kámen studen bude 71, 5; — (oheň) silněji by hořal 122, 34; — (nebe) by hořalo ohněm tiemto 107, 11; — tak jej (Amona) srdečně mrzala (sestra) 196, 12; — když hořalo to město (Sodoma) 225, 36.

Druhdy pak totéž shledává se při slovese pouštěti (5. tř.), jakož ukazují tyto doklady:

aby hrdosti nepúštal v srdce 85, 33; — vždy některé puotky přepúštal na ně 218, 12; — odpúštěli jim hříchy jich 332, 19; — ale: aby milostivě odpúštěl 339, 6.

Poznam. 2. Totéž pravidlo platilo u Štítného bezpochyby také stran příčestí trpného: držán — pl. držieni. nč. držíni. Ale na to není v Nauč. křesť. dosti dokladů, zejména žádný, v němž bychom žádali zpátečné přehlasování; těch několik, které tam jsou, shodují se s pravidlem, a jsou to:

aby držáno bylo silnú myslí 52, 38; aby tak držáno bylo 83, 12; — (robotný člověk) nemát držán býti 89, 38; — slib

256

J. Gebauer

dobrý má držán býti 145, 28; — zlý obyčej nemá býti držán 222, 1; — (vedlé toho pak; co je předušteno 301, 15 a 17, nepatří sem, ježto to jest buď příčestí slovesa pustiti, buď púštěti—púštěno, tedy buď tř. 4. nebo 5.)

b) O zpátečném přehlasování a v e v minulém činném příčestí a přechodníku sloves I. třídy vzoru pnu: pjal — pěli, pjav — pěvše.

Také o tomto pravidle jednáno v Přísp. k hist. českých samohlásek (§. 31): stará čeština měla za a přehlásku e (ě), když následovala hláska podnebná, jinak měla nepřehlasované a; tedy:

jedn. muž. pjal žen. pjala stř. pjalo,
dvoj. „ pjala „ pěle „ pěle,
množ. „ pěli „ pjaly „ pjala,
jedn. „ pjav „ pěvši množ. pěvše.

Od chyłky množí se pozdější dobou a od 2. pol. XVI. stol. jest pravidlem způsob novočeský, totiž dosazeno vesměs nepřehlasované a: pjal—pjali, pjav—pjavše.

Ale v staré češtině štítenské bylo zajisté v platnosti pravidlo nahoře položené. Tak aspoň souditi smíme z Nauč. křesťanského, jehož všecky příklady s pravidlem souhlasí, — až na dvě výjimky, a to takové výjimky, které (z příčin týchž, jako nahoře držel, držali vedlé pravidelného držal—drželi) na vrub pozdějších opisovatelů počísti by se mohly. (Dokladů na dvojné číslo zde není).

### 1. Doklady a příklady na tvary pravidelné:

ješto počala i porodila 9, 8; — by buoh od tebe přijal 14, 10; — by to od tebe přijal 14, 21; — aby duchem svatým počala 27, 14; — kteráž byla pojala vdovce 29, 28; — by pak odplatu vzal 32, 13; — syn počal ožívati vierú 34 30; — (hvězdy) běh počaly 40, 14; — počal toho brániti sv Ambrož 58, 39; — počeli boha milovati 78, 19; — by odplatu vzeli od boha 86, 5; — byť nepal se v čest jeden nad druhého 92, 30; — že sú to vzeli za kratochvíl 93, 27; — ješto sú znamenie od ďábla vzeli 98, 14; — kterými hřiechy poškornu vzeli 103, 10; — a zde sě počeli pokáním čistiti 103, 11; — že jsú... káti sě počeli 103, 26; — když sú sě počeli pokáním čistiti 104, 13; — abychom počeli jíti 171, 19; — v své hrdosti počeli věži dělati 175, 29; — lakomí nepřijeli jeho 176, 19; — abychom z té slepoty počeli jíti 254, 7; — doniž nevzeli v obyčej zlého 290, 35; — to pak byli kacíři tak tvrdě vzeli, 304, 22; — aby vody od něho vzaly tu moc svátosti 310, 38; — že by i vinu... sňalo s duše 334; — dva svazky učinil sem řečí, tu počav druhý, kde jeden sem skonal. 3, 15; — když svatá dievka, počevši synem božím, přišla k Alžbětě 177, 37; — některé počevše zrodili nedochódčata 258, 5; — i počevši tím drahým synem vždy pannú byla 315, 33

257

2. Odchylky: kdyby u vieře nevzali očištěnie křtem 240,
12; — kteříž kolivěk přijali sú jej 330, 30.

Poznam. Totéž pravidlo platí v jazyce štítenském bez-
pochyby také stran příčestí trpného: pjat—pěti. Ale v Nauč.
křesťanském jest velmi málo dokladův:

odjatý bude 133, 24; — pak buoh poddal ten lid, že po-
jeti u vězenie babylonské 300, 36; — a jeden odchylný:
z rady jsú někteří vyňati 292, 18.

c) O zpátečném přehlasování a v e v přátel (gen.
pl.) — přietel (přítel, nom. sing.) atd.

Kmen tohoto slova vyvinul se v češtině dvojí, starší s měk-
kým 1 a mladší s tvrdým 1 na konci. Následek toho byla hetero-
klisie; v některých pádech usadil se kmen měkký, v jiných kmen
tvrdý. V kmeni měkkém ujala se mimo to zpátečná přehláska
a tím se rozdíl mezi ním a kmenem tvrdým ještě patrnější stal.

V staré češtině panoval kmen měkký v celém singularu a
kromě toho v pluralu jenom v těch pádech, ve kterých i podlé
tvrdého sklonění může být koncovka měkká, totiž v nom., vok.
a lok. Skloňovalo se tedy v množ. č. nom. přietelé, gen. přátel,
dat. přátelóm, akk. přátely, vok. přietelé, lok. přietelech (nebo
přieteliech, přieteléch) instr. přátely. A že takové pravidlo také
v jazyce štítenském platí, dokazují doklady z Naučení kře-
štanského:

bylali by u kterých přátel 14, 10; — k dřevním jejie ne-
přátelóm 22, 6; — ač to mým přiatelóm libo 31, 31; — tomu
sú učili přietelé onu Sáru 61, 5; — kdyby některého zastúpili
přietelé děvečky některé s ní 83, 22; — kteréž (úklady) jim
léceli nepřietelé 87, 13; — že své nepřátely přemáhali 87,
11; — uzřie pomstu nad nepřátely božími 106, 15; — k svým
přátelóm 114, 2; — bojuje s nepřátely neshřešil (David) 127,
13; — máme milovati nepřiately ne proto, že jsú nepřietelé
199, 38; — již vy jste přietelé moji 212, 25; — kteří chtie
býti přietelé světa tohoto 213, 8; — těch svátkóm nepřietelé
budú sě posmievati 297, 16; — o pěti zvláštních nepřietelech
čistoty 19, 31. —

Odchylkou jedinou nalezl jsem na str. 114: a nepřátelé
budú i děti druhdy. (V akk. množ. nepřátele, na str. 233, jest
nepřehlasované a, ale koncovka měkká, jaká tu v staré češtině
nebývá).

d) O zpátečném přehlasování a v e v některých
slovích jednotlivých.

1. Ve slovese třasu stb. tręsą; v Nauč. křesťanském jest
nepřehlasované třasa — a přehlasované třese, třesechu.

2. Ve slovesích žádati a žiediti, stb. žed-; v N. k. jest
nepřehl. žádáš atd. — a přehlasované žiedí, žiedie, žiediec, žiediti.

3. Ve slovese vázati stb. vězati 1. os. věžą; v N. k. jest
nepřehl. vázati, vázán, vázal — a přehlas. vieže, vieží, viežíc.

Listy filologické a paedagogické. 1874.

17

258

J. Gebauer

4. Ve slovese *tázati* stb. *tězati* 1. os. *těžą*; v N. k. jest nepřehl. *tázal* — a přehlas. *tieže*, *tieží*, *tiežíc*;

5. Ve slov. *sáhati*, *sáhnúti*, stb. *seg*—; v N. k. jest nepřehl. *sáhati*, *sáhá*, *sáhnúti*, *sáhnúc* — a přehlas. *siehneš*, *siehne*, *obsěžitý*.

6. Ve slov. *táhnúti*, stb. *tég*—; v N. k. jest nepřehl. *táhnúti*, *táhnú*, přetáhovati — a přehlas. *tiehne*, ale odchylkou také *táhne*, *táhněme*, *táhněte*.

7. Ve *svatý*, stb. *světš*, jest v N. k. zpátečné přehlasování v přemnohých příkladech pravidelně provedeno; nemnohé odchylky jsou: *svatí* (str. 299), *nesvacený* (315), *svatě* (116, 263) a snad také *svatéj* (lok. fem. 5) a *svati* (164, ačkoli při této jmenné koncovce v nom. mn. též jinde přehlasování zpátečné místa nemívá, na př. křesťan—nom. pl. křestěné nebo křesťani, sr. Přísp. k hist. česk. samohl. str. 50.).

8. Ve slovích *úřad* a *úředník* (stb. *-rgd*) a jejich pádech shledává se v N. k. pravidlo o zpáteč. přehl. vždy zachováno.

Doklady a příklady z Nauč. křesť.: jsú rozliční stavové v *svatej* cierkvi 5, 23; — najznamenitější *světí* byliť sú stavu panenského 11, 3; — *tieží* někteří, lépeli by bylo . . . 15, 22; — v niž (dobrú váli) sě kto *zavieže* 17, 20; — nemnoho sě *tiežíc* přistup 18, 19; — což *tiehne* k tělesné nečistotě 22, 35; — (M. Majd.) nechtěla se k světu *přivázati* 35, 32; — jí (chýře) sě *obviežíc* 43, 38; — podlé své *neobsěžité* múdrosti 68, 27; — ačť by i nebyli tak *úředníci* kostelní, když jim buoh přeje *úřadu* toho 71, 35; — světská péče *táhne* dolóv mysl 10, 31; — lépe jest vdáti sě, než sě *žiediti* 32, 8; — *světí* otcové . . . ustavili zákony *svatě* 77, 8; — zákonov *svatých* 77, 15; — by *svatého* zákona byli 77, 32; — *světí* zákony ustavili 77, 33; — čím výše *táhne* 78, 31; — ktož *nežiedie* sě po spravedlnosti 82, 22; — ješto (slova) *nevieží* manželstva 83, 30; — lidé *světí* hyzdie tance 93, 37; — komuž buoh, tomu všichni *světí* 96, 34; — řeč bláznová proti *svatým* 100, 1; — vida múdrost *neobšěžitú* 107, 3; — jakž tohoto *dosiehneš* 114, 8; — byť kteří velmi *svatě* život vedli 116, 2; — *třasa* se strachem 131, 31; — by vice čeho *žádal* 132, 10; — jehož *žádáš* 132, 14; — opět *ztiehne* žádost dále 132, 13; — mnohé lakomstvo tak *svieže* svými osidly 132, 32; — přisáhati 141, 22; — aby *svázal* a *rozvázal* 245, 33; — tu sě strachem *třesechu* 147, 36; — té zvěři ne tak mají sě báti lidé *světí* 147, 35; — nedvěd, když je u slúpa *přivázán* 153, 20; — anjelé *světí* 154, 13; — *vieže* sě zlým obyčejem 160, 18; — a netolik *světí* lidé jsú *svati* šlechetnostmi 164, 23; — ač *dosiehne* kto 164, 36; — jehož *dosáhnúc* neztratíme 165, 1; — *vtáhne* v ně i své tělo 166, 14; — otcové *světí* spaseni jsú 176, 6; — ciesař *tázal* jie (Sibylly) 177, 18; — že země sě *třese* 179, 2; — zdali *světí* otcové nebývali v duchu pozdvihnuti 180, 35; — *dotáhnúti* . . . nepřetahovati 181, 38; — nemohu

o některých stránkách jažyka štítenského.

259

rozumem dosáhnúti 185, 5; — (naděje) táhne člověka k dobrému 190, 15; — žediec sě po spravedlnosti 205, 23; — žediec sě po ní 205, 26; — světí apoštolé radujíc se šli odtud 219, 10; — táhněm k svrchování jako k cíli 219, 36; — tak sú bývali světí lidé 223, 36; — úřady poručiti — poslúchajž úředníka 231, 34 a 35; — svým úřadem — budú zlí úředníci 232, 4; — a světí rozličně scházeli, jako zlí 235, 19; — světí apoštolé kázali 237, 20; — dosáhnúti toho — pakli dosiehneš 242, 6; — táhněte sě ku plnému dobrému 242, 7; — lačný žiedí sě po pokrmu 246, 14; — tuť múdrost světí měli sú 256, 24; — že v svatých staviech nesvatě bydlé 263, 24; — takové přemietání dosáhá vysokých věcí 273, 1; — tuť sú milost měli světí mučedlníci 276, 5; — tehdy uvieže 276, 15; — světí otcové vídali i slýchali boha 278, 14; — co by otcové světí mohli poznati 278, 24; — každý tieže tebe 285, 22; — kdož po tej (spravedlnosti) sě žiedí 285, 27; — i v boji zbíjeli svatí lidé mnoho jich 299, 25; — i v nesvacené vodě 313, 25; — v své neobsežité múdrosti 315, 38; — nedosiehneť toho mysl člověčie zde 319, 18; — i rozumem z viery mohú toho dosáhnúti 324, 31; — úřad - uředníka (každé 3krát) 330, 32—36.

e) O 1. os. jedn. hořu (přehl. hoři)—hořím atp.

V časování kmenů samohláskových končí se 1. os. jedn. přít. ve staré češtině vesměs na u anebo jeho přehlásku i; tedy nejen peku, padnu, píšu, kupuju, nýbrž také ve 3. třídě hořu, držu, uměju, ve 4. čiňu a v 5. volaju za novočeské hořím, držím, umím, činím, volám.

Známo jest, že jednotlivé jazyky slovanské v tomto punktu velice se rozcházejí. Srbština, charvátština a slovinština mají vesměs koncovku s m, ruština zase vesměs koncovku bez m (t. u, i maloruština), stará bulharština a polština nosovku, a ostatní nářečí slovanská tutéž formu v některých třídách s m, v jiných bez m zakončují; ano druhdy i totéž sloveso jedno i druhé zakončení mívá, na př. hraji—hrám, řeži—řezám, chci vedle dialektického chcu a chcem atd.

Že jest koncovka s m starobylejší a zachovalejší než koncovka bez m, toho netřeba zvláště vykládati; mají se co do původnosti české tyto formy právě tak jako řecké s -μι a s -ω. Avšak v písemnictví českém vyskýtá se to naopak: formy s koncovkou pokaženější u (i) vyskýtají se dříve a formy s koncovkou původnější m přicházejí později. Což takto si vyložiti jest: vedlé spisovného nářečí staročeského, které mělo vesměs -u nebo přehlásku -i v 1. os. přítomné, bylo nářečí jiné, které v jistých třídách sloves zachovalo původnější koncovku s -m; toto nářečí dosáhlo časem vlivu na jazyk spisovný a vlivem jeho restaurovala se i ve spisovném nářečí táž forma původnější.

Spisovné staročeské formy hořu, čiňu, volaju atp. podlehly tedy v nedlouhém čase dvojí proměně: poprvé nepodnebné u spo-

17*

260

J. Gebauer

dobilo se k podnebné hlásce sousední čili přehlásilo se v i, podruhé dialektická starobylejší koncovka s -m ujala a zavedla se za oblíbenou dosud koncovku -u, -i; tedy hořu—hoři—hořím, čiňu—činí—činím atd. A to obé v čase krátkém se vykonalo: přehlasování u v i počíná se v Mastičkáři a R. Král. a dokonává se do své míry v polovici XIV. stol., kdežto formy 1. os. přít. s -m začínají se ujímati v 2. čtvrti XIV. století a dosahují své míry s koncem stol. XIV.

Připadá tedy Štítný do doby, ve které se střídají formy hoři —hořím, činí—činím atd. A tak shledáváme také v jeho Nauč. křesťanském: z pravidla jsou tam ovšem již formy s -m, ale dost často (obzvláště v citátech) naskytá se forma bez -m, jakož doklady níže položené ukazují. Aby pak takřka celý průběh změn hořu—hoři—hořím se viděl, přivedeny jsou mimo doklady z Nauč. křesť. také jiné, starší i pozdější.

1. Doklady starší. Rukop. Kral. má vždy -u: ustanovju; — Leg. o 12. apošt. (z pol. XIII.) vždy -u, mušu, věřu, chcu, prošu, blížu (Výbor I. sl. 1143—6 a II. sl. 1—6); — Alexandreida nepřehlasované zpoviedaju, znaju, ufaju, vizu, nestyzu, nedostoju, neopravju, zbavju atd. — vedle přehlasovaných posílaji, raziť, rozuméji, chváli, úfaji (tamtéž, sl. 144—159); — žaltář Kliment. (z konce XIII.) vysvobozu, povýšu, obráňu, uslyšu, vyprošťu, oslavju, naplňu, ukážu, rozdělu atd., vesměs nepřehlasované; — Dalemil (okolo r. 1300) hledaju, žádaju, položu, prošu, znaju, tbaju, boju (sl. 83—94) atd., všude nepřehlas. u, jen ujisti (rým); — Mastičkář (s poč. XIV. stol.) běžu, hozu, sděju, volaju, pravju, prošu, uléču atd. (sl. 66—77), vesměs nepřehlasované u; — Žalt. Wittemb. (z poč. XIV. stol.) nepřehlasované vzpievaju, zpievaju vedle přehlasovaných stúpi (vstoupím) a vzpychli (delectabor); — bajka o lišce a čbánu a satyra o ševcích, obé z 2. čtvrti XIV. stol. mají všecky tři formy: razu, spíleji, otpustím (v bajce), a razu, chcu, ošiji, proši, prosím, sadím (v satyře), nejčastěji však formu s -i; — legenda o sv. Prokopu (z 1. pol. XIV. stol.) nemá nepřehlasované u nikde; přehlásku i v neškozi, chozi (rým), porúčeji, napomínaji, ostuzi; a koncovsku -m v prosím, bydlím, piem, musím, neomlčím, domním, nepřipustím atd. (Výb. sl. 185—210); — Desatero (1. pol. XIV. stol.) nemá u nikde; i v razi, dávaji, otdávaji, proši, neuměji; -m v nevypiem, radím, pravím (t. sl. 246—252).

2. Doklady štítenské: α) z Výboru (sl. 653—779): nepřehlasované u nepřichází nikdy; i v musiť (sic), razi, vizi, slyši, muši, navráci sě; forma s -m: nepřičiním, neomluvím, nedělím, miením, napomínám, musím, smiem atd. β) z Naučení křesťanského: nepřehlasované u není tu nikdy; formy s -m jsou pravidlem; forem s -i pak jen tyto příklady: Jeden řád drži skutkem, .. chválím etc. (v citátě) 5, 7; — neraziť jie slibovati 16, 29; — nerazit slíbiti bohu panenstvie 18, 22; — praviť vždy

261

pannám i vdovám 31, 18; — neraziť i jednomu jíti do něho (kláštera) 78, 9; — neviziť toho (citát) 84, 10; — raziť vám opatrnu býti 98, 33; — věři v ducha svatého 184, 10; — nebť vizi, že jdú v tom (chudobě) zasě i v klášteřech 224, 19; — Ne takť veli dávati . . . 238, 8 (citát); — když vizi 284, 5; — Práviť vám, abyste o všem nepřisáhali 304, 16 (citát).

3. Doklady pozdější: Nová Rada, Rada otcova, Svár vody a Podkoní nemají u nikdy; přehlásku i v chváli, muši, nestýšti, razi, vzdávaji, nenechaji, divi, poproši; a -m v radím, pravím, prosím, hádám, poviem, klidím, vidím, zchytím, zmýlím, znám, zhojím atd. (Výb. sl. 860—950); častěji tedy m než i, a toto větším dílem k vůli rýmu; — Ondřej z Dubé (r. 1400) nikdy u; zřídka přehlasované i, pravi (sl. 970, 1002) vedlé častějšího m, pravím (sl. 1002 1006,); prosím, bojím atd.; — kronika Trojanská (r. 1411) nikdy u; velmi zřídka přehlásku i, vyšli (Výbor II. sl. 116); a pravidelně m, divím sě, věřím, žádámť, přivodím, mluvím, lékám, napomínám, plám (sl. 98—124); — Hus (r. 1414 a 1415) mluvím, musiem, prosím, ne-stydím, napomínám (II., sl. 181—225) atd., — vždy jen m; a taktéž následující prameny: Život Alexandrův (r. 1433) přisahám atd.; Chelčický (r. 1433—1443) nechám, hro-zím, musím, slyším (II., sl. 605—607); — Žídek (2. pol. XV. stol.) udělám sukám, týkám atd.

f) O dvojím přechodníku minulém sloves I. třídy vzoru pnu: pen a pjav.

Tato slovesa mají v staré češtině, tak jako v staré bulharštině (Miklosich, Formenl. §. 161), dvojí přechodník minulý: pen, penši, penše a pjav, pjavši, pjavše. Formální rozdíl mezi oběma jest patrný a o něm nemá se zde jednati, nýbrž o rozdíle historickém. V tom ohledě ukazuje se tvar prvý (bez -v) v památkách staročeských dříve, než tvar druhý (s -v), ale z toho nesmí a nemůže se souditi, že tento povstal z onoho v tom čase, když se za něj v jazyku spisovném a v památkách písemných dosadil, nýbrž oba ty tvary držely se od nepaměti dialekticky vedlé sebe a v době historické dostává druhý vrch nad prvým a jest od XV. století pravidlem. Dle toho prvý starším, druhý mladším se jmenuje.

V jazyce štítenském, zejména v Nauč. kř. jsou oboje tvary v užitku, ano zdá se, že tvar starší byl Štítnému oblíbenější nového, jelikož se častěji čte; naproti nemnohým (pěti) příkladům tvaru mladšího, uvedeným už nahoře (pod b) čtou se tam tyto příklady tvaru staršího: vzemše dobrý dar 76, 34; — vzem naučenie 78, 28; — vzem slovo sv. Pavla 85, 12; — vzemši na sě rubáš 137, 1; — vzem opět jinde 161, 13; — přijem člověčenstvie 205, 21; 230, 4; 306, 12; 331, 24; — vzem múdrost 243, 16; — pojem k sobě Mojžieše 302, 1; —

262

J. Gebauer

pojem své apoštoly 302, 7; — vzem hrdost v srdce 334, 37;
přijem sě obyčeje ženy své 44, 34.

g) Označování rodu a čísla u přechodníkův.

Theorie o českých konstrukcích participialních žádá mimo
jiné také toho, aby přechodník se svým podmětem souhlasil v rodě
a čísle. Ve správné češtině nynější šetří se tohoto pravidla dosti
přísně a důsledně, totiž až na několik přechodníků, jichž při-
slovkovitě a bez podmětu užívati zvykem se stalo (na př. vy-
jmouc, počínajíc). Naproti tomu známo jest, že čeština XV. až
XVII. stol. bez počtu má takových příkladů, jimiž od theorie
o vazbě přechodníkové vůbec a také v těchto věcech se odchyluje.

Co vzhledem k této věci ze Štítného Nauč. křesť. si lze
vybrati, jest toto :

a) Přechodníku přítomného

1. nominativ mužský jednotný jest pravidelný; (veda, vodě);
— odchylky jsou nemnohé: ktož líbiec, táhnúc, zažehajíc, zá-
vidiec, 8; maléř chtiec 10; kto mnějíc 174; kto neodstupujíc 302;

2. nominativ jednotný ženský jest pravidelný; (vedúc, vodiec
zřídka bez odsutí: -ci, děvka řkúci 42); — odchylka žádná;

3. nominativ jednotný střední jest v staré češtině roveň no-
minativu mužskému (tedy veda, vodě); téhož pravidla drží se
Štítný: dietě umra 104, zvieře jsa s lidmi 128, děfátko urodě
sě nemaje 173, leticos počna sě 177, každé jsa 179, tělo obrátě
sě 210, obilé rosta 241, zvieře počna neporodě 258, dietě na-
rodě sě 275, vše jsa 321; — odchylka žádná;

4. nominativ dvojný byl by správný s koncovkou -ce v muž.
a -ci v žen. a středním rodě (vedúce, vedúci); ale tu s jedné
i druhé formy se samohláska odsouvá (a zůstává vedúc): dva
manžely jsúc 37, ženich a nevěsta nekvapiec 46, oba milujíc,
táhnúc, srovnávajíc 47, dva letíc 261;

5. nominativ množný má správnou koncovku (vedúce, vodiece)
ale dost často se odsouvá její samohláska na př. děti čtúc 3,
lidé přinesúc 89.

b) Přechodníku minulého:

1. nominativ mužský jednotný jest pravidelný (*ved*, *vodiv*);
— odchylka žádná mi není povědoma;

2. nominativ jednotný ženský taktéž jest pravidelný (*vedši*,
*vodivši*); odchylka žádná;

3. na nominativ jednotný střední (rovný ve staré češtině
mužskému: *ved*, *vodiv*) nemám příkladu;

4. nominativ dvojný jest správný v mužském rodě (oba vstavše
43, dva nedvědy přišedše 68), ale na ženský a střední rod není
příkladu;

5. nominativ množný jest správný (*vedše*, *vodivše*); —
odchylka žádná.

Uchyluje se tedy Štítný v příčině tuto v úvahu vzaté od

o některých stránká ch jazyka štítenského.

263

mluvnice theoretické jenom formou vedúc (vodiec), která vlastně povstala odsutím z vedúci, vedúce (vodieci, vodiece) a možna jest tudíž pro fem. sing., pro dual a pro plural. kteréž však Štítný několikrát (totiž jen sedmkrát) také za rod muž. jedn. platiti dal. — V stoletích následujících množí se odchylky tohoto druhu až i pro rod střední jedn. formy vedúc (vedauc, vedouc) a vodicc pravidlem se staly.

## Rozhledy v oboru jazykozpytu.

Podává Ed. Novotný.

### II.

Viděli jsme, že ze shody arského č lit. š slov. s nic platného usouditi se nedá o nějakém bližším bezprostředném spojení litvoslovančiny s asijskými jazyky kmene našeho. Zde vizme přehledem shody ostatní, ku kterýmž se Schmidt táhne za týmž účelem. Jsouť to samé věci, kterýmiž se litvoslovančina liší od němčiny, a z většího dílu také od ostatních evropských příbuzných a těsněji prý přiléhá k jazykům arským. A sice:

1. Tvary dvoj. čísla racě, kosti, syny lit. ranki, avi, sunu; skr. açvê, avî, sûnû.

2. Přípony instrumentálu -bhi -bhis změněné v lit. v mi, mis v slov. v mb, mi.

3. Přípona lokálu mn. -su*) lit. -se slov. -chū (s, jak známo zachovalo se také v st. češtině v některých slovech).

4. Futurum tvořené příponou -sja 1. os. jedn. -sjâmi zachované v slovančině v zbytcích, v litevštině vůbec běžné; byšą (probyšúcný u Štítného); lit. busiu, ř. φύσω m. φυσιω.

5. Aorist na -chū skr. 1. os. jedn. -sam. ř. σα, jehož jsou v goth. toliko nepatrné zbytky, v litevštině tvar ten se nezachoval.

6. Příčestí min. č. na -ß -ßši, lit. -ęs -usi skr. -vans. ř. ως; v goth. jsou slabé stopy tvaru toho (berusjos).

7. Supinum na -tū skr. tum; mohl se přidati též inf. na -ti stojící proti skr. (ved.) -tavê, tavâi staroprusky -tvei ku př. girtvei (chváliti) lit. girti (Nesselmann; Thesaurus linguae prussiae).

8. Přídavná určitá, tvořená v slovančině zájmenem ja v lit. též tak nom. jis, kteréž se rovná perskému kesra descriptionis **) vzniklému též ze zájmena ja.

*) Schmidt a Fick kladou se Schleicherem za původní tvar přípony této -sva (?). My se držíme výkladu A. Ludwiga; die Entstehung der A-Declination § 2 a 30—31.

**) Kesra, arabské znaménko samohlásky i, e; v nové perštině na-zývá se kesra descriptionis ono i, kterým se připojuje k podst. jménu jiné podst. jméno v poměru genitivu, nebo jméno přídavné;

264

Ed. Novotný

9. Genitiv zájmena 1. os. mene, stpers. manâ zend. mano lit. mano.

10. Zájmeno ovô eransky ava, skr. toliko dual avôs; v jazycích příbuzných toliko odvozené částice αὖ, αὖτε; aut, autem.

11. Slovančina má za základní číslice od 5 do 10 jména hromadná petb, šestb atd. v skr. vyskytá se pankti, v zend. navaiti (devętb) a v skr. daçati (desętb).

12. Zájmeno vbsb vyskytá se v stpers. viça, znd. viçpa skr. viçva a podobně pršvb stpers. paruva, zend. paourva, skr. pûrva.

13. Slovanská částice radi vyskytá se toliko v stpers. radij; předložka są, s, lit. su toliko v litvoslovančině přichází o sobě a v složeninách jako skr. sam. zend. hem- ham-.

14. Toliko v slovančině a v arských jazycích vyskytají se jména složená druhu dvandva, t. j. taká, jež zahrnují dvě slova v poměru souřadnosti a skloňují se v čísle dvojném; dat. bratgestroma ev. Ostr. str. 288.

15. Litvoslovančina má asi 60 slov, vyskytajících se toliko v jazycích arských, mezi nimiž jsou některá, jež významem svým k věcem kulturním náležejí a tedy dokladem jsou obzvláštním bližšího spojení. Slova taková jsou: bogô stpers. baga, zend. bagha, ve védech bhaga; světô lit. šventas zend. çpenta; sloveso ved (vad) smyslem ženiti se lit. vedu, vedýs (ženich) stb. vesti, nevěsta (?) lit. nevedes (svobodný), podobně v zendštině opt. upo - vâdhajaêta (ať se ožení) vâdhajêiti; skr. vadhû (nevěsta, mladá paní); pisati stpers. ni-pis, nij-apisam (psal jsem); lit. věšpats (pán) skr. viçpati (hospodin) zend. viçpaiti.

K řadě této dalo by se ledacos přičiniti, což by snad nemělo menší váhy než věci tu vytčené, ku př. jednoduchý aorist nes-, nese, nesově, nesomô atd., kterýž též jen v jazycích arských a v slov. a řečtině tak rázně na jevo vystupuje, anebo i to, že litvoslovančina zachovala zdvojeně damb, deždą; důmi, děmi (m. důdmí, dedmí) oproti δίδωμι a τίθημι, dadāmi a dadhâmi, čehož v ostatních jazycích též jen slabé stopy se nalézají; ano mohlo by se u věci této i k tomu okázati, že se v litslov. zachoval starší tvar reduplikace oproti slabšímu řeckému. Však není úkolem naším dokladů takých množiti. Dotkneme nejprvé několika slovy methody, kteréž se držel Schmidt, čítaje výhradně společná slova a domáhaje se z čísel úsudků o bližším spojení jedné skupeniny jazyků s druhou.

Za prvé, myslím, sluší hleděti k tomu, jak rozsáhlé jsou jazyky porovnávané. Z keltštiny zajisté, která ještě za dob hi-

peder-i duchter otec dceřin; merd-i chúb muž dobrý. V zendštině vyskytá se zájmeno; kharem jim ašavanem osla svatého (Justi Handbuch der Zendsprache str. 240). Taktéž ve védech tu i tam; Schmidt uvádí z Rigveda VII. 34, 24. viçvê marutô jê sahâso; všichni Marutové silní.

rozhledy v oboru jazykozpytu.

265

storii dostižných zaujímala prostory tak ohromné, známe toliko zbytky; z nářečí italských známe mimo latinu pramálo; naproti tomu leží před námi širé obory nářečí německých, slovanských, řeckých a arských. Hledíce tedy toliko k rozsáhlosti geografické, vyrozumíme snadno, že napočítal-li Sch. v litevštině 34 slov vyskytujících se jen tam a v nářečích německých, má ono číslo jinou platnost, než by mělo tam, kde se počítají slova němčině a slovančině společná, kterýchž vytkl Sch. 50, a tam kde vytčeno 61 slov výhradně arskoslovanských. Kolikrát větší musil by býti počet slov arských a litvoslovanských, aby se na základě této shody látky slovné tvrditi mohlo, že podává arština týmž spůsobem ruku litvoslovančině, jakýmž přiléhá tato k němčině? Věc tedy tato není tak jednoduchá, aby se mohlo staviti číslo jen zhola proti číslu, a z toho pak i ceteris paribus něco platného dovozovati.

Avšak za druhé cetera nejsou paria. Známe jazyky kmene našeho z památek nestejného stáří a nestejného obsahu a tudíž také nestejné látky slovné. Latina vynořila se z propasti nepaměti takořka teprv tehdy, když se jí řečtina oživující a přetvořující silou dotkla, téměř vše co lid dříve zpíval a si povídal, buď zcela je ztraceno, buď v jiné podobě zachováno; gotština a slovančina počíná v známost vcházeti od té doby, když počala sloužiti myšlénkám cizím. Jaké to protivy k řeckému eposu! — Nemáme tedy k tomuto počítání a k úsudkům z něho vyvedeným té důvěry, na jaké by se založiti mohlo vědecké přesvědčení.

Že by pak seznamy slov musily býti co nejúplnější a co nejsprávnější, samo sebou se rozumí. Ale co máme říci, když Sch. vytkl 15 slov výhradně arsko-německých a Fick jich napočítal 82? Když mezi dvěma zajisté bedlivými a svědomitými badateli u věci základné taková neshoda trvá, nelze nepoznati, že mimo dotčené právě obtíže ani ten materiál, kterýž po ruce máme, posud není dostatečně probádán a vytříben tou měrou, aby sloužiti mohl účelu, k jakému ho Sch. užil. Jinak nedovoluji sobě o správnosti seznamů Schmidtových souditi, nekonav sám práce podobné, ale i tak namane se ledacos pochybného. V seznamu ku př. slov německých a litvoslovanských vidíme pod č. 8 stb. *dagat* pestrý lit. *dažas*, tunke, farbe, *dažýti* tunken, färben; *angsas*. *deagan*, *deog*, färben, stněm. *tugot* variatur (variatus?). Že *dagat* pochází od *dąga* duha a tedy prostě duhovatý znamená, jest samo sebou jasno, že však duha pojmenována není od pestrosti barev nýbrž od vyklenuté, obloukové podoby své, zjevno jest z toho, že lit. stprus. *dangus* znamená mimo nebe i ponebí či patro v ústech. Srovn. české *dužina*. Tedy slov. *dągatš* jinam-náleží než *deagan* *dužýti*. Pod č. 18 stojí lit. *girnos*, stb. *žršny*, goth. *gairnus*, stn. *quirn* mlýn, ale v skr. vyskytá se *čúrna* (mouka, prach) a sloveso *čúrn* (mleti). Má se toto od oněch evropských tvarů

266

Ed. Novotný

odloučiti? Pod č. 25 zase kolo gen. kolesa, stprus. kelan, stnord. hvel kolo. Jestli porovnání toto platné, náleží slova ona k skr. hvar (býti skřiven), řec. κνητός, κύρβεις, lat. curvus (Benfey. Sanskrit-english dictionary) pod hvr. Jiné porovnání vede k skr. čakra (kolo), κύκλος, angsas. hveohl, angl. wheel (Fick, Vergleichendes Wörterbuch der indogermanischen Sprachen pod kvakra str. 51). O lit. teketi, stb. teką, skr. takatí, letěti (č. 52 sezn. II.) poznamenal Fick dobře, že ř. ταχύς tomu brání, aby se sloveso ono považovalo za výhradně arské a litvoslovanské.

Než leďme již k patnácti tém shodám svrchu vytčeným. Sloveso vad jedině v arských a litvoslovanských jazycích se vyskytá významem „ženiti se“. Fick sice (Vergl. W. B. der indog. Spr. str. 179) táhne k arsk. vadh, ř. ἡίθεος = ἡ-Φίθεος (maldík) a Benfey vykládal ἔδνον (ἔδνα) z vah, vadhů. Než etymologie prvá jest velmi nejistá, a druhé jest ř. δ, kteréž se ne-srovnává se skr. dh, na závadu, ač jinak slovo toto a z něho odvozená tak rozhodně se týkají svatby a ženění, že se jen z těžka zvukoslovným pravidlům podrobujeme. Jinak četní jazykozpytci němečtí vyhledali v ἔδνα kořen svad a kladou je k ἀνδάνω, ἡδύς (viz Lexicon Homericum; edidit Ebeling pod ἔδνα), kteréž etymologii co do zvuku nepřekáží nic, tím více však co do smyslu. Neb znajíce jak významná bývají slova indoevropská, týkající se věcí druhu toho, rádi bychom uvěřili, že dar vůbec nazván byl po příjemnosti, ale proč právě jen dar čili odkupné, jež ženich otci nevěsty podával, směrem tím nazván byl, nejde nám snadno na mysl. Než přestaňme na tom, že kořen vadh s významem vésti a ženiti se toliko v oněch jazycích se nalezá; i v tom případě nabude z toho theorie Schmidtova slabé podpory. Latina a němčina pozbyly kořene vadh vůbec, nemohly ho tedy ani o ženění užívati; když však Ríman říkal uxorem duco a když Němec říká die Braut heimführen, jest to co do kulturní stránky totéž jako když jiní kladou ono sloveso, kteréž se rovná významem lat. ducere a něm. führen. Ženich vede nevěstu a ona jde za muž, ano i, jak Litvín říká, ona za mužem utíká (nuteketi už výro), to je vše. Řekové arci říkajíce γαμεῖν, γαμεῖσθαι, obraceli zřetel k jiné stránce věci této. Ostatně ani Schmidt ani Fick nevšímají si angsas. veddian, ang. vůbec běžného wed (ženiti i vdávati se), jež bychom přec jen neodtrhli od koř. vadh.

Podobně má se věc se slov. bog, zend. bagha (bůh); Slovo to se vyskytá ve védech jako vlastní jméno či epitheton božstva tvarem bhaga, jinak znamená i pán i bohatství, v stpers. je baga (bůh), s významem bohatství nepochybně v jménech jako Βαγαπᾶος, Βαγαπάης (od kořene pâ, stříci, jako angl. Ed-ward), Βαγασάκης od çak, çaknôti (moci), v zend. bagha (bůh), z jazyka Frygûv zachovalo se Ζεύς Βαγαῖος. V slov. máme v bog; význam deus, v ubogó zboží. V lit. nabágas a bagótas nebohý, bohatý, nejsou-li to slova vypůjčená. Slova bagas s významem

rozhledy v oboru jazykozpytu.

267

„bůh“ litevština nezná, majíc místo něho děvas v obyčeji. Co eranských jazyků (st. perštiny a zendštiny) se týká, dá se mysliti, že slovo baga (deus) teprv tehdy v popředí vystoupilo, když ona protiva v náboženství se vyvinula, která dospěla až tam, že stařt daivové indoeranští poníženi byli v náboženství Zarathuštry na pouhé ďábly. Tehdy asi mohlo slovo, druhdy užším oborem vládnuvší nabýti významu obecnějšího. Kdo by však ze shody slov. *bogъ* a eran. *baga* vyvoditi chtěl nějaký důkaz užšího svazku Eranův s Litvoslovany, musil by připustiti, že ona protiva mezi daivy a bagy se vyvinula v nějaké době, v kteréž byli Eranové od Indův již přísně odděleni, ale se Slovany posud souviseli tak těsně, že jim tak důležité názory náboženské společné byly; s druhé pak strany, že Litvané od Slovanů již tou měrou se různili, že se jich protiva ona nic netýkala, neb Litvané slovo děvas zachovali starým, dobrým významem „bůh“ a nikoliv zlým smyslem eranských daêvů. Ta tedy kulturní závažnost, kteráž by plynula ze strp. *baga*, *zend*. *bagha* = slov. *bogъ* (deus) mizí před kulturní neshodou mezi lit. *děva* a *zend*. *daêva* (zlý duch).

Nebude tedy asi domnění příliš smělé, myslíme-li si, že Litvo-slovanům co jednomu národu byli i bagové i děvové společní, a že se, jak se vůbec i při rozštěpení jedné jazykové větve dálo, přidrželi jedni těch, druzí oněch, mimo veškeru souvislost s tím, co se v Asii dálo. Jako my klademe proti shodě neshodu, tak Fick (str. 57) položil závažná kulturní slova německá, shodující se podobně s arskými jazyky jako *bogъ* a světъ *zend*. *çpenta*. Okazuje on ku germ. *ansu* (bůh), *zend*. *ahu* (pán), got. *hunsla* (oběť), skr. *çvatra*. Podobných věcí by se dalo drahně vytknouti, byť se i týkaly více lidských než božských záležitostí, jako že se nám vytratilo na prosto lit. *sekis* (přítel), skr. *sakhi*, *zend*. *hakhi*, nebo skr. *vîra* muž, lat. *vir*, lit. *výras*, got. *vairas*; Němcům a Řekům zase tak důležité slovo kulturní jako skr. *agni* *ognъ*, *ignis*, lit. *ugnis* atp. Že je v tom druhu lit. *věšpats*, skr. viçpats slovo složené, což Sch. obzvláště vytýká, to je důkazem stáří složeniny a ničeho více. Ostatně Litvané asi již dávno pozbyli vědomí o složenosti dotčeného slova jako my u slova *go-spodb*. — Hynout v jazycích slova významu velmi závažného a zachovávají se naproti tomu slova nepatrná.

Zbývá konečně zajímavá shoda slov. *pisati*, *pišą* se stpers. *ni-pis*. O té vytkl Fick vše, čeho potřebí. Má-li to býti psaní naším smyslem slova toho, bylo by tím dokázáno, že Indoevro-pané dávno a dávno před Homerem psáti uměli, čehož Sch. ovšem dokázati nechtěl. Tedy teprv po letech a časech užili Slované téhož kořene slovesného naznačujíce psaní, a to by mohl býti kořen skr. *pis* (tříti, tlouci), lat. *pinso*, slov. *pis* a *poch*, pcháti, tedy původně nějaké črtání a řezání; anebo pochází toliko strp. *ni-pis* z kořene toho, slov. *pišą* pak ku skr. *piçê* řezati, zdobiti náleží, ř. *похілос* stněm. *fêh*, *pôs-t-rъ*. A konečně by také celé

200

Eu. Novotny

slovo prostřednictvím Skytů eranských mohlo přijíti s uměním
samým k Slovanům, k čemuž bychom hledíce k litevčině, kteréž
se slova toho nedostává tím spíše uvěřili. Pruské peísaton (příč.
trp. scriptum), peisauns (píšící) a peisai by pak ovšem bylo ze
slov. půjčené. Schmidtovi jest neshoda, která se u té věci mezi
slovančinou a litevčinou jeví, dokladem bližšího svazku st. per-
štiny se slovančinou, nám děje se naopak. Vyhynulo-li slovo v li-
tevčině, a má-li býti proto, že se v stperštině a slovančině vy-
skytá, důkazem jakéhos svazku kulturního, muselo by s druhé
strany vespolek s jinými podobnými zjevy pomáhati k tomu, aby-
chom litevčinu od slovančiny odtrhli. Ale nepodaří se zjevů
a dokladů jiných nalézti mimo ty, které právě plynou z toho,
že litevčina jest formalně mnohem starší než jazyk nejstarších
památek slovanských.

III.

Hledíce pak již ku tvarům, kteréž dle Schmidta dokazují
souvislost litvoslovančiny s jazyky asijskými právě tak, jako do-
kazují tvary jiné bližší příbuznost téhož kmene s jazykem ně-
meckým, vyloučíme po právu vše, co se vyskytá zároveň v ře-
čtině; tedy aoristy, futurum se -sjámi, part. na -vans, lokal kon-
čící domnělým sva. Že pak infinitiv na tum či substantiva actio-
nis na tu také jinde a jmenovitě v latině se vyskytají s touže
syntaktickou platností, jakou při nich nalézáme v slovančině a
v asijských jazycích, nemůže ani tato shoda veliké váhy míti.
Neníť dosti jasno, proč Schmidt v tomto případě nepřidržel se
té přesnosti, s jakouž jinak staví k sobě věci dvěma jazykům
výhradně společné. A jaký jest poměr řečtiny k slovančině?
Podle toho, že Schmidt vypočítal toliko deset slov výhradně
řecko - arských a litvo - slovanských, t. j. pět litevských a pět
slovanských (str. 67) domníval by se každý, že propast mezi
řečtinou a slovančinou jest velmi hluboká či schod onen velmi
vysoký, což by se snad vyložiti dalo tím, že o jazycích, kteréž
druhdy slovančinu s řečtinou spojovaly, téměř žádné známosti ne-
máme. Ale jeví-li se propast též tak hlubokou, hledíme-li k spo-
lečným tvarům? Tu tuším, věc spíše tak vypadá, jako by slo-
vančina nebyla od řečtiny o nic vzdálenější než od jazyků asij-
ských. S druhé pak strany měl zřetel k tomu obrácen býti, že
litvo-slovančina zeměpisně neleží toliko mezi jazyky arskými a
kmenem německým, než i mezi tímto a řečtinou, a že by tedy
i po mluvozpytu v podobném položení jeviti se měla. Však o
objasnění otázky této Schmidt se nepokusil, bera se vůbec toliko
směrem od východu na západ a vypracování svého systému do
podrobna době snad budoucí ponechávaje.

Mezi zvláštnostmi, kterými přiléhá - litvoslovančina k jazyku
německému těsněji než k jazykům ostatním, vytkl Schleicher také
dvojí druh jmen přídavných, určitých a neurčitých. Schmidt při-

rozhledy v oboru jazykozpytu.

269

pouští, že se u věci této jeví zvláštní shoda ale toliko co do vnitřního tvaru, co do myšlénky, ale ne co do prostředků, kterých se kmen německý a litvo-slovanský uchopil k naznačení rozdílu toho. Němčina užívá v případě tom v určitém jméně přídavném kmenů na -n, jež skloňuje jako jména statná, litvoslovančina pak připojuje jinak samostatné a i zde skloňované zájmeno ja. Z toho pak by šlo, že v prajazyku německo-slovanském panovala leda snaha po různění jmen přídavných, ale mluvnické tvary povstaly v jazycích již oddělených. V tom má Schmidt zajisté pravdu, ale dopouští se podobné chyby, když svrchu připomenuté upotřebení zájmena ja při jméně přídavném ve védech a pak perské kesra descriptionis vytýká co zvláštní shodu mezi litvoslovančinou a jazyky eranskými. Ve spojeních jako maruto je saháso vidíme nevyvinutý zárodek členu, který by se rovnal řeckému ὁ ἀνὴ ὁ ἀγαθός, a zajisté také něco obdobného slovanskému určitému adjektivu se zájmenem; ale obdoba týká se právě také jen vnitřního tvaru a není v tom co do tvaru zevnějšího žádné bližší shody. Perština kladouc kesra descriptivum vždy za statné jméno a před přídavné šla svou cestou zvláštní jako litvoslovančina kladouc zájmeno vždy za jméno přídavné. Mimo to však okázal Fick na str. 38. k tomu, že spůsob slovanský není ani gotštině zcela cizím, která připojuje k zájmenům a částicím nesklonné ei náležící k vztažnému zájmenu ji-s, takže ikei znamená já který, thueí ty který, saei on který.

Žádný z evropských jazyků mimo slovančinu, praví Schmidt, nezná složených slov druhu dvandva, kteréž se skloňují v čísle dvojném: stb. bratō-sestra ἀδελφὸς καὶ ἀδελφή, dat. bratō-sestroma ev. Ostr. str. 288 c.; malō-žena ἀνδρόγνυα, dat. malō-ženoma Mikl. lex. — Oproti tomu uvádí Fick něm. sunufatarungo (Hildebrandslied) gen. množ. manūv synových a otcových gi-sun-fader synové a otcové dohromady. Sklonění dvojného v němčině doložiti nelze, a bylo by s podivením, kdyby se právě tu doložiti dalo, když ho němčina, jakouž my známe, i jinde zanedbává. Platí tu co svrchu bylo podotčeno: když vážíme a vážiti musíme doklady z památek ne o staletí ale o tisíceletí věkem od sebe vzdálených, jest shoda v slovech nebo tvarech nezvratným důkazem příbuznosti, ale neshoda ve věku historickém nedokazuje nic o tom, co bylo před našimi doklady historickými.

Od pěti počínaje užívá slovančina hromadných jmen pětb, šestb atd. Věc sama není ani jinde neobyčejnou; také řečtina má své πευράς nebo πευράς a pod. ovšem s tím rozdílem významu, že my po nynějším vědomí svém nezahrnujeme číslicemi těmi více jednotek v jedno, jakož řečtina činí. Shodu pak zvláštní mezi arskými jazyky a slovančinou vyhledává Schmidt v tom, že opět jen skr. zná tvar pankti proti slov. pětb a zendština navaiti proti slov. devětb, skr. daçati proti slov. desětb, kteréžto tvary jsou hmotně stejné a také významem se srovnávají pokud arské

270

Ed. Novotný

pankti znamená πεμπάς, ale nerovnají se tvarům slovanským potud, pokud tyto mají význam čísel základných, a také ne v tom, že skr. šašti znamená 60 a ne 6, saptati 70, açiti 80, navati zend. navaiti 90 vedle zend. navaiti ἐννεάς. Číselné tvary tedy s příponou -ti by byly toliko arské jazyky a slovančina vyvinuly v hojnějsí míře, ač s nimi nestejný význam spojovaly. Avšak že i latina takové tvary znala, toho důkazem jest viginti, kteréž nelze odloučiti od skr. vinçati, a tedy od daçati. Než i němčina má tvary zcela obdobné; slov. pětъ rovná se stnord. fimt (ze fimfti) slov. šestъ stnord. sett (ze sehti) slov. desętъ skr. daçati vyskytá se v goth. taihund; sibun-taihund 70, ahtan-taihund 80, niun-taihund gen. niun-taihundis 90, taihun-taihund 100. (Fick str. 37.). Ve slovech těchto má taihund (ze taihundi) týž význam jako slov. desętъ, s druhé strany po bok se jim staví lat. viginti.

Z třetího tedy druhu shod arsko-slovanských, které vytkl Schmidt k dotvrzení theorie své, zbývá sotva více než dualy kmenů na â a u, když již dle Schmidta samého dualy kmenů na i, kosti oproti skr. avi nejsou výhradně arsko-slovanské, než k irskému faith (z váti) přiléhají. Však i ta shoda jest po vyhnutí tvarů dvojných v němčině váhy nepatrné. Jakkoliv tedy učení Schm. vábí jakousi hladkou nenuceností, pokud na ně a priori hledíme, zůstává přece, snažíc se spojiti litvoslovančinu s arskými jazyky tak, jako ona spojena jest s němčinou, bez dostatečných důvodů. Avšak i ona vábivá hladkost sama jest podezřelá. K násilným převratům buď v přírodě, buď v lidské společnosti vzniklým, k vtírání se cizorodých kmenů, jmenovitě turanských na rozmezí Evropy a Asie nehleděno; že však i takové momenty v historii vývinu jazyků velmi závažné jsou, o tom pochybnosti býti nemůže. Pravdě-li podobno, že Indoevropanům popřáno bylo šířiti se jedním nepřetrženým proudem od prasídel svých asijských až k oceanu, když i v historických dobách vidíme, jakou spoustu pohrom přiváděl lid turanský na sousedy své, když po tento den cítíme, jakým spůsobem kmen mađarský rozrazil Slovany podunajské? Zdá se nám, že se učení takové se skutečnými, historickými poměry málo shoduje.

## IV.

P. J. Šafařík, maje přede vším na zřeteli důkaz o starobylosti Slovanův v Evropě a vyvrácení oblíbené tehdy na západě theorie spíše politické než mluvozpytné, podle kteréž Slované teprv v době pozdní odněkud z Asie do Evropy se vyrojili, vy slovil v Starož. slov. Okr. I. čl. I. 8. bez doložení sice poddrobných důvodů ale jasně a rázně mínění své, že „celý jazyka slovanského kroj a grammatický sklad jest mnohem bližší kroje a skladu ostatních jazykův evropejských, nežli asiatických téhož plemene.“ Jinými slovy, slovančina jest členem evropské dru-

rozhledy v oboru jazykozpytu.

271

žiny jazyků našich od sourodých jazyků asijských (arských) pří-
sně odloučené. Byla jedenkráte doba, v kteréž se vyvinoval a
v ratolesti rozkládal v Evropě jazyk, jenž byl společným pra-
menem slovančiny, litevčiny, němčiny, řečtiny, latiny a keltštiny;
mezi tím co oddělení asijské podobným způsobem samostatně
žilo a se vyvíjelo.

Šafařík vyslovil přesvědčení své soudě nepochybně po vše-
obecném dojmu, jaký se naskytuje badateli hledícímu s jedné
strany na jazyky evropské, s druhé na jazyky asijské; Fick vytkl
v knize své o někdejší jednotě evropských jazyků kmene našeho
tři důvody, jimiž se mínění Šafaříkovo stvrzuje. Jsouť to za
jedno společný vývin hlásky e (i) v jazycích evropských oproti
asijskému krátkému a; za druhé též tak společné evropské l
oproti asijskému r a za třetí společná látka slovná. V evrop-
ských jazycích vyčteno as 30 kmenů jmenných, kde buď všech
6 jazyků těch buď některé z nich srovnávají se tím, že v kořeni
mají e (i), ku př. ἐχῶς, něm. igel, lit. ežys, stbl. ježь, χέλυς,
stbl. želьva skr. harmuta, δεξιός lat. dexter, stir. des goth.
taihsvas stněm. zeswe (pravice) stbl. destb atd.

Ještě mocněji vystupuje změna ona v slovese, mocněji nejen
co do počtu kmenů slovesných, v kterýchž se společné ono evrop-
ské e vyskytá (vyčteno jich asi 40), nýbrž i upotřebením změny
zvuku k různění významu. V slovesech jako νέμω goth. nīman,
nam, πέσω, stbl. peką, πέκω; lat. pecto, lit. pešu zavládlo e
v evropských jazycích společně v kmeni času přítomného, a sice
byl dle Ficka tento kmen prvotním oborem změny této.

Dokladem toho jest němčina, která v minulém čase pevně
se drží původního at (jedl jsem) v kmeni pak přítomném et (it)
okazuje, mezi tím co v ostatních jazycích e (ëð, lat. ed ir. ith,
lit. ed) přes všechny tvary slovesné se rozšířilo. Němčina zajisté
nejrázněji se chopila rozpoltění původního a v e a o jako pro-
středku k odloučení přítomného času od minulého, než sluší do-
ložiti, že týmž zvláště evropským směrem se braly i jiné pří-
buzné jazyky v jiných oborech tvoření slov, jako když slovančina
upotřebila téhož z a vzniklého e a obdobného o a dále pak se-
slabeného Ṣ, Ṣ u tvoření rozličných kmenů. Tím pak, mimo-
chodem řečeno, vykázáno je také pravé místo tak zvanému stup-
ňování Ṣ v o a pod. vedle i v oj, aj. Toto jest všeobecně
indoevropské, ono výhradně evropské. Význam obou je stejný,
ale prostředky rozličné. V tvarech čistě evropských nelze histo-
ricky mluviti o stupňování, kterýmžto výrazem se předpokládá
zvuk nejslabší za základní, než mluviti lze toliko o seslabování,
jehož následků se chopil jazyk pídící se po jemnějším odstiňo-
vání významu.

Zendština a stará perština nezná hlásky l jevíc místo ní r;
z toho se dá souditi, že l se vyvinulo i v stind. jazyku teprv
tehdy, když byl již samostatným. Neb jsou sice příklady, že l se

272

Ed. Novotný

proměnilo v r, jako jmenovitě v jazycích romanských vl. ros-
signuolo (luscinia) (Diez, Grammatik der romanischen Sprachen,
str. 189; 2. vyd.), ale zjevy takové by nestačily na důkaz mí-
nění, že se dotčené jazyky eranské vrátily od vyvinutého již
l k r; neb dokazují toliko, že ona změna po případě se déje,
ale nikoliv že se kdy dála takou měrou, aby jedna z obou hlásek
zcela vymizela. Jak se věc v skutku má, dává sanskr. sama na
jevo. Tam zajisté vyskytá se v nejstarším útvaru jazyka staro-
indického, ve védech, někdy r oproti později oblíbenému l, tak,
co se násloví týká, proti lagh (salire), laghu (levis) lap (sonare),
lamb (labi), labh (λαβεῖν) likh (sculpere) lih (lambere) lip (un-
guere ἀλείφειν) li (solvere) lup (rumpere), stojí ve védech ragh,
raghu, rap, ramb atd. Takové případy aspoň s největší pravdě
podobností tomu nasvědčují, že nedostatek hlásky l býval někdy
společným znakem obou větví asijských a tudíž také znakem
nejstaršího útvaru indoevropského. Když pak nalézáme v jazy-
cích evropských společně l i tam, kde v skr. r se zachovalo, bylo
by sice možno, že každý jazyk o sobě změnu tuto podstoupil ;
ale v případě tom by v jednom jazyku kořen ten, v druhém onen
byl původní r zachoval a nesrovnávaly by se jazyky evropské,
jak se vskutku srovnávají, buď měníce, buď zachovávajíce r
v týchž kořenech. Výjimky jsou řídké, jako v ř. χελιδών, lat.
hirundo, slov. glasos, lit. garšas, vlasos, lit. varšas. Z toho
tedy jde, že se změna dotčená dála v společném prameni všech
evropských jazyků. Tvary λύκος, lat. lupus, lit. vilkas, slov.
vląkσ; něm. wolf; ἀμέλγω, lat. mulgeo, něm. melken, lit. mélžu,
slov. mbţą, κλύω, lat. cluere, slov. slovą, got. hliuma, λείχω,
lat. lingo, lit. lěžiu, slov. ližą, něm. lecken neplynou přímo
z varka, marg, k'ru, rih, nýbrž okazují k společnému evrop-
skému valka, malg, klu, lih, a kde i sanskrta jako v kořeni
posledním má l, tam šla ona svou zvláštní, ovšem podobnou
cestou. Počet slov takých Fickem vytčených na str. 214—255
je převelký a některá z nich jsou tím zajímavější, že v nich jako
při svrchu dotčeném e použito nového útvaru k různění významu.
Tak jmencvitě jeví se skr. mardž (m. marg) se zachovalým ještě
r s významem utírati, v řeckém ὀμόσγγνυι, týž kořen proměniv
r v l, jeví rozhodně význam „dojiti“ ve všech jazycích evrop-
ských. Skr. sara znamená vodu a syrovátku, v Evropě přidrželo
se lat. serum významu druhého, tvar s l nabyl významu moře
a soli.

Co se konečně slov týká, shodují se evropské jazyky ve-
spolně a liší se od asijské ratolesti v tak četných a významných
případech co do jmen plodin, nářadí, ponětí mravních atd., že
těžko nepoznati společného neasijského spůsobu tvoření a pojme-
nování. Vybéřeme z hojného seznamu toliko jména zvířat a
rostlin, jakožto věcí závislých na zvláštních poměrech zeměpis-
ných. Lat. agnus slov. jagnę; lat. uva (m. ugva), slov. jaga

274

V. Ot. Slavík

σέλαχος (mořský ssavec), stnord. *selr*, angsas. *seolh*, stněm. *selah* (tuleň); έλιχη (druh vrby), lat. *salix*, stněm. *salaha* (salweide); lat. *stipula*, slov. *stíblo*, stněm. *stuphila*, *stoppel*; lat. *sturnus*, angsas. *stearn* (sterna, Lin), stněm. *stara*, *staar*; lat. *picus*, *pica*, stněm. *speh*, *speht*, *specht* lit. *spakas* (*špaček*); σπίγγος, *fink*, *pěnkava*; σπέργονλος (malý pták), stprus. *spurglis*, *sperling*.

Již z tohoto seznamu, kterýž obsahuje jen malou část všech slov evropským jazykům společných, vychází tuším dostatečně na jevo, že theorie o bytí jednoho pralidu evropského na silnějších spočívá základech, než nové učení o nepřetrženém vlnění jazyků.

## Slovo o vyučování jazyku materskému na školách středních.

### Napsal V. Ot. Slavík.

Věda dobře, jak všeobecné jsou nářky na rozmnožování hodin učení na školách středních, hodlám upozorniti zde, kterak by změnou vyučovací methody nynější bylo možno dosíci větších výsledků při vyučování jazyku materskému.

Již při zkoušce přijimací, o niž na ten čas jedině opírá se přijetí žáka do škol středních, žádá se na něm u nás by aspoň ve hlavních částech znal pravopis a mluvnici českou, zvláště pak ve skloňování a časování se vyznal; a požadavek ten věru není přílišný, uvážíme-li, že tu jde o jazyk materský a že to přední část čtyrletého úkolu školy obecné. Jazyk ten jest dále řádným předmětem vyučování ve všech třídách škol středních jsa zároveň vyučovacím jazykem i všech předmětův ostatních, při kterých také dbáti se má mluvy správné: a přes to přese všechno není to úkazem právě řídkým, že i ve třídách nejvyšších škol těchto setkáváme se v domácích úkolech písemných s poklesky pravopisnými a vadami mluvnickými, anebo že žáci, kteří po ukončeném oddělení nižším vstupují do života praktického, tak neobratně vedou sobě, běží-li o dosti prostinké vyjádření písemné.

Snad se ještě málo učilo mluvnici? Snad by se mělo literatúře hodin ubrati a mluvnici přidati? — To nemyslíme, ba jest spíše přáti, aby zvlášť praktické stránce literatury domácí věnovalo se více času i píle, má-li uvědomění naše národní nésti ovoce hojnější a lepší. Neboť v tom nepotkám se zajisté s odporem mužů zkušených, že jenom tam lze se nadíti pravého, pronikajícího a blahoplodného uvědomění národního, kde založeno jest na vlastním poznání fysické váhy a duševní způsobilosti národa, jakož neméně jisto jest, že bez náležitého poznání literatury národní vychovávají se národu jen lidé lhostejní nebo planí křiklouni. — Ale kterak tomu tedy pomoci, řekne se, bez rozmnožení hodin vyučovacích? A tu jsme právě u toho, oč nám jde.

275

Po náhledu našem může se skutečně dosíci více v každém ohledě, ale jen tehdy, jestliže upustíce od způsobu vyučování, jak nyní valnou většinou se provádí, uchopí se školy naše jiného, poměrům stávajícím přiměřenějšího.

Až dosud vyučuje se totiž, pokud mi známo, ve školách středních u nás jazyku materskému asi tímto způsobem: vezme se některá více méně způsobilá mluvnice, v té pak probírají se druhy slov, jak za sebou tam stojí, právě tak, jako děje se s nepodstatnými rozdíly v jazycích klassických, nevyjímaje tu a tam ani pravidla rodová a jiné podobné věci nemístné, jimiž mnohem více času i chuti se zmaří, než-li zisku dobude. Ze dvou hodin, které na gymnasiích až do lonského roku — nyní 3 — byly češtině vyměřeny, spotřebovala se takto aspoň jedna pro mluvnici; o to pak, co zbylo, musila děliti se čítanka se školními přednáškami žákův, s opravou prací písemných a návodem slohovým. A přece nebylo a není pozorovati, aby aspoň většina žactva vynikala jakousi zvláštní znalostí mluvnice české! Toť právě nejvýmluvnějším jest důkazem nepřiměřenosti tohoto vyučovacího způsobu, jenž nevšímaje si zvláštností zde stávajících takřka mechanicky napodobuje, co okolnostem zcela jiným může snad velmi dobře svědčiti. Nehodíť se zajiště takovýto spůsob vyučování již němčině a frančině a vůbec jazykům živým; na-prosto pak nepřiměřený jest pro vyučování jazyku materskému, kde i základ i účel velmi jest rozdílný.

Co základu se týče, tu třeba na zřeteli míti, že pro vyučování v jazyce materském přinášejí žáci praktické poznání řeči již co hotový majetek s sebou do škol středních, kdežto v němčině a frančině nebo jiných jazycích živých jest právě to přímo nejdůležitějším účelem vyučování a ovocem víceletého cviku a úsilí, v jazycích pak klassických o to ani nejde. Ale i theoretickou známost jazyka materského musí prokázati až do jisté míry žák, má-li býti přijat do škol středních, any jazyky jiné nemohouce opírati se o žádnou průpravu musejí počínati od abecedy. — Hledíme-li pak na účel vyučování v češtině srovnávajíce jej s tím, čeho se dosíci má v jiných jazycích na školách středních, i tu naskýtají se nám různosti všelikého uvážení hodné. Jde-li totiž při latině a řečtině jednak o jazyk sám jakožto vzor krom obyčejně bohatého ústrojí jazykového, jednak o bohatou literaturu, jednak o nezkalené seznání oněch zvláštních mravů, zvykův a obyčejův jakož i zařízení veřejných i soukromých, krátce o seznání celého života starých Řekův a Římanův: táhne se vyučování jazykům novým po směrech hlavně praktických dbajíc zvláště o správné vyjadřování ústní i písemní a o poznání nejlepších plodů literatury. Naproti tomu studium materštiny má zahrnouti v sobě netoliko všechny kusy výše uvedené, nýbrž přihlížeti též k historickému rozvoji jazyka a literatury všechno dob, dopomáhati ku správnosti,

18*

276

V. Ot. Slavík

obratnostia lehkosti slohu a při tom všímati si pilně
obzvláště toho, čím zračí se především ducharáznárodní.

A nyní tážeme se, je-li to didaktické, aby tam, kde z á-
klady i cíle rozcházejí se tak podstatně, přece užívalo se
téhož způsobu vyučovacího, a co tomu říká paedagogika, jest-
liže — ne snad spůsobem opakovacím — zcela formalně
přednáší se žákům věci, jejichžto znalostí aspoň většinou již dříve
musili se prokázat?

Vyučování takové vede nezbytně k roztržitosti, která se pře-
náší z věcí známých pak i v neznámé, a jest zajisté jednou
z hlavních příčin, že výsledek vyučování v jazyce materském
někdy bývá slabší než-li v některém jazyku cizím, v němžto
však užito methody přiměřené. A co při tom nejhorší, jest to,
že zvláště v oboru grammatiky jazyka materského velmi nesnadno
doplňuje se ve třídách vyšších, co zanedbáno v nižších, dílem
proto, že nezbývá k tomu času pro úkoly jiné, dílem i pro mlad-
distvou domýšlivost a lehkomyslnost, která přese vše domlou-
vání učitelovo, vždy přece pokládá věci takové za odbyté.
Další pak nehoda methody té záleží v tom, že věcmi známými
maří se tu čas, jehož jinde se nedostává, nač opět nezřídka
trpce se stěžuje. —

Jiná vada, která naskýtá se při vyučování jazyku materskému v nižších třídách škol středních, bývá v příliš učených výkladech věcí — mnohdy ještě sporných, — které náležejíce do grammatiky vědecké ve třídách vyšších krátce a dobře mohou se vyřídit, dole však již proto jsou nemístné, že i po nejzevrubnějším výkladě sotva dvacátý jich postihne, ostatním pak jen příležitost k roztržitosti a nepozornosti se zavdává. Takovéto věci moudrý učitel, nejsou-li nezbytné, raději vynechá, nahradí snazšími, a jsou-li sporné, na p. ješto či ježto, pí či píj a p. opře ve formě té neb oné o auktoritu školní knihy nebo svou vlastní odlože podrobný výklad do tříd vyšších.

Vyloživše tímto — jak za to máme — s důstatek nepři-
měřenosť způsobu, kterým zhusta vyučuje se jazyku materskému
zvláště ve třídách nižších škol středních, dovolíme si záro-
veň upozorniti, kterak by po náhledu našem věci lépe mohlo
se posloužiti.

1. Základem vyučování jazyku materskému staniž se zvláště ve třídách nižších skladba, a vrchní zřetel budiž stále obrácen ku skládání vět; rozbor jich jest pouhý prostředek.

2. Na základě věty — z počátku ovšem prosté později pak rozvinuté a složené — konejtež se ve škole i doma, ústně i písemně zlohová cvičení, při kterých bedlivě a vytrvale budiž hleděno zvláště ku pravopisu a interpunkci.

3. O týž základ opírejtež se všeliké doplňky grammatické —
tedy napřed slovesné a substantivné —, při čemž však za známé

277

považuje se vše, co se má znáti již při zkoušce přijimací; zvláštních hodin grammatických není.

4. Čtení přiměřených částek z čítanky, a sice hlasité, zřetelné a správné, budiž pěstováno pilně, obsahu pak kusů čtených budiž užíváno na vytříbení slohu zvláště ústního (vypravováním a přednáškami), po případě i písemného.

5. Při všech úkonech vyučování tohoto nesiž se péče učitelova ustavičně k tomu, aby žák svou materialní známosť jazyka obohatil a ušlechtil

6. Všeliký vědecký výklad mluvnice budiž odložen, až se bude moci opříti o známosť staré češtiny, tedy na ústav vyšší, kamž náleží i všecky vyšší druhy slohové.

Návrh tento nepotřebuje tušíme valného odůvodňování spíše snad tu a tam nějakého vysvětlení.

Základ zde navržený přijat nyní již skoro obecně pro vyučování jazykům živým; vždyť i mrtvým jazykům klassickým vyučuje se hned od prvopočátku ve větách. Dále pak umožní základ ten těsnější spojení mezi vyučováním a pracemi písemnými hned od 1. třídy, bedlivým pak jich opravováním ve škole i doma učiní se již v nižším oddělení přítrž pokleskům pravopisným a interpunkci zhusta nesmyslné a nebude třeba zastavováti se nad zjevy takovými ještě ve pracích maturitních. Za tou příčinou jest však potřeba pilná, by žáci neustupně vedeni byli k opravování chyb, jichž v pracích písemních byli se dopustili a by každá chyba opakovaná velmi ostře se stíhala. Tu však musí učitel vraceje úkoly opravené nejhojnější a nejzáhadnější chyby ve třídě sám vytknouti a vyložiti a při opravě úkolu nejbližšího aspoň u některých vždy se přesvědčiti, zdaž předešlý náležitě jest opraven. Že při pracích písemních zvláště hleděti se má k potřebám praktického života — a sice i co do formy, — jakmile postup vyučování to připouští, budiž zejména zde poznamenáno. — Čeho z grammatiky třeba doplňovati, o tom lépe než kdokoli jiný poučí bedlivého professora písemné práce žákův. Jakož pak vyučování každé nad míru znesnadňuje se střídáním kněh vyučovacích a zvláště při grammatice velice na tom záleží, by žák ve knize „zdomácněl“, sluší ovšem se všelikou opatrností voliti knihu školní, která by rovnou měrou hodila se jakožto základ i praktického vyučování mluvnického ve třídách nižších i vědecké grammatiky ve třídách vyšších*)

Mají-li nabýti žáci škol středních větší, a skutečně vydatné známosti literatury národní, tu nedostačí (ani při nynějším,

*) Z dosti valného počtu mluvnic českých hoví oběma různým směrům těm poměrně nejvíce ještě a skoro jedině Grammatika Zigmundova; velmi chatrně však opatřena jest zvláště se stránky vědecké nejnovější mluvnice česká (od prof. Kováře) i v 2. vydání svém.

St.

278

V. Ot. Slavík

rozmnoženém počtu hodin vyučovacích) pouze pilné čtení školní nýbrž musí se hned od 1. třídy počínaje ukládati žákům čím dále tím větší částky ku čtění doma, jež pak stálou kontrolou škola podporuje. To pak děje se zprva ve formě dialogické vyptáváním se po obsahu uloženého článku, později volným vypravováním obsahu se strany žáka, při čemž opět postupovati sluší od nejsnadnějšího slohu historického, k popisnému, k líčení atd., konečně pak zvláště při článcích básnických (ale ne jen při nich) slovným jich přednášením, které nikdy nemá zůstati pouhým odříkáváním. Podá-li k tomu učitel sám dříve náležité navedení a bude-li již při čtení toho dbáti, aby četli žáci s příslušným výrazem a dle slohových dělítek, pak to nebude žákům zajisté nesnází působiti. A takovýto způsob čtení jest i proto důležitý, že netoliko zamezuje roztržitosť a nepozornosť, nýbrž že působí vhodně i na vyvíjení povahy pevné, přímé a otevřené jsa spolu nemalou podporou jasného myšlení.

Možno-li medle mysliti sobě, aby studující jsa takto veden po celých 7 neb 8 let školy střední, nezískal si, ať nedím potřebnou, nýbrž velmi slušnou známosť literatury národní? — Po-něvadž odkázání vědecké stránky mluvnice do vyšších tříd škol středních sotva bude komu proti mysli, zbývá na konec promluviti ještě poněkud zevrubněji o požadavku pátém návrhu našeho.

Jak často stýkáme se i u nás s muži nevšedních vědomostí nebo i velmi učenými, kteří jen proto jsou pro svět ztraceni nebo požívají v něm váhy jen nepatrné, protože neumějí vědění své slušně projevit. A jak trapně to působí, jestliže muž vzácnějšího postavení mluví výrazy všedními nebo hranatými anebo jestliže za každým druhým slovem vázne!

Vše to následky trvalého zanedbávání požadavku onoho v dobách studií, jimž později nesnadno se pomáhá.

Proto třeba, by na školách středních, k vyššímu vzdělání připravujících, učitelé jazyka materského před jinými dbali již od třídy nejnižší o mluvu přesnou a výraz ušlechtilý u žáků svých, čemuž obzvláště napomáhá čtení, přednášky a ve třídach vyšších ob čas i úkoly básnické dílem ve mluvě vázané dílem třeba jen poetickou prosou. Že pak přední vlastností každého dobrého slohu vedlé správnosti a uhlazenosti jest i rozmanitost, a že od každého vzdělance žádáme, aby netoliko jedním obratem, nýbrž více způsoby uměl se vyjádřiti o věci té neb oné; proto má se u žákův záhy na zřeteli míti obohacování oné zásoby slov a obra-tův, kterou byli s sebou přinesli do škol středních z mluvy všední a obecné.

A tak by tedy dle návodu výše položeného při bedlivém užívání všeho času vyučovacího, tušíme, povznéstí se musilo studium jazyka materského na školách středních, ano by vědění grammatické jistě se neumenšilo, sloh však patrně se

279

zdokonalil a praktická znalosť literatúry značně se rozhojnila. *)

## Nesnadnosti úřadu učitelského na školách středních.

(Podává Fr. Ot. Novotný.)

V 1. čísle tohoto časopisu p. Slavík, vykládaje o „některých překážkách vyučování na školách středních“ právem nemalý nedostatek v tom vidí, že kandidatům učitelství středních škol není dána příležitosť paedagogicky důkladně se vzdělati, aby, vstupujíce jakožto samostatní učitelé na kathedru, teprvé paedagogickými chybami a to často hrubými učiti se nemusili. Věc ta zajisté všestranného uvážení jest hodna a proto my v tomto článku krátce ukážeme na důležitosť její s toho stanoviska, že promluvíme, jak nesnadný úřad učitel škol středních zastává a že potřebí jest, jak říkáme, muže celého, aby úkolu svému dokona dostál.

Praví-li Cicero o řečníku, že „orator est vir bonus, dicendi peritus“, musíme o učiteli vůbec a o učiteli škol středních obzvláště říci, že má býti „vir bonus, docendi et erudiendi peritus“ a v tom leží celá váha úkolu jeho. Učitel na školách národních a nižších vůbec, jakkoliv vážné i on má postavení, přece ve stránce vychovatelské hlavní vidí úlohu svou, ano pouhého vyučování není tak mnoho; k tomu podporuje jej ve vychovatelské jeho činnosti ta okolnosť, že žákovstvo jeho jsouc mlaďounké volněji vésti a navésti se dá než hoši odrostlejší. Učitel zase na vysokých školách dostál úkolu svému, když vědě důkladně zadosť učinil, o vychování posluchačů svých on se nestaráá. Zato učitel na školách středních musí spojovati obé, má-li zdárně a zákonu přiměřeně působiti: musí i vyučovati i vychovávati, obé v stejné míře, v stejné rozsáhlosti, v stejné důkladnosti; musí nejenom v předmětech, jimž vyučuje, důkladně a všestranně býti vzdělán, ale i v celém svém jednání a chování jeviti mužnou ustálenosť a onen jemný takt, jenž imponuje a neuráží, v míře drží a neodráží, zkrátka učitel na školách středních musí býti rovněž tak důkladně paedagogicky jako vědecky vzdělán; k tomuto má na universitě hojně příležitosti, k onomu však posud u nás chatrné, ba pražádné, až teprvé v životě praktickém, a že to pak bez přehmatů rozličného druhu nejde, víme ze skutečnosti a jest věcí přirozenou. Všemu jest se třeba učiti, než co mistr můžeš vystoupiti, vždyť „žádný učený s nebe nespadl“; a té věci nejnesnadnější, vychování totiž mládeže, tomu že by se člověk nemusil učiti? To že se samo podá? Ba ano, že podá,

*) O též věci vzhledem k jazyku německému podobně pojednal už dříve na slovo vzatý jazykozpytec dr. Jolly zvláštním spiskem (Schulgrammatik und Sprachwissenschaft). Pozn. red.

280 Fr. O. Novotný — nesnadnosti úřadu učit. na školách stř.

ale jak a kdy! — Kolik přehmatů učiní mladý takový učenec, jak často zadá si před žáky odrostlejšími na újmu celého stavu svého než praxí nabude toho, k čemu ani navedení theoretického neobdržel! Pozorujme jen mládež samu na školách středních: chlapci na školách národních jsou mlaďouncí a podajní, jim dostačuje autorita osoby učitelovy z úplna; posluchači universitní zase jsou již mladí muži, rozumní, již vychovaní; zato však mládež škol středních nalézá se v onom osudném přechodu z chlapectví v mužství, který obyčejně vede skrze samé výstřednosti; mládež takovou zdárně vésti jest věcí nesnadnější než sobě kdo pomysliti může; vždyť nic není nestálejšího, nic citlivějšího, nic domýšlivějšího, nic dráždivějšího nad mládež věku toho, jemuž pro tyto vlastnosti jeho dává se i známé jméno obrazné, ne právě hezké ale zajisté případné. Jak mnoho záleží na zdárném vcedení mládeže ve věku tom, to již z toho jde, že v letech těchto mládež nejvíce se kazí a na bezcestí přichází a že kdo léta tato náležitě přežil, pro budoucnosť již obyčejně zachován a vlasti i vědě zachráněn bývá. A mládež takovou v letech tak osudných a o celé budoucnosti mladíkově rozhodujících má vésti mladý učenec, který ledacos ví o nejzáhadnějších vědeckých otázkách oboru svého, ale velmi málo o nejhlavnějších zásadách psychologie a paedagogiky!

Jest tedy nezbytno, aby universitní studia rozšířila se způsobem takovým, aby mladíci věnující se učitelství na školách středních měli příležitosť důkladně poznati i zásady paedagogické i úkol budoucího povolání svého, aby síly své seznali, zda-li hodí se tělesně*) i duševně k úřadu tak nesnadnému; zkrátka aby se mohli státi nejenom učiteli ale i vychovateli mládeže, jak toho zákon i úřad jejich vyžaduje.

Jakým způsobem by se toho docíliti mohlo, o tom třeba přemýšleti; zatím jen to podotkneme, že na ústavech pro vzdělání učitelů národních již na cestu vhodnou, jak za to máme, k účelu tomu jest nastoupeno.

*) Vždyť i přirozené vady tělesné a organické, ku kterým lidé rozumní shovívavě se mají, zavdávají mládeži, jakmile je na učiteli spozoruje, vhodné příležitosti k nevčasným vtipům auktoritu podrývajícím.

Úvahy a zprávy.

281

Úvahy a zprávy.

Rozbor českého překladu Isokratovy řeči k Demonikovi, učiněného od Václava Píseckého. Podává řed. Fr. Lepař.

Spisy řecké začaly se teprv ku konci XV. a na začátku XVI. stol. do češtiny překládati. Za nejzdařilejší prvních překladů považuje se právě ten, jejž jsme nahoře jménem vytkli. Z té příčiny mám za to, že rozbor překladu toho i našemu věku poněkud užitečným býti může a to nejen nejprv těm, kteří hlavně ku zvláštnostem překladu hledí, ale i těm, kteří jen češtiny, ebzvláště vlastností jejich syntaktických si všímají. K obsahu morálnímu, jenž aspoň v dobách dřívějších více než správnosť slohu získal oblibu překladu tomu, *) nelze tu ovšem přihlížeti.

Václav Mladič Písecký byl prostřední v české trojici nejslavnějších klassiků doby své, jsa důvěrným přítelem prvního trojice té, totiž Řehoře Hrubého z Jelení a pečlivým pěstounem syna jeho Sigmunda, třetího trojice té. Kratičkého živobytí svého užil nejvíce k důkladným studiím řečí a literatur klassických, jakož i jazyka českého, a pokud v době tehdejší možno bylo, poznal aspoň hlavní zvláštnosti těch tří jazyků, dávaje rozsudkem svým řečtině, dílem i češtině předek před latinou, jež se mu zdála býti „cos hrubšího“.

Překládaje „řeč Isokratovu o povinnostech k Demonikovi“, jak sám dosti obšírně ve věnovacím listě, psaném Řehořovi Hrubému, vykládá, měl trojí úmysl, chtěje ukázati, „jak mnohem užitečnější sú řečníci řečtí nad latinské, zvláště k napravení mravů, což mládencům jest nejpotřebnější“, pak že i „výmluvnější“ jsou, a konečně, že jazyk český svým přirozením „jest náchylnější k lahodnosti řecké a k lepotě, nežli latinský“, zároveň dokládaje, „že, kdyby též pilnosti při okrašlování svého jazyka

*) Po prvé byl překlad ten vytištěn (dle Jungmannovy hist. liter.) r. 1512 v Praze vydáním Řehoře Hrubého u Jana Moravusa; po druhé r. 1558 u Kašpara Aorga v Prostějově; potřetí r. 1586 v Praze u Daniela Ad. z Veleslavína, jenž i latinský překlad přidal; po čtvrté r. 1801 v Praze od Krameriusa v knize: Věčerní shromáždění Dobrovické obce; po páté r. 1818 v Praze v Hlasateli, dílu IV.; po šesté r. 1853 v Praze v Rozumově staročeské bibliothéce u Rohlíčka, zároveň s textem řeckým (ne-správně tištěným). Poslední vydání stalo se ovšem hlavně pro srovnání originálu řeckého s češtinou; ale právě proto snad nedošlo, bohužel, ani dostat čného odbytu, jako vůbec překlady děl klassických netěší se posud žádoucí přízni obecenstva českého.

282

Úvahy a zprávy.

prvější Čechové byli užívali aneb nynější ještě toho hleděli, jako
někdy Římané, jazyk český, co se tkne světlosti, řecké lahody,
lepoty, nad to i ozdoby i slov skládání, byl by nad latinský
v tom mnohem i šťastnější i hojnější."

Nám jest právě nyní poslední jeho úmysl nejdůležitější.
K provedení jeho dobře si volil Písecký Isokrata, vynikajícího
mezi řečníky i uměleckou souměrností pravidelných souvětí i hoj-
ným užíváním rozmanitých figur řečnických. Písecký ovšem dokázal
způsobem svým, že čeština jest náchylná k lahodnosti řecké a
k lepotě; překlad zajisté jeho vůbec jest dosti plynný a lahodný;
avšak v částech jednotlivých často uchyloval se od původní ře-
čtiny nejen co se týká pravidel syntaktických ale i slov
jednotlivých i figur řečnických.

Syntaktické zvláštnosti důležitější vyskytají se v pře-
kladu tyto:

A. V užívání jednotlivých částí věty:

I. 1. a) Překladem subjekt někdy se zaměňuje, ale smysl
jest nezměněn.

α) K zaměňování tomu ovšem při verbech, jež v řečtině
vládnou širším oborem významu, ku př. při πάσχω = přihází se
mi (jako v § 29 τοῦς κακοῦς εὖ ποιῶν ὁμοια πείσει učinίš-li zlým
dobře, rovně též se přihodí — podobně v § 32, ale jinak v § 31
ἔπερ πάσχουσιν οἱ πολλοί, v čemž nejedni hřeší — etc.) českému
překladu vždy volnost ponechána býti musí; však Písecký nepře-
stává tu na obratech obyčejných, ale miluje rozmanitost i ve vý-
znamu, užívaje způsobu velmi obratného češtině dobře slušícího;
pozorovati to obzvláště při verbu δοκῶ, při němž subjekt rád
přenášívá na 3. os. plur., v § 15 διὰ τοῦτο φρόνιμος εἶναι δόξεις
lidé toto opatrnosti připíší. — § 37 δόξεις καὶ αὐτὸς τοιαῦτα
πράσσειν domnívali by se lidé, že i sám to pášeš. — § 38 ἦνα
δοκὴς ὀρέγεσθαι τῆς δικαιοσύνης aby poznali lidé, že miluješ
spravedlnost. Někdy přenáší (jako při πάσχω) subjekt na 3. os.
sing., v § 17 καὶ — ἀν παραντίκα κρύψης, ὕστερον ὀφθήσει αἰ
by snad něco poněkud zatajil, však se i to potom pronese a
vyjde na jevo (srovnej též obšírnost české hlavní věty se struč-
ností řeckou!). — § 17 εἰ φαίνοιο — když poznají — (viz i u
vět hypoth.!); srv. i v § 8 οἷς — ἐπέβαλεν (dále ve významu
jednotlivých slov níže). — Někdy zaměňuje konstr. pass. za
akt., v § 6 κάλλος — ἤ χρόνος ἀνήλωσεν ἤ νόσος ἐμάρανε krása časem
od nemoci schází a hyne, někdy s lety míjí a vadne (pozoruj
zároveň volnost v seřadění slov!); srovn. i v § 1, pak v § 25,
o čemž níže.

β) Za osobný subjekt řecký zaměňuje překladatel subj.
věcný v § 31 ὁμιλητικὸς δ' ἔσει μὴ δύσερις ὥν etc. jsou pak vlastní
povahy přivětivosti nebýti svárlivým (při čemž partic. ὥν překládá
infin.). Ο προειδόμην v § 44 viz níže.

Úvahy a zprávy.

283

γ) při zaměněném subjektu překládá někdy výrok slovesný výrokem přídavný: a naopak: v § 30 τὸν δὲ τῶν ὁμιλητικῶν τρόπον ἄπαντες ἡδέως ὑποφέρονται ale přívětivost a vlidnost všem jest líbezná a milá (jinak ve větě předch. s μέν!). — § 29 κοινὴ ἡ τύχη καὶ τὸ μέλλον ἀόρατον všickni zároveň poddáni jsme neštěstí a budoucích věcí žádný předzvěděti nemůže.

b) α) Posledními dvěma příklady přecházíme už ku zvlášt-
nosti té, že za výrok slovesný zaměňuje se výrok přídavný
a naopak, jako v § 15 τὸ μὲν γὰρ ἀνόητον, τὸ δὲ μαντικόν nebo
jedno z toho pronáší povahu nemoudrého, druhé pak naprosto
blázna. —

β) určovací jméno výroku přeloženo jest i předložkovým určením, a subst. přístavek jeho i celou větou v § 2 ἀπέσταλκά σοι τόνδε τὸν λόγον δῶρον, τεκμήριον μὲν τῆς πρὸς ὑμᾶς εὐνοίας, σημεῖον δὲ τῆς πρὸς Ἱππόντικον συνηθείας tento spis svýj v dardjem tobě odeslal, aby jistý důvod byl lásky mé a přízně k tobě, a znamení dobrého přátelství mého s otcem tvým Hipponikem.

c) α) Místo objektu nominálního dáno česky i adverbium v § 11 τὸ ἀκριβὴς αὐτῶν δηλώσομεν dá se příčina obšírněji o tom mluviti; místo adverbia i verbum, § 49 δικαίως mají.

β) nepřímé pády řecké nabyly někdy v češtině konstrukcí změněnou závislosti jiné, jako v § 12 ἐφάμιλλος τοῖς τοῦ πατρὸς ἐπιτηδεύμασιν ve cti a chvále otci svému roveň.

2. a) α) Řecký plural nominalní (pronom., partic. etc.) přeložen jest dosti často singularem, jako v § 7 ἡ τῆς ἀρετῆς κτῆσις, οἷς ἀν ἀκιβδήλως ταῖς διανοίαις συναυξηθῇ, μόνη συγγηράσκει cnosť v kohož se uváže a v srdce i mysl jeho hned z mládí opravdově vkoření, tať ho sama ani v starosti neopouští. — § 36 μιμοῦ τὰ τῶν βασιλέων ἤθη καὶ δίωκε τὰ ἐκείνων ἐπιτηδεύματα etc. mravův krále následuj a živ buď vedlé příkladu jeho etc.; v § 32 τῶν εὐθυνούντων voza-taje; § 37 πρὸς τὰς διοικήσεις k službě své etc. Málo kdy na-opak: § 2 παιδεία poctivá umění, § 52 μέλιττα včeličky.

β) οἱ ἄλλοι vždy přeloženo: jiní (nikdy: ostatní), viz § 21 (sing. v § 28). — οἱ πολλοί přeloženo ▼ § 17 lidé, v § 31 jedni (nikdy: většina).

b) komparativ řecký, schází-li předmět porovnávací, přeložen jest i positivem *) a superlativ zase komparativem (obyč. s negativním obratem): § 5, 19 a 15) οἱ νεώτεροι mladí lidé (mládenci, mládež); § 46 βεβαιότερος trvanlivý; § 19 πλείω mnoho. — § 15 ἡγοῦ μάλιστα σεαυτῷ πρέπειν κόσμον αἰσχύνην etc. věř tomu, že nic slušněji tě neozdobuje, jako čistota, stud

*) Srovn. Hér. VII. 8. α) συμηέρεται ἐπὶ τὸ ἄμεινον dle Kvíča-lova překladu: „na dobré vychází“.

284

Úvahy a zprávy.

etc. — § 34 ἡγοῦ κράτιστον εἶναι παρὰ μὲν τῶν θεῶν ὑτυχίαν, παρὰ δ' ἡμῶν αὐτῶν εὐβονλίαν νěř, že nic nemůže pojíti výbor- nějšího od bobů jako štěstí a prospěch, od nás pak samých zdravá a dobrá rada! — I superl. přeložen jest positivem v § 20 οἱ βέλτιστοι dobří; málo kdy positiv komparativem (viz předch. c) α).

c) α) porovnávací ὡς (při jednom slově) někdy i verbalně jest přeloženo, též srovnávací ὅσον: § 9 ἐπεμελεῖτο τῶν ὑπαρ- χόντων ὡς ἀθάνατος o ochráněni statku tak pečoval, jako by věčně živ býti měl (srv. ve větě předch. ὡς θνητός jako smrte- dlný!) V § 4 ὅσον — čím větší jest rozdíl po předch. τοσούτω).

β) ὥσπερ obyčejně: jako, jako i (nikdy: právě jako); v § 29 ὥσπερ τοὺς τυχόντας neméně než —; v § 45 ὥσπερ — οὖτω netoliko — ale.

γ) srovnávací καί: jako § 18; § 26 ὁμοίως καί — jedno- stejně — jako; jak — tak.

δ) τὸ — καὶ v podobném smyslu: tak — jako. § 22 ὁμοίως σοί τε τῷ λέγοντι κάκείνοις τοῖς ἀκούονσιν tak mnoho těm, kdož je od tebe slyší, jako tobě, kterýž je pronášíš; — při rozdílu i předložkou od v § 1 πολὺ διεστώσας τὰς τε τῶν σπουδαίων γνώ- μας καὶ τὰς τῶν φανίλων διανοίας mnoho rozdílné povahy dobrých od myšlení zlých lidí.

### 3. α) Místo předložkového určení řeckého:

α) jest v českém překladu dosti často celá věta s příhodnou spojkou, nemá-li subst. členu; pak-li má, jest obyč. česká věta relativní, někdy též (méně správně) se spojkou. § 6 ἐρώμη δὲ μετὰ φρονήσεως ὀφέλησεν síla prospěšna bývá, když jest při ní rozšafná opatrnost (srv. násl. ἄνευ ταύτης bez ní). — § 32 ἐξανίστασο πρὸ μέθης vyvstaň prvé, než by se opil. — § 30 οὐχ ἐξις ἐν τῷ βίῳ — dokud živ, žádného míti nebudeš. — § 34 χρῶ τοῖς λόγοις ὡς περὶ ἀλλοτρίον τον πράγματος mluv o tom, jako by se ne tebe, ale jiného dotýkalo (zde rozhodlo ὡς). — § 33 ἀγαθόν τι λέγε περὶ αὐτῶν πρὸς τοὺς ἐπαγγέλλοντας o těch něco dobrého mluv, aby slyšeli ti, kdož by jim to donesli. — § 12 ἐπὶ τοὺς ἀνταγωνιστὰς ἀσκεῖν bedlivě se k tomu strojiti (ἀσκεῖν), jak by nepřítele svého porazil; srv. i: μετὰ πόλεως v § 13.

β) málo kdy české adj.: § 15 ἡήτε λόγον μετὰ θράσονς ἀποδέχον ani zvykej drzému mluvení (dle analogie k předch. προπετή). — § 32 μάλιστα εὐλαβοῦ τὰς ἐν τοῖς πότοις συνονσίας nejlepší věc bude, vyhýbati se kvasům pitedlným (o násl. πρὸ μέθης viz předch. α) !).

γ) též málo kdy jest český přechodník: § 12 πειράσομαι ὑποθέσθαι, δι' ὦν ἀν μοι δοκεῖς ἐπιτηδευμάτων πλεῖστον πρὸς ἀρε- τὴν ἐπιδοῦναι koštuji toho (lépe: pokusím se o to), abych před- ložil ona naučení, kteráž ty zachovávaje, budeš moci zna-

Úvahy a zprávy.

285

menitý prospěch v šlechetnosti a cnosti učiniti. — § 37 ἐκ τῶν κοινῶν ἐπιμελειῶν ἀπαλλάπτου μὴ πλονσιώτερος ἀλλ' ἐνδοξότερος vzdávaje úřad hleď raději s větší pochvalou nežli s bohatstvím odstoupiti.

b) Substantivující člen τό, τά s předložkovým určením jest přeložen:

α) substantivem: § 13 εὐσέβει τὰ πρὸς τοὺς θεοὺς pilen buđ služby boží a pobožnosti.

β) větou relat.: § 40 ἐπιμελοῦ τῶν περὶ τὸν βίον οὐ χείριν péči měj, kterýchž k vezdejšímu životu potřebí!

γ) v překladu jest i vynechán: § 27 εἶναι βούλον· τὰ περὶ τὴν ἐσθῆτα φιλόκαλος ν ὁδεύνι μιλοῦν ἀρχὴν ἀριθμοῦν· τὰ πλεῖστα τῶν περὶ τὸν βίον οὖν διὰ τὰ πράγματα ποιοῦμεν ν ἐν ἰδίᾳ svém na díle všecky věci děláme ne pro jejich hodnosť —.

II. Časy verbální překladem se zaměňujou někdy zároveň se způsobem neb i s osobou.

1. *Praesens* přeloženo jest někdy:

a) perfektem, i aoristně (končícím slovesem): § 55 μέλλομέν σοι συμβούλευειν umínilt jsem rady své uděliti a ukázati — (tu zároveň infin. praes. se překládá jako a or). — § 29 χάρις ὀφειλομένη dobrodiní složené. — § 2 τοὺς παιδιάς ἀντιποιονμένους kteří k poctivým uměním se oddali. — Imperat. praes. někdy překládá se i jako a or.: § 32 ἐξανίστασο vyvstañ. — § 41 ποιοῦ obeρ sobě. — § 24 ἔλπιζε nadíti se máš.

b) futurem, a to infinitiv, nejen po předcházejícím futuru (jako v § 36), nýbrž i po jiném čase, jako v § 45 po εἰκός: ἀποδέχεσθαι, že přijme. — O hypoth. předvětích viz níže.

2. *Perfektum* přeloženo někdy:

a) praesentem a to nejen při slovesech, jež mívají v perf. obyč. význam praesentní, ale dle této analogie i při jiných, jako v § 18 ἀ μὴ μεμάθηκας, προσλάμβανες ταῖς ἐπιστήμαις чěhož neumíš, toho poznáním umění hleď dojíti; srv. i v § 1 εἰλήφασιν „spatřuje se“.

b) futurem: § 12 τὸν μὴ — πεπληρωμένον kdo — leč ohražen bude. Srv. § 11 δεῖγμα νῦν ἐξενηνόχαμεν nyní jako znamení — chtěl jsem představiti —.

3. *Aorist* překládá se obyč. končícím slovesem, jako v § 43 τὸ μὲν τελευτήσαι πάντων ἡ πεπρωμένη κατέκρινε, τὸ δὲ καλῶς ἀπόθανεῖν ἤδιον τοῖς σπόνδαιοις ἀπένειμεν, bůh ovšem uložil všechněm lidem umříti, ale dokonati život s poctivostí a chválou, toho samým toliko slavným a dobrým mužům vlastně propůjčil. Podobně i jiné způsoby, jako konjunktiv (futurem konč. sl.) a partic.: § 32 ὅταν ὁ νοῦς ὑπ' οἶον διαφθαρῆ, ταὐτὰ πάσχει etc. když se mysl vínem podrazí etc. násl. ἡ ψυχὴ σφάλ-

286

Úvahy a zprávy.

λεται διαφθαρείσῃς τῆς διανοίας mysl — potratíc rozum. — Ale někdy aor. přeložen jest nesprávně:

a) indikativ jako imprf.: § 5 ὅσοι τοῦ βίου ταύτην τὴν ὁδὸν ἐπορεύθησαν, οὖτοι μόνοι τῆς ἀρετῆς ἐφικέσθαι γνησίως ἦδυνή-θησαν kdož jsou koli tou cestou života kráčeli, takoví sami toliko upřímě docházeli k pravé cnosti (za to lépe: kolik jich tou cestou se vydalo, na tu cestu nastoupilo, ti jediní cnosti v pravdě dojíti dovedli). — § 9 οὐδὲ ἑαυθυμῶν διετέλεσε τὸν βίον ani v lenosti a rozpustilosti života nevedl. — § 44 οὐδὲ γὰρ ἐμὲ τοῦτο διέλασθεν nebo ani mně to nebylo neznámé —; násl. προειλόμην úmysl můj byl —.

b) druhé způsoby tak jako praes., jako v § 29 μηδενὶ συμφορὰν ὀνειδόσης ḥádnému bídou jeho očí nevytýkej! — § 44 μὴ θανμάσῃς nediviž se tomu —; v § 12 οὖτω δὲ τὴν γνώμην ἀδύνατον διατεθῆναι ale nikoli není možné, by kdo k tomu způsobnou mysl měl („způsobnou“ jest v διατεθῆναι obsaženo; lépe asi: aby způsobné mysli naby l). — § 34 παρορησιάσασθαι zjevně a otevřeně mluviti (lépe: promluviti) atd.

Aor. obecný, obzvl. tak zvaný aor. gnomický překládá se obyć. praes. sloves buď opětovacích (pokračovacích) buď trvacích: § 1 τὰς μὲν τῶν φαύλων συνηθείας ὀλίγος χρόνος διέλνσε, τὰς δὲ τῶν σπουδαίων φιλίας οὐδ' ἀν ὁ πᾶς αἰων ἐξαλείψειεν, zlých ovšem tovaryšstva v krátkém čase k zrušení přícházejí, dobrých pak přátelství ani na věčné časy se nemění. — § 6 ἀνήλωσεν - ἑμάρανε (viz na str. 282). — § 6 ἑώμη μετὰ μὲν φρονήσεως ὡφέλησεν, ἀνευ δὲ ταύτης πλείω τοὺς ἔχοντας ἐλνυμήνατο, καὶ τὰ μὲν σώματα τῶν ἀσκούντων ἐκόσμησε, ταῖς δὲ τῆς ψυχῆς ἐπιμελείας ἐπεσκότησεν síla prospěšná bývá, když jest při ní rozšafná opatrnost, ale bez ní častokrát více škodí těm, kdož ji mají; a těla ovšem šerméřův a zápasníkův ozdobuje, jasnosł pak a rozšafnosł mysli zatemňuje. — § 33 αὖτη δὲ μόνη (τ. ἡ ἀπαιδενσία) καὶ προσεζημίωσε τοὺς ἔχοντας etc. sama toliko neumělost škodu přináší neumělým.

### 4. *Futurum* řecké přeloženo jest

a) obyč. futurem buď slovesa skonalého buď neskonalého: § 9 οἰκεῖον καὶ καλὸν ἔξεις παράδειγμα budeš míti domácí a potivý příklad. — § 29 ὅμοια πείσει rovně též se přihodí.

b) málo kdy přeložen jest indik. fut. neb infin. ve stejném sm. jako optat. praes.: § 37 δόξεις domnívali by se lidé. — § 16 μηδέποτε — ἔλπιζε λήσειν nemni, by se tajiti mohlo.

### B. *Ve spojení vět.*

*Souměrnost* řečnického slohu Isokratova, právě v části této velmi přísnou a skoro jednotvárnou, nahrazuje Písecký ve svém překladu *rozmanitostí* tak, že počet jednotlivých částí každého souvětí ponechávaje, buď ponechává i v češtině souřadnost a pod-

Úvahy a zprávy.

287

řadnost, překládaje jedno a totéž spojení často způsobem rozličným, buď mění původní souřadnost v podřadnost neb i naopak.

I. V souřadném spojení členů hlavních i závislých užívá Isokrates:

1. nejčastěji: μέν-δέ, což Písecký překládá:

a) buď též souřadně, nevztahuje vždy slůvka ta zrovna k týmž slovům, u kterých jsou v řečtině:

a) ovšem — pak, ale; jednou i: ovšem — a nicméně, v § 26 πολλοὶ ἀτνχοῦσι μὲν συνάχθονται, καλῶς δὲ πράττονσι φθονοῦσι mnozí rmoutívají se ovšem z neštěstí přátel svých a nicméně jim štěstí závidějí;

též: i — i: § 9 τὸ μὲν σῶμα τοῖς πόνοις ἐγύμναζε, τῇ δὲ ψυχῇ τοὺς κινδύνους ὑφίστατο, ἡ tělo své v pracech cvičil i myslí statečnou nebezpečenství ochotně podnikal. — V druhé části jest: i při tom v § 9 ἀπέλανε μὲν τῶν παρόντων ἀγαθῶν ὡς θνητός, ἐπεμελεῖτο δὲ τῶν ὑπαρχόντων ὡς ἀθάνατος i statečku, kterým vládl, užíval jako smrtedlný, i při tom o ochránění jeho tak pečoval, jakoby věčně živ býti měl (pozoruj zde, že v řečtině μέν-δέ jest při verbech, v češtině pak při subst.! — srv. násl. β.).

β) často μέν v prvním členu zcela vynechává, δέ v násled. čl. překládá: pak (tak i obyč. pouhé δέ bez předch. μέν). § 18 ἀ μὲν ἐπίστασαι, ταῦτα διαφύλαττε ταῖς μελέταις, ἀ δὲ μὴ μεμάθηκας, προσλάμβανε ταῖς ἐπιστήμαις, čemus se naučil, toho bedlivým cvičením ostříhej; čehož pak neumíš, toho poznáním umění hleď dojíti! Anebo:

a; ale (tak i pouhé δέ): § 3 σὺ μὲν παιδείας ἐπιθυμεῖς, ἐγὼ δὲ παιδεύειν ἄλλους ἐπιχειρῶ, ty rád se chceš učiti, a já u vyučování jiných pracuji. — § 20 ἥδεως μὲν ἔχει πρὸς ἄπαντας, χρῶ δὲ τοῖς βελτίστοις, ke všechněm se měj přívětivě a ochotně, a les dobrými toliko obcuj! — Někdy též: však při tom v § 29 στέργε μὲν τὰ παρόντα, ζήτει δὲ τὰ βέλτιστα (či βελτίω) přestávej na tom, což máš, však při tom hledej lepšího!

γ) ὁ μέν — ὁ δέ: jeden — druhý (pak) § 1 οἱ μὲν τοὺς φίλους παρόντας μόνον τιμῶσι, οἱ δὲ καὶ μακρὰν ἀπόντας ἀγαπῶσι jedni toliko přítomných přátel ušetřiti hledí, druzí také i daleko od sebe vzdálené milují. — § 15 τὸ μὲν ἀνόητον, τὸ δὲ μαντικόν, jedno z toho pronáší povahu nemoudrého, druhé pak naprosto blázna. Aneb:

jiný — a jiný: § 20 οὖτω τοῖς μὲν οὐκ ἀπεχθῇς ἔσει, τοῖς δὲ φίλος γενήσει tak jiným se nezošklivíš, a jiné sobě přátely zděláš. Aneb:

onen — a ten v § 4 οἱ μέν — οἱ δέ. Aneb i: substantivy těmi, k nimž právě se vztahujou: § 38 τὰ μὲν — τὸ δέ peníze — spravedlnost.

δ) vynechávaje i μέν i δέ nahrazuje pojidlo ráznějším pří-

288

Úvahy a zprávy.

zvukem, obyčejně slov těch, k nimž slůvka ta patří, obzvláště jsou-li pronomina; málo kdy přízvukem slov jiných: § 3 σοι μὲν ἀκμὴ φιλοσοφεῖν, ἐγὼ δὲ τοὺς φιλοσοφοῦντας ἐπανορθῶ, ty po moudrosti stojíš, já následovníkům moudrosti přímou cestu ukazuju (srv. právě před tím: σὺ μὲν παιδείας etc.). — § 6 κάλλος μὲν — πλοῦτος δὲ — krása — bohatství. § 16 τοὺς μὲν θεοὺς φοβοῦ, τοὺς δὲ γονεῖς τίμα, τοὺς δὲ φίλους αἰσχύνου, τοῖς δὲ νόμοις πείθου, Boha se boj, rodiče v poctivosti měj, přátel šetřiti hleď, právům poddán buď! — § 11 τὸ μὲν ἀκριβὶς αὐτῶν ἐν ἔτέροις καιροῖς δηλώσομεν, δεῖγμα δὲ τῆς Ἱππονίκου φύσεως ὑὖν ἐξενηνόχαμεν, snad na jiném místě dá se příčina obšírněji o tom mluviti, nyní toliko jako znamení nějaké přirození a života otce tvého chtěl jsem představiti (v řečtině patří μέν a δέ k slovům τὸ ἀκριβές αδεῖγμα, v českém překladu byl přízvuk rázný na slova jiná přenesen totiž na ἔτέροις καιροῖς αὖν).

b) buď podřizuje překladatel jeden z původních členů sou-
řadných druhému, užívaje spojení těchto:

a) ačkoliv — však: § 1 ἐν πολλοῖς μὲν πολὺ διεστώσας εὖ-
ρήσομεν τὰς τε τῶν σπουδαιῶν γνώμας καὶ τὰς τῶν φαύλων διανοίας,
πολὺ δ ὃ μεγίστην τὴν διαφορὰν εἰλήφασιν ἐν ταῖς πρὸς ἀλλήλους
συνηθείας, ačkoli při mnohých věcech mnoho rozdílné býti vi-
díme povahy dobrých od myšlení zlých lidí; však ten rozdíl nej-
více spatřuje se v společném obcování. — § 31 ὄπερ πάσχονσιν οἱ
πολλοί, ποιοῦντες μὲν, ἀγδῶς δὲ τοῖς φίλοις ὑπονηγοῦντες, v čemž
nejedni hřeší, kteřížto, ačkoli propůjčují se přátelům, však
to činí nevolně a jako s obtížením.

β) jak — tak: § 12 τὰ μὲν σώματα τοῖς συμμέτροις πόνοις,
ή δὲ ψυχὴ τοῖς σπουδαίοις λόγοις αὖξεσθαι πέφυκε, jako tělo
mírnými pracemi se utvrzuje, tak mysl poctivým uměním se po-
silňuje. — § 16 τέρψις σὺν τῷ καλῷ μὲν ἄριστον, ἄνευ δὲ τοῦτον
κάκιστον jako nad rozkoš s poctivostí nic není lepšího, tak bez
ní nic není horšího. — § 13 τίμα τοῦ δαιμόνιον ἀσὶ μὲν, μάλιστα δὲ
μετὰ τῆς πόλεως, cti boha jak každého času, tak nejvíce když
se služby obecné dějí. — § 25 τὸ μὲν χρενσίον ἐν τῷ ἀνρὶ βασανί-
ζομεν, τοὺς δὲ φίλους ἐν ταῖς ἀτυχίαις διαγιγνώσκομεν, jako zlato
ohněm se průbuje, tak víra přátel v neštěstí se pronáší. — § 40
πάντων μὲν ἐπιμελοῦ τῶν περὶ τὸν βίον, μάλιστα δὲ τὴν σαντοῦ
φρόνησιν ἀσκει jak o jiné všecky věci péči měj, kterých k ve-
zdejšímu životu potřebí, tak nejvíce pilen buď vtipu a mysli
své! — § 43 δεῖ (γὰρ) εἶναι φοβερὰν τοῖς μὲν φαύλοις τὴν τοῦ βίον
τελευτὴν, τοῖς δὲ σπουδαίοις τὴν ἐν τῷ ζῆν ἀδοξίαν jako zlým lidem
strašlivý bývá konec života, to jest smrt, tak dobrým mužům
život s hanbou a beze cti.

γ) μέν: poněvadž, při čemž člen s δέ (nepřeloženým) na-
před položen, v § 11 αἰσχρὸν τοὺς μὲν γραφεῖς ἀπεικάζειν τὰ
καλὰ τῶν ζώων, τοὺς δὲ παῖδας μὴ μιμεῖσθαι τοὺς σπουδαίους τῶν
γονέων hanba jest synům nenásledovati slavných v cnostech otců

Úvahy a zprávy.

289

svých, poněvadž*) i malíři, což nejpěknějšího jest na živých
zvířatech, vymalovati nezanedbávají.

δ) indik. v členu s μέν překládá se přechodníkem, v § 17
οἱ πολλοὶ τὴν μὲν ἀλλήθειαν ἀγνοοῦσι, πρὸς δὲ τὴν δόξαν ἀπο-
βλέπονσιν lidé, neznajíce pravdy, z samého domnění a pověsti
ο jiných soudí. -- § 48 τοὺς μὲν φήσαντας, μηδὲν δὲ δια-
φέροντας (viz níže).

2. καί spojovací, jež Písecký překládá:

a) souřadně:

α) nejčastěji spojkou: α, i, a to věty hlavní i konstrukce
závislé, ale souřadné, jako v § 3 a jinde. Dvojí καί přeloženo
i: i—i: § 3 ὁρῶ καὶ τὴν τύχην ἡμῖν συλλαμβάνονσαν καὶ τὸν
παρόντα καὶ ὡν συναγωνιζόμενον, vidím, že nám k tomu i štěstí
příčinu dává i sám čas nynější výborně napomáhá; — jednou i
jediné καί se tak překládá, v § 36 (δόξεις) αὐτοὺς ἀποδέχεσθαι
καὶ ζηλοῦν — i schvalovati je i milovati. — (Stupňovací καί
obyč. jest přeloženo: i, v § 38 καὶ τελευτήσασι — i mrtvým; —
nebo se i vynechává, jako v § 36 καὶ τοῖς νόμοις). — O srovná-
vacím καί při jednotlivých slov. viz nahoře str. 284 c) γ).

β) zřídka: pak, v § 44 καὶ μὴ θανμάσῃς nediviž se pak
tomu.

γ) někdy i vynechává: § 5 (συμβουλεύειν,) ὦν χρὴ τοὺς νεω-
τέρους ὀρέγεσθαι καὶ τίνων ἔργων ἀπέχεσθαι καὶ πολοις τιαὶν
ἀνθρώποις ὀμιλεῖν καὶ πῶς τὸν ἑαυτῶν βίον οἰκονομεῖν (ukázati.)
čeho sluší mladým lidem žádati, kterých skutků se varovati,
s jakými lidmi obcovati a jak všecken život svůj říditi.

b) podřadnou konstrukcí

α) tím činem, že καί vynechav podřaďuje první člen dru-
hému, v § 21 ἐὰν τὰς τῶν ἄλλων ἀτυχίας ἐπιβλέπης καὶ αὐτὸν ὡς
ἀνθρώποις ὦν ὑπομιμνήσκης když patře na jiných lidí těžkosti,
rozpomínati se budeš, že sám také jsi člověkem.

β) ὀμοίως καί — : jak — tak v § 26.

3) τè, kteréž též není časté samo o sobě ve sm. positivním
(o porovnávacím τè viz nahoře str. 284 c) δ).

a) τè — καί překládá Písecký spojkami: i — i jako na př.
v § 36.

b) τè — τè: jak — tak: § 29 ἐκεῖναι (t. αὶ ἀλλότριαι κύνες)
τε τοὺς διδόντας ὥσπερ τοὺς τυχόντας ὑλακτοῦσιν, οἱ τε κακοὶ τοὺς
ῶφελοῦντας ὥσπερ τοὺς βλάπτοντας ἀδικοῦσιν jako psi neméně
štěkají na ty, kteříž jim jísti dávají, než na jiné, s nimiž se po-
tkávají, tak zlí jednostejně hledí uškoditi dobrodincům jako i

*) Tento význam slova „poněvadž“ jest ve slovníku Jungmannově
dán do rubriky: *causale*; ale má býti zvlášt vytčen i s něko-
lika příklady. V *moderní* češtině řeklo by se zde: *kdežto*
(während).

19

290

Úvahy a zprávy.

škůdcům svým. — § 32 ἐκεῖνά (t. τὰ ἄρματα) τε ἀτάκτως φέρεται διαμαρτύριστα τῶν εὐθυνούντων, ἤ τε ψυχὴ πολλὰ σφάλλεται διαφθαρείσης τῆς διανοίας jako vůz, nemaje vozataje a správce, leda kams běží, tak mysl člověka, potratíc rozum, v mnohé hříchy a bludy ubíhá.

c) negat. οὖτε — οὖτε, častěji μήτε — μήτε: aniž — ani(ž), jako v § 24; — v prvním členu i pouhé ne, v § 15 μήτε γέλωτα προπετῆ στέργε μήτε λόγον μετὰ θράσους ἀποδέχον neoblibuj všetečného smíchu, ani zvykej drzímu mluvení!

4. ἀλλά: a) obyč.: ale, i po předch. negaci. *) § 5 ἡμεῖς οὐ παράκλησιν εὐρόντες, ἀλλὰ παραίνεσιν γράψαντες (μέλλομένοι συμβούλευσιν) já, ne že bych tě jako lenivého napomenouti, ale jako neumělému naučení dáti chtěl —; zřídka se vynechává: § 27 εἶναι βούλον τὰ περὶ τὴν ἐσθῆτα φιλόκαλος, ἀλλὰ μὴ καλλωπιστής v oděvu miluj čistotu a okrasu, ne stkvostnou nádhernost!

b) οὐ μὴν ἀλλὰ καί vhod přeloženo: anobrž i, § 9. — ἀλλὰ μή: více než, v § 21 ἐὰν κέρδη εἶναι νομίζης, δι' ὦν εὐδοκιμήσεις, ἀλλὰ μὴ δι' ὦν εὐπορήσεις když sobě za zisk položíš to, odkudž by více dobrého jména než zboží přibývalo —.

5. a) ἤ — ἤ neužívá Isokr. často; v § 41 vyhnul se Pís. doslovnému překladu takto: δύο ποιοῦ καιροῦς τοῦ λέγειν, ἤ περὶ ὦν οἴσθα σαφῶς, ἤ περὶ ὦν ἀναγκαῖον εἰπεῖν dvojí čas obeř sobě k mluvení, jeden, když jsi něčeho v jisté pravdě povědom, druhý, když o něčem veliká potřeba mluviti káže.

b) ἤ srovnávací obyč.: nežli. § 41 ἄμεινον σιγᾶν ἤ λέγειν lépe jest mlčeti nežli mluviti.

## 6. γάρ přeloženo

a) obyč. souřadně: zajisté, nebo. § 32 ἐξανίστασο πρὸ μέθης. ὅταν γὰρ ὁ νοῦς ὑπ' οἶνον διαφθαρῆ, ταὐτὰ πάσχει τοῖς ἄρμασι τοῖς τοὺς ἡνιόχους ἀποβαλοῦσιν· ἐκεῖνά τε γὰρ ἀτάκτως φέρεται etc. vyvstaň prvé, než by se opil. Nebo když se mysl člověka vínem podrazí —; jako zajisté vůz etc.— καὶ γὰρ jest tu obyč. před ἄν, ἐὰν neb i ὅταν, tak že zde καὶ patří k ἐὰν (ἴταν) a oboje překládá se: ačkoli; ač snad (i když).

b) někdy i podřadně:

a) poněvadž, v § 33 πολλάκις γὰρ ὦν τοῖς λόγοις ἐλύπησαν, τούτων τοῖς ἔργοις τὴν τιμωρίαν ἔδοσαν poněvadž obyčejně takoví, komuž řečí a slovy ublížili, tomu zase skutkem škodu nahražovati musejí.

β) aby ne. § 23 (ἔνεκα χρημάτων μηδένα θεῶν ὀμόσης, μηδ' ἦν εὐορκεῖν μέλλης') δοξεις γὰρ τοῖς μὲν ἐπιορκεῖν, τοῖς δὲ φιλοχρημάτως ἔχειν (pro peníze skrze žádného boha nepřisahej, by pak

*) V moderní češtině skoro vždy říká se tu: nýbrž.

Úvahy a zprávy.

291

to s dobrým svědomím učiniti mohl,) aby se některým nezdál býti křivopřísežníkem, jiným pak lakomcem.

γ) i spojením relativním. § 31 (διιλητικὸς ἔσει μὴ δύσερις ὦν . . .) μηδὲ φιλαίτιος ὤν, βαρὸ γὰρ, μηδὲ φιλεπιτιμητής, παρο-ξυντικὸν γὰρ. — ne žalovati snadně na druhého, což jest proti-myslné, a nekvapiti k trestání, což k hněvu popouzí. Podobně v § 49.

7. Asyndeton řecké ponechává Pís. obyč. i v českém překladu; ale v § 25 spojil hlavní větu i s předcházející závislou větou v § 24: τοῦτο δὲ ποιήσεις, ἐὰν μὴ δεόμενος τὸ δεῖσθαι προσ-ποιῇ. Περὶ τῶν ὁρηῶν ὡς ἀπορρήτων ἀνακοινοῦ, toho dovedeš, když nepotřebuje něčeho, uděláš se, jako by potřeboval a svěříš se jim o věcech svých netejných, jako by tejné byly.

## II. V podřadném spojení:

1. εἰ jen jednou jest spojkou ve větě vyjadřovaci (místo ὅτι), majíc negaci οὐ; přeloženo jest: že, v § 44 μὴ θανυμάσης, εἰ πολλὰ τῶν εἰρημένων οὐ πρέπει σοι πρὸς τὴν ὑν παρόῦσαν ἡλι-κίαν nediviž se tomu, že mnohá tuto předložená naučení ještě k nynějšímu věku tvému se netrefují. — Jinde všude v řeči té jest εἰ v předvětích hypothetických a koncessivních (v pod-mínečnych a připouštěcích). Tu Písecký překladem svým nedovedl všech rozdílů tak jasně naznačiti, jak v řeckém originalu určeny jsou; tomu pak není se diviti, poněvadž vůbec čeština a ještě více němčina právě v této stránce od důkladnosti a určitosti řecké se uchyluje, udbíhajíc překladem nejen z jedné hypoth. formy do drubé, ale i z hypoth. předvětí vůbec i do vět ča so- vých a relativních.

a) při skutečné podmínce (při první formě hypoth.), jež proti ostatním hypoth. formám (vyjme-li se Curtiova druhá, Niederlova čtvrtá forma, jež v řeči té se nenalézá) jest velmi řídká, překládá se εἰ:

α) jednou: pokud s indik., v § 50 εἰ δὲ δεῖ θνητὸν ὄντα τῆς τῶν θεῶν στοχάσασθαι διανοίας, ἡγοῦμαι — a pokud sluší člověku smrtedlnému hádati o vůli nesmrtedlných bohův, nepo-chybně za to mám, že — etc.

β) jednou relativem: což, v § 51 δεῖ — καὶ τῶν ποιη-τῶν τὰ βέλτιστα μανθάνειν καὶ τῶν ἄλλων σοφιστῶν, εἰ τι χρήσιμον εἰρήκασιν, ἀναγιγνώσκειν patří — i což nejlepšího jest z poetův se učiti a s pilností čísti, což jsou i jiní moudří lidé užitečně učili a psali.

b) ἑάν s konj. při podmínce očekávané (budoucí, objektivní — dle Nied. druhá, dle Curt. třetí forma hypoth.):

α) -li s indik. fut., a to fut. slovesa končícího nebo jedno-dobého, jest-li v řečtině konj. aor.; fut. slovesa trvacího neb opě-tovacího, jest-li v řečt. konj. praes., ač někdy i tu — nesprávně — jest fut. končícího slovesa. Řecké ἑάν ( ei ἀν) δέ Písecký pře-

19*

292

Úvahy a zprávy.

kládá: pak-li; ale nikdy není hned v prvním předvětí: pak-li.*)
— καὶ ἦν = αἰκoli snad; i: ač snad s konj., v závětí: však.
§ 32 ἐὰν δέ ποτέ σοι συμπέσῃ καιρός — pak-li se kdy na-
hodí při kvasu býti. — § 43 ἐὰν δέ ποτέ σοι συμβῇ κινδυνεύσιν
— pak-li kdy ten čas přijde, že by musel nebezpečenství
podniknouti. — § 16 καὶ (γὰρ) ἄν τοὺς ἄλλους λάθης, σεαντῷ
συνειδήσεις (nebo) ačkoli snad ukryješ to před jinými, však
sám sobě vždycky zle svědom budeš. — § 17 καὶ (γὰρ) ἄν πα-
ραντίκα κούψης, ὕστερον ὀφθήσῃ (nebo) ač by snad něco poně-
kud zatajil, však se i to potom pronese a vyjde na jevo. —
S konj. praes. v řeč.: § 18 ἐὰν ᾧς φιλομαθής, ἔσει πολυμαθής
budeš-li se pilně učiti, mnoho se naučíš. — § 30 ἐὰν ἀπο-
δέχη — obeřeš-li sobě (lépe: budeš-li si obírati); — πλὴν
ἐάν = leč by v § 22.

β) někdy, méně správně, i: když s indik. fut. s rozdílem
v a) naznačeným a obmezeným. § 25 οὖτως ἄριστα χρήσει τοῖς
φλοις, ἐὰν μὴ προσμένης τὰς παρ' ἐκείνων δεῖσεις tímto způso-
bem nejlépe se přátelům zachováš, když nebudeš čekati,
až by tě prosili. — § 24 τοῦτο δὲ ποιήσεις, ἐὰν μὴ δεόμενος τὸ
δεῖσθαι προσποιῇ toho dovedeš, když, nepotřebuje něčeho,
uděláš se, jako by potřeboval (lépe: budeš-li dělati —). —
§ 21 ἔσει δὲ τοιοῦτος, ἐὰν κέρδη μὲν εἶναι νομίζης, δι' ὧν εὐδο-
κιμήσεις, ἀλλὰ μὴ δι' ὧν εὐπορήσεις, τῇ δ' ὀργῇ παραπλησίως
ἔχῃς πρὸς τοὺς ἀμαρτάνοντας, ὥςπερ ἄν πρὸς ἑαυτὸν (σαντὸν) ἀμαρ-
τάνοντα καὶ τοὺς ἄλλους ἔχειν ἀξιώσειας, ἐν δὲ τοῖς τερποῦς, ἐὰν
αισχρὸν ὑπολάβης τῶν μὲν οἰκετῶν ἄρχειν ταῖς δ' ἡδοναῖς δον-
λεῖν toho tak dojdeš, když sobě za zisk položíš (lépe: budeš
pokládati) to, odkudž by více dobrého jména nežli zboží přibý-
valo; v hněvu, když takovým budeš těm, kteříž proti tobě
provinili, jakéž by k sobě míti chtěl jiné, kdyby sám provinil;
v rozkošech, když pomyślíš, že hanba jest nad služebníky pá-
nem býti a žádostem sloužiti. O překladu κὰν zcela volném viz níže.

c) εἰ s optat. při podmínce prostě pomyšlené (připuštěné,
subjektivní — dle Nied. třetí, dle Curt. čtvrtá forma hypoth.).
V překladu této formy přibližuje se Písecký brzy formě předchá-
zející v b) (ἐάν s konj.), brzy formě podmínky neskutečné (dle
Nied. črvrtá, dle Curt. druhá forma hypoth.).

α) - li, jestli s indik. fut. (jako v b). § 45 πολλὴν δ' ἄν
τοῖς θεοῖς χάριν σχοίην, εἰ μὴ διαμάρτοιμι τῆς δόξης, ἦς ἔχων
περὶ σοῦ τυγχάνω budu pak velice bohu děkovati (tak přeložen
aor.!), jestli mne naděje má, kterouž o tobě mám, nez mýlí!

β) když, kdy s indik. fut. (jako v b). § 46 μάλιστα δ' ἄν
παροξυνθεῖης ὀρέγεσθαι τῶν καλῶν ἔργων, εἰ καταμάθοις, ὅτι καὶ
τὰς ἡδονὰς ἐκ τούτων μάλιστα γνησίως ἔχομεν nejvíce pak ponukneš
se a zbudíš k oblibování dobrých věcí, když porozumíš, že

*) Jak v moderní češtině dosti často zcela nesprávně se klade.

Úvahy a zprávy.

293

se nám z nich nejopravdovější rozkoše rodí. — § 35 οὖτω δ' ἦν μάλιστα βονλεύεσθαι παροξννθείης, εἰ τὰς συμφορὰς τὰς ἐκ τῆς ἀβονλίας ἐπιβλέψειας tím pak nejvíce se ponukneš, aby moudré rady užíval, kdy pomyslíš na škody, kteréž z kvapné všetečnosti pocházejí. — § 14 τούτον δ' ἦν ἐπιτύχοις, εἰ λήγοις τῶν πόνων ἔτι πονεῖν δυνάμενος toho pak nabudeš, když od díla přestaneš (přeloženo jako aor. !), moha ještě pracovati.

γ) kdyby. § 11 ἐπιλίποι δ' ἦν ἡμᾶς ὁ πᾶς χρόνος, εἰ πάσας τὰς ἐκείνου πράξεις κατὰ ριθμήσει ἱμεθα ἀσυνη by semi nedostalo, kdybych všecky jeho dobré činy vypraviti chtěl.

δ) i přídavným slovesným při jiném příd. slov. v § 27 παραπλήσιον οἱ τοιοῦτοι πάσχουσιν, ὦσπερ ἦν εἶ τις ἱππον κήπσαιτο καλὸν κακῶς ἱππεύειν ἐπιστάμενος — co majícímu dobrého koně a neumějícímu na něm jezditi.

## 2. Ve větách časových :

a) řecký indik. přeložen jest česky indikativem.

b) řecký konj. s ἦν přeložen jest:

a) indikativem fut. s rozdílem skoro týmž, který jest v hypoth. předv. v předch. (1. b) α): § 32 ὅταν ὁ νοῦς ὑπ' οἶνον διαφρθαρῆ — když se mysl člověka vínem podrazí. — § 35 τῆς ὑγιείας πλείστηρ ἐπιμέλειαν ἔχομεν, ὅταν τὰς λνίπας τὰς ἐκ τῆς ἀροωστίας ἀναμνησθῶ μεν tehdáž největší péči a bedlivosť míváme o zdraví, když se na těžkosti v nemocech rozpomínáme (tak přeložen aor. ! lépe: kdykoli se rozpomeneme). — § 24 μηδένα φίλον ποιοῦ, πρὸν ἦν ἐξετάσῃς, πῶς κέχηται τοῖς πρότερον φίλοις v přátelství s žádným nevcházej, leč prvé vyzvíš, jak se k předešlým přátelům svým choval.

β) řecký konj. praes. s ἦν přeložen i indik. praes. v §. 35 ὅταν ὑπὲρ σαντοῦ μέλλης τινὶ συμβούλῳ χρῆσθαι, σκόπει πρῶτον, πῶς τὰ ἑαυτοῦ διώκησεν když užíti žádáš rady druhého v svých věcech, pilně prvé šetř, jak ten sám své věci řídil.

## 3. Relativní věty:

a) s indik. jsou česky přeloženy:

a) většinou též indikativem s relativem. Řecké ὅσοι (kolik) přeloženo: kdožkoli, kteří v § 3, 4.

β) jako optat. potent. v § 44 ὀήθην δεῖν μηδὲν παραλιπεῖν ὥν ἔχω σοι συμβονλεύειν ničehož jsem pominouti nechtěl, v čemž bych užitečně a platně poraditi mohl.

γ) při verbu δεῖ finalní větou tak, že δεῖ už jinak není přeloženo. § 11 (δεῖγμα τῆς Ἱππονίκον φύσεως —,) πρὸς ὃν δεῖ σ' ὥσπερ πρὸς παράδειγμα — aby ty vedle příkladu jeho život svůj spravoval.

δ) časovou větou v § 41 δύο ποιοῦ καιροῦς τοῦ λέγειν, ἢ περὶ ὥν οἴσθα σαφῶς ἢ περὶ ὥν ἀναγκαῖον εἰπεῖν dvojí čas obeř sobě k mluvení, jeden, když jsi něčeho v jisté pravdě povědom, druhý, když o něčem veliká potřeba mluviti káže.

294

Úvahy a zprávy.

b) konjunktiv s āv přeložen:

a) indikativem s pouhým relativem, málo kdy konjunktivem: § 33 οὐς ἀν βούλη ποιήσασθαι φίλους, ἀγαθόν τι λέγω περὶ αὐτῶν kteréž lidi chceš sobě přátely získati, o těch něco dobrého mluv! — § 34 περὶ ὦν ἀν αἰ σχύνη παροησιάσασθαι, βούλη δέ τισι τῶν φίλων ἀνακοινώσασθαι, χρῶ τοῖς λόγοις ὡς περὶ ἀλλοτρίον τον πράγματος ὁ ἐμ ὁ se habíš zjevně a otevřeně mluviti a však rád by se o to s některými přátely poradil, mluv o tom, jako by se ne tebe, ale jiného dotýkalo! Zde jest druhá relat. věta — βούλη konjunktivem přeložena, ale tak, že βούλη vyjádřeno slovem „rád“. — § 37 δόξεις καὶ αὐτὸς τοιαῦτα πράττειν, οἶ ἀν τοῖς ἄλλοις πράττουσι βοηθῆς domnívali by se lidé, že i sám to pášeš, v čemž (οἷα) jiné pácha-jící vymlouváš a zastáváš.

β) indikativem neb i konj. s relativem, jemuž přivěseno: koli v § 41 πᾶν, ὃ τι ἀν μέλλης ἐρεῖν, πρότερον ἐπισκόπει τῇ γνώμῃ cožkoli mluviti chceš, prvé se na to bedlivě rozmysli! — § 37 ὦν ἀν ἐκεῖνος ἀμάρτη, σοι τὰς αἰτίας ἀναθήσουσιν což by ten koli provinil, na tebe toho příčinu vecpají.

4. Infinitiv řecký mění se v překladu českém tak, jak toho žádá konstrukce onoho významu, jímž se překládá slovo, na němž řecký infin. závisí. A poněvadž jedno a též slovo rozličnými významy jest přeloženo, jest i způsob překladu infinitivů na témž slově zavislých rozličný. K. př. přeloženo-li slovo πειρώμαι v češtině slovem „hledím“, ponechává se v češtině též konstrukce infinitivní; pakli se též slovo přeloží: „pečuji o to, přičiňuji se“ a pod., vyvolí se místo řeckého infinitivu v češtině vazba vět účelných: abych atd.; srv. § 24 πειρῶ διαμένειν hleď setrvati, — pak § 40 πειρῶ τῷ μὲν σώματι εἶναι φιλόπονος, τῇ δὲ ψυχῇ φιλόσοφος přičiň se, aby tělo měl pracovité a dělné, mysl pak moudrosti žádostivou —! § 42 μάλιστα μὲν πειρῶ ζῆν κατὰ τὴν ἀσφάλειαν nejvíce o to pečuj, aby v bezpečnosti živ. býti mohl! I překlad infinitivu s členem jest rozmanitý dle způsobu závislosti.

Pro jasnější rozhled rozdělíme infinitiv na dvojí druh:

a) *Infinitiv bez členu přeložen jest:*

a) obyčejně též infinitivem, obzvláště po slovesech βούλομαι, θέλω (má-li infin. týž subj.), δύναμαι, μέλλω, ἐθίζω, αἰσχύνομαι, χρή; jen málo kdy užito zde překladu spojkou (ku př. že): při βούλομαι v § 33., při θέλω v § 24., při μέλλω v § 5., tamže jest i infin. při χρή, jehož překlad změněn jest tím způsobem, že subjekt infinitivu, totiž akk. učiněn závislým přímo na χρή (jako při řecké fig. πρόληψις — anticipatio) ὦν χρὴ τοὺς νεωτέρους ὁρέγεσθαι atd., čehož sluší mladým lidem žádati atd.

δεῖ s infin. má v českém překladu obyč. konstr. osobní (δεῖ ἐμέ mám; musím). § 51 δεῖ (χρωμένους) ὁρέγεσθαι etc. žádostivě následovati mají etc. — § 52 δεῖ (τοὺς ὁρεγομένους) μη-

Úvahy a zprávy.

295

δενὸς ἀπείρως ἔχειν etc. musejí zkusiti všech věcí etc. — Též infin. při δοκῷ překládá se infinitivem, ponechává-li se v překladu řecký subj. slova δοκῶ, v § 26 ἵνα δοκῆς μηδὲ τούτων ἀπόντων ὀλιγωρεῖν aby se nezdál ani nepřítomných lehce sobě vážiti. — Ale jest-li subj. v češtině zaměněn, bývá překlad dle násled. β) neb i volnější (příklady viz na str. 282). — Že někdy δοκεῖ, δεῖ se vynechává a infinitiv indikativem se překládá, viz níže; — tamže i že δεῖ přeloženo: aby v § 11.

Rovněž infinitivem překládá se infin. řecký i při adjektivním praedikatu, jako: αἰσχρόν, ἄτοπον a pod.: § 26 ὁμίως αἰσχρὸν εἶναι νόμιζε τῶν ἐχθρῶν νικᾶσθαι ταῖς κακοποιίαις καὶ τῶν φιλῶν ἡττᾶσθαι ταῖς εὐεργεσίαις, za hanbu sobě pokládej přemožen býti jak dobrodiním přátel, tak nešlechetností a křivdou nepřátel! (zde pozorovati sluší, že infin. εἶναι závislý na νόμιζε v překladu jest vynechán a infinitivy νικᾶσθαι, ἡττᾶσθαι jediným: „přemoženu býti“ vyjádřeny jsou; též hodno všimnouti si formy „přemoženu“, jež zde při „sobě“ právem obstojí). — I při vazbě rozvinutější ponechává se v českém překladu infin., § 11 αἰσχρὸν — ἀπεικάζειν — μιμεῖσθαι, kdež subj. infinitiv ὁ τοὺς μὲν γραφεῖς — τοὺς δὲ παῖδας též anticipací vztažen k αἰσχρόν; ale jednou jest přece takový infin. přeložen větou závislou se spojkou že, v § 19 dle násl. β) (viz násl. b) γ). —

β) závislou větou, a to:

infin. úsudkový větou se spojkou že, obzl. po sl. ἡγοῦμαι a p., ač i tu někdy jest obrat jiný (jako v § 22 προσήκειν ἡγοῦ za jedno měj —, srv. § 26 αἰσχρὸν εἶναι νόμιζε v předch. α). — § 45 τοῦτον εἰκὸς — ἀποδέχεσθαι dosti podobné jest, že ten — přijme (jako fut.!). — Krom toho též:

se spojkou jak se změněnou konstr. v § 33 ἡγοῦ τὴν παιδείαν τοσούτω μεῖζον ἀγαθὸν εἶναι τῆς ἀπαιδενσίας, ὅσω etc. jak lepší jest umění nežli neumělosť, z toho poznáš, že —.

inf. žádací větou se spojkou: aby, by, obzl. po sl. πρέπει, συμφέρει, εὖχομαι, πειρῶμαι (ale viz před a!), παρασκευάζω. § 2 πρέπει τοὺς παῖδας ὥσπερ τῆς οὐσίας οὖτω καὶ τῆς φιλίας τῆς πατρικῆς κληρονομεῖν náleží dětem, aby jak statku a zboží, tak i přátelství po svých rodičích dědicové byli (subj. infinitiv ὁ τοὺς παῖδας vztažen v překladu anticipací k πρέπει, jako při χρή v α). — § 14 τοιοῦτος γίγνου περὶ τοὺς γονεῖς, οἶονς ἀν εὖξαιο περὶ σεαντὸν γενέσθαι τοὺς ἑαντοῦ (σαντοῦ) παῖδας tak se chovej k rodičům svým, jak by chtěl, aby se k tobě děti tvoji chovali! — § 22 περὶ τῶν ἀπορρήτων μηδενὶ λέγε, πλὴν ἐὰν ὁμοίως συμφέρῃ τὰς πράξεις σιωπᾶσθαι σοί τε τῷ λέγοντι κάκείνοις τοῖς ἀκούονσιν tajností svých žádnému nesvěřuj, leč by tak mnoho záleželo, aby v mlčení zůstaly, těm, kdož je od tebe slyší, jako tobě, který je pronášíš. — Při sl. ἐλπίζω překládá se infin. v § 16: by; ale v § 24 spojkou že s indik.: ἐλπίζε γὰρ αὖτὸν καὶ περὶ

296

Úvahy a zprávy.

σὲ γενέσθαι τοιοῦτον, οἶος καὶ περὶ ἐκείνους γέγονε nebo nadíti se
máš, že i k tobě, nejinak než jako k nim, chovati se bude!

γ) i substantivem verbalním v § 46 μάλιστα δ' ἀν
παροξνθείης δρέγεσθαι τῶν καλῶν ἔργων — nejvíce pak ponukneš
se a zbudíš k oblibování dobrých věcí etc.

b) infinitiv s členem přeložen jest:

α) substantivem (srv. předch. u) γ). § 46 ἐν μὲν τῷ ῥαθνμεῖν καὶ τὰς πλησμονὰς ἀγαπᾶν εὐθὺς αἰ λῶπαι ταῖς ἡδοναῖς παραπεπήγασι, τὸ δὲ περὶ τὴν ἀρετὴν φιλοπονεῖν καὶ σωφρόνως τὸν αὐτοῦ βίον οἰκονομεῖν ἀεὶ τὰς τέρψεις εἰλικρινεῖς καὶ βεβαιοτέρας ἀποδίδωσι, vlenivosti a povolování zlým
žádostem ihned žalosti přidržejí se rozkoší, ale usilování
k cnosti a střídmosti života ustavičně čistou a trvanlivou
rozkoš přináší (τὸ οἰκονομεῖν nabylo překladem jiné závislosti).
— § 41 δύο ποιοῦ καιροὺς τοῦ λέγειν dvojí čas obeř sobě
k mluvení.

β) málo kdy infinitivem. § 43 τὸ μὲν τελευτῆσαι —, τὸ δὲ
καλῶς ἀποθανεῖν umříti — dokonati život s poctivostí a chválou —.

γ) závislou větou s rozličnými spojkami: § 19 αἰσχρὸν τοὺς
μὲν ἐμπόρονς τηλικαῦτα πελάγη διαπερᾶν ἔνεκα τοῦ πλείω ποι-
ῆ σαι τὴν ὑπάρχονσαν οὐσίαν, τοὺς δὲ νεωτέρους μηδὲ τὰς κατὰ
γῆν πορείας ὑπόπρεμεῖν ἐπὶ τῷ βελτίω καταστῆσαι τὴν αὖτῶν
διάνοιαν hanba jest, že kupci přes veliká moře daleko se plaviti
smějí, aby mnoho časného nabyli; mládenci pak ani po zemi
nedaleko projíti se nemohou, aby umění a moudrosti dosáhli
(srv. i § 28). — § 24 ἐὰν τὸ δεῖσθαι προσποιῇ když uděláš
se, jako by potřeboval. — § 48 τοῖς σπουδαίοις οὐχ οἶδον
τε τῆς ἀρετῆς ἀμελεῖν διὰ τὸ πολλοὺς ἔχειν τοὺς ἐπιπλήττοντας
vznešeným a slavným není dopuštěno cnosti zanedbávati, poně-
vadž jinak nemohli by leč v pomluvu mnohých upadnouti.
— § 32 i přechodníkem ἀθάνατα μὲν φρόνει τῷ μεγαλόψυχος
εἶναι, θνητὰ δὲ τῷ συμμέτρως τῶν ὑπαρχόντων ἀπολαύειν pře-
mýšlej o věcech nesmrtedlných myslí udatnou, o smrtedlných pak
střídmě jich užívaje. *)

5. Participium:

a) attributivní překládá se:

α) nejčastěji větou relativní s indik., málo kdy s konj.:
§ 2 ἡγούμενος πρέπειν τοὺς δόξης ὀρεγομένους καὶ παιδείας
ἀντιποιονμένονς τῶν σπουδαίων ἀλλὰ μὴ τῶν φαύλων εἶναι
μιμητάς, ἀπέσταλκα σοὶ τόνδας τὸν λόγον δῶρον, uznávaje já za
slušné, aby ti, jenž dobrého jména jsou žádostivi a k po-
ctivým uměním s e oddali, ne zlých, ale dobrých následovníci

*) Místu tomuto dle tohoto překladu neporozuměł Písecký. Bral ť akkus. ἀθάνατα a θνητὰ za akkus. předmětu vnějšího; však jsou to akkus. předm. vnitřního. Pozn. red.

Úvahy a zprávy.

297

byli, tento spis svůj v dar jsem tobě odeslal. — § 6 ἑώμη — πλείω τοὺς ἔχοντας ἐλνήνατο síla více škodí těm, kdož ji mají. — § 9 ἀπέλανς τῶν παρόντων ἀγαθῶν ὡς θνητός sta- tečku, kterýmž vládl, užíval jako smrtedlný. — § 18 οὖτω τὰ τοῖς ἄλλοις χαλεπῶς ὑρεμένα συμβήσται σοι ἑξδίως μαν- θάνειν tím způsobem snadně se naučíš tomu, čehož jiní s ve- likou prací dosáhli; též i jiná substantivovaná neutra, jako § 34 ἐπιέλει ταχέως τὰ δόξανα οὐς se uradíš, to rychle vykonej! § 40 τὰ συμφέρονα což umíníš —, což by užitečného tobě bylo, § 47 τῶν ἀποβαινόντων. — § 26 ἀποδέχον τῶν ἑταίρων μὴ μόνον τοὺς ἐπὶ τοῖς κακοῖς δυσχεραίνοντας, ἀλλὰ καὶ τοὺς ἐπὶ τοῖς ἀγαθοῖς μὴ φθονοῦντας ty přátely sobě libuj, kteříž by nejedno utrpení s tebou nesli, ale také v štěstí tobě nezá- viděli (pozoruj zde konj. v češtině).

β) adjektivně nebo i pronominalně: § 34 παραδεί- γματα ποιοῦ τὰ παρεληνθότα τῶν μελλόντων beǐ sobě pominulé věci za příklad budoucích. — § 3 τὸν παρόντα καιρόν čas ny- nější. — § 26 τῶν ἀπόντων φίλων μέμνησο πρὸς τοὺς παρόντας nepřítomné přátely v dobrém připomínej před přítomnými! — § 28 τίμα τὴν ὑπάρχονσαν οὐσίαν přischraňuj statečku svého! § 32 τῶν ὑπαρχόντων jich; v § 48 τὰ τυχόντα πράττειν leda- cos, τοὺς μηδὲν τῶν τυχόντων διαφέροντας kteříž v ničemž nad jiné obecné lidi nepředčí (tím se přechází už do ná- sledujícího γ).

γ) substantivně: § 6 (ἐώμη —) τὰ σώματα τῶν ἀσκούντων ἐκόσμησε — těla šerméřův a zápasníkův ozdo- buje. — § 29 τὸ μέλλον ἀόρατον budoucích věcí žádný předzvěděti nemůže. — § 29 οἱ κακοὶ τοὺς ὀφελοῦντας ὥσ- περ τοὺς βλάπτοντας ἀδικοῦσιν. Μίσει τοὺς κολακεύοντας ὥσπερ τοὺς ἐξαπατῶντας zlí jednostejně hledí uškoditi do- brodincům jako i škůdcům svým. V nenávisti měj po- chlebníky jako pokládače! — § 31 μηδὲ πρὸς τὰς τῶν πλησιαζόντων ὀργὰς τραχέως ἀπαντῶν hněvu přátel tvrdě na odpor se nepostavovati. — § 48 τοὺς ἐξαμαρτάνοντας zjevné ne- šlechetníky. — § 45 τὸν αὐτὸ τὰ βέλιστα πράττειν ἐπιπάτοντα, τοῦτον εἰκὸς καὶ τῶν ἄλλων τοὺς ἐπὶ τὴν ἀρετὴν παρακαλοῦντας ἀποδέχεσθαι kdož sám od sebe jest schopný k dobrému, dosti podobné jest, že ten i jiných napomenutí k cnosti přijme (indirektní konstr. místo direktní: *napomínatel*).

δ) méně správně i jako partic. praedikativní určovací (ap- positivní, viz násl. b) i větami se spojkami podřadnými obyč. s indik.: § 42 χαῖρε (μὲν) ἐπὶ τοῖς συμβαίνονσι τῶν ἀγαθῶν καὶ λυποῦ μετρίως ἐπὶ τοῖς γιγνομένοις τῶν κακῶν těš se a raduj, potká-li tě co veselého, a snášej trpělivě a mírně, při- hodí-liť se co žalostivého! (zde rozhodla předl. ἐπί — li). — § 12 οὖτω τὴν γνώμην οὐ δυνατὸν διατεθῆναι τὸν μὴ πολλῶν καὶ καλῶν ἀκονσμάτων πεπληρωμένο nikoli není možné, by kdo

(19)

298

Úvahy a zprávy.

(indefin.) k tomu spůsobnou mysl měl, leč prvé mnohým po-
čestným a užitečným naučením ohražen bude (zde rozhodla
neg. μή; prvé jest obsaženo v perf.). Překlad ten má analogii
v zaměňování vět hypoth. s relativními: ἐάν ∼ ὅς ἄν —; εἰ s opt.
∼ ὅς s opt. —.

b) partic. praedikativní určovací (appositivní) přeloženo jest:

a) přechodníkem, ale jen tak, aby v české konstrukci vztahoval se přechodník k nominativu; v jiných pádech ovšem přechází přech. v adj. verbale neb i jiné adj. a překladem českým pak se neliší partic. attrib. v a) β) od tohoto participia appos., ač ve smyslu jest i tu rozdíl znamenitý. *) § 9 τὰς τοῦ πατρὸς προαιρέσεις ἀναμνησθεὶς οἰκεῖον καὶ καλὸν ἔξεις παράδιγμα připomena **) sobě život otce svého, budeš míti domácí a poctivý příklad —. § 13 εὐσέβει τὰ πρὸς τοὺς θεοὺς μὴ μόνον θʻ ὅν, ἀλλὰ καὶ τοῖς ὅρκοις ἐμμένων pilen buď služby boží a pobožnosti, netoliko obėti bohu čině, ale také, což s přísahou slíbíš, splňuje. — Adjektivní překlad jest: v § 1 παρόντας — ἀπόντας přítomných — vzdálené. — § 26 (τῶν ἀπόντων φίλων μέμνησο πρὸς τοὺς παρόντας,) ἤν δοκῆς μηδὲ τούτων ἀπόντων ὀλιγωρεῖν — (viz a) β) aby se nezdál ani nepřítomných sobě vážiti (t. j. ani těch, jsou-li nepřítomni —; tím právě liší se smysl znamenitě od předch. τῶν ἀπόντων — πρὸς τοὺς παρόντας t. j. těch, kteří jsou nepřítomní — před těmi, kteří jsou přítomní. ***) — § 38 τοσούτω κρείτων δι-
καιοσύνη χρημάτων, ὅσω τὰ μὲν ζῶντας μόνον ὀφελεῖ, τὸ δὲ καὶ τελευτή σασι δόξαν παρασκευάζει spravedlnosť tím jest lepší nad peníze, že peníze živým toliko lidem se hodí, spravedlnosť pak i mrtvým chválu přináší (t. j. pokud živi jsou — i když skonali, zemřeli).

β) předložkovým i předmětným určením: § 26 πολλοὶ ἀτνχοῦσι μὲν συνάχθονται, καλῶς δὲ πράττονσι φθονοῦσι mnozí rmoutívají se ovšem z neštěstí přátel svých, a nicméně jim štěstí závidějí (t. j. jsou-li přátelé nešťastni —, jsou-li šťastni. †) — § 31 Θνμόνμένοις αὐτοῖς εἶκων ustoupiti jim v náhlosti jejich.

*) viz: Skladba jazyka českého od Zikmunda, §. 265., 3. (str. 679.)

**) Pravidlo v skladbě Zikmundově v §. 264. 2. b. (str. 670. fin.) právem obmeziti sluší v ten smysl, že přechodníku sloves skonalých (dle §. 246, 1. str. 599 etc.) přítomného či budoucího času má se užívati jen tehdy, když vyjadřuje děj proti budoucímu (aneb obecnému) déji slovesa určitého předčasný.

***) Toho rozdílu v překladu participíat attribut. a praedik. mnozí z no-
vějších překladatelů ani v nom. nešetří, čehož jest velmi litovati.

†) Nesprávný jest německý výklad Schneiderův (Isokrates’ Ausgewählte Reden, I. B. Leipzig, Teubner 1859) „mit Einzelnen, die unglaublich sind, místo „wenn sie (t. die Freunde) unglaublich sind“.

Uvahy a zprávy.

299

γ) závislou větou: αα) často se spojkou podřadnou: § 16
έποτε μηδὲν αἰσχρὸν ποιήσας ἔλπιζε λήσειν spάchάš-li
hanebného a neslušného, nemni by se tajiti mohlo! — § 29
: κακοὺς εὖ ποιῶν ὄμοια πείσει τοῖς τὰς ἀλλοτρίας κύνας σιτί-
τιν ὑ ἀ c inίš-li (lépe: budeš-li činiti) zlým dobře, rovně též se
odí, co těm, kteříž cizí psy chovají a krmí. — § 37 εἰς ἀρχὴν
ασταθεῖς μηδενὶ χρῶ πονηρῷ πρὸς τὰς διοικήσεις budeš-li
potažen k obecnému úřadu, žádného člověka zlého k službě
a konání, čehož jest potřebí, neužívej! — § 31 πεπανμένοις
když je hněv pomine. — § 23 ὄρκον ἐπακτὸν προσδέχον
δύο προφάσεις, ἤ σεαντὸν αἰτίας αἰσχρᾶς ἀπολύων, ἤ φίλους
ιεγάλων κινδύνων διασώζων pohnán jsa vykonej přísahu pro
příčiny, aneb aby se z hanebného hříchu očistil, aneb
přátelům svým z nebezpečenství pomohl (praes. přelož.
fut.). — § 17 ἄπαντα δόκει ποιεῖν ὡς μηδένα λήσων všecky
své tak konej, jakoby žádného tajiti nemínil. — § 5
ς οὐ παράκλησιν εὖρόντες ἀλλὰ παραίνεσιν γράψαντες μέλλομέν
συμβονλεύειν — já, ne žebych tě jako lenivého napome-
niti, ale jako neumělému naučení dáti chtěl, umínil
rady své uděliti etc. (pozoruj zde pleonasmus v překladu!).
ββ) málo kdy nesprávně větou relativní (jako attrib. part.

α). § 18 ὄμοιως αἰσχρὸν, ἀκούσαντα χρήσιμον λόγον μὴ
εἶναι καὶ διδόμενον τι ἀγαθὸν παρὰ τῶν φίλων μὴ λαβεῖν
ostejná hanba jest, což užitečného slyšíš, tomu se nena-
jako nevzíti dobrého daru, který přítel tvůj daruje. —
| ὅπερ πάσχονσιν οἱ πολλοὶ ποιοῦντες μέν, ἀηδῶς δὲ τοῖς φίλοις
νροῦντες v čemž nejedni hřeší, kteřížto, ačkoli pro-
jí se přátelům, však to činí nevolně a jako sobtížením. —
51 οἷς δὲ ἐπαραδείγμασι χρωμένους ὀρέγονθαι τῆς καλο-
θίας kteří tedy patří na ty příklady, žádostivě následo-
mají počestnosti a cnosti.

δ) málo kdy souřadně určitým slovesem: § 50 Ζευς
λίέα καὶ Τάναλον γεννήσας — τὸν μὲν διὰ τὴν ἀρετὴν ἀθά-
ν ἐποίησε, τὸν δὲ διὰ τὴν καπιαν ταῖς μεγίσταις τιμωρίαις ἐκό-
v Jupiter splodil dva syny, Herkulesa a Tantala, a však onoho
ch pro jeho hrdinskou cnost nesmrtedlností daroval, tohoto
nešlechetnosť jeho k nejtěžším mukám odsoudil. — § 33
τὴν παιδείαν τοσούτω μεῖζον ἀγαθὸν εἶναι τῆς ἀπαιδευσίας) ὄσφ
ἐν ἄλλα μοχθηρὰ πάντες κερδαίνοντες πράπτονσιν, (αὖτη δὲ
καὶ προεξημίωσε τοὺς ἔχοντας) že z jiných činův zlých jakýž
: užitek berou ti, kdož je páší — (zde jest κερδαί-
ες, jsoucí v řečtině podřaděno slovu πράπτονσιν, českým pře-
m jemu nadřaděno, πράπτονσι pak stalo se v češtině pod-
ým řeckému participiu).

ε) i infinitivem při zaměněném subj. hlavní věty, v § 31
τικὸς δ' ἔσει μὴ δύσερις ὧν μηδὲ δυσάρεστος μηδὲ πρὸς πάντα (ς)
ικος. ἀπὶ δὲ ποὶς τὰς τῶν πλησιαῖν ἀντικαίνων ὀνόματα παντων ἀπω-

800

Úvahy a zprávy.

τῶν, μηδ', ἦν ἀδίκως ὀργιζόμενοι τυγχάνωσιν, ἀλλὰ θνυομμένοις μὲν αὐτοῖς εἴκων, πεπανμένοις δὲ τῆς ὀργῆς ἐπιπλήττων etc. jsou pak vlastní povahy přívětivosti, nebýti svárlivým ani nevhodným a nevrlým, ani ve všech věcech svého neustupným, hněvu přátel tvrdě na odpor se nepostavovati, byť se pak i bez příčiny hněvali, ale ustoupiti jim v náhlosti jejich, potom, když je hněv pomine, přátelsky jich potrestati etc.

ζ) někdy partic. se i vynechává, jako v § 17 πράττονσι, v § 30 πιστευθέντες (viz níže str. 303).

c) partic. praedikativní doplňkové není tak časté jako určovací (appositivní); překládá se:

α) závislou větou se spojkou že: v § 3 ὁρῶ δὲ καὶ τὴν τύχην ἡμῖν συνλαμβάνονσαν καὶ τὸν παρόντα καιρὸν συναγωγι- ζόμενον vidím pak, že nám k tomu i štěstí příčinu dává i sám čas nynější výborně napomáhá. — § 52 ὥσπερ τὴν μέ- λιτταν ὁρῶμεν ἐφ' ἄπαντα μὲν τὰ βλαστήματα καθιζάνονσαν, ἀφ' ἑκάστον δὲ τὰ βέλτιστα λαμβάνονσαν, οὖτω δεῖ καὶ τοὺς παι- δείας ὀρεγομένους μηδενὸς μὲν ἀπείρως ἔχειν, παπαχόθεν δὲ τὰ χρήσιμα συνλέγειν jakož vídáme včeličky, že se na všecky kvítky posazují, ale z každého což jest nejlepšího vybírají, tak kdož žádají dosáhnoti pravého umění, musejí zkusiti všech věcí, a odevšad, což jim prospěšného, sbírati.

β) infinitivem: § 1 ἐν πολλοῖς πολὶ διεστώσας εὐρήσομεν τὰς τε τῶν σπονδαίων γνώμας καὶ τὰς τῶν φαύλων διανοίας při mnohých věcech mnoho rozdílné býti vidíme povahy dobrých od myšlení zlých lidí.

γ) při διατελῶ v prvním členu hlavní větou, v druhém členu předložkovým určením, v § 9 οὐ γὰρ ὁλιγωρῶν τῆς ἀρετῆς οὐδὲ ἑαυθυμῶν διετέλεσε τὸν βίον nebo ani on ne- byl nepilen cnosti ani vlenosti a rozpustilosti ži- vota nevedl.

δ) při τυγχάνω přeloženo jest partic. praed. určitým slovesem, zároveň pak řecké sloveso určité τυγχάνω zcela vynecháno. § 31 ἦν ἀδίκως ὀργιζόμενοι τυγχάνωσιν byt se pak i bez příčiny hněvali. — § 45 τῆς δόξης, ἦς ἔχων περὶ σοῦ τυγχάνω naděje, kterouž o tobě mám (lépe: kterouž o tobě právě mám).

### C. Ve volení a řadění slov.

I. 1. Významů z jiných řečí vzatých, tedy původem nečeských, má Písecký v překladu velmi málo, v § 12 πειράσομαι koštuji toho; v § 19 πορεύσθαι vandrovati; § 25 χρονσίον ἐν τῷ πνεὶ δοκιμάζομεν zlato ohněm se průbuje; § 44 οὐ πορέπει se netrefují. Avšak i to pozorovati sluší, že táž slova řecká na jiných městech opět jinými významy přeložena jsou. — Jména z řecké mythologie přeložil Pís. latinskými. Způsob ten byl zvykem tehdejšího věku vůbec. —

Úvahy a zprávy.

301

2. Významy české volí Pís. často řídě se více smyslem a výkladem než původním slovem řeckým; to poznati jest. z hojných příkladů daných už v částech předešlých. Způsobem tím stává se překlad velmi volným. Ovšem musí se tu příhlížeti i k tomu, že Pís. sám měl před rukama vydání řecké na mnoha místech změněné, pak že i Dan. Ad. z Veleslavína v překladu jeho snad všelicos měnil. Srv. obzl. § 3 σοι μὲν ἀκμὴ φιλοσοφεῖν (dle jiného čtení: σὺ μὲν ἀκμὴν φιλοσοφεῖς), ἐγὼ δὲ τοὺς φιλοσοφοῦντας ἐπανορθῶ s českým překl.: ty po moudrosti stojíš, já následovníkům moudrosti přímou cestu ukazuji. — § 8, kdež i konstrukce změněna: ἡραλλέους ἀθλων καὶ τῶν Θησέως ἔργων, οἷς ἡ τῶν τρόπων ἀρετὴ τηλικοῦτον εὐδοξίας χαρακτῆρα τοῖς ἔργοις ἐπέβαλεν, ὥστε μηδὲ τὸν ἀπαντα χρόνον δύνασθαι λήθην ἐμποιῆσαι τῶν ἐκείνοις πεπραγμένων toῦ se velmi snadně poznati může z slavných bojů Herkulesových a skutkův Theseových, kteřížto oba ctnými mravy a hrdinskými skutky tak slovútné cti a chvály sobě dobyli, že jména jejich všem potomkům u věčné paměti zůstávají. — § 17 εὐλαβοῦ τὰς διαβολὰς, καθ' ψευδεῖς ὥσιν· οἱ γὰρ πολλοὶ τὴν μὲν ἀλήθειαν ἀγνοοῦσι, πρὸς δὲ τὴν δόξαν ἀποβλέπουσιν, varuj se, at žádný křivě neutrhá a zle o tobě nemluví! Nebo lidé, neznajíce pravdy z samého domnění a pověsti o jiných soudí. — § 25 μὴ τυχὰν μὲν οὐδὲν βλαβήσει, τυχὰν δὲ μᾶλλον αὐτῶν τὸν τρόπον ἐπιστήσει pro-nesou-li tě, nic na tom neztratíš, pak-li tě zachovají, lépe mravy a povahy jejich znáti budeš. — § 28 τίμα τὴν ὑπάρχουσαν οὐ-σίαν δυοῖν ἔνυκεν, τοῦ τε ζημίαν μεγάλην ἐκτῖσαι δύνασθαι καὶ τοῦ φίλῳ σπουδαίῳ δυστυχοῦντι βοηθῆσαι pro dvě příčiny přischraňuj statečku svého, jedno, aby velikou škodu sněsti, druhé, aby dobrému příteli v těžkosti a nouzi jeho odkud pomoci mohl. — V § 43 ἡ πεπρωμέη přeloženo slovem: bůh; v § 46 ἐν τῷ τὰς πλησμονὰς ἀγαπᾶν: v povolování zlým žádostem; v § 38 jest ὁ μέν — ὁ δέ, v § 40 ἐκεῖνος — οὖτος; v § 47 ἐκεῖ — ἐνταῦθα přeloženo substantivy etc. *)

3. Překlad pleonastický jest dosti častý *):

a) jedno sloveso přeloženo dvojím slovesem, a to:

α) pomocným slovesem s infinitivem neb i s celou větou:
§ 1 τιμῶσιν ušetřiti hledí. — § 11 ἀπεικάζειν vymalovati neza-nedbávají. — § 33 τοῖς ἔργοις τιμωρίαν ἔδοσαν zase skutkem škodu nahražovati musejí. — § 43 πειρῶ ζῆν — o to pečuj, aby živ býti mohl. — § 44 χαλεπῶς εὐρήσεις ne hned najíti moci budeš. — § 37 ἀπαλλάττον hleď odstoupiti. — § 48 ἐνθνμοῦ δέ toho pak chci také, aby povážil —.

*) Způsobu i v konstrukcích i ve významech ještě mnohem volnějšího užívali jiní překladatelé z jazyků klassických za doby Daniela Ad. z Veleslavína, čehož zvláště hojně doklady podává překlad Xenofontova spisu Κύρον παιδσία od Abrahama z Gynterrodu.

302

Úvahy a zprávy.

β) dvěma slovesy v témž způsobu: § 5 συμβούλευσιν rady své uděliti a ukázati. — § 9 οὐδὲ ἡγάπα nežádal a nemijoval. — § 10 τοὺς σπουδάζοντας kteří upřímně milovali a šetřili. — § 29 τοῖς σιτίζουσιν těm, kteříž chovají a krmí. — § 42 χαῖρε těš se a raduj a j. — Při dvojím objektu někdy překládá se při každém zvláště, ale jiným významem: § 50 πῶς ἔχουσι πρὸς τοὺς φαύλους καὶ τοὺς σπουδαιούς τῶν ἀνθρώπων kterak dobrým mužům mnoho přejí a na zlé lidi se hněvají. — § 27 ἀγάπα τῶν ὑπαρχόντων ἀγαθῶν μὴ τὴν ὑπερβάλλουσαν κτῆσιν, ἀλλὰ τὴν μετρίαν ἀπόλανσιν nebuď žádostiv příliš velikého bohatství, ale mírné užitky sobě oblibuj!

γ) jedním verbem rozšířeným adverbiem: § 3 συναγωνιζόμενον že výborně napomáhá. — § 9 ὑφίστατο ochotně podnikal. — § 10 ἡγεῖτο moudρě soudil. — § 31 ἐπιπλήττων přátelsky potrestati. — § 35 σκόπει pilně šetř!

δ) jedno subst. přeloženo někdy:

α) souřadně dvojím substantivem: § 2 τῆς οὐσίας statku a zboží. — § 7 ἔπαινον čest a pochvalu. — § 34 εὐτυχία štěstí a prospěch. — § 35 ἐπιμέλειαν péči a bedlivosł. — § 38 δι' ἀσθένειαν z potřeby a nouze. — § 40 τὴν σαντοῦ φρόνησιν ἀσκει pilen buď vtipu a mysli své! — § 6 ταῖς τῆς ψυχῆς ἐπιμελείας jasnosť a rozšafnosť mysli. — V § 43 přidáno k překladu slova τελευτή: to jest smrt.

β) adjektivem a subst. v § 2 παιδεία poctivá umění, § 34 εὐβούλια zdravá a dobrá rada. Srv. i v § 13 τῆς τῶν χρημάτων εὐπορίας mnohého bohatství a peněz (kde podřadné χρημάτων stalo se souřadným); srv. § 6 ἐπὶ τὰς ἡδονάς k neřádným rozkošem: § 5 οὐδὲν κτήμα žádná dobrá věc. —

γ) i adjektivy a verbem v § 43 ζήτει τὴν σωτηρίαν hleď zdráv a živ vyjíti!

δ) i celou větou v § 7 ἡ τῆς ἀρετῆς κτῆσις cnosł v koho se uváže.

ε) jedno adjektivum přeloženo někdy:

α) dvojím adj.: § 7 δυνατά snadné a možné. § 12 πολλῶν καὶ καλῶν ἀκονσμάτων mnohým počestným a užitečným naučením. § 48 τοῖς μὲν φαύλοις —, τοῖς δὲ σπουδαιοῖς obecným a lehkým lidem —, vznešeným a slavným.

β) adverbiem s adj. verbalním v § 38 μᾶλλον ἀποδέχον δικαίων πεντάν ἢ πλοῦτον ἄδικον vol sobě raději chudobu s spravedlností nežli zle a nespravedlivě dobyté zboží!

γ) substantivované neut. adj. přeloženo bývá adjektivem s přidaným substantivem obecním, ale často i celou větou: § 32 ἀθάνατα — θνητά věci nesmrtedlné — smrtedlné. — § 4 τὸ κράτιστον τῆς φιλοσοφίας to, což jest v umění moudrosti nejplatnějšího. — § 7 τὰ τοῖς ἄλλοις ἀδύνατα což se jiným zdá nemožného. — τὰ πλήθει φοβερά, čehož se lidé hrozí a straší atd. — § 47 τὰ πλεῖστα τῶν περὶ τὸν βίον — τῶν ἀποβαινόντων

Úvahy a zprávy.

303

εἶνεκα διαπονοῦμεν v životě svém na díle všecky věci děláme
pro užitek, kterého se z nich nadějeme.

d) jedno adverbium přeloženo někdy, dvěma i více slovy:

a) dvojím adverbiem souřadně: § 10 οὐδὲ ταπεινῶς διφώκει
τὸν αὐτοῦ βίον a však ani skoupě a neužile sobě nepočínal.
§ 42 μετρίως trpělivě a mírně.

β) předložkovým určením: § 43 τὸ καλῶς ἀποθανεῖν — do-
konati život s poctivostí a chválou.

γ) i celou větou se slovesem býti: § 32 μάλιστα εὐλαβοῦ
— nejlepší věc bude vyhýbati se.

3. Překlad zkrácený není tak častý, jako překlad pleo-
nastický.

a) dvě verba řecká přeložena jsou někdy jedním českým:
§ 5 ἐφικέσθαι ἤδυνθησαν docházeli. — § 15 τοὐτοις ἀπασι δο-
κεῖ κρατεῖθαι τὸ τῶν νεωτέρων ἦθος nebo v těch cnostech
všecka kázeň a dobré zvedení mládeže se zavírá. — V § 12
vynecháno v překladu πέφυκε, ale předch. αὖξεσθαι jest dvakráte
přeloženo. — V § 44 ᾧήθην δεῖν μηδὲν παραλιπεῖν, ničehož
jsem pominouti nechtěl. — § 11 (δεῖγμα τῆς Ἱππονίκον φύσεως,)
πρὸς ὃν δεῖ ζῆν σ' ὥσπερ πρὸς παράδειγμα a by ty vedle pří-
kladu jeho život svůj spravoval —; δεῖ vynecháno i v § 43. —
V § 46 skrácen překladem infin. οἰκονομεῖν; srv. v § 45 σὲ νό-
μίζω τοὐναντίον τούτων ἐγνωκέναι o tobě já na odpor tomu
smýšlím. — Partic. vynecháno v § 30 πιστενθέντες τοὺς
πιστεύσαντας ἀδικοῦσιν škodliví jsou těm, kdo jim věří; v § 17
τοῖς ἄλλοις ἀνὰ πράττονσιν ἐπιτιμώρης což by sám na jiných
slušně pohaněti mohl.

b) ještě řidčejí naskytá se podobná stručnost při jiných čá-
stech řeči; v § 11 vynecháno πᾶς, v § 48 εἰκότως.

II. 1. V seřadění slov často Písecký se uchyluje od řečtiny:

a) buď zaměňujou části věty vzájem svá místa;

b) buď i jednotlivá slova, obzláště na začátku věty: § 36
μιμοῦ τὰ τῶν βασιλέων ἦθη καὶ δίωκε τὰ ἐκείνων ἐπιτηδεύματα
m r a v ū v krále následuj a živ buď vedle příkladu jeho ! Zde
povstal v českém překladu obou vět chiasmus, jehož v řečtině
právě není. Někde opět chiasmus řecký v překladu českém se
ruší přeřaděním slov, ku př. v § 7 πλούτον δὲ κρείττων, χρη-
σιμωτέρα δ' εὐγενείας ἐστί (t. ἡ ἀρετή) a slavnější jest nad
zboží, užitečnější nad urození. Někde forma chiasmu sice i
v překladu se zachovala, ale přenesla se na jiná slova, jako
v § 38.

2. Ovšem i jiné figury, zakládající se na pořadí slov, ruší
se změnami překladem učiněnými i v seřadění i ve významech.
Ku př. mizí často řecká alliterace, assonance, ὁμοιόπτωτα
či ὁμοιοκατάληκτα, jako v § 28, 31 aneb v § 27 a j. —

Někdy ovšem Písecký poněkud se přičinil k tomu, aby onu
vlastnost, jež ve svém poslání k Řehoři Hrubému nazývá ὁμοιο-

304

Úvahy a zprávy.

κατάληξις *) (τ. j. slova ὁμοιοκατάλημα, ὁμοιόπτωτα) či „podobné skonání“ i překladem českým trochu vyznačil, ku př. v § 20 φιλοπροσήγορος — εὐπροσήγορος, pak φιλοπροσηγορίας — εὐπροσηγορίας: vlíd ný — úmluvný a ochotný; vlídnosti — úmluvnosti (ale τρόπω α λόγω nevyjádřeno na začátku podobně); podob. v § 28, 29 etc. Avšak v řečtině mnohá z těchto slov nejsou jen ὁμοιόπτωτα, ale jeví se v nich i annominatio či παρονομασία, jako πολλὰ — πολλῶν, χρήματα — κινήματα, φιλοπροσήγορος — εὐπροσήγορος, což českým překladem nijak vytčeno není; anobrž obšírností překladu i svou ὁμοιοκατάληξιν Písecký poněkud zatemňuje.

* * *

Z úvah zde podaných lze v krátkosti úsudek v tato slova zahrnouti:

1. Vyjmou-li se slova na str. 300 zvlášť vytčená, jest sloh Píseckého vzorem dobré češtiny, jímž se říditi i novějším spisovatelům dobře by slušelo. Též k posuzování zvláštností mluvy české vůbec jeví se býti velmi důležitým.

2. Překlad ten, ačkoli, porovnán jsa s jinými překlady českými z klassické řečtiny učiněnými až k začátku našeho století, bez rozpaku za nejlepší považován býti může, však přece, hledíme-li k řecké původní řeči, má vedlé několika dobrých vlastností ještě mnohé vady.

K dobrým stránkám kromě hlavní vlastnosti, že skoro veskrze jest duch národní mluvy české zachován, sluší přičísti rozmanité překlady slůvek μέν — δέ (B. I. 1., obzl. v a) a nejvíce velmi příslušný překlad appos. participií aoristi ve smyslu lat. futuri exacti (viz B. II. 5. ḿ, α, i obě pozn.), jakož i všechno, k čemu v poznámkách nesprávnosti češtiny moderní zde přidány jsou.

Ku stránkám méně dobrým patří to, že často není rozdílu v překládání aor. a imprf., dílem i praesentem (A. II. 3. ḃ), že konj. aor. při ἑάν a ὄσαν se překládá indikativem fut. sloves neskonalých (nedokonaných) a konj. praes. zase fut. sloves skonalých (dokonaných), což by mělo býti právě naopak. (B. II. 1. ḃ, α, β, — srv. i c, β, — pak 2. ḃ), jakož i ne-správný překlad ἑάν a si slovem když; pak že nedělá rozdílu mezi zvláštními formami hypoth. předvětí; potom i to, že leckdy překládá se partic. attrib. a praedik. určovací (appos.) stejným způsobem (viz B. II. 5. α, δ, — pak ḃ, γ, ββ), konečně to, že není důkladně přihlíženo k původním slovům řeckým, jež se i tam obšírně překládají, kde toho potřeba nekáže.

A poněvadž umění klassického či vzorného překládání jest velmi nesnadné, žádající nejen dokonalých vědomostí

*) V Rozumově vydání chybně vytištěno: ὁμοιοκαταλεξιν.

Úvahy a zprávy.

305

lexikálních a syntaktických jazyků těch, jichž se týče, ale i všech zvláštností slohu spisovatelů právě překládaných, nebylo by zajisté ani moderním překladatelům bez užitku, poznati i dobré stránky i vady překladu Píseckého. —

Chrestomathia latina pro čtvrtou třídu reálných gymnasií a gymnasií *) upravil Prof. Frant. Patočka. (V Praze, Mourek 1874.)

Byla doba ve vývoji našeho školství gymnasiního, kde všemu, co se nazývalo „Chrestomathií, výhosť byla dávána, jakoby to byl krok zpět v časy před r. 1850., kde knihy druhu toho pod rozličnými názvy veskrz bývaly platnými. My zajisté neblouzníme za časy oněmi, dobře vědouce, v jak mnohém ohledu nedostatečný byl starý plán vyučovací, ale co tak řečené chrestomathie se týče, ta zajisté má pro školu tolik oprávněnosti do sebe, že i v novém plánu učebném mimoděk a nepozorovaně se vkrádala na své staré místo, arci v rouše novém a pod názvem jiným. Či nejsou rozmanité ty „Epitome“ a „Editiones castigatae“ a vydání „In usum scholarum“ a p. jen přestrojené chrestomathie? Jestiť platnosť chrestomathií pro školy tak nezbytná, že se jí nelze nijak ubrániti. Čtouce ve školách auktory staroklassické nečteme z pravidla napořád, ba ani nemůžeme, nýbrž vybíráme vždy jen to, co se nám z celých spisů pro školy vůbec a pro některou třídu zvláště vhodným býti zdá, a tu zajisté sestavujeme ani netušíce chrestomathii ať z Livia, ať z Herodota anebo jiných.

Jest-li tedy chrestomathie vůbec ve školství věcí přirozenou, jest kniha taková pro třídu čtvrtou gymnasií našich věcí skutečně potřebnou. P. Patočka v obšírném úvodu ku knize své ukázal k potřebě té a odůvodnil ji se stanoviska gymnasií realných, ale ref. i zde jako dříve při podobné příležitosti v Listech těchto *) z příčin důležitých i pro pouhá gymnasia tytéž důvody za platné má a nerad opět se potkává se snahou p. P., odštěpovati v řečech klassických žáky gymnasií realných od žáků gymnasií pouhých. Mámeť zajisté toho odštěpování a rozštěpování a kouskování již více než potřebí a školy mající v jistých předmětech týž úkol nesmějí a nemají takové rozkolnictví podporovati, nýbrž spíše mezeru povstalou vyrovnati se snažiti.

Praveno shora, že i pro gymnasia pouhá jest latinská chrestomathie ve IV. třídě důležitá a potřebná a to kromě příčin, jež p. P. v předmluvě své pag. II. uvedl, i z příčin obecných a praktických, jak hned vyložíme.

Po zákonu odkázáno jest lektuře Caesara ve quartě téměř plných 9 měsíců (máť se jen posledních 6 neděl metrice a Ovidiovi věnovati), což vzhledem k obsahu i formě „Zápisků“ jeho

*) Mělo se doplniti „pouhých“, jakožto protiva „realných“.

**) Srovn. sešit II., pag. 149.

20

306

Úvahy a zprávy.

jest z míry mnoho. Kdo totiž, jako ref., měl příležitost několikráte již v třídě té latině vyučovati, sám se zajisté přesvědčil, že auktor ten jen nějakou dobu žáky baví a zajímá, ale pak stává se jim nudným a nezáživným, tak že chuť k němu očividně klesá, ježto nesnadnosti mluvnické přestávají a látka sama jednotvárností dějů a opakováním týchž neb podobných frasí všeho kouzla pozbývá. Proto dobře se čte Caesar v I. běhu quarty a to asi dvě knihy z něho, ale pak ztrácí všechnu vnadu a ref. neumí si věru vysvětliti, jak někteří pp. kollegové mohou prý až 5 kněh kommentariů se žáky pročísti. Kdyby to i fysicky bylo lze*), rád by ref. věděl, zda-li nepozorovali ti pp. kollegové, jak žáci jejich pociťují cím dále tím větší omrzelosť nad tou jednotvárností i dějů i frasí, jak sám to u žáků svých na rozličných ústavech shledal. — Ref. má tedy za to, že Caesar čísti se má jen v I. běhu quarty a pak že se má zaměniti auktorem jiným, a to již vede k potřebě chrestomathie u všech žáků třídy té ať gymnasií realných ať pouhých.

Ostatní důvody od p. P. uvedené platí i pro žáky pouhých gymnasií: i z těch veliká čásť opouští quartou dráhu studií klassických, obracejíce se buď do života praktického, buď do škol odborných, jichž máme jak známo s dostatek, a tudíž i pro tyto žáky jest záhodno, aby vedlé Caesara a trochu Ovidia poznali ve quartě aspoň u výtahu též auktory jiné, o nichž častěji slýchali a čítali.

Jest tedy chrestomathie latinská ve třídě IV. gymnasií vůbec věcí vhodnou a proto s radostí vítá ref. pokus p. Patočky vyhověti potřebě té.

Avšak jakkoliv o vhodnosti a potřebě knihy takové nebude, tuším, sporu, přece o způsobu, jakým by měla býti sestavena, budou mínění rozdílná. Vizme tedy, jak si p. P. v příčině té vedl, a proto přejděme ku knize samé.

P. Patočka sestavil chrestomathii svou tak, že vybral dvě úplné knihy z Caes. bellum gallicum a to I. a VII. a z knihy VI. známé líčení Gallie a Germanie; pak z Cicerona mimo menší úryvky obsahu nejvíce filosofického též některé větší kusy, dále 4 listy jeho (a to ad fam. 14, 3. 16, 1. 13, 16; ad Q. fratr. 1, 1.) a konečně I. a II. řeč Katilinskou; na to ze Sallustia výňatek z téhož „De Catilinae conjuratione“. K těmto věcem prosaickým přidal pak „Sententiae et loci e carminibus P. Ovidii Nasonis et Horatii Flacci“ a konečně „P. Ovidii Nasonis carmina selecta“ a to dvě elegie (1, 3; 4, 10.) E libris tristium, 3, 1. Ex Ponto, pak E libris Fastorum „De Arione“ 2, 83 — 118 a „De Fabi-

*) Ježto na př. prvních 5 knih má 214 kapitol a hodin pro lekturu za 8 měsíců jest nejvýše 128, připadají na hodinu v průměru asi dvě kapitoly, t. j. z počátku jedna a později tři, což jest zajisté příliš mnoho.

Úvahy a zprávy.

807

orum interitu 2, 195 — 242 a konečně E libris Metamorphoseon 2, 1—30; 4, 432—445; 1, 89—162; 1, 260—415.

Promluvíme nyní o výběru tom vůbec a pak o některých stránkách formalních.

Co tedy se týče výběru, tu bychom toto připomenuli:

Dle nápisu a předmluvy určena jest kniha tato hlavně a předně pro takové žáky naší quarty, kteří čtvrtou třídou učení se latině ukončují (že pak i ostatní žáci, v studiu humanitním dále pokračovati chtějící, jí užívati mohou, to se rozumí samo sebou). Kniha tato tedy má býti žákům těm jako dárkem na odchodnou, z studia humanitního poměrně arci krátkého jim poskytnutým. Proto tedy má býti skutečnou „chrestomathií“, t. j. má obsahovati u výběru pro třídu tuto vhodném pokud možná veškery čelné spisovatele latinské v nejdůležitějších jich oborech a tím se státi jako malým obrazem činnosti literarní národu římského. Tím ovšem nechce ref. říci, že by se i z nesnadných auktorů na př. z Tacita něco na ukázku vybrati mělo, ale když p. P. z Horatia s dostatek látky nalezl, proč by nemohlo a nemělo se totéž státi z Vergilia a z Livia? Tento pak zvláště nemá chyběti mezi prosaiky latinskými, ježto jde formalně hned po Caesarovi a nečiní žákům ani tolik nesnází jako některé ty od p. P. uvedené „Loci selecti“ neb listy Ciceronovy. V onom vynesení sl. zemské školní rady, o němž p. P. v úvodu se zmiňuje, nejsou sice veškeři čelní spisovatelé latinští vytčeni, však to, tuším, nevadí nikterak, ježto vynesení to jest jen obecným pokynutím, co by asi (stojíť tam „z. B.“) kniha taková obsahovati měla a mohla. — Vizme nyní, jaký výběr nám p. P. ze spisovatelů svrchu řečených podal.

To, co z Caesara vybráno, stačí pouze na jeden rok, ježto se Caesar ve quartě vždy čísti musí a dvě a půl knihy jeho commentariův vždy přečísti se mohou. Aby se tedy předěšlo všem známým nepřístojnostem, které pocházejí z toho, když se rok po roku tytéž knihy čtou, bylo by záhodno, aby se budoucí vydání aspoň o jednu knihu zápisků těch rozmnožilo, čímž by se částečně věci pomohlo. Pak by si ref. přál, aby se děj v knihách III. — VI. obsažený krátce třebas ve výtahu latinském mezi I. a VII. knihu vložil a tak celistvý obraz činů Caesarových se podal.

Co se týče dále úryvků z Cicerona, chtěli bychom toto asi připomenouti.

To, co pod názvem „Selecti loci“ pars prima a altera pag. 46. sqq. sneseno, není z větší části sem příslušné. Jsouť to jednotlivé malé větší odstavce z rozličných spisů, zvláště filosofických, a z těch jsou některé beze vší pointy, jiné obsahem i formou pro quartany z míry nesnadné, jiné konečně nalezají se ve všech téměř cvičebných knihách pro II., ba i pro I. třídu zavedených a tak jen málo které hodí se zcela pro žáky quartany.

20*

308

Úvahy a zprávy.

Tak jsou jim nesrozumitelné výňatky z Tusc. I, 40, 96 (pag. 47); Acad. post. I, 4, 15 (pag. 48); de off. I, 38, 136 — 137 (pag. 62.) a. j. m.; pro sekundany spíše se hodí de fin. II, 30, 97. Tusc. I. 42, 101 (pag. 46, a 47); Tusc. V, 12, 35. V. 32, 91. V, 37, 108 (pag. 48 a 49); Tusc. V, 32, 91 (pag. 49); de off. III, 22, 86 (pag. 52); de orat. II, 68, 276 (pag. 53); pro Arch. 10, 25 (pag. 54); ad fam. VII, 30 (pag. 54) a j. Ty tedy a podobné věci dle ref. soudu nemají zde místa a důvodu. Dále přehlédl p. P., že dva odstavce v „pars altera“ obsažené a to pag. 58 Dolus malus Pythii a pag. 60. Gladius Damoclis nalézají se téměř doslovně přeložené v Klumparově cvičebné knize taktéž pro IV. třídu určené a tak i tyto se sem nehodí. — Vzhledem pak k listům Ciceronovým, jež p. P., jak sám v předmuvě doznává, jen k výslovnému pokynutí sl. zemské školní rady v chrestomathii svou pojal, shodujeme se úplně s míněním jeho, že nesnadno jest pro quartu naši vhodné a případné vybrati, a ref. má za to, že zřídka kdy k lektuře jich v třídě té kdo sáhne a proto ty čtyři listy zde zbytečné jsou. Ref. by je tedy i proti zřejmému přání sl. zemské školní rady vypustil a místa tím nabytého pro výňatky z Livia užil. — Co se tkne konečně třetí a poslední části z Cicerona podané, totiž dvou prvních řečí Katilinských, o těch bude, zda-li se sem hodí, soud rozdílný. Ze stránky formální arci nedělají řeči ty quartanům zvláštních nesnází, ba pro živosť a svěžesť dikce budou jim i vítané, ale stránka věcní zdá se ref. na quartu nesnadnou, a učitel, který je s žáky ve quartě čísti bude, nesmí arci o uměleckém jich složení a řečnickém umění vůbec ničeho ani připomínati.

Zvláštního přemítání a úvahy vyžadovala p. P., jak v předmuvě vykládá, věc ta, má-li ze Sallustia něco přidati a které z obou děl jeho; i ustanovil se na tom, že přijme knihu o spiknutí Katilinově, což schvalujeme. Přijav ji pak upravil ji tak, že vynechal místa buď pro školu se nehodící neb postup vypravování zbytečně zdržující a přerušující a zaokrouhlil tím způsobem obraz záhadné. té události, který příjemně se čte a žákům zajisté milejší bude než listy Ciceronovy. Co do formální stránky řeči Sallustiovy, ta nebude, tuším, činiti žákům valných obtíží, ba vštípíce si snadno některé ty jeho zvláštnosti čísti budou Sallustia, takto prakticky upraveného, zajisté rádi. —

Potud sahá první část chrestomathie, část to prosaická. Shora praveno, že mínění o výběru tom budou rozdílná. Ref. rád uznává píli a svědomitou obezřelosť, s jakou si pan Patočka příčině té vedl; přece však by si, jak z předcházejícího vysvítá, v druhém vydání přál naznačené již změny u výběru, a i postup a seřadění trochu jiné by navrhoval, aby kniha tak jakýsi celek tvořila. K tomu účelu má za to, že by po 1. Caesarovi, aspoň o jednu knihu rozšířeném, měl následovati hned 2. Sallustius (o spiknutí Katilinově), pak 3. Ciceronovy dvě řeči Katilinské a ně-

Úvahy a zprávy.

309

které ty větší stati z filosofických a j. spisů jeho, které se formalně i věcně sem hodí a konečně 4. vhodné výňatky z Livia. Způsobem tím byli by zastoupeni všichni čelní prosaikové latinští až na Tacita a podávali by malý obraz literární činnosti Rímanů v hlavních směrech jejích, v dějepisectví a řečnictví.

Druhá hlavní část chrestomathie této, část poetická, jest, jak toho i plán vyučovací i věc sama vyžaduje, skrovnější než první, ale přece dosti obšírná, čímž valnější výběr pro školu jest podán. Dělíť se pak na dvě oddělení a to „Sententiae et loci“ z Ovidia a Horatia, pak „Ovidii Nasonis carmina selecta.“

Oddělení první, v němž, jak shora jsme podotkli, neradi též Vergilia pohřešujeme, má asi dvojí účel: máť býti cvičením v metrickém čtení a pak má i obsahem svým obecné pravdy žákům vštěpovatř a tím i ethickou stránku pěstovati. Oběma těmto účelům činí se tu zadost, ba v ohledu prvém jest spíše více podáno než právě potřebí; i ohledu druhého dosaženo: majíť verše ty obsah jadrný a celkem srozumitelný a jen některé ze souvislosti vyňaté ve smyslu právě opačném se ukazují než původně položeny jsou. Tak na př. verš 6. pag. 124. „Curia pauperibus clausa est, dat census honores“ vypadá zde, jakoby básník tak opravdu soudil, kdežto souvislost právě opačný smysl má; básník líčí tím zkázu mravů a kárá ji; podobně by verše na str. 136. „Cura, quid expediat, prius est, quam quid sit honestum“ etc. подivné pravidlo života obsahovaly, kdyby je byl Ovidius takto napsal a ne spíše, jak souvislost učí, převrácenosť a ničemnosť podobných snah káral a na ni toužil a j. Jiné verše opět jsou smyslem nejasné, protože jen v souvislost svou původní so hodí, tak na př. pag. 124, v. 21. a 23., pag. 125. v. 10. 11. 19., pag. 130. dist. 42 a j., které se v budoucím vydání buď na prosto vypustiti aneb vhodnějšími nahraditi musí. — Konečně bylo by, tuším, záhodno, aby se budoucně pod výňatky tyto drobným písmem připsala místa, odkud vzaty jsou, jak se to ve výběru z Cerona vhod stalo. Zde jest toho tím více potřebí, poněvadž učitel často rád nahlédne do auktora samého, a aby věci ty sám si teprv vyhledával, leckomu s obtíží bývá. Poslední část „P. Ovidii N. carmina selecta“ jest dobře vybrána a sestavena; že obšírnější jest než pro quartu potřebí, není vadou, nýbrž spíše zasluhuje chvály. —

Přihlédněme ještě v krátkosti kustrance formalní, která u knihy školní není věcí poslední. A tu doznati musíme, že i ta celkem jest dobrá a není mnoho, co bychom zde připomenuli. Jest to především pravopis, o němž p. P. ku konci předmluvy praví, že se řídil zásadami od Brambacha vyslovenými, při čemž však na uváženou jest, je-li prospěšno a nutno v knize pro nižší gymnasium určené tak vzdalovati se od způsobu psaní v gramma-tikách uvyklého a dávno již zavedeného a žákům znesnadňovati po-jetí auktora pravopisem zcela jiným, než jakým po tři roky ve-

810

Úvahy a zprávy.

deni byli. A když již novoty tu zavedeny jsou, měly se důsledně provésti, aby se zachoval jednotný ráz. Toho však nešetřeno, jak hned ukážeme. Tak učí a dovozuje na př. Brambach p. 149. a zvl. p. 157., že u některých slov třetího sklonění v akkus. pl. není pravopis ustálen a že kolísají se mezi koncovkami i s a e s, a p. P. nám „kolísání“ to věrně napodobil a vyobrazil v knize té, píše skutečně v týchž slovech ba na téže stránce téhož auktora někdy *is* jindy *es*. Dokladů máme hojnosť; tak čteme Caes. I. 2, 14 angustos finis a I, 6, 6 inter fines, taktéž ib. 11 a j.; I, 18, 7 Compluris annos a VII, 4, 15 complures annos, VII, 4, 15. VII, 18, 1 complures dies a p. Podobně I, 47, 18 Conantis dicere prohibuit a pag. 50, ř. 2. zdola animos ardentis ale Caes. VII, 6, 6 haesitantes premerent; Caes. I, 51, 2 omnis alarios, VII, 3, 8 omnis nostras pabulationes, VII, 5, 8 copias omnis, ale zase I, 53, 6 reliquos omnes, VII, 17, 8 sagittarios omnes; I, 53, 12 hostis persequentem a jinde opět hosteš; tak čteme akk. pl.: turres a pellis, auris, omnis civis a j. m. — Podobně nedůsledně vede si p. P. v slovech s předložkami neb předslovci spojených; tak učí Brambach p. 199 sqq. že v složeninách slovesa jacere má se psáti po předložkách samohláskou zakončených *ii* (tedy na př. reiicio), jindy *ii* a *i* a toho všeho máme zde výběr, srov. Caes. VII, 51, 8 coniciunt a pag. 58. abiiciebantur; pag. 78. ř 12., pak pag. 95. c. 6, 3. eiicere a hned na to eicio a na násl. straně eiciebam atd. Jiné nedůslednosti jsou: Caes. VII, 51, 10 ascensus a pag. 102, c. 3, 17 adscendere; eis Caes. I, 17, 8. VII, 22, 2 a j., ale iis Caes. I, 21, 5, I, 43, 20 a j.; taktéž čteme pag. 57. Alexandriam a pag. 67. Alexandream; Caes. I. 11, 12. a j. exspecto a Caes. VII, 15, 5 expecto a VII, 10, 4 extruo a to oprotiv theorii Brambachově p. 280. Podobně nalézáme promiscue *ut a uti*, planicies a planižies a j. Zvláště vytknouti dlužno, že p. P. všude píše Ptolomaeus, tvar to, o němž již Forcellini praví: „Qui scribunt Ptolomaeus. perperam, ne dicam monstrose, scribunt.

Ostatní úprava jest chvály hodna; tisk zřetelný, papír bílý; chyby tiskové napadly nám jen tyto: inermos *) Caes. I, 40, 6; zbytečné znaménko uvozovací ib. I, 47, 4.; pak sevi, ib. VII, 11, 8; iuteriecerant ib. VII, 46, 6; allis ib. VII, 53, 2; compensarius pag. 49., ř. 9. shora; sommo (m. somno) pag. 48. ř. 9. shora; gladium (m. gladius) pag. 60. ř. 6. shora; condimetum pag. 66. ř. 19. shora; essa pag. 90. c. 9, 20.; obtinendos (m. obtinendas) p. 104, c. 9, 11.

Abychom konečně zmínili se i o ceně, zdá se nám býti poměrně dosti mírná, zvláště když uvážíme, že naši quartani posud

*) Máme to jen za chybu tiskovou, neboť tvar „inermos“ (m. inermis) jest v latině velmi řídký; nalezát se pouze Cic. fam. 11, 12, 1. 10, 34, 1.

Úvahy a zprávy.

311

dva auktory kupovati musili, jichž cena dohromady větší jest než knihy této, jíž jedinou se nyní po celý rok obejdou.

Z toho všeho, co jsme o chrestomathii této „sine ira et studio“ pověděli, neváháme soud svůj vynésti v ten smysl, že jest to kniha celkem dobrá a účelu svému přiměřená, a proto za závedení jí do quarty gymnasií našich vřele můžeme se přimlouvati.

Fr. Ot. Novotný.

## Einleitung in die slavische Literaturgeschichte und Darstellung ihrer ältesten Perioden. Von Dr. Gregor Krek, Professor der slav. Philologie u. Literatur an der Universität Graz. Erster Theil: Einleitung in die slavische Literaturgeschichte (Graz 1874). 8°, str. 336.

Šafařík chystal k svým velikolepým starožitnostem slovanským, ve kterých se vypisují zevní poměry starých Slovanů od nejstarších dob až do jich doby historické, ještě dílo jiné, jehož předmětem měl býti vnitřní, duševní život jejich; tedy vedlé starožitností slovanských ještě kulturní historii staroslovanskou. Avšak k tomuto druhému dílu nedošlo; čehož obecně tím více litováno, anot bylo patrno, že k nakreslení staroslovanského duševního života právě vědomostí a důmyslu Šafaříkova nezbytně bylo by zapotřebí. Od té doby, od Starož. Šafaříkových (1836) uplynulo skoro čtyřicet let a material pro kulturní historii staroslovanskou během toho času pořáde se množil a vědecká methoda každým téměř rokem dospělejší se stávala. Nahoře jmenované dílo Krekovo zdá se nám býti v jisté míře náhradou díla, jež Šafařík na mysli měl, a sice náhradou velmi důstojnou; takové aspoň jest usouzení a přesvědčení naše, což radostně a svědomitě přiznáváme. O starožitnostech Šafaříkových vyslovil se německý učenec K. F. Neumann. „Tu není oné bezduché důkladnosti, která paběrkujíc bez konce, naposledy celou směs čtenáři pod nohy vrhá, by sám si z toho vybral a sám si úsudek utvořil; u Slovana láska do toho stupně vítězí nad spráchnivělostí starodávné hmoty, že ji zrovna oživuje a organickou formou odívá“ (Nauč. Slov. IX. 6.); a tak i o doplňku starožitností Šafaříkových, o práci Krekově soudíme. Vyšla o čtyřicet let později, ale material v těchto čtyřicíti letech nově vytvořený nebo na jevo vynesený jest v ní obsažen všecek a methoda novověké vědy blahodárně se jeví v těch pevných krocích, jakými dedukce jedna z druhé se vyvinujíce postupují. Slovem: Krekův úvod do slovanské literatury pokládáme mezi nejpilnější a nejvydařenější práce slavistické. Chceme s ním čtenáře blíže seznámiti. Celé dílo má obsahovati úvod do literarní historie slovanské a vypsání nejstarších jejích period. Ale toto vypsání má následovati ve svazku druhém; vydaný právě svazek první obsahuje jen úvod do slovanské literatury a děli se na dvě knihy.

Kniha první zahrnuje v sobě nejdůležitější zprávy, jež jednak linguistická palaeontologie, jednak staří spisovatelé o pra-

812

Úvahy a zprávy.

věku slovanském podávají, a jedná nejprvé o Slovanech před od-
tržením jich od společné čeledi indoevropské (I), pak o Slova-
nech po tomto odtržení (II) a naposled o Slovanech rozdělených
na několik národů slovanských (III). — Ad I. O Slovanech před
odtržením od ostatních Indoevropanů čili o Slovanech v jed-
notě arijské neví ovšem historie v užším smyslu nic; cokoli
o předcích našich z té doby říci se může, vynáší se na jevo
srovnávacím jazykozpytem (linguistickou palaeontologií). Ten pak
nezvratnými důkazy poučuje nás, že oni pravěcí předkové naši
skutečně náleželi k veliké a v dějinách proslulé čeledi arijské
čili indoevropské, jejíž prvotní sídla podlé výkladu a domnění
jedněch byla na vysočině středoasijské, dle jiných v Evropě
(str. 4); poučuje nás dále, jaký co do formy byl asi společný
prajazyk této čeledi (7); a poučuje nás konečně také o mnohých
stránkách pravěké vzdělanosti arijské (15) a tudíž implicite slo-
vanské. *) Z těchto stránek jsou asi nejdůležitější tyto: Slovano-
arijci t. j. Slované již co člen nerozdělené čeledi arijské žili
v ustálených poměrech rodinných (16), žili od dobytka a poněkud
i orby (17), uměli tkáti, plésti a šíti (20) a po řekách se plaviti,
ale moře a písma neznali (20, 21); počítali soustavou dekadickou,
měřili díly časové a měli i náboženství, dle něhož světlé nebe
jim bylo božstvem. **) — Ad. II. Čeleď arijská čili indoevropská
se rozdělila a rodinné části její rozešly a usadily se po Asii a
Evropě. Jak se toto dělení a odlučování dělo, o tom rozdílny
jsou náhledy (24); Schleicher a Fick zobrazují to v rodokmenech,
ale nikoli stejných, Joh. Schmidt ***) pak obraz koncentri-

*) Vzhledem k této polední vlastnosti své nazývá se srovnávací jazykozpyt velmi případně linguistickou palaeontologií; „es wurde auf Grundlage des gemeinsamen arischen Wortschatzes mit Berücksichtigung des Inhalts, des Begriffs der Wörter, der Culturzustand des Volkes zu eruiren getrachtet, der demselben in dieser Periode eigen gewesen, ein Unternehmen, das den Resultaten der materiellen Archaeologie ebenbürtig an die Seite gestellt zu werden verdient (autor nechce býti neskromuým) und die grösste Beachtung nicht nur der Archaeologie, sondern auch der Cultur- und Sittengeschichte erheischt, da die Sprache allein es ist, die über diese Zeit des arischen Lebens Licht zu verbreiten und das sonst ungewisse des Urzeit zu historischen Thatsachen zu erheben vermag“ — tak praví o linguistické palaeontologii sám Krek, *Einleitg.* 15.; že slova jeho jen skromná jsou, o tom každého přesvědčí Geschichte des deutschen Sprachstammes von Ernst Förstemann (1. Bd. Nordhausen 1874), první veliké dílo v tomto směru sestavené a vyšlé současně s Krekovou *Einleitung*.

**) Více o tom u E. Förstemanna, op. cit. str. 47—233.

***) Viz o tom také v Listech filol. na str. 116 sl.

Úvahy a zprávy.

513

ckých kruhů v odrůdách jazyků indoevropských spatřuje; Krek kloní se k náhledu Fickovu, dle něhož (25) Arijci nejprvé na východní (asijské) a západní (evropské) se rozdělili, tito dále na kmen jihoevropský a kmen severovropský, kterýžto poslední zase na větev německou a litevskoslovanskou se rozštěpil, až pak opět po rozdělení větve litevskoslovanské Slované con árod o sobě a jeden se nám představují (33). V této fasi měli Slované svůj jeden jazyk, jazyk praslovanský, který jest otcem všech jazyků a nářečí slovanských pozdějších. Jaký asi tento jazyk byl (33), poznává se jednak z toho, v čem všecky pozdější jazyky slovanské se shodují, jednak z toho, čím od jazyků příbuzných a zvláště od nejbližší litevštiny se liší. Sídla pak Slovanův za této doby praslovanské byla asi mezi hořejším Donem a Dněprem (35) a zaujata jsou od nich před pátým stol. po Kristu (39). Jaká byla vzdělanost těchto Praslovanův, o tom zase linguistická palaeontologie některé zprávy na jevo vynesla (41): Slované záhy dali přednost usedlémn životu rolnickému (41), zakládali si stálá sídla (44), žili v rodinách patriarchaluě zřízených (45), v monogamii (47) a svobodě obecné (48), měli jisté pevné zákony (48) a náboženství, které na ctění přírody se zakládalo (49) a dle něhož duše nesmrtelna jest (51), znali se ve mnohých řemeslech (51) a v obchodě (53) prvotně záměnném; s „penězi“ seznámili se teprv pozděj ve styku s Němci, jakož germanský původ toho slova svědčí. —

Ad III. Dále pak Slované na několik národů a jazyků slovanských se rozdělili, a to nejprvé na oddělení severovýchodojižní a západní (56); jakým pořádkem potom toto dělení dále šlo, vykládá Krek v tento smysl (59): od oddělení západního odtrhli se nejprvé Polabané jakožto národ samostatný, pak buď Srbové (polabští) nebo Čechové a zůstali Poláci; oddělení severovýchodojižní nejprvé prý na skupení severovýchodní (ruské) a jižní se rozštěpilo, a ve skupení jižním vedlé sebe národové slověnský (pozdější Slovinci a Bulhaři) a srbský (pozdější Srbové a Chorvaté) povstali. Tím vstupuje výklad Krekův na půdu historickou, podává (hlavně podlé Šafaříkových Starozitností) přehled nejstarších dějů slovanských (61) a s velikým důmyslem jakož i s pílí a láskou vypracovaný nákres slovanské vzdělanosti na úsvitě doby historické (85). Tu pak především konstatuje se, že cizí spisovatele o starých Slovanech v celku příznivá svědectví vydali (86), chválíce především jejich neobyčejné pohostinství (88), vlídnost k nepřátelům zajatým (89) a jednoženství (90, mnohoženství jen výjimkou bylo dopuštěno). Zřízení jejich obecní a statní bylo demokratické; nebylo ani dědičných panovníků, ani rozličných stavů, nýbrž v čele (menších i větších, nižších i vyšších) jednotek rodinných býval volený starosta, který rod i jmění jeho spravoval (91); pro panovníky hodnosti knížecí, královské a císařské nemají Slované ani svého

814

Úvahy a zprávy.

jména (91); ovšem stalo se tu onde zvykem, voliti si vladaře z jisté jedné rodiny anebo i dědičnou učiněna jest hodnost vladařská, ale to prý dělo se vlivem cizím a s tím zároveň vyvíjely se i rozdíly stavů, jelikož příbuznost s vladařem za nějakou přednost se pokládala (91, 92). Podlé starosty svého býval celý spolek rodin nazýván (94, Radovan-Radovanici) a totéž jméno i na sídla jejich přešlo (obyč. v akk., Radovanice). V umění válečnickém Slované nevynikli a válek nemilovali (96). Vzhledem pak ku stránce ethické vytýká se v povaze Slovanův obzvláště jejich zpěvnost (97). V písních slovanských dosud mnoho starožitného se zachovalo, důležitého zejména pro poznání slovanské mythologie. Nejvyšší bůh byl dle mythů starosl. Svarog (98), jakožto bůh hromu Perunem nazývaný (101); jeho synové byli Slunce a Oheň (Svarožici, 103); bůh Slunce nazýván také Dažděbogem (= dárce blaha, anebo = bůh hořící) a Chršsem, u Polabanů též Triglavem (104); kromě toho byl Světovitš (světš vlastně = silný, vitš místo větš, větrš) bůh čistého vzduchu (105), Veles bůh dobytka, Stribogš bůh bouří (106) atd. Bohyně dobré byly Vesna čili Lada a Děva, ona bohyně pohody letní, tato jara a úrody (107); naproti nim byla Morana, bohyně smrti a zimy. V přírodě viděl se stálý boj bohů dobrých se zlými čili běsy; od jara do podzima panovali bozi, v zimě běsi (108). Nižší bytosti mythické byly Slovanům víly, rusálky, sudičky (110) a zlé Jagababa, běsové a j. (111). Každý rod a každý dům měl mimo to i své privatní bůžky (dědky, šetky, hospodáříčky, božíky, 112). Bohoslužba záležela v modlitbách a obětech a vykonávali ji starostové rodů, pak vladaři (113). Illavními svátky byly ty doby v roce, ve kterých na zjevech přírodních viděti bylo nějaký obrat v zápase, jejž vespolek v přírodě vedli bozi a běsi: zimní a letní slunovrat, počátek jara a letnice (115). Duše byla nesmrtelna a po smrti tělesné dostala se do navičili do ráje (118), do krajů světlé oblohy, a podlé zasloužení též až poblíž ohně nebeského do pekla (120). Mrtvoly buď se pochovávaly, buď upalovaly; v některém rodě toto, v jiném ono bylo zvykem (123). S manželem volívala také ovdovělá manželka smrt (123). Na počesť zemřelých slavily se tryzny (130). Jiná důležitá otázka pro dějiny vzdělanosti jest, znali-li staří Slované hláskové písmo (132). A tu kloní se Krek k odpovědi v tom smyslu, že Slované před pokřestěním svým měli jen písmo obrazné a písmo hláskové že teprvé s křesťanstvím se jim dostalo *).

*) Ve věcech tak záhadných jako jest tato bývá ovšem více domněnek než jistoty. Svědectví positivní na bezpečné přesvědčení nevystačují a mimo to i rozličně vykládána bývají dle toho, k jakému náhledu vykladatel se kloní. Tak na př. Krek o známých slovích mnicha Chrabra (ok. 900: prěžde ubo Slověne neiměći, křesťansk, na črštami i rězami čybčetach i gataach, pogany sašte)

Úvahy a správy.

315

Druhá kniha prvního dílu obsahuje všeobecné úvahy o literatuře slovanské tradicionalní, pokud se týká vzdělanosti a zvláště mythologie starých Slovanů. Literaturou vůbec rozumí se souhrn duševních plodů zachovaných písmem a tradicí; duševní plody zachované tradicí nazývá Krek literaturou tradicionalní a navrhuje pro ni vhodný název slovesnosti, jakož naproti tomu literatura psaná jméno kníževnosti neboli písemnictví má (144). Tradicionalní literatura jest pro poznání starobylé vzdělanosti dvojnásobným pramenem, totiž i formalní, i realní stránkou svou (146). Formalní stránka její jest její jazyk, vlastněji řečeno její nomenklatura, kterou se nám mnohého poučení dostává o tom, jak staří Slované v jistých případnostech smýšleli a jaký byl okres jejich představ (147). K poučení takovému jsou především staroslovanská vlastní jména osob, utvořená jednak podlé pojmů konkretních (148), jednak dle motivů vzatých z pojmů abstraktních (151); při čemž pozoruhodno jest, že jména s motivy abstraktními jsou četnější, jména pak s motivy konkretními starší (155). Na př. Ľska, Tur, Sokol, Drěn, Loboda, Zvězda, Zab — Spas (dle Miklosichova výkladu jest tu motivem přání otcovo, aby dítě bylo ochráněno a dospělo v ochranitele), Vesel, atd. Dále mají pro nás totéž poučení vlastní jména míst s motivy, jimiž se nám jakoby v perspektivě ukazuje podoba sídel staroslovanských, jejich fauna i flora a namnoze i řemeslnost (158) na př. Podolije, Razdolije, Chlum, Studenč, Dabračica, — Jestřebí, Tuří, — Žernoseky, Koloděje atd. Co se týká jmen měsíců (170) jest pozoruhodno, že teprvé tenkráte se ustálila, když Slované se římským kalendářem se seznámili. V měření a dělení času národové arijští neshodují se. Slované dělili rok na dva velké díly, zimu a leto; hranicemi mezi oběma byla rovnodennost. Podzim byl počítán za začátek zimy, jak k tomu i jméno ukazuje, a jaro za začátek leta, jakož podobně jiná jména jeho „podletí“, „mladé leto“ (u Slovinců) nasvědčují. Přerozmanitá pak slovanská jména měsíců mají motivy své jednak ve zjevech přírodních (č. listopad; prosinec si prosijati = illucescere; leden; únor, noriti = absumere, od tání sněhu; březen, kdy bříza puká; duben, kdy dub vyráží; květen), jednak v práci hospodářské (č. srpen), jednak ve svátcích

praví, že prý patrně (augenscheinlich) ten jest smysl jejich:
„dass die Slaven im Besitze einer figurativen Schrift gewesen
seien“ (134); stran psati vykládá, že se tím slovem rozumělo
„das Einschneiden von allerlei Zeichen in Objecte von Holz oder
Stein“ a dokládá „somit wieder nur eine Figurativschrift“
(137). Že slovo kniga není původu cizího, jak se tamtéž (134)
praví, dokázali jsme snad s dostatek ve feuill. „Nár L.“ 1874
č. 138 a 141 a v Beiträge für vergleich. Sprachforschung VIII.
108. sl.

316

Úvahy a zprávy.

náboženských. Všeliké pak motivy, na nichž se slovanská jména měsíců zakládají, taktéž poučení o kulturním životě starých Slovanů v sobě obsahují. Veledůležitým svědkem v tomtéž smyslu jsou pro Slovany dále jména slovanská v jazycích cizích a zvláště v maďarském zdomácnělá (167). Asi tisíc slov má maďarskina ze slovanštiny vypůjčených, a to takových, jimiž se věci z života kulturního znamenají a vedlé kterých maďarskina domácích dublet nemá. Z toho zajisté nepopíratelně na jevo jde, že Slované tyto kulturní věci již na počátku své doby historické, za vpádu maďarského měli a znali. — Vedlé jazyka počítá Krek k formalní stránce literatury tradicionalní také mravy a zvyky (189), mezi nimi i zvyky právní (203); vedlé tradice slovní máme tu před sebou takřka tradici činu, tradici jednání, ve které taktéž ledacos se udrželo, co na starobylých názorech slovanských se zakládá. Tak na př. místy bičují vodu na rybníce, aby pršelo, a dle starobylého názoru povstával dešť, když blesk mraky bičoval (190). Zvyky právní se prvotně bezpochyby jmenovaly zákony; takový výzuam má toto slovo dosud u Srbů a (vypůjčené) u Škipetarů. Nejvíce se jich udrželo při obřadech svatebních (206), při pobratimstvě (207) a při nastolení (211). — K realní stránce (216) literatury tradicionalní počítá Krek báchorky a pověsti, — přísloví, pověry, zaříkadla a hádanky, — a konečně písně. — Stran báchorek a pověstí jest Krek toho zajistě důvodného domnění, že jsou údělem z duševního majetku, jejž si Slované rovněž jako jiní Indoevropané od oddělení svého od společné čeledi arijské zachovali (219), a staví se tím na odpor výkladu Benfeyovu, který souhlas evropských báchorek a pověstí s indickými z vlivu sanskrtské literatury a jejích překladů vysvětluje (220), — výkladu Webrovu, který ve výpravách Alexandrových prostředníka spatřuje, po kterém se evropské pověsti do Asie a asijské do Evropy dostaly 222, — a také o V. V. Stasovu zmínku činí, nihilistovi à tout prix, který ruské báchorky, pověsti, epické písně, náboženství, mravy, slovem vše co s duševním životem ruským nějak souvisí, za věc od Mongolů a Turků, a prostřednictvím jejich od Indů vypůjčenou vydává (223). Potom rozděluje báchorky i pověsti (dle Afanasjeva) podlé podoby v obsahu (223), předvádí nám v tom rozdělení především báchorky a pověsti mythologické, pak ethické (237) a zvířecké (239), a posléze na několika skutečných příkladech ukazuje, jak důležitým pramenem báchorky a pověsti pro poznání staroslovanského duševního života jsou (247). — Stran přísloví, pověr, zaříkadel a hádanek (280) a konečně i stran písní (306) totéž tvrdí a případným způsobem dokazuje, že totiž k poznání duševního života staroslovanského velice přispívají. Výklad o písních jest poněkud kratší, ale spisovatel chystá se, jakož v úvodě na str. VI. čteme, na zevrubné a obsáhlé rozebrání tohoto předmětu v díle nějakém samostatném.
Dr. J. Gebauer.

Úvahy a zprávy.

317

**Život Josefa Jungmanna.** Z usnešení užšího sboru musejního pro řeč a literaturu českou scpsal *Vácslav Zelený*. (Nákladem Matice České. V Praze 1873—74, 8º, str. 414).

Životopis velikého muže je vždy čtením milým a povznášejícím; a jeli to životopis muže, z jehožto zásluh a dobrodiní sami takřka trávíme, tu poutá nás ku čtení nejen velikost jeho a jeho skutkův, ale i ušlechtilá zvědavost, abychom poznali, jakou těžkou práci to stálo, co dnes dědičným majetkem naším jest. U Jungmanna oboje, i velikost i záslužnost, v jedné osobě se sbíhá a životopis jeho, jejž p. řed. Zelený s příkladnou pilností a důkladností vypracoval a jímž Matice Česká stoletou památku narození Jungmannova oslavila, nemůže se minouti dojemného účinku v mysli české. — Rozumí se samo sebou, že životopis osobou a činností Jungmannovou se neobmezuje; přikreslena jest také půda, na které se Jungmann pohybuje, přikresleny jsou všecky poměry, za kterých jest činným a které cenu prací jeho určují a zvyšují. Tím pak způsobem rozšířil se ovšem popis života Jungmannova intensivně tak velice, že jej můžeme pokládati jistou měrou i za historické vypsání onoho divu, jejžto vzkříšením literatury a národnosti české nazýváme.
Gb.

**Beiträge zur vergl. Sprachforschung, v. A. Kuhn.**

Sedmý díl (1871—73) tohoto známého časopisu má mimo jiné také některé úvahy z oboru filologie slovanské. Známý orientalista Alexd. Chodźko, nástupce Mickiewiczův v professuře slovanské na Collége de France, vydal v Paříži mluvnici starobulharskou (Grammaire paléoslave etc. 1869); posuzovatel její Joh. Schmidt praví, že na ní „von anfang bis zu ende ist nichts zu loben, zu tadeln aber auf jeder seite“, a má pravdu. — Jiná recense téhož posuzovatele má za předmět práci J. Baudouina de Courtenay (O drevněpolskom jazykě, 1870.) Polské písemnictví začíná teprv ve XIV. stol., před tím psali Poláci v latině; p. B. pak obral si za úkol, ze slov polských ve starším textě latinském zachovaných poznati a vylíčiti také starší podobu jazyka polského. — A. Leskien podává zprávu o jazykozpytných pracích v Radu jugoslavenske akademije (kn. L.—XV.) a přičiňuje tu a tam své poznámky. Obšírněji mluví o Daničićově rozpravě o slovanských střídnicích za stb. št a žd (na př. stb. svěšta, mežda, srbchorv. sveća, medja, slovinsk. sveča, meja, rus. svěčа, меҙа, pol. swieca, miedza, čes. svíce, meze), jež se nalézají za původní tj., dj. (svěšta = světja, mežda = medja), a pozastavuje se při způsobu, jakým asi vyvinulo se stb. št a ostatní jeho střídnice slovanské č,ć, c za původní kt, gt, cht. Daničić vykládá si tuto proměnu tak: kt gt, cht spodobilo se nejprvé v tt (jako prý ital. nocte = notte) a poněvadž slovanština zdvojených souhlásek ne-snáší, dissimilovalo se tt zase v tj. a z toho ostatní střídnice slovanské tak se vyvinuly, jako z původního tj. ve světja. Leskien

318

Úvahy a zprávy.

nesrovnává se s tímto výkladem a podává jiný, dle kterého z kt,
gt, cht povstalo jt (proč a jak?), z tohoto tj a z toho další
střídnice slovanské *) — Rozpravu Jagićovu „Podmladjena

*) Daničić i Leskien předpokládají, že kt, gt, cht nejprvé v tj, a potom ve stb. št a jeho střídnice se měnily, poněvadž prý za původní kt, gt, cht tytéž střídnice se vyskytují, jako za původní tj. Avšak tato a priori ustanovená a historicky nedosvědčená fase tj není nutna pro přechod od kt na stb. št atd. a shoda mezi stb. št (= kt) a št (= tj) jest dle mého náhledu nahodilá. Z původního tj vyvinulo se št bezpochyby způsobem, jako se vůbec vykládá: za j učlánkovalo se blízké š a tš přesmyklo se v št. Naproti tomu z kt prostou mechanikou mluvidel dá se vyložiti kst a kšt: při k jest zatarasena průlina ústní na hrdle, proud dechový ji rozrývá, ale hned zase zatarasuje se pro t koncem jazyka k přednímu patru vztýčeným — a při té práci, při přestrojení se s k na t, přícházejí mluvidla do takového nastrojení, jakým se článkuje s nebo š, a s nebo š nám tu tedy skoro mimoděk se ozve. Litevské alk-s-tu (místo žádaného alk+tu) lačním, mok-s-tu učím se, dyg-s-tu pučím auk-sz-tas (aukštas) vysoký a mnohé jiné těmto podobné tvary (v. Geitler, Litauische Studien 49—54) ukazují za žádané kt skupeninu trojčlennou kst nebo kšt; z té prostým odsutím prvého členu dostane se st nebo št. Ještě podobuěji ukazuje se to na příkladech slov. prg-s-tg, pr-s-t, lit. pir-sz-tas a lotyšském pirk-s-ts (Pauli, preuss. Studien, Beiträge, VII. 204); pro větší shodu vezměme staročeské dialektické pir-s-t Kmenu toho slova nejvíce zachováno jest v lot. pirk; k tomu přistoupila nová přípona kmenová ta a nominativní s, tedy *pirk-tas;* mezi k a t vyvinulo se mimovolné, neorganické s, *pirk-s-tas a z toho povstalo vysutím a lot. pirk-s-ts;* podobný k tomu tvar předpokládá i stč. pír-s-t, ve kterém za lot. skupeninu kst jest jenom st, t. j. hrdelný člen té skupeniny odsul se; litevské pir-sz-tas předpokládá zase skupeninu kšt, tedy *pirk-sz-tas, a pak odsutí hrdelnice. — Ostatně pak toto s (nebo š) v kst (kšt) jakožto mimovolná, fysiologickým mechanismem bez zvláštní vůle naší přičiněná hláska má velikou podporu v četných jiných, zcela analogických přípapech, jako jsou véd-s-t (ob. m. vésti), záb-s-ti, pon-d-rava, z-d-ralý, os-t-rov, nom-b-re, hum-b-le, tem-p-lum, hiem-p-s, o(b)-s-tendo, atd. stran kterých k rozpravě své v Čas. Č. Mus. 1873 (Pokusy, jimiž se některé proměny hláskoslovné z mechaniky mluvidel vykládají) odkazují. Podlé všeho toho mohl by tedy i stran stb. pešti a peštb, mošti a moštb atp. obstáti výklad v „Pokusech“ podaný, dle něhož za žádané pekti přibytím hlásky mimovolné anebo, jak se říká, neorganické povstalo pekšti nebo peksti, z toho pak odsutím stb. inf. pešti a odsutím i přesmyknutím ostatní infinitivy peči, peći, péci atp.

Gb.

320

Osobní zprávy.

rod., K. Himmer z gymn. v Chebu a J. Malý pro fil., Al. Jirásek pro děj. a zem. — Do Něm. Brodu p. Jos. Novák, suppl. na gymn. v Třeboní, za skut. uč. přírod., p. Jos. Končinský za suppl. til. — Do Písku p. Fr. Červinka za suppl. fil. — Na akad. gymn. v Praze pp. Fr. Ptáčník z gymn. v Třebíci za suppl. přírod. a p. Boh. Strér za suppl. děj. a zeměp. — Do Přerova za skut. uč. fil. p. Jos. Vlček, suppl. na gymn. v Pelhřimově. — V Rychnově potvrzen suppl. uč. p. Prokop Žák za skut. uč. fil., za suppl. uč. fil. dosazen p. Fr. Burian ze slov. gymn. v Brně. — Do Slaného dosazen p. Bartol. Čihák za skut. uč. děj., za suppl. fil. p. Ervín Horníček. — Do Valašského Meziříčí p. Frt. Pibl, suppl. v Olomouci.

## B. Z gymnasií realných.

Do Bydžova dosazen za ředitele p. V. O. Slavík, prof. realn. gymn. malostr. v Praze, za suppl. fil. pp. Al. Gromann a Th. Novák za suppl. math. a kreslení p. Jan Vavřinec. — Do Chrudimi za skut. uč. p. Fr. Havlík, proz. uč. na ob. realn. gymn. v Plzni, p. Th. Hess, assistent na něm. nižší realce v Praze, suppl. uč. Jan Matějček a dr. Jos. Bernard; za suppl. p. Paul z Litomyšle. — Do Domažlic za skut. uč. fil. pp. Ant. Truhlář, suppl. na gymn. v Litomyšli, Al. Feist z gymn. v Chrudimi a Jan Hrnčíř z gymn. realn. v Táboře. — Do Pelhřimova za skut. uč. fil. p. Jan Vyhánek z něm. gymn. v Oloumouci, za suppl. děj. p. Ant. Poušal, za suppl. fil. p. Karel Trubáček. — Do Plzně p. Fr. Brož za uč. franč. a J. Hanuš za uč. přírod.; skut. uč. fil. jmenován Václav Bursík. — V Praze na prvním státn. realn. gymn. jmenován skut. uč. přírod. Fr. Rosický, dosazen za skut. uč. fil. p. Jos. Šebesta, z gymn. v Jičíně, za uč. math. p. Karel Zahradník, za výp. uč. kreslení p. Rudolf Závěský, za assist. kreslení p. Em. Liška, za katechetu P. Ant. Mužík, kaplan u sv. Vojtěcha, za suppl. nl. p. Jan Pískač. — Na druhé státní realn. gymn. dosazen za ředitele p. J. Uhlíř, prof. ak. gymn. v Praze, P. J. Sekerka za katech., p. Em. Jelínek prof. ak. gymn., za uč. math. a fys., za uč. klass. fil. pp. prof. Fr. Novotný, suppl. uč. Václav Krátký, oba z gymn. akad., a Jan Tůma; za suppl. uč. kreslení p. Jan Mlynářský. — Na ob. realn. gymn. za skut. uč. děj. p. dr. Fr. Augustín, dříve suppl. uč. akad. gymn.; za suppl. math. a kreslení p. Ant. Koštěnec, za suppl. fil. p. Fr. Servít, za suppl. hist. p. J. Kozel. — Do Příbrami za skut. uč. děj. a zem. p. Jan Lorenz, za výpom. uč. fil. p. Fr. Bartovský z Tábora a Karel Grüner pro math. a fys. — Do Tábora za suppl. uč. fil. pp. Jos. Masopust a Ant. Šetelík; za suppl. uč. přírod. p. Ant. Schubert, za suppl. uč. math. a fys. p. Karel Nečásek. — Do Třeboně za skut. uč. děj. p. Mat. Šebesta, suppl. uč. v Rakovníku, za uč. geom. p. Jos. Černý.

## C. Ze škol realných.

Do Karlína dosazen za uč. math. a pop. geom. p. Vojtěch Smolík, prof. na něm. realce v Praze, za ředitele p. Pavlíček, řed. realky v Kolíně. — Do Kolína na ob. realku za skut. uč. p. Jos. Vacka, suppl. na realce v Kutné Hoře, za suppl. math. p. Krause. — Do Kutné Hory za skut. uč. p. A. Slavík, prof. na obchodní škole v Praze, p. J. Řehák, prof. na ob. realce v Pardubicích, p. Prokop Procházka, prof. na realce v Litomyšli, a p. Ad. Měška gymn. uč. v Chrudimi. — Do Rakovnika za skut. uč. hist. p. Z. Wintr, suppl. v Pardubicích.

# Obsah druhého ročníku.

<table><tr><td>Jindřich Niederle †</td><td>Strana</td></tr><tr><td></td><td>81—82</td></tr></table>

## Pojednání.

<table><tr><td>Forum římské. Od Františka Velišského</td><td>1—9</td></tr><tr><td>O některých epithetech homerských v οψ, ωψ a ωπις. Píše Jindřich Niederle</td><td>9—18</td></tr><tr><td>O začátcích, v jakých si libují národní písně, zvláště slovanské. Napsal Dr. J. Gebauer</td><td>19—29</td></tr><tr><td>Interpunkce, navržená pro jedno místo RKrál. od V. Brandla</td><td>29—30</td></tr><tr><td>O větách složených a o vývoji formy podřadné ze souřadné. Napsal Dr. J. Gebauer</td><td>30—48</td></tr><tr><td>O paedagogické stránce úkolů školských. Sepsal J. Lepař</td><td>48—56</td></tr><tr><td>Vergiliana. Podává Jan Kvíčala</td><td>83—96, 241—252</td></tr><tr><td>Příspěvky k výkladu Rukopisu Kralodvorského. Podává Ignác B. Mašek a J. Gebauer</td><td>97—114</td></tr><tr><td>Ludvík Tkadleček. Napsal Dr. J. Gebauer</td><td>114—120</td></tr><tr><td>O některých způsobech české attrakce čili assimilace syntaktické. Napsal Fr. Bartoš</td><td>120—126</td></tr><tr><td>O vazbě přechodníkové v jazyce štítenském. Napsal Dr. J. Gebauer</td><td>126—141</td></tr><tr><td>O předložce do a z. Napsal Fr. Bartoš</td><td>141—153</td></tr><tr><td>Roztřídění hlásek českých podlé jich učlánkování. Od Dr. J. Gebaura</td><td>153—167</td></tr><tr><td>O přepisování textů staročeských, se zvláštním ohledem k Rukopisu Královédvorskému. Napsal Dr. J. Gebauer</td><td>167—180</td></tr><tr><td>Latinská četba v quartě. Napsal V. Ot. Slavík</td><td>180—192</td></tr><tr><td>Zpráva o některých změnách škol středních, jež navrhuje c. k. zemská školní rada česká. Sděluje V. Slavík</td><td>192—196</td></tr><tr><td>O slovanských kmenech na U. Od Dr. Leopolda Geitlera</td><td>253—286</td></tr><tr><td>O předložkách za a na. Napsal Fr. Bartoš</td><td>287—304</td></tr><tr><td>Moravská národní píseň o třech dcerách. Od Dr. J. Gebaura</td><td>304—308</td></tr></table>

## Úvahy a zprávy.

<table><tr><td>Słownik do Homera Iliady i przypisywanéj mu Batrachomyomachii. Uložił Dr. Łazarewicz. Poznań, nakładem i drukiem Ludwika Merzbacha 1874. Posuzuje J. Niederle</td><td>57—61</td></tr><tr><td>Rusko-český slovník. Sestavil Josef Rank. V Praze u Eduarda Grégra 1874. Posuzuje Theodor Vodička</td><td>61—75</td></tr></table>

Strana

O některých výtkách, které se činí nové češtině spisovné. 75—80
Od F. Kotta

Latinská cvičební kniha pro I. gymnasialní třídu. Sestavil J. Riss. 3. vydání 1873. Posuzuje Fr. Bartoš 198—204

Ciceronova řeč proti G. Verrovi o dílech obrazných. Přeložil J. Pavel Tomášek. Posuzuje F. Bartoš 205—207

Das Sprachstudium an den deutschen Universitäten. Praktische Rathschläge für Studirende der Philologie von B. Delbrück. Podává F. Bý. 207—213

Mluvnice česká pro nižší třídy středních škol. Sepsal Dr. M. Kovář. Druhé opravené a rözmnožené vydání. V Praze 1875. Mourek. Posuzuje I. B. Mašek 213—224

Ukázka Slovníku grammaticko-fraseologického od prof. Fr. Kotta. 1875. Posuzuje Fr. Prusík 224—235

Dictionnaire des antiquités grecques et romaines. František Velišský 235—236

Archaeologische Zeitung. Fr. Velišský 236—237

Beiträge zur vergleichenden Sprachforschung von A. Kuhn. Dr. J. Gebauer 237—239

Poznámky k některým výtkám, jež učinil pan prof. Fr. Prusík v Listech filologických. Od Fr. Kotta 309—313

Výbor z literatury české doby střední. Sestavil B. V. Spiess. V Hradci Králové. Nákladem Jana Pospíšila. 1876. Dr. J. Gebauer 313—316

Archiv für slavische Philologie. Dr. J. Gebauer 316—319

Revue de linguistique et de philologie comparée (publ. par A. Hovelacque, E. Picot et J. Vinson). 1873—1875. Dr. J. Gebauer 319—320

Zprávy osobní. 80, 239—240, 320

Pojednání.

Forum římské.

Od Františka Velišského.

Otázka v topografii starého Říma veledůležitá, kde forum
se nalézalo, za dnů našich rozřešení došla a spory, jež v této
příčině (zejména od starožitníkův italských) jindy vedeny byly,
nyní na vždy skončeny jsou; neboť že *forum* nerozkládalo se
v rovině Velabra, t. j. mezi Kapitolem, Palatinem a Tiberou, kam
je Fea a Nibby kladli, o tom již všeobecná jest shoda. Dále
i v tom mínění všech se shodují, že se prostíralo mezi Kapitolem
a Velií (což první Canina vyslovil); avšak až kam meze jeho od
Palatina na severovýchod sahaly a kterak obě zhusta připomínané
části jeho, *comitium* a *forum* v užším smyslu slova, polohou
k sobě se měly, o tom dosud mínění jsou různá. Jest pak poloha
obou zmíněných částí tou měrou základem všeho dalšího badání,
že tím podoba fora se všemi stavbami jeho a jich polohou plat-
něji bude moci ustanovena býti, podaří-li se tuto nezvratně určiti.

V tomto článku chceme zkoumati mínění předního v oboru
topografie římské badatele Beckra a místa z literatury, jimiž je
podpírá. O otázce pak té, kam až hranice komitia na severo-
východ sahaly, promluvíme příště probírajíce hojnou od dob Beckro-
vých až na doby přítomné literaturu a všímajíce sobě důležitých,
theorie topografů buď potvrzujících buď vyvracujících nálezů, kteréž
při kopání na foru v letech právě minulých učiněny jsou, načež
k doplnění obrazu fora polohu a podobu nejdůležitějších při něm
budov veřejných určíme a vhodnými rysy znázorníme.

Dříve však než k vytčené úloze přistoupíme, zjistíme se
touto dvojí věcí: předně, že usus mluvy římské, ‚forum‘ a ‚comi-
tium‘ často jedno za druhé klade, a za druhé, což také již z to-
hoto plyne, že ‚forum‘ a ‚comitium‘ nebyly místně jedno od dru-
hého tak odděleny, aby každé o sobě za místnost zvláštní pova-
žováno bývalo.

Slova *forum* užívá se nejobyčejněji v širším smyslu (poli-
tickém) o celém prostranství, věnovaném veřejnosti; i říká se

Listy filologické a paedagogické. 1875.

1

2

Fr. Velišský

pak „descendere ad forum, in forum“*) byť i míněna byla *curia*, kteráž byla při *comitiu*. Tak na př. Cic. Catil. III. 8. spojuje solis ortum et forum curiamque. Liv. 27. 50, 51. Po vítězství nad Hasdrubalem šlo se legatům až k mostu Mulviovu vstříc; tito konečně circumfusi omnis generis hominum frequentia in *forum* pervenerunt.... cum aegre in *curiam* perventum esset; a přece fora v užším smyslu nemohli se ani dotknouti, ježto přicházejíce patrně širokou střídou (via lata) byli dříve v kurii, jež stála při komitiu. A podobně Suet. Calig. 4, 4. Litteras Romam misit monitis speculatoribus ut vehiculo ad *forum* usque et *curiam* pertenderent. Avšak velmi často shledáváme, že oba výrazy za jedno se kladou, na př. Liv. 22. 60. Ubi is (jedná se o výplatě zajatých v bitvě cannské) finem fecit, extemplo ab ea turba, quae in *comitio* erat, clamor flebilis est sublatus.... Feminas quoque metus ac necessitas in *foro* turbae huic virorum immiscuerat. Aneb Liv. 23. 30. M. Aemilio Lepido filii tres... ludos funebres per triduum et gladiatorum paria viginti duo per triduum in *foro* dederunt; a podobně 39. 46. In *foro* post ludos gladiatorios et funebres epulum datum, in quo toto *foro* triclinia strata sunt (k vyčastování lidu). Ale touž místnosť nazývá Liv. opět *comitium* 27. 36 řka: Eo anno (209 před Kr.) primum ex quo Hannibal in Italiam venisset *comitium* tectum esse proditum est et ludos romanos semel instauratos.**) A nikdo nebude snad namítati, že pro *ludi Romani* mohlo býti obráno comitium, pro zápasy gladiatorův však *forum*, neboť i ludi Romani***) měli přehojně diváků, pro něž nemohlo postačiti nějaké snad menší místo, a konečně výslovná zpráva jedna dí, že bylo rodině Servia Sulpicia vymezeno při řečništi místo, odkud obojím hrám dívati se mohli. Cic. Phil. IX. 16. Senatui placere Servio Sulpicio statuam pedestrem aeneam in rostris statui circumque eam statuam locum *gladiatoribus ludisque* liberos posterosque eius quoquo versus pedes quinque habere etc. Byloť tedy k hrám celého prostranství fora (comitium i forum) zapotřebí a musily býti tudy obě části v poloze jednotné. To však stvrzuje ještě zřejměji tato velmi důležitá zpráva z Cic. pro Sestio 58. 124. Erat munus Scipionis.... Id autem spectaculi genus erat, quod omni frequentia atque omni genere hominum celebratur, quo multitudo maxime delectatur. In hunc consessum P. Sestius, tribunus plebis... venit et se populo dedit... Venit ut scitis ad *columnam Maeniam*. Tantus est ex omnibus spectaculis usque a *Capitolio*, tantus ex *fori cancellis* plausus excitatus, ut nunquam maior consensio atd.

Avšak některé zprávy zdají se opět o tom svědčiti, že forum

*) Descendere vzhledem k vyvýšeným nad forum pahorkům římským.

**) Viz Listy filog. a paed. I. str. 134.

***) Liv. 1. 35.

Forum římské.

3

od komitia bylo nějak odděleno. K těm patří na př. Liviova 22 k. 7., s nížto Becker jaksi rady sobě neví. „Romae ad primum nuntium cladis eius (u jezera trasimenského) cum ingenti terrore ac tumultu concursus in forum populi est factus. matronae vagae per vias, quae repens clades adlata quaeve fortuna exercitus esset, obvios percunctantur et cum frequentis contionis modo turba in comitium et curiam versa magistratus vocaret, tandem haud multo ante solis occasum M. Pomponius praetor, ‚pugna‘ inquit, ‚magna victi sumus‘. Becker vykládá slova in comitium et curiam versa (na str. 278) ‚gegen das Comitium und die Curie gewendet‘ domnívaje se, že jimi patrně naznačena nějaká překážka, pro kterouž z fora ke komitiu a kurii nemohli. Leč my rozumíme tomu místu jinak, překládáme nikoliv jsouc obráceno, nýbrž obrátivší se t. j. vydavši se ke komitiu a kurii a odvoláváme se jednak k mluvě latinské jednak k podobným případům. Dotvrzení onoho podávají na př. tato místa téhož spisovatele: 9. 2 milites ad muniendum versi a dále ad praetorium versi... opem ab ducibus exposcunt. Anebo 35. 51 milites alii ad spectaculum templi lucique versi. S předložkou in znamená verti již dokonce činnosť a směr přechodu děje či pohybování. Srv. Ovid. Metam. I. 236... Vertitur in pecudes et nunc quoque sanguine gaudet; ale totéž znamená ad u Liv. 1. 7. inde ad caedem vertuntur atd. A k doložení věcnému připomínáme místa již svrchu (str. 2) uvedeného z Liv. 22. 60, kde také ženy nalézají se na komitiu před kurií nedbajíce v této strašné době obyčejné slusnosti a skromnosti. Jest tudy situace zde tatáž, jaká vylíčena jest svrchu v kap. 7. Tu i tam sbíhají se muži i ženy na komitium a ke kurii. Jindy v bouřlivých dobách nedaly se ženy podobně doma udržeti, ač na forum samo přece se neodvážily, jako r. 195, když se jednalo o zrušení zákona Oppiova, jenž vydán byl „in medio ardore punici belli“ a zněl: ne qua mulier plus semunciam auri haberet atd. Tu prý matrony, aby vynutily abrogaci onoho zákona, „nulla nec auctoritate nec verecundia nec imperio virorum contineri limine poterant; omnis vias urbis aditusque in forum obsidebant viros descendentes ad forum orantes“ atd. Ostatní místa na straně 277. uvedená podobně nepřesvědčují, žeby komitium od fora odděleno bývalo. Cic. de republ. II. 17. praví o králi Tullu Hostiliovi: „Fecitque idem et sepsit de manubiis comitium et curiam.“ Ale na obvodní zeď nějakou nemůžeme zde pomýšleti, ježto nikde se jí nevzpomíná, nýbrž z fora volný vchod byl ke komitiu, což ze všech míst vysvítá, na př. Liv. V. 55, když jednalo se o to, má-li Gally zpustošený Rím býti opuštěn. — „sed rem dubiam decrevit vox opportune emissa, quod cum senatus post paulo de his rebus in curia Hostilia haberetur cohortesque ex praesidiis revertentes forte agmine forum transirent, centurio in comitio exclamavit: signifer statue signum, hic manebimus optime“, aneb Liv. 27. 50—51, kde celý

1*

4

Fr. Velišský

dav se hrne přes forum ke kurii atd. Tomu místu rozumím tak, že sepsit táhne se pouze ke komitiu a znamená ohražení tabern a portikův, ač opět dle Livia I. 35 portiky a taberny kolem fora od Tarquinia Prisca byly vyvedeny. Ostatní místa ještě méně jsou závažná.

Druhá otázka jest, když forum od comitia místně odděleno nebylo a přece v užším smyslu jedno od druhého se dělí, kde mezi Velií a Kapitolem jedno i druhé se nalézalo? Becker sleduje v tom Bunsena (zasloužilého sice, ale ne dosti opatrného topografa), klade komitium ke straně Velie, to jest od chrámu Kastorův až naproti chrámu Antonina a Faustiny, kde místnosť k Velii poněkud stoupala (ač nyní jen málo to znamenati, ježto půda fora rumem zanesena). Vizme jeho důvody (na str. 279). Rostra představuje si prostřed fora v širším smyslu dle Diona Cassia (pozn. 453) a s tím spojuje zprávu již svrchu uvedenou z Cic. Phil. IX. § 16, kde vedlé řečniště bylo čestné místo či lože pro rodinu Sulpiciovu, a dále zprávu z Livia 27. 36. svrchu uvedenou o pokrytí komitia, dokládaje: „so ersieht man daraus deutlich, dass hier der zum Comitium bestimmte Theil des Forum begann, der natürlich von den Kämpfen frei blieb und nur mit Zuschauern sich füllte.“ Naproti tomu podotýkám, že ovšem byla rostra uprostřed fora, ale zase dle Cicerona pro Flacco 24. speculatur atque obsidet rostra vindex temeritatis et moderatrix officii curia, pak dle Asconia p. Mil. 5 p. 43 erant enim tunc rostra non eo loco, quo nunc sunt, sed ad comitium prope iuncta curiae a konečně dle Varrona L. L. V. 32 p. 154 ante hanc (t. j. curiam) rostra, jsme nuceni rostra položiti ovšem také doprostřed, ale těsně ke kurii, jež byla na východní straně (vlastně v. s. v.) tohoto prostranství, jakož také na jevo vychází z Cic. c. Catil. III. k. 8. ac se (haruspices) sperare dixerunt, si illud signum, quod videtis, (Cicero řeční ad populum na řečništi) solis ortum et forum curiamque conspiceret, fore ut ea consilia atd. (srv. § 21). Tato socha byla postavena na západním vrcholku kapitolském před chrámem Jova kapitolského. Ale když (dle Cicerona pro Sestio 58. 124) diváci i na svahu kapitolském se nalézali i na východní straně fora při sloupu Maeniově i při řečništi (neboť tam, kde byla vyhrazena místa čestná, byla zajisté také jiná sedadla): musili býti i na západní straně a ovšem konečně i na jižní povolně se zdvihající. Avšak svah kapitolský (clivus) a předsíně chrámů jeho, zejména pak čestná a vyhrazená místa při sloupu Maeniově a rostrách byla by velmi nevýhodná bývala a jeviště her vzdálena, kdyby comitium na straně k Velii a nikoliv při svahu kapitolském bylo se nalézalo. A co by znamenala slova Ciceronova v. m. u. a fori cancellis, kdybychom si s Beckrem forum hned při svahu a tudy také sloup Maeniův (jenž stál v místech oblouku Severova) při něm mysliti měli? My vykládáme sobě místo ono tak, že potlesk u příchodu tribuna Sestia

Forum římské.

5

ozval se z obou nejzazších končin: s výše svahu kapitolského a z druhé strany od zábradlí fora (proti chrámu Kastorův), kdežto jeviště her a zápasů bylo u prostřed na komitiu, t. j. na části fora Kapitoliu bližší. V závěrce z místa Liviova 27. 36 učiněné Becker patrně se ukvapil. Míní-li totiž Livius komitiem část fora při Velii, nenahlížíme, proč bylo kryto, majíc slunce v zadu, kdežto diváky ostatní a zápasníky obtěžovati musilo. Zřejmoť, že musíme buď celé prostranství mezi Kapitolem a Velií pokryto si mysliti, buď toliko část svahu bližší, jež nám jest *comitium*. Dosavadní důvody Beckrovy v příčině polohy komitia shledáváme tedy nepodstatnými. Vizme nyní hlavní důvody jeho na str. 280. Původní tribunal praetoris bylo ovšem na komitiu; to vychází na jevo z míst Beckrem uvedených a ze všech jiných zpráv. Ale mylně spojuje B. s tribunalem praetora puteal Libonis. Ze zpráv vysvítá, že putealia musíme rozeznávati dvě, jedno na komitiu před kurií, o němž na př. zmiňuje se Cicero De Divin. I. 17. 32 Cotem autem illam (Atta Navia) et novaculam defossam in comitio supraque impositum puteal accepimus, a Dionys. Halik. 3. 71. Εἰκόνα αὐτοῦ χαλκῶν ἀνέστησεν Ταρχύνιος ἐπὶ τῆς ἀγορᾶς, ἡ καὶ εἰς ἐμε ἦν ἔτι πρὸ τοῦ βουλευτηρίου κειμένη ὀλίγον δὲ ἄποθεν αὐτῆς ἥ τε ἀκόνη κεκρύφαι λέγεται καὶ ὁ ξυρὸς κατὰ γῆς ὑπὸ βωμῶ τινι, καλεῖται δὲ φοξαρ ὁ τόπος ὑπὸ τῶν *Ρωμαίων*. Ale to musilo býti na východní straně. — Druhé puteal nazývá se vůbec Libonis (L. Scribonius Libo byl praetorem r. 192 př. Kr. Liv. 35. 20 a 21, jenž zároveň s M. Fulviem Centumalem v Římě zůstal maje „peregrinam provinciam“ an Fulvius měl „urbanam“); ale to se vždy připomíná jen na *foru* a pak u oblouku *Fabiova* aneb in *porticu Julia* a před *atriem* (t. j. atrium Vestae), což vše nalézá se na západní straně u svahu Palatina. Však vizme již místa sama.

Porphyrio dí (Horat. epist. I. 19. 8): „Puteal Libonis sedes praetoris fuit prope arcum Fabianum, dictumque quod a Libone illic primum tribunal et subsellia locata sint. Podobně schol. Cruquii k témuž místu: quod autem ait Libonis, hinc sumpsit, quod is primus tribunal in foro statuerit. Tato místa něco jiného v sobě obsahují, než co Becker z nich odvádí. Praví se zde, že Libo byl první, jenž tribunal na forum přeložil, a niko liv, že on první tribunal na foru (rozuměj komitiu) postavil, kdežto před ním tribunal na komitiu se nalézalo, ač ne vždy, jakož viděti ze zprávy u Livia 23. 32 k roku 215 „praetores, quorum iuris dictio erat, tribunalia ad Piscinam publicam posuerunt*), eo vadimonia fieri iusserunt, ibique eo anno ius dictum est.“ Scholiast k Pers. sat. IV. 49. Foeneratores ad puteal Scribonis Licinii (mylně místo Scribonii Libonis), quod est in porticu

*) K tomu dlužno podotknouti, že tribunalia byla dřevěná a tudy přenosná (v. Ascon. k Milonianě o spálení mrtvoly Clodiovy).

6

Fr. Velišský

Julia ad Fabianum arcum consistere solebant. Zde míněno slou-
pení chrámu ku pocté Julia Caesara od Augusta na foru k Velii
před regií vystavěné, s čímž shoduje se místo, ač konjekturou
doplněné, z Festa p. 333. Scribonianum ap]pellatur ante atria
[puteal, quod fecit Scri]bonius, kdež atrium značí atrium Vesty
blíže oblouku Fabiova. Konečně místo scholiasta Cruquiova k Hor.
Sat. II. 6. 35: puteal locus erat in *foro* ad quem conveniebant
mercatores et foeneratores ad tradendum et recipiendum. Alii
dicunt fuisse *pro rostris ubi tribunal erat praetoris*. Tito alii
ovšem mají také pravdu, neboť mínili puteal starší před kurií.
Ani tato místa nepotvrzují tedy mínění Beckrova, neboť z nich
předně na jevo jde, že puteal Libonovo nalézalo se, jak jsme
podotkli, na západní straně prostranství a k Velii, tak že by tedy
curia byla musila podobně na této straně státi, což nemožno;
za druhé ta místa svědčí rozhodně pro umístění fora blíže k Velii,
poněvadž toto puteal vždy „in foro“ se připomíná a blíže staveb,
jež nikdy s komitiem ve spojení se neuvádějí a ježto jsou:
arcus Fabianus, regia, atrium Vestae a templum Divi Julii,
jenž předsíni obrácen byl ku Kapitoliu a tedy stál zrovna tam,
kde Becker komitium míti chce, ač se nikdy jinak než in *foro*
nepřipomíná.

Becker uvádí dále pro své mínění, že bylo comitium bliže
Velie (p. 279) místo u Plut. C. Gracchus c. 5. a z Cic. de am.
c. 25 § 96, dle nichž buď C. Gracchus aneb již C. Lic. Crassus *)
počal mluviti s řečniště obrácen jsa na forum k lidu, což od té
doby bylo dále zvykem. Avšak již věcná poznámka Plutarchova
nesvědčí pro názor Beckrův; praví zajisté Plutarch: *στραφεῖς
ἔξω πρὸς τὴν ἀγορὰν δημηγορῆσαι*. K názoru Beckrovu by
se zde hodilo spíše εἴσω; avšak ani na to neklademe veliké váhy,
ani na další slova Plut. *μικρὰ παρεγκλίσει καὶ μεταθέσει
σώματος μέγα πρᾶγμα κινήσας*, poněvadž v těchto slovech
může býti u Plutarcha pouhá rhet. antithese, ač v skutku *μικρὰ
παρέγκλισις* býti to nemohla, kdyby rostra byla tam, kde je
Becker umístil.

Závažnější však jest, že Augustus, dovršuje zámysl Caesa-
rův umístil řečniště na předsíň chrámu Caesarova **) (T. Divi Julii),
o němž není pochyby kde stál. Byl postaven totiž na místě, kde
nrtvola jeho byla spálena, před regií (dle Appian. Bel. Civ. II. 148.).
Bylo od Augusta politicky důsledno, že upomínku na dobu repu-
blikánskou jaksi zatemniti chtěl zbudováním druhého řečniště na
foru (za ozdobu vzav. bodeće lodí egyptských z bitvy u Actia),

*) Nám zde toliko na věci záleží, ač rozhodně zprávu Ciceronovu za podstatnější uznáváme.

**) Že nebylo ani tam, kam je Mommsen položil (v Annali dell'Instituto 1844), shledalo se konečně také nedávným odkrytím té strany fora. Však o tom ještě se zmíníme.

Forum římské.

7

ano bez toho komitium již před tím od řečníků zanedbáváno
bylo, ježto k foru obráceni řečnili.*) Augustus šel v tom tedy
o krok dále a ve shodě s demokratickými tradicemi od Caesara
přejatými. A o tomto řečništi císařského Říma praví Q. Asconius
Pedianus (k Cic. *Milon*. c. 5. § 43) *erant* enim *tunc* rostra
non eo loco, quo *nunc sunt*, sed ad comitium, prope iuncta
curiae.**) Z toho plyne zřejmě, že komitium u Velie nebylo,
ježto by Asconius takového místního rozdílu činiti byl nemohl.
Za Augusta máme tedy rostra dvoje: na foru při chrámu C. Caes-
sara a na místě starém u kurie na komitiu. Rostra stará byla za-
jisté později vůbec odstraněna, jakož vysvítá ze zprávy Asconiovy.
Tato rostra klade Becker na svém plánu nutně tam, kam kladena
býti musí, ale dle slov jeho jinde bychom je hledali. Na str. 337
praví: Dass nun eine Versetzung der Rednerbühne Statt gefun-
den habe, ist gewiss; wenn aber berichtet wird, dass es noch
durch Caesar selbst, kurz vor seinem Tode geschehen sei, so er-
heben sich dagegen nicht zu beseitigende Widersprüche. V tom
má ovšem pravdu a udání Diona Cassia 43. 49 *kaὶ τὸ βῆμα*,
ἐν μέσῳ που πρότερον τῆς ἀγορᾶς ὃν ἐς τὸν νῦν τόπον ἀνε-
χωρίσθη καὶ αὐτῷ ἡ τοῦ *Σύλλου τοῦ τε Πομπίου εἰκών
ἀπεδόθη* jest asi lapsus memoriae; nebo't v 51. knize 19 udává,
že teprv za Augusta *τὴν κρηπίδα τοῦ Ἱουλιείου ἡρώῳ τοῖς
τῶν αἰχμαλωτίδων νεῶν ἐμβόλοις κοσμηθῆναι* (*ἐψηφίσαντο*)
Suet. však Div. Jul. k. 75. dí: sed et statuas L. Sullae atque
Pompeii a plebe disiectas (po bitvě u Farsalů) *reposuit*. a 42. 18.
totéž sám Dio *τὰς μὲν εἰκόνας τοῦ τε Πομπίου καὶ τοῦ
Σύλλου ἐπὶ τῷ βήματι ἑστώσας ἀνεῖλον*. Tedy Caesar zvrácené
sochy na předešlé stanovisko opět postavil, a když později staré
řečniště zmizelo (viz Asconiovo: *erant* tunc rostra atd.), posta-
veny byly tyto sochy vedlé nového, kdež je Dio Cass. ještě viděl.
Tím odpor po mínění našem dá se vyložiti. Ale co dále B. praví:
„Wir wissen nämlich, dass ihre neue Stelle sub Veteribus war“
jest omyl plynoucí z falešného čtení. Becker měl před sebou čtení
(str. 338) Suet. Aug. 100 bifariam laudatus est: pro aede Divi Julii
a Tiberio et pro Rostris *sub* Veteribus a Druso, Tiberii filio.
Přihledneme-li však k tomu místu blíže, spatříme, že *sub* jest od
vydavatelů nevědomých v text přijato. V rukopisech „*sub*“ není
ani v jediném a pochází tato „divinace“ od Jana baptisty Egnatia
z vyd. r. 1516, jakož z nejdůkladnějšího vydání Suetonia od

*) Tak řečnili někteří se schodů chrámu Kastorův na př. Caesar sám (Dio Cassius. 38. 6).

**) Proto by, co praví Jul. Capit. o pohřbu Ant. Pia (M. Anton. Philos. c. 7.) „laudavere uterque (Marcus i Verus) pro rostris“, mylně vykládal Detlefsen (v Annali dell’Instituto 1860 p. 154); neboť zde míní spisovatel rostra Julia a Capitolina pod svahem, ježto již za Asconia starých nebylo.

8

Fr. Velišský

Rotha (Tbner 1865) vyrozumívám. Přidržíme-li se tedy — jakož musíme — pravého čtení „pro rostris veteribus“, vyvázneme ihned z labyrintu, v němž musil Becker zablouditi. Mrtvola Augustova snesena byla z domu jeho na Palatinu k nejbližšímu novému řečništi, kde měl řeč Tiberius, pak poponesena dále po svaté cestě k řečništi starému, kde měl chvalořeč Drusus, načež byla pak dále v průvodu na žaroviště (ustrinum) při Mausoleu Augustovu odnesena a pak zde pochována (týž v kap. též).

Totéž praví o pohřbu Aug. Dio Cassius, jenže pořádek zmátl řka: *προτεθείσης δὲ τῆς κλίνης ἐπὶ τοῦ δημηγορικοῦ βήματος* (roz. rostra, vůbec βῆμα), *ἀπὸ μὲν ἐκείνου ὁ Δροῦσός τι ἀνέγνω, ἀπὸ δὲ τῶν ἑτέρων ἐμβόλων τῶν Ἱουλίων ὁ Τιβήριος κτλ*. Z toho bychom souditi mohli, že Becker tato nová rostra na svém pláně někde sub veteribus umístí; ale toho neučinil, nýbrž klade je zcela správně na prostranství, kam náleží i s chrámem D. Julii, jen že to pak jest u něho též na *komitiu* a zrovna před samými rostry starými; však stejným právem by pak jeho stará rostra též sub veteribus slouti mohla, ana leží v téže čáře.

Ale ještě do jiných odporův se zaplétá připouštěje taberny tam, kde na jiném místě praví, že jich nebylo (na př. pag. 284 A 463), ač i to mylně, jak snadno dokázati.

Když takto zhola pravda není, že rostra nová sub veteribus byla, tedy ne na jihozápadní straně tohoto prostranství, nýbrž jednak při chrámu Divi Julii a tento opět na *foru*, což však na této podélné straně býti nemohlo, ježto celá tato strana až ke kapitoliu zaujata jest basilikou Juliovou, vedlé níž k Velii při téže straně chrám Kastorův stojí, a ježto *rozsah* obou těchto staveb nyní po odkrytí většího dílu tohoto prostranství v té straně nad pochybnosť určen a zjištěn: musíme předně i předešlé důvody pro polohu fora v užším smyslu na mysl sobě uvedouce uznati, že chrám Divi Julii pod Velií při foru čelem ke Kapitolu obrácen byl a že v předsíni jeho na vysoké substrukci spočívající*) rostra císařského Říma od Augusta umístěna byla. Místa, jež Becker p. 337 a 338 uvádí, nemohou tento výsledek zdánlivým odporem svým zvrátiti. Jsou pak to Cic. Phil. IX. c. 5. Odpor v místě jest jen tenkráte, kdyby míněna byla 1. nová rostra a za 2. na místě, kde Becker je míti chce; ježto ale Cicero (třeba v roce 43.) mluví se starého řečniště — nového ještě nebylo — odpadá vše. Ale v odporu se zprávou Appianovou o pohřbu Caes

*) Na př. Ov. Metam. XV. 811.
— ut semper Capitolia nostra forumque Divus ab excelsa prospectet Julius aede.

Ep. ex Ponto II, 2, 85.

Fratribus assimilis, quos proxima templa tenentes
Divus ab excelsa prospectet Julius aede.

Forum římské.

9

sarově (Bellum civ. II, 148) ἐς τὴν ἀγορὰν αὖθις ἔθεσαν (τὴν
κλίνην) ἔνθα τὸ πάλαι Ῥωμαίοις ἐστὶ βασίλειον jest zpráva
u epitom. Liviova 116. Caesaris corpus quum in campum Martium
ferretur a plebe ante rostra crematum est; ale i, dodávám ještě
k tomu, Suetoniova: Divus Julius c. 87. Lectum pro rostris in
forum magistratus.... To dělo se zajisté blíže řečniště starého,
ježto nového posud nebylo. Suetoniovi však více věřiti dlužno
nežli Appianovi (aneb Dionu Cassiovi, jenž o celé té události
téměř o století později psal). Mimo to mohl se Appianus snadno
zmýliti shledav bezpochyby ve svých pramenech, že ta véc udála
se pro rostris aneb ante rostra, kterýmiž on císařská (Julia)
vyrozumíval a tak svým řeckým čtenářům místo blíže označil
„ἔνθα τὸ πάλαι Ῥωμ...“ atd. Že však jiná zpráva dí, že na
místě, kde tělo spáleno bylo, postaven chrám Caesarovi, nesmíme
doslovně vzíti, vždyť nemohl stavitel bez ohledu na místnost mo-
numentalní budovu kamkol položiti, a když byla postavena i ně-
kolik stop opodál, přece mohlo se říci, že stojí na místě, kde
mrtvola byla upálena.

Z dosávodní rozpravy tuším zřejmo, že *forum* v užším smyslu musí položeno býti k Velii, *comitium* pak pod svah kapi-tolský a nikoliv naopak.
(Dokončení.)

ν οὐ, ὡψαί ὁπις.

Píše Jindřich Niederle.

K praktickým výsledkům, jimiž se srovnávací jazykozpyt již
nyní honositi může, počísti jest bez odporu i ten, že v etymologii
mnoho temných záhad osvětlil a tím exegesi na mnohých místech
v nejistotě tápající platnou pomoc prokázal.

Hlavní díl zisku tohoto v oboru literatury řecké připadá
básním Homerovým, k nimž hned od počátku jazykozpytci zvlástní
zřetel obraceli. Tudíž i všeliké slovníky k Homerovi, kteréž buď
nově buď u vydání novém vyšly, nových těchto výzkumů věde-
ckých nikterak si nevšímati, neřku-li v nevážnost jich bráti ne-
směly.

Avšak jakkoli v příčině této mnoho vykonáno jest, přece
zbývá ještě mnoho činiti.

Vždyť Hellenům samým. kteříž básně tyto tradicí nepřetr-
žitou dochovali si z časů dávno minulých, lecco bylo z vědomí
už vymizelo, jak zvlástě scholie vydávají o tom svědectví ne-
klamné.

To pak v přední řadě týče se *epithet*. Z těchto leckterá

10

J. Niederle

asi v prastarých mythech, popěvcích a písních, a to u kmenů rozličných, ponenáhlu se ustálila a tak, jak s jmeny svými se sloučila a srostla, i do pozdější skutečné epiky s veršem i nářečím epickým spolu přešla i zobecněla, avšak tím, že základní jich názor tu se ztratil, tu zase ani vůbec znám nebyl, temnými a ne-srozumitelnými se stávala.

Cokoliv tedy v příčině této světla třeba dosti málo přináší, nemůže vykladateli Homera nikdy býti bez vděku.

I rozprava následující budiž skrovným k etymologii homerské příspěvkem. Obsahujeť jen malý výbor několika obšírnéjších poznámek, kteréž jsem si činil skládaje úvahu o polském slovníku k Homerově Iliadě od p. Lazarewicze v druhé části těchto Listův podanou, a kteréž jen proto na tomto místě zvláště jsem položil, aby úyaha řečená nenabyla rozsahu ještě většího a účelu svého nevzdálila se příliš daleko. Vím, že positivního jádra mnoho v sobě nechová: avšak přece aspoň vyvrácením některých domněnek posud běžných pravdě negativně prospěje a k dalšímu o týchž věcech přemýšlení povzbudí.

## I.

1. Jedno z epithet, kteráž etymology a exegety valně zaměstnávala a jichž původ i význam po tu chvíli nezdá se na jisto postaven býti, jest známé epitheton lidí μέροπες.

Obyčejně pokládá se to slovo za složeninu z kořene μερ + ὁπ. Kořen druhé části ὁπ spojují jedni se subst. ὄψ, ὁπός = vox, druzí se subst. ὄψ, ὁπός = oko a slovesy ὁπωπα, ὁψομαι. Význam koř. μερ určuje se rozličně.

a) Ti, kdož v druhé části složeniny chtějí míti hlas či spíše — ježto hlas by nevystačil — samu lidskou řeč, snášejí se v tom, že v první části shledávají koř. μερ (μαρ) značící děliti, udíleti (ν μέρος, μερίζω, μόρος, μοῖρα, εἴμαρται....). Avšak výkladem se rozcházejí od sebe.

Nebot dle jedněch jsou μέροπες lidé mluvou (řečí) obdarění, kteříž (ať tak díme dle Homera) ἐμμόρασιν ὁπός naproti zvířatům, kteráž jsou orationis expertia. Výklad tento už proto neobstojí, že ὅψ neznačí nikdy tolik co oratio (řeč jako způsobilost vyjadřovati myšlenky), nýbrž prostě: hlas. Tak i v II. Α 137 = Φ 98 ἀμείλικτον δ' ὅπ' ἄκουσαν uslyšeli nelaskavý hlas (= slova, předešlé ἔπη; srovn. hlas řkoucí, hlas volajícího na poušti a p.). Krom toho přímo odpírá výkladu tomuto jméno ptáka velmi známého: μέροψ (Merops apiaster, vlha).

Dle druhého výkladu jsou μέροπες = οἱ τὴν ὅπα μερίζοντες, hlas dělící, článkující a takto ṛcě (orationem) způsobující a pak vůbec: mluvící, mluvní. Výklad tento starodávný jest. Tak už Eustathios (v kommentaru k II. A 250) poznamenává, že jsou μέροπες οἱ ἄνθρωποι παρὰ τὸ φύσει μεμερισμένην ἔχειν

o některých epithetech homerských.

11

τὴν ὅπα εἴς τε λέξεις καὶ εἰς συλλαβὰς καὶ εἰς στοχεῖα, ὃ μηδεμία τις ἄλλη ἔχει φωνή. Τýž výklad má i Etym. Magnum. Též Muret (v řeči de philosophiae & eloquentiae coniunctione III.) dí: *distinctam hominibus articulatamque* tribuit vocem, unde eos Homerus *μέροπας* nominavit.

Výklad tento přešel i do Doederleinova Glossaria i do slovníků novějších, z nichž jmenovati stačí Papův (i v nejnovějším vydání).

Že výklad tento mylný jest, stručně ukázal Curtius ve své Etymologii připomínaje (Et. 4, str. 109.), že slova *μέρος*, *μερίξειν* u Homera ani se nevyskytají, a příbuzná slova *μόρος*, *μοῖρα*, *εἴμαται* zřejmě vedou ku významu *přidílení*, *udílení* a ne: dělení. K tomu pak lze dodati, že, kdybychom i připustili význam dělení, přece tím bychom ještě nedodělali se významu článkování, k němuž se táhnou Muretova slova distinctam articulatamque. Pojem tento vyjadřuje se slovesem ἀρθροῦν, kteréž teprv později v *prose* se vyskytá, nejprvé v Xenof. Memor. (a to na místé, jež zdá se býti původu pozdějšího, I, 4) a v Plat. Prot. (322 a). Ovšemt pátrno, že *poznání* toho, kterak řeč. lidská jest článkovaná, dosti pozdě se událo jsouc plodem už značněji pokročilé abstrakce, kteréž nikterak nelze vyhledávati při původci toho prastarého *μέροπες*. *)

b) Poznavše tedy, že nepravé jest odvozování toho slova od koř. ὁπ = vox, přistoupíme k etymologii druhé, kteráž po tu chvíli v obecné jest platnosti.

Tato učí, jak už shora dotčeno, že základem druhé části jest koř. ὁπ obměněný z původ. ὁπ (ak), kteréž se zachovalo v hom. ὁσσε (= oči), ὁσσομαι. O první části μερ и tu se dělí mínění, ježto lze ji odvoditi od kořenů významem svým rozdílných. Jědni s Goeblem **) vidí v μερ kořen σμερ (sskr. smar) = mysliti a ti vykládají μέροπες: die denkblickenden, sinnig blickenden, asi: myslivě (důmyslně) hledící, myslivozrací — náproti zvířatům. Význam tento byl by zajisté dosti poetický, ač snad jen se stanoviska moderního, však nikoliv dosti pravdivý, poněvadž jest abstraktní. Předpokládáť značný stupeň dospělosti duševní, na němž by človék nejen toho měl vědomí, že myslí, ale i toho, že tato vlastnost, kterouž se liší od zvířat, že tato

*) Za příčinou podivnosti uvádíme výklad, kterýž též Eustathius zaznamenal řka: οἱ μέντοι τῆς ὑμετέρας θείας αὐλῆς μέροπας τοὺς ἀνθρώπους ἐπικληθῆναι φασὶν ἀπὸ τοῦ μερίσμου ἡ δια-μερισμοῦ τῆς ὀπός, ὃν ἔπαθον μετὰ τὸν τῆς Χαλάνης πύργον διαμερισθέντες ἀπανταχοῦ τῆς γῆς. Podobně dí Et. Mag. vedlé vzpomenutého výkladu: ὅτι οὐ πάντες τὴν αὐτὴν φωνὴν ἔχουσιν.

**) Želím toho, že spisů, ve kterých výklady tu dotčené podány jsou obšírněji, nemohl jsem se dopíditi.

12

J. Niederle

„myslivosť“ jeho též okem se projevuje aneb snad dokonce (jak učí moderní fysiologie) i ve tváři se viditelně obráží.

Druhý výklad, jehož původce prý Düntzer *), odvodí μερ
z koř. μαρ (mar) = mříti (v μαραίνω, βροτός = μορτός,
morior, mru...). Dle toho jsou μέροπες lidé smrtelní = βροτοί.
Jakkoli význam tento sám o sobě zvláště pro obecnost svou,
kteráž se s užíváním toho slova dobře srovnává, jest případný,
přece však výklad k němu vedoucí za příčinou části druhé ὁπ
jest nesnadný. Neboť ať vykládáme: „lidé smrt vidoucí, před
očima mající“ aneb: „lidé smrtelně vyhlížející, smrt aneb smrtel-
nosť již okem neb tváří jevící“: v nižádném trvám případě ne-
vykládáme dosti prostě a pravdivě t. j. k názoru ducha hellen-
ského případně. **)

Kromé těchto dvou etymologií možná byla by třetí, na kte-
rouž snad i jiní též připadli, totiž ta, že bylo by lze μερ odvo-
diti od koř. mar = mihati se, svítiti, třipytiti se, kterýž v mno-
hých slovech se vyskytá, jako v μάρμαρος (πέτρος) lesklý kámen
Π 735 (j. subst. M 380, 1 499, srv. l. marmor), odtud μαρ-
μάρεος lesklý o kovu P 594, Σ 480, i o moři Ξ 273, tak jako
μαρμαιρειν skvíti se nejen o kovu, nýbrž i přímo o očích se
sbíhá: ὄμματα μαρμαιροντα Γ 397, totiž o očích Afroditiných,
z nichž Helena poznává bohyni. Dle toho byli by μέροπες
ἄνθρωποι lidé skvěloocí, lesklozrací, a význam tento byl by
zvláště vzhledem k jiným podobným epithetům vhodný, kdyby epi-
theton ono připadalo jediné na osoby některé určité (jako na př.
γλαυκωπις Ἀθήνη, ἑλίκωπες Ἀχαιοί) a nevyskytalo se toliko
spojeno s ἄνθρωποι, i βροτοί (= ἄνθρωποι, jako l. mortales,
Β 285), ba i přímo nenastupovalo za pojem: lidé, jako na př.
u Aisch. v Choef. 1013 οὖτις μερόπων (srovn. též u pozdějších
bás. sbíhající se adj. k významu tomu příslušné: μεροπήιος lidský
a μεροπηίς fem. k tomuto).


Užívání toto (kterémuž i starý výklad schol. svědčí) zřejmě
odpírá výkladu posléze dotčenému i žádá významu obecnějšího,
asi takového, jakýž bychom přijmouti mohli z etymologie buď
Goeblovy, buď Düntzerovy, kdyby jen čásť druhá, totiž ὁπ, ne-
vadila jeho vývodu.

Avšak i závady této snadno se zbavíme, jestliže připustíme,
že řečené ὁπ není žádným kořenem významu samostatného,

*) Viz 2. poznámku na předešlé stránce.

**) Homerské ὄσσεσθαι, na kteréž snadno každý připadne, zna-
mená ovšem též: α) viděti, před očima míti (s akkus. předmětu vnějšího),
ale z pravidla jen ve spojení s θυμός neb ἐνὶ φρεσίν (j. κ 374,
α 115...), a to nikdy o habituelním předvídání; aneb: β) v očích
jeviti, něčím zírati (s akkus. předmětu vnitřního) neb něco napřed ozna-
čovati, vždy se vztahem k osobě, jíž se to označování týče (j. β 152,
ξ 17, Λ 172).

13

nýbrž pouhou příponou slovotvornou či přítvorkem, a že tedy
slovo μέροπες a s ním mnohá jiná podobně zakončená —
o všech toho tvrditi nelze*) — nejsou slova složená, nýbrž
prosté odvozeniny.

Snad že tím nepověděno nic nového a jiní na touž my-
šlénku už dříve připadli**); však i přes to snad operae pretium
erit tvrzení to objasniti a co možná ohraditi.

Přípona, kterouž tu na mysli máme, vznikla známou obmě-
nou původního k v π z přípony ak, kteráž v rozličných útvarech
zachována jest ve mnohých slovech řeckých, jako jsou jména

v αξ, ku př. βῶλ-αξ vedlé βῶλος, βῶμ-αξ vedlé βωμός,
δίπλ-αξ vedlé διπλός a διπλόος, δίφρ-αξ = δίφρος, κόρ-αξ
 corvus, krkavec), λάβρ-αξ (jméno dravé ryby) vedlé λάβρος,
φλύ-αξ (tlach, tlachal) vedlé τὸ φλύος = φρύαρος, pak komická
slova: πλούτ-αξ boháč od πλοῦτος, στόμφ-αξ hubáč od
σρόμφος huba...;

v ακος a αχος jako θύλ-ακος (pýtel) vedlé θυλλίς
(θυλίς), μαλ-ακός, μαλθ-ακός vedlé ἀμαλός (něžný) a μάλθη
(měkký vosk)..., νηπί-αχος vedlé νήπιος, οὖρ-αχος a οὐρί-
αχος vedlé ὄρρος (srovn. Curt. Et.⁴ str. 693), πολλ-αχοῦ...;

v ηξ, jako ἀλώπ-ηξ vedlé ἀλῶπος (u Hesychia), τρόπ-ηξ
(veslo) ved. τρόπις (břevno lodní) a τροπός (řemen veselní)...;

v υξ a ιξ, j. ἄντ-υξ, σπινθάρ-υξ (υρξ), κύλ-ιξ vedlé
κύλη, μάστ-ιξ...

I původní ok zachováno v νεοσσός = νε-οκ-јος.

Též v lat. zhusta se objevuje jako ac, oc, ec, ic, ku př.
aud-ax, ten-ax, arundin-ac-eus, sil-ac-éus..., atr-ox, fer-ox...,
sen-ex, Sen-eca, rad-ix...

Ve slovanštině obyčejné jest v podobách rozličných, jak
ukazují slova: pt-ák, pās-ák, jedn-aký; živ-ok, šir-oký, vys-oký;
běl-och; svěd-ek, krt-ek, dal-eký, ot-ec a j. v.

Že pak právem řecké οπ s příponami tuto uvedenými za
jednu neb za příbuznou lze klásti, důkazem toho budtež tato fakta:

*) Zvláště tu ne, kde οπ přistupuje ke kořeni ve kmen už roz-
šířenému, jako v εὐρύ-οπα (Σεύς), Καλλι-όπη, Χαλκι-όπη, snad
i v Αἰθί-οπες, kteréžto slovo dle Sonnova důmyslného výkladu (v Kuh-
nově Ztschr. XV) neznačí lidi tváří opálených, osmahlých, nýbrž duchy
zemřelých, duchy oslněné, oslavené, bytující za Okeanem v kraji světla
čili v ráji (srv. čes. rá-no), kamž bohové s Zevem v čele docházejí
k hodům na dvanácte (!) dní; odtud i homerské místo (α 23) o dvojích
Aithiopech, z nichž jedni jsou na východě slunce, druzí na západě, tam
v říši stínů, zcela jasného světla nabývá.

**) Píše ty řádky dočítám se, že Düntzer už před několika lety
(v Kuhnově Ztschr. XIII) o koncovce οψ poznamenal, že toho jest da-
leka, aby všude obsahovala v sobě subst. -οψ oko neb hlas.

F. Bartoš o některých způsobech české attrakce.

121

proto nic nápadného do sebe míti se nezdá, že se stala obyčejnou a pravidelnou.

Některých zjevů takových dotekl jsem již po různu na jiných místech, zde hodlám o nich promluviti souborně.

Věta jest řada slov v jistém určitém pořádku po sobě jdoucích, jako slovo řada hlásek jest po sobě znějících. Celou větu na jednou prosloviti aneb i jen pomysliti není možná. Myslíce nebo proslovujíce větu myslíme nebo proslovujeme slova, jak v řadě větové za sebou jdou. V řadě pak větové mají jednotlivá slova vzájemné k sobě vztahy, jsou na sobě, jak říkáme závisla neboli jedno druhým řízena. Myšlénka však vezdy předstihuje mechanismus mluvidelný, čímž se stává, že tento tytýž myšlénce říkajíc stačiti nemůže a opozdívaje se práci svou tím si ulehčuje, že různé původně úlohy jednako vykonává, odkudž pak vznikají v jiných jazycích jiné assimilace vazeb syntaktických, jež velikou mají podobnosť s assimilacemi řady slovové, jsouce i ony jako tyto postupny i zpětny.

V češtině odtud původ vzalo několikero assimilací syntaktických.

1. Assimilace pádů, ve starších památkách písemných a v řeči lidu dosti obyčejná. Genitiv totiž závislý na pádě předložkovém nebo na instrumentale spodobuje se druhdy těmto pádům:

Kázal se k hrobu sv. Mariji Magdaleně vésti (Pass. 547.). — Vstavše k svatému Pankráci hrobu šli (Pass. 85.). — Jeden rytieř na každé léto k sv. Mariji Magdaleně hrobu chodil (Pass. 547.). — Povinen jest státi ke dni sviečkám nebo svatému Janu (Tov. 52.). — K těm maytům vybíráním (Jung. sub „mýto“, podotýkaje: nota syntaxim antiquam). — Pytel šila na svou šiji kůži (Ctib. Hád. 8.). — Tudiež na tej sieni sklepě slunce měsíc při tom hvězdy stviechu (Kat. 984.). — Veliké hromady jsem viděl, že by jich na množství tisíců vozích neodvozil (Lab. 72.). — O svatém kříži nalezenie (Pass. 367.). — Mají registra nová po dskách zavření býti učiněna (Tov. 58.). — Jakožto jest po smrti její otci na ni spravedlivě spadlò (Půh. Br. I. 2. fol. 107.). — Po hodu jedenácte tisíc déviciech (Arch. I. 27.). — Po matce božie na nebe vzetie (Chron. 458.) — V tu středu po matce božie na nebe vzetí umřel král Václav (Let. 28.). — Pod tú pří ztracení (Půh. I. 238. — ib. 263: Mají býti poslušni pod ztracením té pře). — Na toho jsme zaručili obapolně pod toliko penězi ztracení (Půh. I. 238.). — Purkmistr obeslal pod pří Sahú přikázaním všech konšeluov (Jir. Nákr. §. 347.). — Před hodem velikú nocú přišel Ježíš do Bethanie (Anth. I. 80.). — Nech šije ve středu při slunečku východu, nech šije v sobotu při slunečku západu (Suš. Pís. 109.). — To mi slíbil za list dokonání (Půh. Br. I. 2. fol. 106.). — Hrom vyskočil vrchem kostelem (Let. 458.). — Město bylo ozdobeno množstviem uli-

122

F. Bartoš

cemi prostrannými a dlouhými (Anth. I. 118.). — Chci dosti dobrými lidmi dovésti (Půh. I. 184. — t. j. dostatečným počtem dobrých lidí. Dosť je zde jako subst. a mělo by se pojiti s genitivem: „dostí dobrých lidí.“).

V některých krajinách moravských mluví lid pravidelně: Před sluncem východem. Po slunci západu. Spokojil jsem se kouskem chlebem. — Vůbec užívána jest vazba: „Rukou dáním“, což vzniklo attrakcí z „ruky dáním“, neboť obě ruce obyčejně nepodáváme. — Podobných assimilací slyšeti v nenuceném hovoru pospolitém hojně. Tak slyšel jsem jistého rolníka, an dával knězi na mši, „aby Bůh syna jeho osvítil darem Duchem svatým“. Jiný vypravoval, kterak šel „po jedné straně řece“ a bratr jeho „po druhé straně řece“, kterak seděl v hospodě „při sklenici vodě“, byl „na polovic cestě“ a p.

Obdoba těchto vazeb mohla by nám snad objasniti záhadný posud onen verš básně „O Čestmíru a Vlaslavu“: „Zavzni vícestvie k Neklanu radostnu uchu“ (Výb. I. 26. ř. 12.).

2. Číslovky základní od pěti počínajíc jsou původem svým substantiva; skloňovala se tedy podlé vzoru „kosť“ a pojila ve všech pádech s genitivem n. př.: Před šestí dní (Anth. I. 80.). — Nabyly-li tudíž číslovky v pádech nepřímých z nehála platnosti a moci adjektivné, podrževše při tom tvar substantivný, nemůžeme si to jinak vysvětliti nežli zpětnou assimilací pádův. Říkalo se tedy nejprvé před šestí dněmi, z čehož pak vzniklo naše před šesti dněmi. Tvar genitivný zavládl ve všech pádech nepřímých, jako genitivy kolika, mnoha.

Přijeli jsou do Paříže s tisícem pěších (Anth. II. 161.) jest vazba původní. Assimilaci máme ve větách: Za našeho věku jiný kroj jest než byl před sta lety (Anth. II. 202.). — Táhne na pomoc s několikonácti sty koňmi a některým tisícem pěšími (Anth. II. 80.).

Přesně logické jsou vazby: Koráb s mnohem lidí pro velikú búři na moři tápá (Pass.). — V málu dní (Štít. Nauč. 130.). — Jel do města s málem lidí (Výb. I. 143.). — Sb kolicěmb mužb legoša (Mikl. IV. pg. 482.). — Kdo jest kdy slýchal v časech minulých aneb nynějších o toliku králův (Zikm. pg. 140.). — Z původních vazeb těchto vznikla assimilace činem čtverým:

a) Genitiv spodobuje se pádu číslovky neurčité tvaru původního: Ve mnozě jsem zemiech byl (Výb. I. 118.). — Po několicě letech (Arch. I. 161.). — Po několicé dnech (Pass. 535.).

b) Neurčitá číslovka mnoho a koliko zůstává nesklonnou a genitiv se spodobuje žádanému pádu číslovky: Po mnoho dnech (Pass. 573.). — Po mnoho časích (Půh. I. 285.). — Věz, což jest pravil před mnoho dobrými (Arch. I. 191.). — Poslali list

123

s mnoho visutými pečetmi (Arch. I. 7.). — Po několiko dnech
jeho sv. Basilius navštívil (Pass. 170.).

c) Neurčitá číslovka (mnoho, koliko) objevuje se ve všech
pádech s koncovkou genitivnou, a genitiv závislý spodobuje se
žádanému pádu číslovky: Mluvil jsem o tom s mnoha lidmi (Us.).
— S kolika vozy (Žer. L. I. 104.).

d) Číslovky neurčité berou na se tvar adjektivný: Pan
Krajeř přitáhl s mnoho Němci a Švamberk s Němci mnohými
(Let. 47.). — Po mnohých časiech (Pass. 375.). — Před mno-
hými lety (Pass. 387.). — Bohu se poručil a po malých dnech
zemřel (Pass. 216.). — V malých dnech umřel (Pass. 244.).
— V malých letech velmi prospěli (Anth. II. 201.). — Teď
v krátkých dnech soud v Trnavě držán býti má (Žer. Záp. II.
151.). — Po některých dnech (Pass. 230.). — Po některých
časiech (Pass. 599.). — Chán když na myslivosť jezdí, pod
stany, jichž některé sto pospolu jest, některou neděli bydlí (Har.
II. 148.). — Při tolikých vědách paměť se cvičiti musí (Jung.).

Pozn. Podlé této obdoby říká se též: *Tolikých* (= tolik)
má dluhů a přece hýří. Zachoval si *pěkných, hezkých* (= mnoho)
peněz. Letos máme *pěkného* (= hojně) ovoce.

Sem náleží též: V *drahně letech* se nezběhlo (Žer. Záp.
II. 46.).

Substantiva půl a čtvrtě měla by se dle přesných zákonů
skladby logické ve všech pádech pojiti s genitivem. Avšak ge-
nitiv spodobuje se v pádech nepřímých žádanému pádu těchto
substantiv, při čemž půl zůstává nesklonným, čtvrtě se buď sklo-
ňuje buď neskloňuje: Na půl čtvrtu stu přestati může (Žer. L.
I. 144.). — Před půl létem (Mitr. 138.). — Po čtvrtě létě
(Mitr. 96.). — V tom čtvrti létě, toho čtvrti léta (Arch. I. 199.).

Pozn. Přívlastek druží se pak k substantivu závislému, ač
podlé smyslu sluší vlastně substantivům půl a čtvrtě: *Toho čtvrt*
*léta* mají nám službu vésti (Arch. I. 226.). — *Celého čtvrté léta*
(Mitr. 159.). — V *každém čtvrtě* létě služba se platí (Mitr. 140.).

3. *Komparativný genitiv* zvratného zájmena *sebe* spodo-
buje se tím způsobem pádu svého komparativu, že se zaměňuje
v zájmeno přisvojovací: Protiví se lidem sobě rovným i svým
(= sebe) starším (Štít. Nauč. 161.). — Vzechceš ssaditi vyššího
svého (= sebe, Štít. Nauč. 161.).

Attrakce relativa v řečtině tak častá po řídku se vyskytuje
v češtině; mám před rukama jeden toliko příklad: Porus sebrav
množstvie slonov, *jimižto* Indičcí mají obyčej s ními bojovati,
vytáhl jest proti Alexandrovi polem (Anth. I. 121.). Původní
vazby jsou tyto: Něco se do sněmu připsalo, *ješto o tom* lidé
nevěděli (Arch. I. 91.). — Páni všichni, *ješto jich* pečeti jsú
při tomto listu, mají k tomu hradu přiléci (Tov. 27.).

124

F. Bartoš

Opačné attrakce demonstrativa nalezl jsem též jeden příklad: Rudolf těm zemiem, kterýmž chce, nikdy jich jest neměl (Výbor. I. 439).

Pozn. Naopak přecházívá i čeština jako řečtina ráda z vazby vztažné ve vazbu demonstrativnou (dissimilace): Mlčím o jiných věcech, kteréž k nám z dalekých krajin přivázejí a my je za drahé peníze kupujeme (Anth. II. 195.). — Po levé straně města jest Pontus Euxinus a jezero Maeotské, při nichž vůkol mnozí národové bydlejí a mnohé řeky do nich tekou (Anth. II. 222.).

Za attrakci můžeme též považovati genitiv adjektiva výrokového, táhnoucího se k podmětu zájmena rodu středního: Já rád ke všemu svolím, což jest slušného (Arch. I. 86.). — Učiním rád, co je mně možného učiniti (Arch. I. 100.). — Učiním, co mého možného (Us.). — Což zuostane nezmazaného, to tomu, ktož vkládá, zuostane (Tov. 59.). — U Boha nic není nemožného (Suš. Ev. Mat. 3.). — Nic mi není tak divného, jako ... (Us.)

Srovn. též: Kdyby ne tebe, mohl jsem už míti kus napsaného (Us.).

4. Sloveso řídicí a infinitiv splývají v jedno, pročež doplněk závislý na infinitivě nespravuje se tytýž co do pádu infinitivem, nýbrž slovesem řídicím: Tak neslušie světa milovati (Stít. Nauč. 113.). — Neniet bezpečno súditi takových věcí (Stít. Nauč. 326.). — Nebylo potřebí pro tak nevelikou věc stavův obsýlati (Žer. Sn. 68.). — Dáti jim všeho nechtěl (Tov. 10.). — Nechtěl pravdy pověděti (Blah. 41.) — Neroďte srdeći svých zatvrzovati (Štít. Nauč. 262.). — Nesmím jemu pravdy pověděti (Star. Skl. V. 104.). — Nesměl jsem pravdy mluviti (Let. 516.). — Nemohli stačiti doluov dělati (Let. 65.). — Šťastných těch lidí najíti nemohou (Lab. 52.). — Takové smlúvy nedají knih svědomí otevříti (Štít. Nauč. 80.). — Propkop neměl nižádného práva zapsati toho zbožie (Arch. 190.). — Dáváme plnú moc a právo těch tří tisíc zlatých vzíti (Tov. 89.). — Sena jim jísti dajte (Dal. 64. 36.). — Daj mi vody píti (Výb. I. 932.). — Slova božieho kázati nepřestal (Pass. 377.). — Styděl se toho před Bohem i pomysliti (Štít. Nauč. 169.). — Ta bázeň jest báti se ztratiti té odplaty, jižto Buoh svým dává (Štít. Nauč. 250.) — Svých hlav nestrachovali se pod meč podchýliti (Štít. Nauč. 205.). — Jechu se všichni pravdy tajiti (Star. Skl IV. 359.). — Jal se dělati kostela (Pass. 479.). — Jal se toho spolku trhati (Blah. 4.). — Všech paní je se haniti. I je se s nů medu píti. Kněz je se v Praze kostela činiti (Dal. 3. 23. 13. 35. 29. 35.). — Črti hledají těch sklamati (Stít. Nauč. 78.). — Budou mi příti drobtuov sebrati (Ctib. Hád. 2.). — Ne všechněm se toho najíti dostává (Lab. 49.). —

o způsobech české attrakce.

125

Pomohl mu toho na horu přinésti (Blah. 94.). — Někteří se i hlav provrtovati pokoušeli (Lab. 34.). — Tito slyším, že se jmenovati těch věcí učí (Lab. 43.). — Bratr mocen jest svého statku dáti, komuž se jemu zdá (Tov. 82.). — Dávno jsem žúdostiv byl té noviny slyšeti (Žer. L. I. 146.). — Ta sě jest písmu v svej mladosti čísti naučila (Výb. I. 1149.). — Naučich sě čísti hodinám sv. Mařie Panny (Výb. I. 509.). — Nauči ji provazóm plésti. Uč mě mazancóm jiesti (Jir. Nákr. §. 347.).

Pozn. Nepovšimnutí této vazby bylo snad příčinou, že mluvnice naše uvádějí tytýž slovesa, jako by se pojila s genitivem, jimž jediné akkusativ přísluší. Mezi taková slovesa počítá na př. mluvnice Zikmundova jísti a píti, kteráž sama o sobě jiného pádu než akkusativ nikdy nemají.

5. Partitivnosť děje attrahuje k sobě partitivnosť předmětu (genitivus partitivus za přesně logický akkusativ). Z té příčiny vážou se s genitivem některá slovesa složená s předložkami: po, na, při, pod, od: Vlasta na kůň sedla a meče sobě podáti kázala (Háj. 8.). — Tu jim postúpi pokoje svého (Star. Skl. IV. 267.). — Potáhneš-li na huslech jedněch strunu výše, potáhnútiť i bardunóv (Štít. Nauč. 282.), — Jiný řetězu sobě potěžkával (Lab. 80.). — Lépeť jest hladu potrpěti než zbýti dědictva (Štít. Nauč. 55.). — Též toho neštěstí pocítil (Žer. Záp. II. 20.). — O to s ním páni často mluvili, aby toho polepšil (Let. 9.). — Jakož tělesný pokrm posilňuje života tělesného, také nevidomá moc této svátosti posilňuje života duchovnieho (Štít. Nauč. 322.). — Nepřátelův posilňovali (Let. 305.). — Pochybujících potvrzovala jsi řečí svou (Ctib. Hád. 4.). — Povýším sluhy spravedlivého nad krále nepravého (Ctib. 12.). — Tiem pocti mrtvých (Štít. Nauč. 59.). — Syn boží pochválil viery jeho (Štít. Nauč. 326.). — V tvém jménu, hospodine, pozdvihnu rukú svú (Štít. Nauč. 328.) a Ruce pozdvihnúti ve jménu božím (Štít. Nauč. 328.). — Hlavy naklonil (Let. 483.). — Telefus svého štítu nasadí (Troj. 203.). — Spatřím některé uch nastavující (Lab. 46.). — Číhali, kde co písklo, ucha nastavujíce (Lab. 77.). — Pakli kdo také ruky přičiniti chtěl, skřípalo to a vrzalo (Lab. 46.). — I přizdvihnu hlavy a hledím (Lab. 107.). — A já hlavy přizdvihna a zraku podnesa čistě přirozeně na věc hleděti jsem mohl (Lab. 12.). — Pakli té pře odložiti chceme? (t. j. na jinou dobu, Lab. 68.). — Odloženo jest té věci do pondělka (Žer. Záp. II. 18.). — Kdež nemóžeš panovati, žádost a plnosť odtud odlož (t. j. docela, všecku odlož. Anth. I. 120.).

6. Plnosť a sytosť děje attrahuje k sobě genitiv předmětu, podlé analogie slov plnosť a sytosť hmotnou označujících (pln, syt čeho, naplniti se čeho): Co jsem se nažala, snopů navázala. Ti sedláci ubozí, což se oni navozí kamene (Erb. 329. 426.). —

126

J. Gebauer

Dosti som sa nachodil a natlačil blata. Dosť som sa nachodiu tmavých nocí nabludiu. Dosť som sa nachodiu i sveta nabludiu (Zpěv. I. 120. 197. 200.). — To jsme se toho žita namlátili (Us.).

# O vazbě přechodníkové v jazyce štítenském.

Napsal dr. J. Gebauer.

Jazykem štítenským nazýváme jazyk český, jakým psal Štítný. Obraz jeho, který se nám podává v Naučení křesťanském (vyd. od A. Vrťátka, v Praze 1873), pokládáme za dosti úplný a béřeme jej za obraz češtiny štítenské vůbec, jakož jsme již jednou učinili v těchto Listech (1874. str. 252). Nyní o jeho vazbách přechodníkových pojednati chceme, a to na základě dokladů z Naučení křesťanského vybraných. O nich připomínáme, že jsou úplny, když se jedná o odchylku od známé pravidelnosti aneb o věc nedosti jistou nebo neustálenou; kde však o věci nepochybné jest řeč, tam na místě všech dokladů, které by se z Nauč. křesť. sehnati daly, jenom po několiku jich podáno jest.

Půjdeme cestou analytickou; pravidlo nechť se nám vždy samo z dokladů ukáže.

Především zapotřebí bude ukázati, na čem přítomné rozdělení přechodníků a dokladů zakládáme.

Každá i rozvitá věta ze dvou jen členů se skládá, podmětu a přísudku; jiné články, totiž doplněk s předmětem, příslovkové určení a přívlastek, jsou články druhu nižšího a jednak ku podmětu, jednak ku přísudku patří. Ve větě holé i podmět i přísudek výrazy holými vyjádřeny jsou; ve větě rozvité jeden neb oba ti členové výrazy rozvitými se vyjádřují. Jak se rozvíjí výraz podmětu, na tom nám zde nesejde; ale jde nám o rozvití přísudku. Holým výrazem přísudku je vždy sloveso, pokladámeli i ve větách, jako jest Bůh jest věčný, jest za vlastní přísudek a věčný za jeho doplněk. Každé pak sloveso, ať činého, ať trpného významu, vlastně nějaký děj vyslovuje (Mikl. Synt. 264). Rozvíjecí části při přísudku mohou tedy vůbec jen to vyjádřovati, čím pojem děje se determinovati může, neboť ony rozvíjecí části jsou jen slovné výrazy téchto determinací. Determinace pak každého děje může býti trvám jen dvojí: 1. materialní, kterou se děj slovesný co do obsahu svého doplňuje, na př. Bůh stvořil — nebe i zemi, a 2. formalní, která udává věci mimo obsah děje slovesného, tedy okolnosti, za kterých se děj slovesný vyslovený sbíhá, na př. Na počátku stvořil bůh nebe a zemi. Podlé tohoto rozdílu v determinaci rozdělují se také rozvíjecí výrazy v přísudku; ty, které vyslovují determinaci materialní, jmenují se doplňky (předmět jest jedním druhem doplňku);

o přechodníku štítenském.

127

ty pak, které determinaci formalní vyslovují, jsou příslovková určení. V obojí funkci může býti a bývá i přechodník a dle toho rozeznáváme tedy přechodník doplňkový a příslovkový čili (dle terminu v řecké mluvnici Niederlově zavedeného) určovací. Při tom však připomenuto budiž, že rozhodnutí o přechodníku příslovkovém není vždy snadné, ano že podlé rozdílného pojetí subjektivního týž přechodník v též větě jednak za příslovkový, jednak také za přívlastkový pojíti se může, t. j. za takový, jako by byl rozvíjecím výrazem (převlastkem, anebo přístavkem, kterýž je druhem přívlastku) při podmětě, na př. pastýři, stád svých střehouce, bděli; proto odporoučel by se zase nejvíce terminus, jakého Miklosich ve své syntaxi (str. 825. a j.) užívá, jmenuje tyto přechodníky appositionalními, přístavkovými, kdyby nebylo míti zřetel i k těm v češtině staré hojným příkladům, kde přechodník má při sobě spojku, jaká přístavku nesluší; zdá se nám v tom býti podoba se spojkovým participiem řeckým, srovnáme-li na př. *Συμβουλεύω σοι καίπερ νεώτερος ὁν* (Niederle §. 798.) a štítenské A i Lot byl dobrý a se zlými bydle 55.*) Jiné doklady tohoto způsobu jsou v Nauč. křesť.: Že panny jdú za beránkem... a spievajíc 10.; — Když pozná neupřiemost světskú... a již jsa přivázán manželstvem k světu 12.; — Kdyžby ve čti a v pokoře bydlila s nimi a strpiec, byloliť by nelibo co 14.; — Mnohýť se ukáže přietelem a nejsa 56.; — Když blížnieho svého nemiluje a vida jej 73.; — Ano lotři, zloději nechtie slúti zlými a tak nečiniec, aby mohli býti dobří 91.; — Budeť řéci taková žena a jako kakás modla připraviec sě 117.

Nejhojnějí přichází z těchto přechodníků v češtině přechodník příslovkový; ve staré češtině pak kromě toho i přechodník doplňkový dosti často se vyskýtá.

Mimo to nalézá se v češtině staré i dosti příkladů, kde přechodník ve větě podřízené sloveso určité zastupuje.

Jak v jazyce štítenském přechodník v této trojí funkcí se béře, o tom chceme zde pojednati, a to nejprvé A. o přechodníku příslovkovém čili určovacím, pak B. o doplňkovém a naposled C. o tom, který ve větě podřízené zastupuje sloveso určité.

ad A. Přechodník příslovkový. Probrati chceme nejprve doklady s přechodníkem přítomným (sloves imperfektivních), pak s minulým a naposled s budoucím. Budoucím totiž v krátkosti jmenujeme přechodník sloves perfektivních s koncovkou ovšem touž, jaká jest u přechodníku přítomného, ale s významem budoucnosti, jakož perfektivní povaha slovesa s sebou přináší, na př. ponesa, vyjda atd. naproti přítomnému nesa, jda (sr. Hatt. ml. §. 68., 3. 6., Miklosich, Synt. 820., 3, 6., Zikm. Skl. §. 264., 2. 6.). Dále chceme činiti rozdíl, jakým způsobem jest vyjádřeno sloveso,

*) Čísla znamenají strany ve vydání Vrtátkovu.

128

J. Gebauer

ku kterému přechodník příslovkový bezprostředně náleží, zdali indikativem, imperativem nebo konjunktivem, anebo jeli infinitiv na místě slovesa určitého.

I. Přechodník přítomný (sloves imperfektivních) jest a) ve větě sindikativem

1. minulým: Takl sú bývaly šlechetné dievky, v čistotě čekajíc manželstva a služiec bohu a střehúc sě všie křehkosti 7.; — ježto (panny) majíc příklad od nie též učinily 9.; — ukázal sem, jakž moha mluvé o tom 51.; — A i Lot byl dobrý a se zlými bydle 55.; — že byla šlechetná žena, to víno a chleb na hroby tak stavějíc a s chudými jedúc a pijíc (máti sv. Augustina) 58.; — Tomuť sú učili přietelé onu Sáru, ... púštějíc ji od sebe s mužem 61.; — pracovali pro dobré jiných, vidúce v tom váli boží 73.; — přijal křest od sv. Jana, jsa již v třidcátém létu 188.; — I mělť je nemalé utěšenie ... David, na žaltář huda a u ve- selém duchu prozpěvuje 77.; — tak je onen anjel zahynul a člověk první, toho, k němuž je buoh stvořil, nedržiece 280.; — ješto sú zaň slíbili křtiec jej 315.; — jenž bděli, stád svých střehúce 329.

2. Přechodník přítomný jest ve větě sindikativem přítomným: sú to nemúdré panny, kteréž stojie po takých frejích, dráže vážiec svět a viece žádajíc chvály 7.; — Ješto pak tiem vhrozují sě a rozpakují od stavu panenského řkúc 13.; — I má svú čeleď hospodář napomínati ... a pravě jim ... co mieníme svátky světiec 57.; — jen vále své hledají lidé; onen v hrdosti ... pna sě nad jiné, onen freje hledaje pasa svoji oči smilně, onen ... dráždě jiné a rozněcuje, onen v obžerství sě kochaje 46.; — Stav duchovních táhne lidi ... svým příkladem, ... a modlitbami ve dne i v noci bohu vzdávaje chválu, posty, utrpením nahrazuje (indik.) obmeškánie v tom ... a učí 69.; — Kak móž kto řieci: miluji boha, nevida boha? když blížnieho svého nemiluje a vida jej 73.; — Ješto pak nechtie člověka páni od sebe pustiti nemajíc k němu ižádné viny 89.; — páni berúc lichvu nechtie slúti lichevníci 91.; — stojí vždy kúřéc sě dýmem pustá země 139.; — poněvadž (člověk) spě nemá vále svobodné a rozumu 137.; — máme i jiné úmysly hodné zřéditi, vážéc v pilnosti ty úmysly 270.; — I máť člověk ... své snažnosti přičiniti, odjímaje přěvady ... krotě čichy tělesné a tákna od marnosti 279.

3. Přechodník přítomný jest ve větě sindikativem budoucím: a druzí snad z závisti, chtiec jedné sami slúti múdří, budú prvé hyzditi knihy 4.; — (panny) v ní (p. Marii) budú jmieti utěšenie, s ní stojiece v témž panenském jednom řádu 9.; — maléř, chtiec krásný obraz učiniti, nejprv položí bielú barvu 10.; — ktož bojec sě menšie práce ... i vklonú u větší 13.; — poprzníť své mysli, oblibujíc takové věci, pilna jsúc té marnosti, kochajíc sě v těch rozkošech 21.; — obnoví

o přechodníku štítenském.

129

jie žalost jejie, řkúci jie 42. (dle Mikl. Syntax 819. bylo by sloveso říci perfektivní a tento příklad by patřil do III. 3.); — ješto až ukrutní budú bojec sě hřiechu i v podobném utěšení 44.; — (hospodář) slúže bohu, k témuž roznietí i svú čeleď 56.; — (jiní) budú skrovniti sě v takých věcech, příkladem jich služiec bohu 70.; — (někto) bude protiviti sě váli božie, tiskna sě proti nie, právě jako proti ostnu 92.; — (člověk) starších poslušenství nedrže i duši umrtví 150.; — budeš... daróv svých pozívati, jeda a pije s pocestnými a s vdovami 295.; — ten sě neprávě kaje, ktož cizie maje nevrátí 300.; — drž svój stav řádně, tiem budeš mlče lépe jiné kárati, nežli by je řeči káral 305.; — Múdrý, slyše, múdřejí bude 53. — Tuto připomínáme, že za indikativ budoucí vzato jest každé sloveso, které tvarem svým k tomu ukazuje, na př. i nevrátí ve třetím příkladě od konce. V jistých případech může však takové sloveso míti význam ohledně k budoucnosti a přítomnosti neobmezený a neurčitelný, řekli bychom aoristický, jako nevrátí v příkladě právě naznačeném.

b) Přechodník přítomný jest ve větě simperativem: odskoč jie (tělesné milosti) neimeškaje 23.; — A vždy sě chraňte hřiechu, ... pyčíc dřevních a čistiec se den ode dne lépež lépež 33.; — Táhněte sě k svatosti upřiemě, ... rozmlúvajíc o bohu, ... o bohu mysléc, ... uprúc veň zrak srdce svého, zřiec k jeho moci 33.; — boha sě bojte, vždy žádajíc pomoci jeho 44.; — vezměte duchem svatým naučenie ... mluviec spolu chválu boží, zpievajíc duchovnie piesně, veseléc sě v hospodinu 64.; — truchlejme, žalostiec ztráty duchovnie 283.; — Ale tuto radu slyše člověk, opusť náramnú lakomú péči 305.

c) Přechodník přítomný jest ve větě s konjunktivem: po nichž (věcech) by (děti) táhly úmysl k váli božie, čtúc sobě v těch knihách 3.; — v nichž by odpočívali, tvá slova v svých srdcích přežívajíc 3.; — aby tichostí své panenstvo ozdobily a učiec sě práci hospodářské, jsúc u svých starost neb slúžiec 6.; — kdyby byl který stav většieho dóstojenstvie, (bůh) jsa všemohúcí byl by z toho volil matku sobě 9.; — ktož by žádost obliboval v mysli, kochaje sě v takovém myšlení 32.; — aby viece byla pilna ... prosiec za sě ... vzdávajíc ... držíc ... slyšiec ... čtúc 33.; — aby počestnost ... držali takových neznabuoh neposlúchajíc 46.; — aby jeden druhému spasenie hledal, od hřiecha odvodě, k dobrému napomínaje a boha zaň prose 48.; — aby dietky jeho, čest a šlechtnost vidúc před sebú, to vložily v srdce 56.; — ale nežť by bylo kradúc jiesti, radšé tu nebývajte, když nejste robotni, kdež byste kradúc musili jiesti 67.; — aby (stav moci světské) ... duchovním i lidu obecnému hledal pokoje, zlé trápě a neřádné, ješto ... nepokoj činie a neřád, bořiece pravdu 69.; — A s právem bychom i o svých bližních pilnost měli ...: onen sě bohu modle za ně, onen je v dobrém napomínaje a rozum jich osvěcuje a jiný dobrý příklad jim dá-

9

130

J. Gebauer

vaje 111.; — ať by lidé, vidúce vaše dobré skutky, chválili otce vašeho 167.

d) Přechodník přítomný jest vedlé infinitivu: V těle
jsúc i býti živu kromé těla, nenie zemský, ale nebeský život 9.;
— O radosti nad tu radost! netoliko jedné tomu řádu nebeskému
... tak sě dívati, ale i samému býti v tom blahoslavenství, tvář
vidúc svaté trojice a všech milost' vidúc k tobě, až i božím všem
jsúc vzácnu 109.; — (tobě služebnici) nahodít sě, nelibost ně-
komu učiniti, nevidúc, co sě jemu líbí 110.; — Hřiech jest,
netbajíc dobrého, v němž nenie proměny, přidržeti sě dobrého,
v němž jest proměna 111.; — třetí (čas jiesti neb píti) jest
s hostem, s přietelem, milost přieznivú ukazujíc, pojesti neb
napiti sě 134.; — A to je pak slib nevěrný: ústy slíbiti ...,  
nemieníc toho držeti 212.; — To je pak v pravdě milovati:
nejen mluviti, ale i skutkem milovati ... pomáhajíc sobě dobrého
v svatosti a v šlechetnosti 213.; — pokorať jest mysli své po-
nížiti, vidúce své nedostatky 215.; — Třetí vstupeň pokory jest:
jsúc i velikým býti pokornu 217.; — byloli by lépe, opustiti to,
což móž kto držeti v pravdě, a pak lúditi a pochlebovati, chtiec
potřebu mieti 223.; — Prvý (stupeň skrovnosti) bude pokorně
strpěti nerepcíc 225.; — Ale jinéť by bylo, zlé něco hyzditi,
chtiec vystřieci bludu 233.; — I nenieť múdré, v žaláři věziec,
veselu býti, nevědúc, na smrtli z něho vyveden budeš 239.; —
Ale dobrá jest naděje, v boha ufajíc činiti dobře 268.; — Po-
něvadž je nelze, k životu přijíti, nedržiec těch přikázání 290.;
— Blaženějiet jest, jsúc svobodnu a svatú obětí očištěnu, vyjíti
odtud, než ... 324.; — A mnoho jest rozbrojných překážek
v manželství, vším a celým srdcem táhnúti k bohu, nedvojiec jeho
i k zemským věcem 331.

V každém z příkladů od a až c uvedených mohli bychom
si — když tu přechodníky za příslovkové pojímáme — za pře-
chodník položiti větu, a to větu příslovkovou toho neb onoho
druhu (časovou, podmínečnou, připouštěcí atp.), podřízenou;
jindy mohla by to býti i věta téhož řádu, jakého jest sounáležitá
věta se slovesem určitým; na př. Jenž bděli, stád svých střehúce
329. — Jenž bděli, když stád svých střehli, anebo Jenž bděli
a stád svých střehli. V každém případě dostali bychom sloveso
určité za přechodník, aniž bychom ve smyslu něco podstatného
změnili. V příkladech pak pod d uvedených mohli bychom i za
infinitiv i za přechodník vhodnými změnami a bez porušení smyslu
dostati dvě slovesa určitá, na př. I nenieť múdré, v žaláři věziec
veselu býti 239. — není moudré, aby byl člověk vesel, když
v žaláři vězí. Takovými změnami dostáváme za větu s přechod-
níkem anebo za infinitiv s přechodníkem dvě věty s dvěma ur-
čitými slovesy, při kterých jednak podmět, jednak čas rozeznati
a srovnávati se může. Učinímeli takovou zkoušku s přechod-
níkem přítomným u Štítného, ukáže se nám, že v češtině štítenské

o přechodníku štítenském.

131

totéž pravidlo pevnou platnost mělo, které většinou u dobrých
spisovatelů starých a v češtině nové všeobecně se uznává, totiž:
přechodník přítomný žádá stejnost podmětův
a současnost dějův, ať to jsou děje minulé, přítomné,
budoucí anebo času neurčeného.

II. Přechodník minulý jest

a) ve větě sindikativem, a to

1. minulým: ten k nám přišel skrze pannu, byv v svatém životě jejie 9.; — ostavši u velikém zboží... kryla sě je svět-ského hluku 30.; — že, pokánie... učinivši, věč všeho nechavši, kochala sě v hospodinu 36.; — Jakož v smilné bujnosti vysoko táhnúc hlavu nesla, chřbet zkřepčivši, tuto hlavu... sklonila... k zemi padši 36.; — A Dobeš, lek sě toho, vece 42.; — A tak, i ostyděv sě, ukázalť sem 51.; — však své ženy obyčeje přijem sě, ztratil boží milost 44.; — Tu odvedše ji u věrné milosti tomu ji učili 61.; — že dva nedvědy přišedše zdávila je 68.; — A i sv. Petr, byv v tom utěšení, když Kristus na oné hoře Tábor byl sě před nimi proměnil, v jasnost, však potom byl padl, zapřev jeho, pána svého 74.; — z niež (pomsty) sú oni (sbožní) jediné zvláštní boží milostí vyšli, k bohu sě od světa obrátivše 106.; — paní, oškřekši sě, vece 137.; — ta hubená zvěř ten dar boží obrátila k horšiemu svému, v závist upadši 153.; — Když Kristus trpěv umřel, ... 175.; — my, nepoznavše cesty božie, zstali sme na cestě nepravosti 270.; — (sv. Augustin) ale napadv knihy kacieřóv Manicheóv, ... podržal sě jich bludu 291.; — lid obecný, slyšav od boha to desatero božie přikázánie, řekl Mojžiešovi 301.; — To pak kacieři tak tvrdě vzeli, že řekli, že pro ižádnú věc nemáme přisáhati, z rady přikázánie učinivše 304.; — svátosti zákona starého, dovedše nás k těmto našim svátostem, minuly 307.; — A tak Adam, vzem hrdost v srdce, shřešiv, neseznal sě v své vině 334.

2. Přechodník minulý jest ve větě sindikativem přítomným: ješto, volivše chotěm syna božieho, kralují s ním a budú věčně kralovati 19.; — ti, ješto hořie v milosti božie, odtrhše sě věcí světských 70.; — Čtvrtí pak ohýrale zlé činie, ... opustivše stud a bázeň boží 148.; — Divné viděti, ano zvěř ne na čtyřech nohách stojí, ale na dvú, zdvihši sě proti nebi 152.; — že jiní stojie neb vstanú, padše 193.; — (duše) proč jdeš od boha, po svém tělu sě obrátivši 210.; — neb sme hříšni... zrodivše sě z žen 215.; — jenž padše chtie opět vstáti 332.

3. Přechodník minulý jest ve větě sindikativem budoucím: mnohý, byv přietelem, promění sě 56.; — a tak, celý den kvasivše, pojedú rózně, zpivše sě druzí 59.; — starší, mnoho pracovavše, jměvše rozličné ctnosti, své duše jako krásný obraz připravivše, a k tomu poprchly jich duše prachem hřiechov, pójdú do očistce 104.; — budú lidé... rozkoši viece milující, než boha, podobnost dobroty majíc ale zavrhše pravú službu

9*

132

J. Gebauer

boží 196.; — hanbu budete mieti, od toho marného, ješto nenie
libé bohu, pustiti nechtěvše 260.; — ješto v pokojném nábo-
ženství, vše jako minuvše, jen samého boha přidržie sě 272.; —
A takéž někto, dobré měv bydlo utěšené, bude s žalostí zpomí-
nati na to 284.

b) Přechodník minulý jest ve větě s imperativem:
Nalezše, co sě mořem velikým miení, ... vizme, kteří sú to vě-
trové ... 146.; — A tak slyševše o těch třech božích přikázáních
... poslyštež ještě o těch sedmi 298.; — Slyševše vóbec o sed-
meře kostelní svátosti, také poslyšte o každé zvláště 310.

c) Přechodník minulý jest ve větě s konjunktivem:
(která by beze slibu u panenství zemřela) nesvítězila by nad
tělem, chutně v své váli to jměvši, že by mohla po žádosti těla,
slíbiliť by sě, postúpiti 17.; — Kdyť by kto dával úrok někaký
tak z své vále, nezaslíbě, byť věč chtěl jej dávati, a druhý také,
nebyv tiem dlužen (= který nebyl dlužen), ale z své vále učinil
by sě dlužníkem 17.

d) Přechodník minulý jest vedlé infinitivu: Takéžto
nenie slušné, dlúho dlivše k bohu obrácením a pokáním, pak
dosti pokánie neučiniti 130.; — dobřeliž jest, odřekše sě dábla
... i zrušiti ten slib bohu 182.

Tutéž proměnu přechodníku a infinitivu v náležitý určitý
tvar slovesný, o jaké nahoře při přechodníku přítomném byla
řeč, mohli bychom učiniti i v těchto větách s přechodníkem mi-
nulým; a zase by se ukázalo, že čeština štítenská téhož pravidla
šetří, které u dobrých spisovatelů starých větším dílem a v če-
štině nové všeobecně se uznává, totiž: přechodník minulý
žádá stejnost podmětů a zastupuje sloveso děje minulého,
předchozího a nesoučasného s (minulým, přítomným,
budoucím aneb i neurčitelným) dějem druhého slovesa určitého.

III. Přechodník budoucí (sloves perfektivních) jest

a) ve větě s indikativem, a to

1. minulým: to sem nesmyslíc slíbila 18.; — jakožto
je často leticos takového (co nebylo od boha), počna sě, zmi-
sávalo 177.; — Veliká je to muka, ale hodna takové obláštní
smělosti, aby, ktož sám vzejda chtěl býti nade všemi, neměl kam
jíti anebo kde odpočinúti 152. — Všecky tyto tři příklady (více
jsme jich v Nauč. křesť. nenalezli) jsou odchylky od pravidla
a doleji ještě jednou mezi odchylkami o nich jest řeč.

2. Přechodník budoucí jest ve větě s indikativem
přítomným: A býváť to, žeť bóh i zde mstí toho nad tako-
vými, ješto, svých slibóv nesdržiec, chodie za muž, že mievají
někdy neščěstie znamenité ... 16.; — která drží panenstvo, ne-
zaslíbiec jeho bohu, dobré jest 17.; — Ješto když, mysl ustanově
slibem, statečný člověk pamatuje, že ... 17.; — učiniec slib
(čistoty) v nemoci, řkú pak, zhojiec sě: to ... 18.; — Protož
kto chtie, práce zbudúc tohoto světa, věčnú radost v nebesiech

o přechodníku štítenském.

133

mieti, mají najprvé... 63.; — lepíť sem za to život dada, než
bych jemu nevěren byl 67.; — „Počestné“ to slove, ješto lidé
činie počest hospodě, ... k některým hodóm přinesúc své dary 89.;
— To, když (někdo) přemáhá pokušenie, v hřiech nezajda, jest
kořen šlechetnosti 170.; — Ano děťátko, urodě sě, ihned jest
rozumné stvořenie 173.; — dietě, narodě sě, bude (praesens)
pravý člověk 275.; — onoť (tělo) má, obrátě sě, po tobě jíti 210.;
— Neb často i zlí ... bývají dobrými, obrátiec sě 288.; —
a býváť to, že, nechtě někdo mála v úklidu přetrpěti, zajda
v súdy neb u války, musí viece přetrpěti 304.

3. Přechodník budoucí jest ve větě s indikativem
budoucím: ktož oželeje té tělesné žádosti...i svítězí nad
žádostí těla svého 9.; — ktož zde ten svátek tak ctíti bude aneb
držeti v svéj mysli, nepovole k ničemuž zlému... 33.; — a děvka,
oškřeknúc sě na ni (pannu), obnoví jie žalost jejie 42.; — jinoch,
svój stav přestúpě, přestúpí božie přikázánie 43.; — (jiní lidé)
vezmúc milost k bohu budú proň skrovniti sě v takých věcech 70.;
— A když kto tak bude sám sě milovati, od boha sě odvrátě 76.;
— Někto, uzře chuzšieho a snad urozenějšieho od svých předkóv,
... bude jím v svém kvasu smiech pobíjeti 92.; — mnohá (duše)
u většie cti a chvále bude, z očistce vyjdúc, než... 104.; —
Budeť řéci taková žena a jako kakás modla připraviec sě 117.;
— Múdrý,... slovo uslyše, přistúpí k němu 136.; — některá,
dopustiec sě šeředstva toho, plakati téměř nepřestane 136.; —
budú šeředně činiti, viery bohu slíbené zapomenúc 140.; — když
kto, počna mieti dobrý úmysl, a nedokoná toho 145.; — takový
vietr, s púště přijda vyvrátí a zboří dóm svědomie 147.; —
jako když již zlá kóže, opustiec stud,... nebude sě ani lidí sty-
děti ani boha báti 148.; — pohyna v náboženství a potratě
dar v spatřování vysokých věcí, pohyne také i v tělesných dobrých
skutciech 151.; — Pak v zúfánie upadne, vezma sobě v úmysl,
že... 162.; — (rozšafnost) spatřéc, že všecko světské jest marnost
..., odtáhne mysl od milovánie tohoto světa 202.; — uslyše
někto, že v něčem jeho pomlúvají, bude řéci 235.; — A ktož
počna život dobrý... i skoná jej v nečistotě 258.; — A když
budem činiti to dobré, ješto buoh dal nám to moci, to což na
nás záleží učiniece, dobré jest v něm naději miěti, že... 268.;
— upra svój zrak v tu pravdu, ... vesele na ni a mile patřiti
bude 273.; — a pokloně sě hospodinu budeš ... daróv svých
požívati 295.; — že... přijma tu svátost bude mieti velikú
moc 330.

b) Přechodník budoucí jest ve větě s imperativem:
— ustanoviec mysl v tom počni 12.; — odskoč jie (tělesné
milosti) nemeškaje, nedada sě jie zmoci 23.; — (hřiešní) obraťte
sě k božie milosti, přijmúc hodné pokánie... a rozněcujíc sě
... 36.; — vydaj súd pravý, když jsi súdce, a, súd vydada,
zaplať zaň (za chudého, s nímž máš milosrdenství); tak spolu

134

J. Gebauer

s milosrdenstvím zachováš pravdu 82.; — závisti sě pilně vy-
střehajte, pomniec, žeť... 96.; — vezmúc prvé úrody obilé svého,
jdiž na to miesto 295.; — v oči děj *) jemu (bližnímu) samému,
odveda jej 233.

c) Přechodník budoucí jest ve větě s konjunktivem:
aby (děti) mohly, naleznúc to, co sem jim psal, boha lépež lépež
poznávati 3.; — kteráž by panna, ustanoviec svú mysl, pustila
od světa, jej za choť vezmúc 6.; — ač by pak, žádosti své
nepřemohúc, v šeředstvo upadli 6.; — by počnúc dobře do-
konali 6.; — a, vzhroze od něho (manželstva), bych na koho
vzděl osidlo 13.; — kdyžby ve cti bydlila s nimi, a strpieci
byloliť by nelibo co 14.; — pakliby dobré počnúc nedokonala 14.;
— aby ... u větší hřiech padly, nesdržiec slibu 16.; — Kdyť
by kto dával úrok někaký tak z své vóle, nezaslíbě, ... a druhý
také, nebyv tiem dlužen, ale z své vóle učinilť by sě dlužníkem,
věčť slíbě dávati: zdali neukázal by viece ten milosti ... 17.; —
ač by ... pak chtěl, k bohu sě navrátě, bydliti čistě 35.; —
aby (hospodář) neupřieliše v něčem v neřád nezašel 52.; —
aby úst svých neprznili jimi (řečmi), ani čie mysli, vpustiec ji
(řeč) v uši jeho 64.; — (čeleď) aby hospodú svú milovali a,
hrdost vyvrhúc z srdce pokorně a mile poslušni jich byli 65.;
Nechceť buoh, by kto, ukradna, pro buoh dával 67.; — byť
(= aby) Kristus nenalezl tebe tak nerodna, přijda k tobě v svých
údech 73.; — aby tu chválu onomu odvedl, něčím ohyzdě jeho
múdré pověděnie 79.; — (lidé stojí po učení) aby skrze to
bohati byli, úřadóv velikých dosáhnúc 79.; — aby (král) hrdosti
nepúšťal v srdce, vždy na to pomně, že sě je takéž urodil holo-
plíštětem nestatečným 85.; — ač kdy učinie komu, unáhléc sě,
protivnost 87.; — I hřešilť by popravce, pustě zlého toho ne-
popravě 95.; — by dietě, ihned po křtu umra, bylo většieho
dóstojenstvie 104.; — abychom, odchýléc sě od zlého, dobré
činili 110.; — nechceteli, byť vás hřiech zprznil ..., žádost vaši
podnietě k libosti tělesné ... a v pýše zapále srdce vaše 114.;
— zdali by potom, poznaje sě, ... hledal božie milosti 125.; —
budeli syn, neutratě toho, což má od otce, viece přidobývati,
bohatějí bude, než by, to zmrhaje, teprv chtěl znova dobývati
128.; — ješto by rádi vyšli z poslušenstvie svých starších, vy-
rostúc skoro 156.; — Když bychom svú vólí odchýléc sě od
zlého i přistúpili k dobrému 163.; — abychom, odtud vstanúc,
... počeli jíti 171.; — aby člověk, uvěře tomu, mohl skrze tu
vieru dojíti plného poznánie 180.; — aby v něm roznietil milo-
vánie k sobě, přemoha svú dobrotú zlost jeho 232.; — aby
otevra srdce četl v knihách těch svědomie svého 262.; — Nenie
toho zvieřete, by přes rok, póčna, svój plod nosilo, neporodě 258.;
— aby pak člověk, dada jemu srdce své, byl naplněn sladkostí

*) Tak trvám má se čísti, a ne *die jemu*.

o přechodníku štítnském.

135

jeho 266.; — Aneb co by otcové světí, uzřiec boha neb anjely neb uslyšiec, ... mohli poznati, že je to buoh neb anděl ...? 278.; — by on přijda dotekl sě mých neduživých miest 308.; — Když by sě k němu obrátil, v něho uvěře, po něm postúpě věrů, poznaje, že je vše tak dobře 321.; — nehřešil by, svátost tuto přijma 327.; — aby ten svrchní biskup ... vejda i posvětil jej 329.

d) Přechodník budoucí jest ve větě infinitivem: lépe jest držeti čistotu nezaslíbiec než zaslíbiec 16.; — Slíbiec čistotu držeti větší jest dobré, než neslíbiec 31.; — Nemúdře v slib vniknúti nenieť hodné, a, vniknúc v slib, zrušiti jej nenie hodné 37.; — Ani mni, byť nebyl hřiech, ukradnúc sniesti, leč by poslednie núze k tomu přitiskla 67.; — chválím to, komuž dá buoh té duchovnie sladkosti (exstase) okusiti, a to však z toho vezma sílu hřiechu sě brániti 74.; — I sluší nám ... nechati marného, přemohúc žádosti přirozenie porušeného 117.; — I bylo by dobré, ... k bohu sě obrátiec chutně života polepšiti 126.; — Lakota jest k chuti jedenie neb pitie žádost bezpřémně obrátiti, myslí velnúc k téj libosti 133.; — Nemúdrét jest oslepenie, dadúc sě synu božiemu, pak, vezmúc sě jemu, dáti sě zlé kóži neb zlosynu 140.; — Slíbiec nesplniti nenieť viera 145.; — kteráž miení, bez muže ostanúc, slúžiti bohu 167.; — a jest (člověku) k zaslúžení věčné chvály, přijmúc držeti pravú vielu 174.; — ctnosť jest, vše opustiec, chudu býti 223.; — Dobrét by bylo, opustiec všecko, zbýti cti tohoto světa 223.; — Byloli by (při zpovědi), povědúc stav, pronésti koho, měl by tu zpoviedati sě toho, kdež neznají onoho 337.

Proměnu přechodníku a infinitivu v náležitý tvar slovesný určitý, jako nahoře ve větách s přechodníkem přítomným a minulým, i v těchto větách s přechodníkem budoucím provésti lze. Za pomocí pak takové proměny nalézáme o přechodníku budoucím v jazyce štítenském toto pravidlo: přechodník budoucí předpokládá a žádá stejnost podmětů; zastupuje sloveso děje takového, který s dějem sounáležitého slovesa určitého jest nesoučasný, a to nesoučasný v budoucnosti a předchozí. Stýká se tedy přechodník budoucí z pravidla s eslovesem smyslu budoucího. Tři příklady pod a) 1. uvedené, kde přechodník budoucí vedlé indikativu minulého stojí, jsou nepatrná výjimka z pravidla; více jsme jich v celém Nauč. křesť. nenalezli. V příkladech pod a) 2. je sice vedlé přechodníku budoucího indikativ tvaru přítomného, ale smyslem nejsou to indikativy přítomné, nýbrž znamenají čas v přítomnosti a budoucnosti neurčitelný, aoristický, někam a kamkoli od přítomna do budoucna spadající; věta na př. kto chtie, práce zbudúc tohoto světa, věčnú radost v nebesiech mieti, mají najprvé atd. 63. nedá se na praesens obmeziti a má právo, aby obsah její i v budoucnosti platil. V příkladech pod a) 3. položených jest přechodník budoucí vedlé slovesa určitého, které i tvarem i smyslem budoucnost znamená.

136

J. Gebauer

Totéž platí o příkladech pod b, neboť imperativ vždycky také k budoucnosti se táhne, obzvláště při slovesích perfektivních. Taktéž co tak zvaným konjunktivem nebo (dle Miklosiche) potencialem se ve slovanštině vyslovuje, buď určitě do budoucnosti spadá anebo relativně budoucí jest, vzhledem totiž k ději věty řídící, a má tedy budoucí přechodník i v případech pod c) połožených sloveso děje budoucího vedlé sebe. A totéž lze konečně tvrditi o příkladech pod d), kde je přechodník budoucí vedlé infinitivu. Summou tedy ukazují všecky příklady Nauč. křesť., až na tři nejprv uvedené, že v jazyce štítenském přechodník budoucí zastupuje, jak praveno, sloveso děje takového, který s dějem sounáležitého slovesa určitého jest nesoučasný v budoucnosti. Že to má býti kromě toho i děj předchozí, vidí se z každého příkladu.

Ale tato pravidelnost, kterou jsme o přechodníku budoucím u Štítného dokázali, béře pokázu u spisovatelů pozdějších. V Novém Zákoně bible Kralické (ve vyd. z r. 1601) se sice stejné pravidlo zachovává, ale odchylek jest nepoměrně více, jakož na jiném místě jsme ukázali (v Čas. Č. Mus. 1870, 247 sl.), a u Komenského sotva stopa pravidla by se nalezla; není tedy divu, že i v písemnictví novočeském dlouho nepovšimnuto zůstalo a že se namnoze dosud porušuje.

Těchto pravidel *) o syntaktické platnosti jednotlivých přechodníků je v Nauč. křesť. přísně šetřeno; odchylek se

*) Kdybychom měli v jedno shrnouti pravidla, která jsme o přechodníku přislovkovém čili určovacím u Štítného nalezli, a kdybychom, stavíce češtinu štítenskou za vzor češtině spisovné nové, je měli obrátiti a pověděti, ne co znamená který přechodník, ale kdy se kterým přechodníkem věty stahovati smějí, — jako toho ve školách potřeba bývá — podali bychom pravidlo takové:

1. Dvě věty (a podobně pak i více vět) mohou se stáhnouti přechodníkem, když mají a) společný podmět a b) když se proti tomu smysl nevzpírá.

2. Jakým přechodníkem se věty M a N stáhnouti mají, o tom současnost anebo nesoučasnost jejich dějů rozhoduje;

a) jsouli děje M a N současňy (jako na př. bdění a střežení stád), stahují se věty vždycky přechodníkem přítomným (sloves děje neskonalého čili sloves imperfektivních), ať se oba děje v minulosti, v přítomnosti anebo v budoucnosti sbíhají; na př. Pastýři bděli stád svých střehouce — Pastýři bdí stád svých střehouce — Pastýři budou bdíti stád svých střehouce; — který děj má přechodníkem tímto vyjádřen býti, o tom smysl a pojetí rozhodují: přechodník stojí vedlé svého slovesa jako příslovkové určení, budiž tedy přechodníkem vysloven ten děj, který jako určovací vedlé děje druhého pojat býti může; táž věta: Pastýři bdí a stád svých střehou — může v přechodníkové vazbě dvojako pojata býti; ve stažení: Pastýři bdíce stád svých střehou je střežení za hlavní a bdění za vedlejší, určovací děj pojato; ale napak ve stažení: Pastýři střehouce bdí;

b) jsouli však děje M a N nesoučasny (jako na př. pochod vojska do pole a zahnání nepřítele), tedy poměr nesoučasnosti zevrubněji ohledati se musí; všech možných případů je tu pět, totiž:

o přechodníku štítenském.

137

poměrně velice málo nalézá a neznáme jich více, než tuto udáno bude. O některých z nich dá se ukázati, že přece nejsou proti pravidlu a bez pravidelnosti nějaké, třeba se právě neshodovaly s pravidlem žádaným. Pro přehled rozdělíme si je takto:

1. jest jiný přechodník, než jakého žádáme podlé pravidla s ostatních příkladů sňatého;

2. neukazuje se stejný podmět, když se dá za přechodník náležitá věta;

3. jiný děj jest vysloven přechodníkem, nežli očekáváme, a

4. výšin z vazby přechodníkové.

ad 1. Jiného přechodníku žádali bychom za minulý ve větě: Jistě budú něco velkého v nebesiech mieti mimo jiné, ješto v těle byvše měly něco netělesného 9.; a sice chtěli bychom tu míti jsúce, jelikož náležitým přeměněním přechodníku do věty

1. M a N jsou nesoučasny v minulosti, oba děje se sběhly v minulosti, M dříve, N později: vojsko vytáhlo do pole a zahnalo nepřítele;

2. M je minulé, N přítomné: vojsko vytáhlo — a zaháni —;

3. M je minulé, N budoucí: vojsko vytáhlo — a zažene —;

4. M je přítomné, N budoucí: vojsko táhne — a zažene —;

5. M a N jsou nesoučasny v budoucnosti, oba děje se stanou v budoucnosti, M dříve, N po něm: vojsko vytáhne — a zažene;

tu kdykoli se stahuje, vyjádřuje se přechodníkem děj dříve sběhly, M; a sice stahuje se v prvých třech případech přechodníkem minulým:

1. vojsko vytáhši do pole zahnalo nepřítele;

2. „ vytáhši — zahání —;

3. „ vytáhši — zažene —;

v případě čtvrtém věty se nestahují; a v posledním případě stahují se přechodníkem budoucím (sloves děje skonalého, perfektivních):

5. vojsko vytáhnouc — zažene —.

Že se vazby přechodníkové mnohdy ani přes formalní možnost užiti nemůže, poněvadž se smysl proti ní vzpírá, toho netřeba obšírně dokazovati. Tak na př. v přísloví Modli se a pracuj všecky formalní podmínky pro vazbu přechodníkovou máme, ale přece neřekneme Modle se pracuj ani Pracuje modli se; jedno i druhé dalo by jiný smysl, než jest ve přísloví, řekli bychom tedy s přechodníkem něco jiného než přísloví říci chce. Také ve větě Vojsko ustoupilo do tábora a zahnalo nepřítele jsou všecky formalní podmínky pro přechodník minulý, ale tou vazbou by se zajisté učinilo smyslu násilí; bez přechodníku stojí tu totiž oba děje beze spojení vnitřního vedlé sebe, kdežto vazbou přechodníkovou bych z prvého učinil nějaké příslovkové určení k druhému; a tím by se stalo v příkladě přítomném násilí smyslu: ustoupení do tábora není ani podmínkou, ani příčinou, ani čím podobným pro děj druhý, zahnání nepřítele. Hleděti tedy při vazbách přechodníkových jenom k pravidlům a podmínkám formalním, na tom není dosti; musí býti kromě toho a především i slušný zřetel k obsahu, nevzpíráli se proti záměně určitého slovesa přechodníkem.

Že se také ve 4tém případě nesoučasnosti (M přítomné, N budoucí) přechodníkem nestahuje, příčinu toho v nebezpečí dvojsmyslu vidíme. Kdybychom tu totiž vyjádřili M přechodníkem přítomným — vojsko táhnouc zažene —, znamenalo by to M budoucí a současné s N; kdybychom dali přechodník minulý — vojsko táhši n. vytáhši zažene —, vyslovili bychom zase děj M jako minulý; a přechodník budoucí by se tu pro M dokonce nehodil.

138

J. Gebauer

děje současné se dostanou. Avšak možno jest i to, že přechodník minulý sloves imperfektivních také znamenati mohl toho, kdo v minulosti v ději nějakém setrvával, jako se to vidí při určitém zakončení *byvší*; a pak hodil se ovšem dobře pro spojení dějů v minulosti současných, jako v příkladě přítomném. Jeli tento výklad zde případný, tedy se jím také vykládá *pěvše* v Jaroslavu: křestěné padachu trapnú žízniu, vypražená ústa otvierachu, pěvše chrapavě k mateři božiej k niej svá umdlá zraky obracechu atd.; tu zajisté *pěvše* týmž právem stojí, jako nahoře *byvše*. Týž výklad hodil by se dále na příklady: budeť hodno chvály a veliké cti: v těle *byvše* i přemoci žádost těla 9., z niež (pomsty) sú oni (sbožní) jediné zvláštní boží milostí vyšli, k bohu sě od světa obrátivše, pomoc jeho *měvše* 106., a kterúž (milost) je u veliký čtvrtek ukázal apoštolóm, tak s nimi *večeřev* milostivě 329.; ale v obou posledních příkladech také děje v minulosti nesoučasné rozuměti se mohou a přechodníky jejich pak i podlé pravidla obecného dobře obstojí. V jiném příkladě: Kdyť by kto dával úrok někaký tak z své vóle, *nezaslíbě*, byť věč chtěl jej dávati, a druhý také, *nebyv* tiem dlužen, ale z své vóle učinilť by sě dlužníkem, věčť *slíbě* dávati, zdali neukázal by vice ten milosti atd. 17. není v *nebyv* odchylka žádná, ješto *nebyv* (= který nebyl dlužen) a *slíbě* (= kdyby slíbil) jsou přechodníky řádu nestejného.

Jiný přechodník mohl by se dále žádati, a to budoucí na místě přítomného, ve větách: Múdrý *slyše* múdřejí bude 53., Ale tuto radu *slyše* člověk opusť náramnú lakomú péči 305., Co pak my chcem *netrpiece* vyjíti odsud 218. a „Co čině měl bych život věčný?“ 290.; avšak v prvních třech dobře i děje současné rozuměti se mohou a mají, čtvrtý pak jest citat a snad také by se témuž výkladu poddati mohl.

Jiný konečně přechodník měl by podlé pravidelnosti ostatních býti na místě budoucího ve větách: to sem *nesmyslíc* slíbila 18., jakožť je často leticos takového (co nebylo od boha), *počna* sě, zmisávalo 177., a ktož sám *vzejda* chtěl býti nade všemi 152.; tu za přechodník budoucí žádali bychom minulý a jenom poslední příklad mohl by se snad tak pojíti, aby přechodník budoucí byl na místě, totiž kdyby *vzejda* bylo ve střídě s inf. *býti* a s ním zároveň záviselo na *chtěl*: kdo chtěl vzejda býti nade všemi (= kdo chtěl, aby vzešel a byl nade všemi). — Ve dvou jiných případech čekáme přechodník přítomný za budoucí: A tak všemi třmi rohy mysl ohýralá protiví sě bohu; prvým jeho dobrotě a milosti, chvály jemu nevzdávajíc, ... druhým rohem protiví sě pravdě boží, v své hrdosti křivě *vznesúc* sě, mniec do sebe velikú věc..., a třetím stojí proti moci boží, ne-tbajíc naň 160., a Též ktož směren není, opatrnýť není, aniť jest statečné mysli, *dada* sě přemoci nesměrnosti 201.; v prvém po-ukazuje hlavně také ta okolnost k přechodníku přítomnému, že

o přechodníku štítenském.

139

i ostatní přechodníky stejného řádu se vznesúc sě jsou času přítomného (nevzdávajíc, mniec, netbajíc), a stran druhého poučujeme se odjinud, že dada je významu perfektivního a budoucího: aby člověk, dada jemu srdce své, byl naplněn sladkostí jeho 266. Znám jest podobný příklad z Čestmíra RK.: jalóvku šu kúpi ot pastuchy... dada za ňu kón i s uzdú.

ad 2. Jiné odchylky od pravidelnosti vůbec platné jsou, kde podmět, z něhož děj přechodníkový vychází, není zároveň podmětem slovesa a děje druhého, čili když jsou podměty nestejny. Takových vět nalézá se v Nauč. křesť. několik, ale počet jejich jest u poměru k té veliké hojnosti přechodníků pravidelně užitých velmi nepatrný. Jsou to věty tyto: A řkuť i to, že v panenském jsúc stavu neb ve vdovském, snáze móž tu stavu čistota zachována býti, než v manželském jsúc čistota manželská 13.; na to sě rozmysl, že lopoť a práce i pótky nelibé také za mužem jsúc potýkají 19.; O tom řeči podrževši, že je pravá viera naše, znamenajtež také i to 181. (v. Listy fil. 1874, str. 53.); A pán (který žádal Elisea za uzdravení a dostal po poslu vzkaz, aby se zmyl v Jordaně), uslyšav to od posla, bude jemu protivno, bude řéci: ... zdali v mé zemi není řek lepších? 308. Ledacos by se mohlo přivésti, co by snad i z těchto vět některé z počtu odchylek vytrhlo (na př. výšin ve větě poslední zrušil by se, kdyby se přeskočila věta vložená a uslyšav spojilo s bude řéci), ale nechceme se o to pokoušeti a máme za to, že tu jsou přechodníky tak absolutně položeny, jako jinde v památkách starých slovanských dativus absolutus ve smyslu latinského gerundia se nalézá (Mikl. Synt. 614.—619). Z takovéhoto absolutivního užívání přechodníků, které u Štítného jen velmi zřídka co odchylka od pravidla se vyskýtá, ale v stol. XV. až XVII. náramně se rozšířilo, vyvinuly se a zůstaly ty některé přechodníky, kterých i dobří spisovatelé novočeští absolutivně užívají, jako Ve světě mnoho jinak jest, nežli by rozumně mysle mohlo a mělo býti, — Má ti služba na měsíc nařízena býti, na jeden měsíc třiceti dnův počítajíc — Aby bylo kázáno pokání, počna (počnouc) od Jerusalema atp. (Hatt. ml. str. 88.). To jsou přechodníky takřka ustrnulé a zárodky některých již u Štítného nalézáme, v těchto totiž větách Nauč. křesť., které co další odchylky od pravidla uvádíme: A! co je bylo múdrých a vzácných lidí, ješto dosti nemúdré děti ostavili, ješto čest i zbožie promrhaly a k hanbě byly rodu svému! mlčiec o tom, co sme před sebú vídali toho 15.; Šestý kór, dolóv čtúc, anjelský slovú potestates 94.; a snad také čti v knihách takých... neb čtúc poslúchaj a myslí přemietaj 22. Avšak v posledním příkladě spíše (odsutím koncového e, v. Listy fil. 1874, 262.) skrácený přechodník než absolutivum před sebou máme; k tomu zajisté poukazuje obdobná věta: aby vice byla... pilna, ... čtúc neb čtúce (= gen. m. čtúca) slyšiec takové knihy 33. Z takového správně

140

J. Gebauer

utvořeného začátku vysvětlujeme si absolutivum, které v listinách českých jako ustrnulá frase se opakuje: vyznávámy všem tiemto listem, ktož jej uzřie neboli čtúce uslyšie (Výb. I. 1044. z r. 1400), ktož jej (list) čísti anebo čtúc slyšeti budú (tamt. 1049., r. 1401) atd. Konečně pak patří k odchylkám tohoto druhu ještě tyto věty v Nauč. Křesť., kde přechodník s větou bezpodmětnou se stýká a kde tudíž o shodě podmětův ani řeč býti nemůže: Neb byvše živu umřietiť jest, a všecky činy, všecky žádosti každého buoh súditi bude 8.; Kochavše sě v světských radostech upadnútiť je v túhu s hořem 161.; neb přieteleť jest i bolejíc chovati 197.; A pakliť nevyjde mysl z svého zlého obyčeje, z tohoť přicházie zastaralá tvrdost, že již člověk věda, že ižádné zlé nevyjde bez pomsty, lkáti jest túhú pro všelikú marnú libost a útěchu 161.

ad 3. Ve dvou případech jest jiný děj vyjádřen přechodníkem, než bychom čekali, totiž děj pozdější: a ten věčný choť svatých panen přijde v svój čas, nalezna vás ustavičny 28 (m. přijda nalezne); Protož čin, ktož co móž, za své hřiechy;... to však učině, co je jemu na zpovědi rozkázáno 339. (m. čině učin, anebo lépe bez přechodníku).

ad. 4. V jednom konečně případě také výšin z vazby přechodníkové odchylku od pravidelnosti způsobil: starší mnoho pracovavše... k tomu poprchly jich duše prachem hřiechov, pójdú do očistce 104.; věta předposlední k přechodníku se nepojí, ale ovšem věta poslední.

ad B. Přechodník doplňkový. Toho nalezli jsme v Nauč. křesť. jen tento příklad: Dieť sám Kristus o těch, ješto jsú svět milujíc 247. Miklosich (Synt. 822.) vazbu takovou za neslovanskou prohlašuje. Jinde ve staré češtině doplňkový přechodník též jako rozvíjecí výraz vedlé předmětu se nalézá, na př. Nečiň se mněje, ale věda (Tkadl. II. 74.), Chovaj se ocasa nezbuda (tamt. I. 22, s narážkou na bájku, proč má opice krátký ocas), Ač se činíš nevěda (tamt. I. 78.); podlé logické souvislosti a podřízenosti žádali bychom zde ovšem akkusativy anebo instrumentaly: činíš se nevědoucí, nebo nevědoucím, ale že zde je forma zvratná a tudíž předmět s podmětem jednostejný, shoduje se přechodník s podmětem v nominativě. Obdobné příklady slýchají se dosud v dobré mluvě obecné: vidím se nucen, cítím se zdráv, cítím se opuštěn, dávám se přemožen, cítím se nešťasten atp. začež nemístným nátlakem logiky druhdy se volí říkati: vidím se nucena (akk.), nebo nuceným, fem. vidím se nucenu n. nucenou, cítím se opuštěna n. opuštěným atd. I v latině a řečtině obdobné příklady se naskýtají: Sensit delapsus in hostes, Μέμνησαι ταυτα ἀποκρινόμενος (Niederle §. 791).

ad C. Přechodník v zastoupení slovesa určitého větě podřízené, tedy přechodník přísudkový č. praedikativní ve vlastním smyslu slova, jak jej také Miklosich (Synt. 823.) nazývá, nalézá se ve spojení s relativy v těchto

o přechodníku. štítenském.

141

větách Nauč. křesť., ovšem podřízených: jakž moha mluvě o tom
51.; — móž mluviti k jiným, jako jsa z nich jeden 81; — že
by jen jemu (světsk. zboží) robil, ... a kudyž moha dobýval
jeho 222. — (K tomu ještě tyto doklady ze Tkadlečka: Nenieť
mi kto radě I. 21.; — Nenieť mi již kto odtuše v protivných
nechutech I. 21., s čímž srovnati jest Nenieť, kto mně již dodá
veselú odtuchu I. 19. — A křičiem časem, kde věda II. 64.;
— Věz čeho pykaje a oč sobě tesknosti čině I. 46; — A také
jsúc mezi neznámými tak jest bydlila, jako s přátely, zpomiena-
jíc v své mysli, aby jie nebyl kto v čem potrhna řečí kte-
rakú I. 54.)

O předložce do a z.

Napsal Fr. Bartoš.

Předložka do určuje směr k cíli na otázku „kam?“ —
Užívá se jí:

I. Místně:

1. O místě, do kterého pohyb se děje, které jest cílem pohybu (opp. předložka z):

a) Činem hmotným:

Kněz chtě do Polan jíti (Dal. 43. 2.). — Ciesař do Čech přijide (Dal. 59. 3.). — Musíť vám do Němec jíti (Dal. 63. 53.). — Mláda jide do Říma (Dal. 32. 11.). — Do Alexandře sě brachu (Kat. 76.). — Kóň ho do Babylona ponese (Anth. I. 46.). — Do města ho nepustichu (Dal. 58. 17.). — Do vsi jsme dojeli (Mitr. 40.). — Dostaneme se do ulice (Lab. 26.). — Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá (Mudr. 87.). — Ubod v kuoň běžel do propasti (Anth. I. 164.). — Koráb do písku se zaryl (Mitr. 23.). — Do sedla dosedl (Mitr. 69.).

Pozn. Střídnou předložkou jest v téže příčině v s akk.

b) Činem pomyslným:

Ten chasníček jí do oka padl (K. Poh. 179.). — Do očí
tak, krom očí jinak (Us.). — Když přišel do let mládeneckých,
nelíbil se mu obyčejný život (K. Poh. 394.). — Když syn do
většího rozumu přišel (K. Poh. 585.). — Koně šly den co den
do sebe (K. Poh. II. 124.). — Zlí duchové lidi do hry vábili
(K. Poh. II. 199.). — Odejdu někam do práce (K. Poh. II. 209.).
— Do toho práva nemají (K. Poh. II. 219.). — Ty věci všecky
do potazu vzaty (Žer. Záp. II. 150.). — Dcera si vzala do
zalíbení kočku (K. Poh. 655.).

2. O místě, až ku kterému se co rozprostraňuje, až po které co sahá (opp. od):

Boleslav Polany pobi, země do Krakova doby (Dal. 32. 56.).
— Svatopluk Uhry pobi, země do Střihomě doby (Dal. 57. 8.).

142

F. Bartoš

— Přemysl do moře země držéše (Dal. 91. 26.). — Chtěli vzdělati věži až do nebe (Štít. Nauč. 255.). — Proti východu jest zídka vzvýší do pasu (Pref. 360.). — Se mnou potkali se dva Turci zutí do kolenou (Har. II. 44.). — Ve krvi do hlezmí (— kotníků) brodie sě (Dal. 62. 17.). — Králová ot počátka do konce všecko povědě (Kat. 436.). — Len do kolen, konopí po uši (Mudr. 424.).

*Pozn.* Střídnou předložkou jest v téže příčině po s akk.

3. O způsobě, které co následkem děje slovesného nabývá:

Sedlák musel haluze porubati, do otépek svázati a drva do sáhů složiti (K. Poh. 611.). — Postavíte se všichni do řady (K. Poh. II. 217.).

*Pozn.* Střídnou předložkou jest v téže příčině v s akk.

II. Časově:

1. O časovém cíli, až po který se co děje, kterým se co obmezuje a končí (opp.: od).

Svíčky netřeba než do dne (Mudr. 50.). — Všecko bylo do vína hotovo (K. Poh.). — Od jutra do večera sta Vlastislav (Dal. 20. 3.). — Bylo bojováno až do noci (Troj. 407.). — Pracuje do noci *) (Us.). — Do kuropěnie seděch (Anth. I. 30.). — Do sie chvíle živili smy sě (Anth. I. 162.). — Ta propašt jest známa všem do dnešnieho dne (Výb. I. 321.). — Protáhlo se to až do pěti hodin (Žer. Záp. II. 104.). — Půhon odložen do čtvrtku (Žer. Záp. II. 78.). — Daj mi, Bože, do těch vánoc dobyt (Suš. Pís. 522.). — Zelený rozmarýn, budeš se zelenat jenom do nových vín (Suš. Pís. 407.). — Nikdy až snad do soudného dne nebude zbitých taká síla (Anth. I. 46.). — Vlk slíbil do smrti masa nejiesti (Anth. I. 105.). — Aspoň ráz do smrti se najím (K. Poh. 527.). — Všeho do času, pán Bůh na věky (Mudr. 262.). — Štípají komáři do času (Mudr. 262.). — Do času mlčím (Štít. Nauč. 204.). — Neodpovědě ni slova, do času ves svój hněv schova (Dal. 45. 38.). — Vám jest přisúzena psota, byste ji měli do života (Anth. I. 97.). — Ješto je bylo do slibu dobrovolné, to po slibu bude z dluhu (Štít. Nauč. 303.). — Nepřijde-li do dne do roka (K. Poh. 153.).

2. O době, během které se co vykoná aneb i opětuje:

Do roka domů nedojde (K. Poh. II. 118.). — Do roka si hospodář hezky pomohl (K. Poh. II. 124.). — Do téhodne chová jeho (Výb. I. 201.). — Abych všecko měl do téhodne (Anth. I. 163.). — Do dvú nedělí má jemu dosti učiněno býti (Všeh. 2.). — Do čtrnácte dní musí býti všecko hotovo (K. Poh. II. 126.). — Do hodiny musila jíti z hradu pryč (K. Poh. 496.). — Vypověděl je ven z města toho dne do západu slunce (Bart. 69.). — Do dne devátého umříti musí (Suš. Pís. 664.). — Očkaj mia do leta sedmého (Suš. Pís. 94.). — Čiňte to jednů do roka

*) ad multam noctam, in die Nacht hinein.

o předložce do a z.

143

neb třikrát do roka (Štíť. Nauč. 325.). — Postí sě dvakrát do
téhodne (Štíť. Nauč. 282.).

Pozn. Střídnou předložkou bývá v téže příčině za s akk.
— Ve spojení s příslovkami číselnými klade se též doba, během
které se děj opětuje, do pouhého genitivu: To také v obyčeji
měl, že vždy jednú dne jedl (Pass. 614.). — Dvakrát léta
ktvú osenie (Výb. I. 1107.).

III. O počtě příbližném, když se činem příbližným počet
věcí vytýká, až po kterou mezi na nejvýše jde, které nepře-
sahuje:

Tím spůsobem do několika set tolarů za hodinu vytisknouti
se může (Har. I. 3.). — Mnozí do některého sta psů loveckých
měli (Har. I. 86.). — Od mostku až na místo, kde Arnášův
dům byl, do dvou tisíc krokův jest (Har. I. 160.). — Do tisíce
lodí měli (Har. I. 284.). — Janičárů bylo do mnoha set (Har.
II. 61.). — Bylo velbloudů do padesáti a mezků do čtyřicíti
(Har. II. 61). — Bylo jich v počtu do tří set osob (Žer. Záp.
II. 55.). — Peněz bylo do devíti zlatých (Žer. Záp. II. 117.).
— Půhonů nových do dvou set bylo (Žer. Záp. II. 166.).

Střídnými předložkami jsou v téže příčině *k* s dat., na
s akk., s s akk., *za* s akk.

IV. O stupni a míře děje slovesného:

Pili jeden po druhém tak spěšně, že se do vůle, až víc
nemohli, napili (Har. II. 65.). — Nahleděvše se do vůle, obrá-
tili jsme se zase dolů (Har. I. 165.). — Po městě do vůle jsme
se natoulali (Mitr. 65.). — Když se do vůle nabili, zase se
udobřili (K. Poh. 381.) — Ona mu řekla, že se do vůle boží *)
nebojí (K. Poh. II. 188.). — Budeme míti vody do Boha **)
(K. Poh. 528.). — Letos je ovoce do pána Boha (Us.). —
K tomu máme pitie ctného do nerody ***) (Anth. I. 94.). —
Najedli sa do rozpuku (Sborník 92.). — Hodují až do ně-
moty ****) do sebe cpajíce a lejíce (Lab. 61.). — Žid jej do smrti
udávi (Dal. 87. 10.). — Hadové čarodějníka do smrti uštípali
(Post. 5571.). — Raněn jest až do smrti (Výb. I. 524.). — Když
toho krále potom až do smrti probodl, utekl zase (Har. I. 164.).
— Mnoho jich netoliko do chromoty, ale i do smrti potlučeno
(Har. I. 147.). — Zatloukli hada do smrti (Poh. II. 48.) —
Česali se až do krve (Lab. 84.). — Bludům až do krve se
zprotivili (Žal. 69.). — Za času Rokycany mučili některé boha-
bojné lidi na skřipci pro víru až do umdlení jich (Bart. 149.).
— Válku domácí začali, mnoho let mezi sebou se zabíjejíce až
do zemdlení (Har. I. 270.). — Časté jízdy s velikými outratami

*) = pokud vůle boží jest, aby se nebála.

**) = kolik Bůh dá. dost.

***) = do nechuti, až se nám omrzí.

****) = až jsou jako němá tvář.

144

F. Bartoš

až do vyprázdnění pokladův našich jsme činili (Let. 364.). — Svády z toho bývaly až do bitky (Bart. 117.). — Jez do syta a dělej do potu (Mudr. 132.). — Jedl do sytosti (Výb. I. 177.). — Ani chleba do sytosti nebylo (Mitr. 120.). — Sladkého do syta se nenajíš (Mudr. 239.). — Jez do polosyta, pij do polo-pita, vyjdou ti na plno. léta (Mudr. 295.). — Bůh odstúpí od něho svú pomocí do ostatka (Štít. Nauč. 160.). — Tu zemi do ostatka zkazie (Arch. I. 9.). — Sedlák ho nemohl do konce zbýti (Poh. II. 123.). — Do zniku, do znaku, do čista, do pusta něco sebrati, les vyrubati (Sborník 89.). — Na nuzné a chudé do posledního haléře*) nakládal (Žal. 111.). — Do po-sledního peníze*) všickni obloupeni a odřeni byli (Hos. 118.). — Kvítečky opadly do lístečka jednoho*) (Suš. Pís. 196.).

V. O směru a vztahu:

1. Ve spojení se slovesem býti na označenou činnosti, ku které kdo chuť a náklonosť má:

Co je vám do smíchu? (Us.). — Je mi do pláče (Us.). — To dievča je do roboty ako osa (Sborník 96.). — To je šuhaj do skoku, do boja ani (= jako) iskra (Sborník 96.). — Člověk i do rady i do zvády**) (Jung. Slov.). — To mu bolo do piesni, do noty***) (Sborník 97.). — Mužím do smiecha nebieše (Dal. 89.). — Králico, nebude ti do smiecha (Anth. I. 42.). — Vám je do smíchu, ale nám pohříchu (Mudr. 183.). — Již mi nebude do spanie (Star. Skl. I. 120.). — Není mi do zpěvu, do tance, do skoku, do žertu, do pláče (Us.).

2. Ve spojení se slovesem býti na označenou předmětu, s nímž komu činiti jest, jenž se koho týká:

Co tobě do toho? (Lab. 67.). — Co je komu do toho? (Bož. Něm. I. 252.). — Znamenaj, co je do nie (Výb. I. 73.). — Což jest do mé rady? (Výb. I. 877.).

Pozn. Střídnou předložkou bývá v téže příčině po s lok.

3. Ve spojení se slovesy a adjektivy: věděti, míti, chtíti, nadíti se, doufati, stěžovati si, diviti se, líbí se mi, zdá se mi, jest, divno, zřejmo, zjevno jest a p., na označenou předmětu, ku kterému výrok se táhne:

To jáz do něho vědě (Výb. I. 220.). — Vedieše jistě do něho, že velika moc ot něho vychodieše (Star. Skl. II. 41.). — To do sě dachu věděti (Dal. 47. 24.). — Žádného bludu do sebe nevím (Blah. 112.). — Vyžlec ctnosť do sebe jmějieše (Anth. I. 167.). — Sv. Václav všecky tiché a pokojné měl do sebe obyčeje (Háj. 72.). — Co jsem do vás chtěl, doložil jsem (Žer. L. I. 77.) — Do tebe mie sě nadíti (Dal. 34. 54.). — Nebyl bych toho do vás nikdy nadál (Žer. L. 51.). — Ztratě

*) ten v to počítaje, nevyjímaje.

**) omnium horarum homo.

***) = voda na jeho mlýn.

o předložce do a z.

145

obec, neúfaj do hrada (Dal. 3. 9.). — Neúfaj do roda svého ani do smysla chytrého (Dal. 40. 14.). — Všiu silú úfá do sebe (Star. Skl. II. 28.). — A to proto, aby žádný do své dobroty neúfal (Pass. 288.). — Každý v svém nebezpečenství k tomu své útočiště má, do jehožto pomoci úfá (Pass. 6.). — Jiné náděje neměj do mne (Anth. I. 165.). — Hořecký stěžuje si do poručníkův svých (Žer. Záp. II. 32.). — Služebníci častokrát stěžují sobě do pánův svých (Hos. 91.). — Divi sě do tebe (Pass. 625.). — To mi sě do tebe nelíbí (Pass. 491.) — Co sě vám zdá do zlého člověka tohoto (Pass. 290.). — I toť je do spravedlnosti, že jsú pod jejie jménem všecky ctnosti (Štít. Nauč. 205.). — Co dobrého do vás žáci? (Výb. I. 946.). — Divno mi do sestry naší (Ctib. Hád. 10.). — Lakotní paměť i rozum tratie, jako je zřejmo do opilcov (Štít. Nauč. 133.). — A jest zjevné zlé do světa troje (Štít. Nauč. 113.). — Jest mně do tebe velice lítostivé (Žer. Sn. 54.). — Když dietky uzřie bázeň božie do svých starost (Štít. Nauč. 40.). — Zdali nenie zjevná zlosť do závistného? (Štít. Nauč. 121.).

*Pozn.* Střídnými předložkami bývají v téže příčině o s lok., na s lok. a v s akk.

4. Ve spojení se slovesy dáti se a pustiti se na označenou děje nastupujícího:

Kráva dala se do střečku (K. Poh. 371.). — Dali se do řeči (K. Poh. 386.). — Baba se dala do hlasitého smíchu (K. Poh. 413.). — Do hrozného křiku se dala (Poh. II. 111.). — Mlynářka dala se do pláče (Poh. II. 223.). — Císařová dala se do stavení (Har. I. 120.). — Mnich se dal do kupování potrav (Har. II. 19.). — Do čítání svatých písem se dal (Žal. 51.). — Dal se do vykládání (Žal. 23.). — Dejme se do toho. Jen s chutí do toho (Us.). — Sedlák se dal do pacholka, že je velká řezanka (Erb. Pís. II. 156.). — Pustil se do nás (Us.). — Dívky pustily se do přádla (Bož. Něm. I. 254.).

*Pozn.* Střídnou předložkou bývá v téže příčině na s akk.: Dali se na útěk. Dalo se na déšť (Us.).

## O předložce z.

Předložka z (starč. iz) určuje 1. místo, z jehož nitra ven pohyb se děje (tkvění v místě tom označuje předložka v), 2. místo, od néhož pryč pohyb se děje (tkvění na místě tom označuje předložka na). S významem místním stýká se těsně význam časový předložky z (z jitra = od jitra pryč), — pak význam průvodový, odkud co pochodí, z čeho co zhotoveno jest, k čemu co jako část k celku náleží; — příčinný, odkud různé pocity a děje jako z pramene plynou, — a konečně i nejabstraktnější význam způsobový.

10

146

F. Bartoš

*Pozn.* Předložka z pozbyvši samohlásku i stala se zněním a často i písmem totožnou s předložkou s, pokud se jí užívá s genitivem. Někteří píší z předu, z strany, jiní s předu, s strany; píšeme z jitra, ale s večerem i z večera, s půlnoci atd.

Užíváme tedy předložky z:

I. O místním východisku vniterném, odkud ven pohyb se děje:

Aj řiče les řvániem iz úvala (Anth. I. 20.). — Vyrazichu iz Tatar přemnožstvie (Anth. I. 25.). — Z Arabie přichodí ryzie zlato (Anth. I. 38.). — Václav z Prahy vytěže (Dal. 28. 17.). — Když jde nouze do domu, jde láska z domu (Mudr. 242.). — S hněvem z komnaty vynide (Dal. 63. 21.). — Kateřina z chrámu jíti chtieše (Kat. 1255.). — Kam se poděl kůň z konírny (K. Poh. II. 92.). — Z černa lesa vystupuje skála (Anth. I. 10.). — Věje větříček z kniežeckých lěsóv (Anth. I. 30.). — Ze skály vyprýštila voda (K. Poh. II. 66.). — Všechny lodi vytáhly kotve z moře (Pref. 502.). — Vyletěla křepelenka z prosa (Suš. Pís. 637.). — Zakukala zezulenka z jalovca (Suš. Pís. 198.). — Z vězení se vylámal (Žer. L. I. 53.). — Páni z okna vyhlédali (Suš. Pís. 573.). — Vyrazi z junoše dušu dušicu (Anth. I. 16.). — Spěšné dílo z rukou padá (Mudr. 258.). — Řeč vzněla z mých úst (Kat. 1577.). — Z húsliček sladký hlas vycházel (Anth. I. 62.). — Vysadi jej z tvrda sedla (Anth. I. 29.) — To mi z písma známo (Anth. I. 38.). — Zralé zrní samo se z klasu sype (Mudr. 264.). — Mladý kůň roste do peněz a stavý z peněz (Mudr. 425.). — Vyšlo z kroje a obyčeje (Anth. III. 3.). — Dietě z té nemoci zdrávo vstalo (Pass. 130.). — Ciesař z toho viděnie se probral (Pass. 109.). — Kněz z dětinných let vystúpi (Anth. I. 33.). — To ta paní uslyševši jako z smysla vystúpivši na zemi padla (Výb. I. 269.). — Je již vňuž z uma vyňata (Star. Skl. II. 29.).

*Pozn.* Přívlastkem užívá se tohoto poměru na označenou místa, odkud kdo, co rodem, bytem, původem jest. Sněchu sě všicci páni z dalných vlastí, z dalných krajů (Anth. I. 28.). — Daniel vězal u krále z Babylona (Kat. 2684.). — To je čert z pekla (K. Poh. 697.). — Všickni domácí žádali o dar z ciziny (K. Poh. 454.). — Michal dal otci svému toho ovoce ze zahrady v kopci (K. Poh. 200.). — Tomu bych dala jehlicu z vlasóv (Anth. I. 30.).

II. O místním východisku zevném, odkud pryč pohyb se děje:

Tehda z země vstav sv. Pavel nic nevidieše (Pass. 184.). — Tak sě hnachu z toho miesta (Dal. 10. 79.). — Nemůžeme z místa (Lab. 30.). — Převáželi kamení z místa na místo (Lab. 17.). — Třas je hnáše z bojiště (Anth. I. 14.). — Třetí den z mrtvých vstal (Kat. 1307.). — Z té plavby sešlo (Har.

o předložce do a z.

147

II. 144.). — Hřeci kameň vrhú z praku (Anth. I. 44.). — Čísař v střílení z luku cvičiti ho dal (Mitr. 52.). — Malý strach šel z nich na Pražany (Let. 346.). — Každý z hromady co se mu vidělo uchytě běžel (Lab. 54.) — Dobře jest poznati svú moc a z miery své nevycházeti (Štít. Nauč. 150.). — Z mála Bůh požehnává (Poh. II. 17.), — Uděl rád z toho mála (Štít. Nauč. 58.). — Vele Čstmír z zad udeřiti na hrad, vele z předa přeskočiti hradbu (Anth. I. 17.). — Dobře z předu i z zadu oči míti (Mudr. 251.). — Opatrnošt z daleka vidí věci (Štít. Nauč. 202.). — Z nízka vstoupí k najvyššiemu (Štít. Nauč. 153.). — Půjdu z tu odtud pryč (K. P. 373.). — Pán navrátiv se z modlitby nalezl je ani spí (Pref. 311.). — Já přicházím z modlitby (Kam. Pís. I. 34.). — Až já z trávy půjdu, maličko ponesu (Suš. Pís. 525.): — Přišli z jahod, z hřibů, z kuroptví, ze svatby, z hodů, ze svátků (Us., opp. byli na jahodách, na hříbech, na svatbě atd.). *)

III. O čase, na označenou doby, od které děj počátek béře:

Z jutra chtě stádo vyhnati (Dal. 36. 11.). — Král z jitra vzhóru vsta (Star. Skl. IV. 54.). — Z večera kvas, ráno rada (Mudr. 427.). — Ze dne v den před Bohem i lidem k lepšiemu prospieval (Výb. I. 579.). — Jedinu družu nám iměti po púti vsiej z Vesny po Moranu (Anth. I. 10.). — Však jsem to z mladosti slýchal (Anth. I. 32.) — Ostříhej češt z mládí a zdraví pod starost (Mudr. 105.). — Byl z mladu velmi světský (Štít. Nauč. 333.). — Katerina bieše v rozkoši z mladu (Kat. 2273.). — Trn sě z mladu ostře pučí (Anth. I. 34.). — Z prvu, z novu (Us.).

IV. O stavu, z něhož kdo (co) buď sám o sobě aneb pomocí jiného vystupuje, ve spojení se slovesy: *oloupiti, očistiti, vybaviti, a p.:

Obloupil jablko z kůry (K. Poh. II. 182.). — Poddaného mého zabil a z peněz obloupil (Žer. Záp. II. 105.). — Z poctivosti se obloupiti nedal (Anth. II. 354.). — Báli se, aby jich někdo z peněz neobral (K. Poh. 379.). — Vy ste nás z šetkého obrali (Zpěv. I. 29.). — Vyprášil šat z prachu (Us.). — Zlato z písku vodou vyprali (Háj. 5.). — Pleje pšenici z koukole (Erb. Pís. III. 12.). — Štěp svůj svévolně ze všech odrali poupat (Jung. I. 6.). — Zvlíkati tě budou z roucha (Kam. I. 42.). — Had zvléká se z staré kůže (Blah. gram. 308.). — Vyzouvají se ze všeho, což českého jest (Jung. I. 6.). — Ze všeho roucha obnaženi sú (Let. 41.). — Oškube hospodin hlavy dcer Sionských a oholí je z jich krásných vlasóv (Výb. I. 751.). — Až sa já obetru z potu krvavého (Suš. Pís. 150.). — Buoh jej vyvedl z hřiechu (Štít. Nauč. 125.). — Vyvedl ženu z bludu a z pověry (K. Poh. 391.). — Člověk z dáblovy moci byl vy-

*) Ale: Jdeme od oběda, od snídaně, od večeře.

10*

148

F. Bartoš

svobozen (Pass. 266.). — Vyprost ny z osidl krutých Tatar
(Anth. I. 27.). — Propustil ho z půhonu (Žer. Záp. II. 78.).
— Kněze z okov vypravichu (Dal. 85. 45.). — Z toho mne
nevyvadil (Půh. I. 181.). — Bóh vykúpil nás z hřiecha (Výb.
I. 773.). — Hospodin chce nás z neduhu vyhojiti (Štít. Nauč.
306.). — Ta svátost má z hřiecha smrtedlného vyhojiti (Štít.
Nauč. 332.). — Králové zléčeni dokonale z ran svých (Troj. 378.).
— Vymodlím se z toho (K. Poh. 719.). — Známí ji z toho
rozbírali (= vymlouvali jí to, K. Poh. 656.). — Žena ze všeho
se vyznala (Poh. II. 80.). — Vyznal se z hříchu smrtelného
(Suš. Pís. 12.). — Vojáci zpovídali se z hříchův svých (Har.
I. 255.). — Z bídy a chudoby se nevymlouváno (Bart. 237.).
— V Alexandrii z peněz jsem se vydal (Har. II. 265.). —
Kde pak ta smrt těch šípů tak mnoho béře, že se z nich nikdy
nevystřílí (Lab. 20.).

V. O látce, z níž co zhotoveno jest:

Po vodě kytica plyje z viol a róží (Výb. I. 51.). — V hla-
vách té sieni bieše stolice královská z slonových kostí, z zlata
a z cedrového dřievie ustavená (Anth. I. 119.). — Vzal pí-
šťalu z rákosí a pískal (K. Poh. 312.). — Vijte věnce z polských
kyštóv (Výb. I. 36.). — Bůh člověka z hlíny stvořil (Kat. 1875.).
Člunek mój jest z ptačí vlny (Anth. II. 105.).

VI. O původu, z něhož co jako z pramene vychází, v němž
co počátek má, ve spojení se slovesy býti, pojiti, naroditi se:

Z hrdosti čertu radosti (Mudr. 97.). — Z pohrůžek hlou-
pému strach (Mudr. 118.). — Z malého oblaku velký děšť
(Mudr. 250.). — Hrozný by z šalmějí, z bubnóv šal (Anth. I. 40.).
— Dívka byla z královského stavu (K. Poh. 497.). — Já jsem
synek z dobrého chování (Suš. Pís. 331.). — Přísloví jde z rozumu
(Mudr. 1.). — Z trpělivosti mnoho dobrého pochází (Ctib. Hád. 23.).
— Jan Hus z sedlských rodičů pošel (Žal. 50.). — Každý hřiech
pochodí z některých úhlavních hřiechov (Štít. Nauč. 142.). — Co
se z kočky zrodí, myši lapá (Har. II. 245.). — Kristus z čistej
panny se narodil (Kat. 1892.). — Králi z Boha narozený (Suš.
Pís. 68.). — Oldřich z Boženy syna měl (Dal. 41. 33.). —
Pražané z studentů živnosť měli (Žal. 53.). — Závistivý z zloby
tyje (Anth. I. 32.).

VII. O počtu a celku, z něhož se co jako část vytýká:

Jeden z zástupu přistoupiv vece (Anth. I. 164.). — Z těch
jeden člověk bieše mladý (Anth. I. 94.). — Vol ze dvého jedno
sobě (Kat. 3201.). — Z těch mají tři přiséci (Půh. I. 260.) —
S pány sedie čtyřie z vladyk (Všeh. 4.). — Sami my ze všech
národuov budem cizím jazykem mluviti? (Všeh. XX.). — Ale to
z vás každá věz (Výb. I. 73.). — Kdož by z obce takového za-
stával, takovému aby hleděno bylo k hrdlu (Arch. I. 205.). —
— Někteří z mimojdoucích zaslechli (Lab. 16.). — Kážete, co
z viery nenie (Let. 504.).

o předložce do a z.

149

Pozn. 1. Za obyčejný nyní germanismus „vyvolili atd. ze svého středu,“ říká se správné „ze sebe“: Dva z sebe na radu vyslali (Všeh. 11.). — Zbojníci se radili, koho by měli ze sebe voliti za vůdce (K. Poh. 401.).

Pozn. 2. Je-li celek předložkou z určený přísudkem, pomíjí se příslovka jeden: Byli proti němu pravíce, že jest z roty Pikhartské (Let. 446.). — Ty jsi z učedlníkuov člověka tohoto (Pass. 285.). — Svým vlastním vyznáním toho potvrdil, že z rebellantů byl (Prot. 235.). — Komisaři relací činili, že sic nalezli některé podezřelé, ale ti že se, aby z vypovězených byli, neznají (Lab. 96.). — Když všechny svůj svátek světily, nechtěla Madla býti z jiných (Bož. Něm. IV. 91.).

Pozn. 3. I podmětem užívá se tytýž ellipticky takovéto vazby: Pravili, že by z rytířstva ty věci nésti měli (Let. 452.)*)

VIII. O změně ve spojení se slovesy býti a učiniti:

Šlechetný štěp bývá z pláni (Anth. I. 34.). — Z malé jiskry velký oheň bývá (Arch. I. 75.). — Z jasna bývá mračno (Arch. I. 118.). — Z proutku veliký strom bývá (Mudr. 266.). — Z vrány nebude sokol (Mudr. 173.). — Z žaludu nebude než dub (Mudr. 404.). — Po chvíli byl z strachu smích (Lab. 77.). — Duch svatý z pyšných pokorné činí (Pass. 392.).

IX. O příčině:

1. O příčině věcné, ve spojení se slovesy: láti, reptati, smáti se, žertovati, napomínati, viniti, naříkati, pohnati, žalovati, souditi, odpovídati, trestati, kárati, kázati, chváliti, prositi, děkovati, záviděti:

Z toho králevá jim nela (Kat. 237.). — Páni, vy neviete tu dobra svého lajúce ze sňatka mého (Dal. 41. 30.). — Poněvadž ty sě v kostele leskneš, proč z těch opon, ješto tebe ostřiehají, repceš (Štít. Nauč. 73.). — Sú tu lidé nic dobrého, vysmějú se z chudobného (Suš. Pís. 258.). — Všeci se z Jana smáli (K. Poh. 176.). — Přítele vždy ušetřuj a z něho nikdy nežertuj (Mudr. 233.). — Hospodář z těch peněz napomenut (Pass. 671.). — Ona nemá jeho z nižádných škod napomínati (Půh. 206.). — Tvrdě krále napomínali z dluhu (Let. 224.). — Mnohé ty artikule, z kterých nás viní, že by ti knězi vypovědění kázali, Cahera sám jest kázal (Bart. 114.). — Z toho, z čeho jej viní, práv jim bude (Žer. Záp. II. 28.). — Odpovídal, z čeho jej nařkl (Půh. I. 200.). — Prvé nás z ničehož nevinili a nenaříkali (Bart. 111.). — Když by kto chtěl z hlavy bratra svého neb jiného přietele koho pohnati, k zemskému súdu ten řád má zachovati (Výb. I. 609.). — Když rovný rovného podle urozenie z hlavy pohaní, máta se bíti s meči a se štíty (Výb. I. 622.). — Tu naň z dvojí věci žalovachu (Pass. 290.). — Všickni mají pilně pozorovati, z čeho žaluje a z jaké sumy (Tov. 46.). —

*) Srovn.: Napřed jeli stavu rytířského (Mitr. 10.).

150

F. Bartoš

Z svého smutka žaluje božej milosti (Výb. I. 389.). — V čem zastižen, z toho souzen (Mudr. 342.). — Všichni lidé musie z svých děl otpoviedati (Kat. 2015.). — Bude odpovídati z toho, z čeho jej vinil (Žer. Záp. II. 21.). — Tresce jeho z tej nemilosti (Pass. 244.). — Svého tovaryše z křivého slova trestal (Pass. 302.). — Eli netresktal svých synů mužsky ze zlého (Štít. 98.). — Trestkal jsem z některých světských obyčejov (Štít. Nauč. 240.). — Z toho kárá prorok (Štít. Nauč. 7.). — Buoh káral Davida z hřiechu toho (Štít. Nauč. 139.). — Kárali mne z chyb (K. Poh. 403.). — Z čehos jiné kárala a trestala, proč se sama toho dopouštíš? (Anth. II. 29.). — Má kárán býti z neobyčejnosti (Tov. 103.). — Zachaeus přijal do svého domu Spasitele; a z toho jej písmo chválí (Štít. Nauč. 223.). — Boha chval z daróv jeho (Štít. Nauč. 25.). — Pán Bůh rač z toho pochválen býti (Žer. L. I. 53.). — Ještě tebe prosi z toho, aby se škody nestalo (Kat. 3371.). — Ciesař jim z toho poděkova (Kat. 68.). — Václav děkuje bratru z kvasu ctného (Dal. 30. 30.). — Poděkoval jim z přiezni a ze cti (Let. 119.). — Já jim z takové milosti děkuji (Prot. 197.). — Poděkováše z hospody šli jsme (Pref. 401.). — Hospodář mu děkoval ze služby (K. Poh. 687.). — O přeohyzdná smělosti z toho závi-děti, z toho reptati, že sě Buoh pyšným protiví (Štít. Nauč. 152.).

*Pozn.* Touž vazbu mají substantiva i adjektiva souznačná: A tak měli z toho kratochvíl a smích (Bart. 150.). — Nečiň ze mne viece smiechu (Pass. 221.) — Jen smích a hřičku z nich sobě strojili (Lab. 58.). — Posměch sobě netrop z chudiny (Mudr. 113.). — Budiž ze všeho chvála Pánu Bohu (Bart. 90.). — Pánu Bohu jsme z té šťastné cesty česť a chválu vzdávali (Har. II. 258.) — Člověk cti a chvály zasloužil z vítězstva (Štít. Nauč. 253.). — Z takového vítězství vzdal Jason díky bohům (Troj. 57.). — Z toho vinu Čapkovi dával (Let. 90.). — Vydaj počet z brava svého (Dal. 64. 8.). — Ze všech skut-kóv, z každé řeči vydáš počet (Výb. I. 907.). — Chtěl jim ze všeho bezprávie a násilé dosti učiniti (Výb. I. 571.). — Páni sobě za dvorstvo přijechu, z něhož lotróm za zlé jměchu (Dal. 102. 4.). — Jedni chtie mnoho uměti, aby z toho slovutni byli (Štít. Nauč. 251.)* — Nebyl jemu vděčen z toho (Výb. I. 858.). — Z takových poručení svých práv býti musím (Žer. L. I. 119.). — Z toho před právem zemským práv býti chce (Žer. Sn. 73.).

2. O původu pocitů a vášní ve spojení se slovesy: hněvati se, žehrati, horliti, rmoutiti se, želeti, káti se, radovati se, ple-sati, těšiti se:

Maxencius hněval se z toho silně (Kat. 2237.). — Z toho se súdce rozhněval a kázal jej kyji bíti (Pass. 203.). — Z toho se židé rozhněvavše Josefa jeli (Pass. 313.). — Bude z toho

*) Dawniej pomiędzy szlachtą z wesołosci słynął (Mick. Tad. 43.).

o předložce do a z.

151

žehrati na ně a hněvati se (Štít. Nauč. 1 6.). — Jeremiáš prorok žehral z toho (Štít. Nauč. 300.). — To slyšíce obce velmi se z toho bouřily (Let. 350.). — Ciesař třásl se jako z omraza (Kat. 2208.). — Horlí z toho (Štít. Nauč. 227.). — Mútím se z toho, že jsi Patrokla zahubil (Troj. 306.). — Nermuť se z toho (Ctib. Hád. 7.). — Zaplakáše, želeje z hřešenie (Pass. 289.). — Z dobrých skutkův netřeba se káti (Mudr. 28.). Neradujte se příliš ze štěstí, aniž se zarmucujte z neštěstí (Jung. I. 58.). — Když se někomu zle vedlo, jiní z toho plesali (Lab. 122.). — Hrabě byl velice potěšen z toho (Poh. II. 77.).

*Pozn.* Touž vazbu mají souznačná substantiva i adjektiva:

Bude mně hněv z toho (Výb. I. 214.). — Velikou radosť z té práce měla (Poh. II. 20.). — Bude z toho mieti libosť (Štít. Nauč. 333.). — Z jejich zahynutí radosť měli, z jejich obživujícího učení žalosť (Žal. 16.). — Z malého pána malý strach (Mudr. 326.). — Pokání činil z bludův svých (Bart. 239.). — Z darov božích chce hrd býti (Štít. Nauč. 216.). — Sluší je napomenúti, aby z panenstvie svého nebyly pyšny (Štít. Nauč. 26.). — Král radosten byl z toho (Let. 112.). — Král byl z toho velmi teskliv (Let. 310.). — Zdaje się, žeś ty nierad z przybycia mojego (Mick. Tad. 292.).

### 3. O původu stavu passivného:

Báli se, by z té mdloby neumřel (Výb. I. 274.). — Z takových řečí nejedni bratři počali mdlíti (Blah. 12.). — Ze mdloby veliké padal (Har. I. 145.). — I usnu z těžkého truda (Kat. 705.). Veliká potopa stala se jest u mésta Kúřímského z náhlého deště (Let. 81.). — Bylo veliké horko, že se z toho horka lesové zapalovali (Let. 208.). — Z dopuštění božího taková škoda se stala (Žer. Sn. 47.). — Mohlo by se to někomu přihoditi z opilstva a z nepaměti (Let. 370.). — Někdy z pýchy bývá někdy z závisti, někdy z hněvu, někdy z lenosti, někdy z lakomstva, někdy z lakoty, někdy z smilstva, že člověk potupí Boha (Štít. Nauč. 116.).

### 4. O původu děje aktivného (pohnútce):

Z velkého hladu syrové ryby jedli (Har. II. 71.). — Vlk loupí z přirození, a člověk ze závisti (Mudr. 109.). — Chudý z nouze hřeší (Mudr. 175.). — Častokráte člověk z hněvu vypoví na druhého (Anth. I. 106.). — Jestli že kto jen z bázni dbá na Buoh a nic z milosti, v smrtelnémť jest hřiechu (Štít. Nauč. 115.). — Kovář to neudělal z urvalosti (Poh. II. 55.). — Tehdy ciesař z svej milosti vsiej roboty zemju zprosti (Dal. 29. 33.). — Bratři jí věno z milosti dali (Tov. 83.). — Zlé bohdá z úmyslu nebude činiti (Arch. I. 77.). — Nesmiem raditi k takové chudobě z dobré véle (Štít. Nauč. 302.). — Moudrá i v tom se hlava pozná, že co musí z dobré vůle koná (Mudr. 282.). — Před obědy loď z kratochvíle objela nás všecky kolem (Pref. 501.). — Hřiechové úst jsú: lež z úmysla, křivdu z netbánie povědéti

152

F. Bartoš

(Štít. Nauč. 141.). — Turci mnoho křesťanů kupců toliko z podezření do vězení vzali (Mitr. 156.). — Z jediného slova žena muže zabíjěše (Dal. 11. 28.).

5. O původu poznatku, ve spojení se slovesy: viděti, poznati, vyrozuměti, souditi, dovtípiti se a p.:

Z palce obra poznáme (Mudr. 206.). — Hrnec se poznává z klepání, blázen z tlachání (Mudr. 81.). — Suď z podstaty a ne z pohledu (Mudr. 267.). — Soused z věcí spatřených a řečí slyšaných snadno se dovtípil, co tam kutí (K. Poh. II. 251.). — Otec měl z toho lepší rozum (K. Poh. 337.).

X. O předmětu, z něhož poměr náhrady původ běře, ve spojení se slovesy dávati a platiti:

Z chatrného pokoje pět zlatých na měsíc dávali (Žal. 54.).
— Platy z těch kopanin dávati musejí (Žer. Záp. II. 152.). —
Kolik platíte z toho krámu? (Us.) *)

XI. O přiměřenosti a způsobu:

1. Žádám i přikazuji z úřadu svého (Tov. 3.). — Poručil jsem mu z úřadu svého (Žer. Záp. II. 77.). — Z úřadu svého vám zapovídám (Háj. 363.) — Z ciesařova rozkázanie jedú tam (Kat. 214.). — Sv. Kateřina byla z rozkazu císaře Maxentia trápena (Pref. 475.). — Sem přivezen z poručení mého (Žer. II. 93.). — Tomu z práva chtěchu, aby dievka zemi vládla (Dal. 8. 5.). — Úředníkóm z práva plná potřeba ve všem dána býti má (Tov. 72.). — Nenie to z mé moci (Anth. I. 163.). — Z usouzení obecního ptáno se (Žer. Záp. II. 10.). — Prosili jsme z společného usnešení našeho (Žer. Sn. 67.). — Z vnuknutí a rady mé k stavům se utekl (Žer. L. I. 14.). — Jak vy mne znáte a jmenujete z mojeho jména? (Poh. II. 208.) — Kdož co podává, má to dskami ze jména jmenovati (Dsky I. 209.). — Z roboty to dělati musejí (Har. I. 76.). — K poslušenství každý zavázán z dluhu (Štít. Nauč. 303.). — Já ne-sloužil z platu ze žádného (Suš. Pís. 705.). — Lidem z peněz, z poct, z daróv všelikých mluvie (Všeh. XXX.). — Přemysl v Řezně kamenie sě hnieše přes celý den ze dvú penězí (Dal. 76. 14.).**) — Každý den z chleba slúžista (Dal. 76. 48.). —

Pozn. Týž poměr přiměřenosti označujeme též předložkami dle, podle a po; poměr náhrady předložkou za.

2. Třieská jakžto z hromu (Anth. I. 150.). — Kdo nám potřeben, toho z paměti známe (Mudr. 58.). — Město Moskva z míry veliké a široké býti se zdá (Hos. 2.). — Bylo velmi ve-

*) Srovn.: Dává se jim od míle groš, jak jiným poslóm od míle se platí (Tov. 30.). — Sedlákům od vozů jsme zaplatili (Mitr. 188.). — Co ti dal od toho? Co's dal od kabátu, od šití? (Us.). — Navečeřevše se počtli jsme s naším hospodářem, co jsme dlužni za stravu i od hospody (Pref. 498.).

**) Z wieku mu i z urzędu ten zaszczyt należy (Mick. Tad. 34.).
— Maly z postawy (ib. 31.).

o předložce do a z.

153

liké horko z míry (Pref. 353.). — Jakžto s právem bylo z čina
(= v skutku, Kat. 93.). — Z nepty (= z nenadání). — Fran-
tiška mu děkovala z nelásky, ale Tonička mu z lásky poděko-
vala (Poh. II. 24.). — Jaromír vyhořal z kořen (Let. 142.). —
Králová mu všecky řeči z kořen povědě (Kat. 434.). — Obo-
řili města ze dna (Troj. 80.). — Šla z rovna k zlatníkovi.
(K. Poh. 421.). — Kolář pískal hned z čerstva hned z dlouha
(K. Poh. 243.). — Z múdra si vedeš, z múdra si chodíš (Suš.
Pís. 547.). — Z hrda (z pyšna) si vyšlapuje (Us.). — Hodiny
z temna bijou (Suš. Pís. 575.). — Z temna mluvil (Žer. L. I.
34.). — Z ticha se posadil (K. Poh. 740.). — Kněz před ním
pade velmi z krotka (Anth. I. 40.). — Nenie toho dóstojna,
by hlédala na mé líce ani z jasna ani z nice (Kat. 776.). —
Kázal mi se z nízka pokloniti (Lab. 91.). — Z hluboka si
vzdechl (Lab. 108.). — Oře z plýtka (Us.). — Z husta
(Blah. 83.). — Pústevník z cela poče sě k tomu staviti (Kat.
440.). — Ani netrvalo tři hodiny z plna (Suš. Pís. 584.). —
Z těžka (Arch. I. 87.). — To dostati mohla z snadna (Kat. 247.).
— Z čila vece svej mateři (Kat. 307.). — Jeho jsem nikdy
z dospěla ani znala ni viděla (Kat. 285.). — Sv. Katerina ko-
runu inhed z dospěla královej na stavu hlavi (Kat. 2573.).

Roztřídění hlásek českých podlé jich
učlánkování *).

Od dr. J. Gebaura.

Mluvidla jsou tělesné nástroje mluvení a dobře dají se na
tři kusy rozložiti: plíce, průdušnici se štěrbinou hlasovou, a mlu-
vidla ústní.

První kus jsou plíce; jejich úkol při mluvení jest na-
bírati vzduch a vytiskovati jej zase ven.

*) Slavný jazykozpytec B. Delbrück odporoučí při studium
jazyka mateřského také fysiologii řeči. Mluvě o studiích jazyko-
vědeckých na německých universitách, praví při výkladě o studium
němčiny: Zugleich mag bei dem Deutschen hingewiesen werden auf die
Wichtigkeit der Lautphysiologie. Wer sich an deutschen Dialecten auf
eine genaue Auffassung des Gehörten eingeübt hat, wird auch anderen
Sprachen eine lebendigere Auffassung entgegenbringen und namentlich
vor dem Irrthum geschützt bleiben, als lebe die Sprache auf dem Pa-
pier und nicht vielmehr im Munde des Menschen. Dass ein Sprach-
forscher die Organe kennen muss, mittels deren wir sprechen, liegt
wohl auf der Hand, und es ist nur zu verwundern, dass man so lange
auf diese Dinge fast gar keine Rücksicht genommen hat. (Das Sprach-
studium auf den deutschen Universitäten, Jena 1875, str. 22.)

154

J. Gebauer

Druhý kus jest průdušnice se štěrbinou hlasovou. Průdušnice (trachea) jest trubice v hrdle, skrze kterou chodí proud vzduchu do plic nabíraného a naopak vychází proud dechu z plic vypouštěného. Zevní stěna průdušnice jest chruplavkovitá, vnitřní pak blánová. Blána této stěny vnitřní vybíhá na ústí průdušnice do dvou blánových svazů (Stimmbänder) na příč trubice položených. Otvor mezi oběma svazy nechaný jest tak zvaná štěrbina hlasová (jinak i hlasivka); tuto možno jest více méně súžiti za pomocí svalů, jimiž oba blánové svazy více méně se napnou. Za svazů nenapjatých vychází proud dechový bezezvuký (na př. při dýchání); ale za svazů napjatých a štěrbiny tudíž súžené nemá proud dosti volného místa, tře se tedy o blánové svazy, tyto rozechvějí se a tím z proudu dechového povstává proud zároveň zvukový (na př. při rachání, mluvení, zpěvu).

Můžeme tedy skrze průdušnici podlé vůle své pustiti z hrdla proud dechový anebo proud zvukový; dechový naproti zvukovému také bezezvukým čili němým*) nazývati můžeme. Každý z nich pak podlé síly své buď mírný anebo prudký (silný) jest, což také ve vůli naši jest dáno.

Proud zvukový mimo to pak ještě bývá buďto čistě nový, když svazy tak napneme, aby jejich chvění bylo tak akusticky (zejména stran počtu výchvějí za jednu sekundu) pravidelné, jako jest pravidelné na př. chvění jazýčku nebo struny na nástroji hudebním dobře naladěném, — anebo bývá nečistý duni vý, když svazy tak napjaty nejsou.

Proud dechový a proud zvukový v rozličných způsobech svých jsou takřka surový materiál, z něhož učlánkováním povstávají skutečné hlásky; tedy hláska = učlánkovaný zvuk**). Učlánkování vykonávají mluvidla ústní, která jsou třetí kus celých mluvidel našich a která proto také po výtce mluvidly článkovacími nazývati můžeme. Jest jich celá soustava od ústí hrdla až ke rtům.

Učlánkování pak jakožto práce jejich, jakožto akt v tom záleží, že otvor ústní, kterýmž proud bráti se má, v žádané podobě a míře nástrojují, buď dutinu z něho tvoříce, buď v úzkou průlinu jej súžujíce anebo dokonce jej zatarasujíce a tím proud zadržujíce a přerývajíce. Při tom pracují vždycky párem**), jedna část zhora a jedna zdola, totiž: kořen jazyka zdola a zadní patro a čípek zhora; střed jazyka zdola a střední patro čili podnebí zhora; předek jazyka zdola a přední patro,

*) Absolutně němý ovšem není, neboť i dech zbuzuje ve svazích šumot; ale v naši příčině může se za němý bráti, když se jedná o kontrast ke zvukovému. Srv. Brücke, Grundzüge der Physiol. u. Systematik der Sprachlaute, Wien 1856, str. 8.

**) Pročež netřeba říkati: „článkovaná“ hláska.

***) Cf. Merkel, Stimm- u. Sprachorgan, 831.

o roztřídění hlásek českých podlé jich učlánkování.

155

dáseň a zuby zhora; a dolní i horní zuby a rty. Nejdůležitější částí mluvidel ústních jest jazyk; proto se také jméno jeho metonymicky na řeč a jednotlivé způsoby její přenáší.

Hlásek jest nekonečná rozmanitost. Mnohé z nich opakují se skoro ve všech jazycích, jsou snad všem jazykům spo-
lečny, na př. a, i, b, m atd.; ale kromě těch jest také mnoho takových, které jenom v jednom anebo jenom v několika jazy-
cích přicházejí, na př. českopolské ř, hrubé ľ, y, angl. a novo-
řecké th, sanskrtské cerebrálky, semitské hrdelnice a j.

My pak, majíce nyní ukázati, kterak se článkování hlásek děje, budeme si především jenom hlásek českých hleděti, a to jen jednotlivých, ne také dvojhlásek a skupenin hláskových.

Při článkování každé hlásky jest nám dvě hlavní věci na zřeteli míti:

A. jakého nastrojení mluvidel ústních, a

B. jakého proudu žádá která hláska?

A. Chceme tedy článkování hlásek pozorovati především vzhledem k rozmanitému nastrojení mluvidel ústních; jaký jest proud, to prozatím jenom stran síly jeho a jenom při některých dle potřeby připomínáno bude. Pro názor podáváme také průřezný nákres mluvidel, pořízený dle obrazce č. 20. Czermakových Populäre physiol. Vorträge (Wien, 1869).

I. První pár mluvidel článkovacích jest kořen jazykový zdola a zadní patro i čípek zhora. Leží na samém ústí hrdla, a proto jmenují se hlásky zde článkované hrdelnými. Jsou to a, h, ch, g, k, hrdelné r a hrdelné nň. Průlina, kterou se béře proud mezi kořenem jazykovým a zadním patrem i čípkem, jest při a něco málo súžena; — při h a ch jest užší, a jde na h proud mírný, na ch prudký; — při g a k jest úplně zatarasena, ale jen na okamžik a protrhuje se to zatarasení při g mírným, při k prudkým proudem. — Hrdelné r a hrdelné nň druhdy také z českých úst se slyší. Při onom chvějící se čípek o kořen jazyka bubnuje a každým nárazem proud přerývá, při tomto čípek a kořen jazyka průlinu ústní zavrou a proud ujíti musí nosem.

II. Druhý pár mluvidel článkovacích jest střed jazyka zdola a střed patra čili podnebí zhora. Hlásky zde článkované slovou proto podnebnými (palatales). Jsou to: 1. i, j; 2. t, d, ň; š, ž, č, dž, š, ž; ľ, rj.

1. Hlásky i a j jsou podnebnice v eminentním smyslu, podnebnice vlastní; při obou vztýčí se střed jazyka k podnebí a nechává jen úzkou průlinu, která při j proudu povoluje;

2. ostatní pak ze jmenovaných podnebnic jsou střídnice předopatrových čili na předním patře (v. III.) článko-

157

Podnebné sykavky husté ž, š článkují se průlinou těsnou a při tom ž proudem mírným, š prudkým; podnebné sykavky řídší ů, š stran proudu týmž způsobem se různí, ale průlina pro ně blíže k přednímu patru se tvoří; — při d̥ a t̥ jest průlina zatarasena a zatarasení protrhuje se při d̥ za mírným, při t̥ za prudkým nárazem proudu; — při dža č jest zatarasení asi jako při d̥ a t̥ (nebo při d, t) a protrhuje se proudem žetovým a ešovým, t. j. jakmile se zatarasení protrhne, ihned nastrojí se jazyk proti podnebí tak, aby proud skrze průlinu jdoucí zazněl v ž nebo v š (dža č jsou tedy smíšeniny z d̥ + ž a t̥ + š); — podobně je staré rj smíšenina, totiž r s příhlasem jotovým, a taktéž se zajisté původně článkovalo l', totiž jako lj: v celku nastrojení elové, ale kromě toho (skrze j či vůbec skrze palatalnost). vztyčoval se i střed jazyka k podnebí *); — při n̥ konečně jest průlina též zatarasena, jako při d̥ a t̥, ale neprotrhuje se a proud neuchází ústy, nýbrž nosem.

### III. Třetí pář článkovacích mluvidel jest přední část jazyka zdola a přední patro až k dásni a zubům zhora. Rozmanitým oužením a až přehrazováním průliny ústní na tomto místě povstávají hlásky l, l, r, s, z, c, dz, ř, t, d, n. Kdyby jim bylo potřebí společného jména, mohly by se nejpřiměřeněji nazyvati předopatrovými. Obyčejně pak dělí se na menší skupení, totiž

a) zubné t, d, n,

b) sykavé s, z, c, dz, k nimž i pozdější české vřískavé ř přičísti dlužno, a

c) jazyčné l (střední), l (hrubé) a r.

### Pozn.
Vytýkati by se mohlo tomuto rozdělení, že jsou pojmenování nestejnorodá a dílem od místa (sykavé — dle hlasu, zubné — dle místa učlánkování, a jazyčné — jako by neměl jazyk při každé hlásce důležitý a větším dílem i hlavní úkol); avšak na obranu jejich je zase starý a všeobecný usus. Naproti tomu cosevčiktne, jest totéž rozdělení zajisté dobře založeno.

Při zubných d, t zavírá se průlina ústní vztýčením konce a předního okraje jazyka k patru a otvírá se při d proudem mírným, při t proudem prudkým; — při n vzepře se přední část a celý okraj jazyka k přednímu patru, zatarasuje úplně a pevně průlinu ústní a proud zvuku musí vyjíti z hrdla dutinami nosovými.

Při sykavkách zas nechá se mezi vztýčeným koncem jazyka a hoření dásní nebo popředím patra velmi těsná průlina, skrze kterou při z mírný proud, při s prudký proud se prodírá a třením sykot vyluzuje; — při dz a c jest průlina

*) Viz výklad Merklův v poznámce druhé odtud.

158

J. Gebauer

zavřena jako při *d* a *t* a protrhuje se jako na *z* a *s* (*dz* a *c* jsou smíšeniny z *d* + *z* a *t* + *s*). *)

Co se jazyčnic týká, tedy při středním *l* (novočeském) opírá se konec jazyka o přední patro a po obou svých stranách nechává proudu zvukovému volný průchod, kdežto při hrubém *l* konec jazyka o dolení dáseň se opře a prostředek k přednímu patru vztýčí, čili, jak Hus **) praví, hoření zuby přes dolení se posunou; — při *r* jest postavení jazyka podobné jako při *d*, *t* nebo *n*, ale konec jazyka nezůstává tu v postavení svém nepohnutě, nýbrž chvěje se a ve chvění tom o přední patro takořka bubnuje (při hrdelném *r* činí tak čípek o kořen jazykový); — *ř* povstalo z *rj* a článkovalo se původně, jak už pověděno, jako *r* s příhlasem jotovým, který následoval; nynější pak *ř* jest sykavé, při němž počíná se článkovati *r* a do jeho nastrojení vpadne se hláskou sykavou**).

IV. Čtvrtý pár článkovacích mluvidel jest ret a pro-
tější řada zubů, a to při obyčejném našem vyslovování dolení
ret a hoření řada zubů, ačkoli by také naopak býti mohlo.
Hlásky zde článkované jsou v a f. Při obou jest průlina ústní,
kterou se proud bráti má, s jedné strany (zdola nebo zhora)
rtem a s druhé, protější strany řadou zubů lehce zavřena; při v
přerušuje a rozdírá se toto zatarasení mírným, při f mocnějším,
v obou případech proudem trvalým a ne jen jedním nárazem
jeho. Obě ty hlásky obyčejně k retným se počítají; ale podlé
učlánkování svého lépe by se jmenovaly retozubnými.

*) c... = ts, wo im Moment der Explosion für t die Enge für den Reibungslaut s hergestellt wird (J. Czermak, Physiol. Vortr. 122.).

**) Sciendum, quod *l* (měkké) generatur linguam ad superius palatum sive dentes aequaliter tenendo.... sed *l* (hrubé) generatur linguam in fine sub dentibus ponendo et superiores dentes ultra inferiores protendendo (Hus, o Orthografii, Slav. Bibl. II. 180.). Podobně popisuje se učlánkování hrubého *l* polského a lužického; dle Adamowicze liší se od středního *l* tím, že jazyk průlinu ústní více v předu, mezi oběma řadama zubů v prostředku přehrazuje a proud po obou stranách pro-pouští, kdežto dle Schmidtá „wird beim polnischen *l* die Zunge ganz in die Wölbung gedrückt, welche der Gaumen vorn mit den Alveolen der oberen Schneidezähne bildet. Diese Erklärung, dokládá Merkel, scheint mir am wahrscheinlichsten zu sein, so wie auch, dass das pol-nische *l* sich vom sogenannten *l* mouillé nicht wesentlich unterscheidet“ (Merkel, Stimm- und Sprachorg., 863—865). O zpomenutém pak výše *l* mouillé, podobném zajisté ku slovanskému měkkému *l'*, *lj*, praví se tamtéž, že při něm „stemmt sich der mittlere Theil der Zunge gegen den Gaumen, mit niedergesenkter und an die untern Vorderzähne ge-drückter Spitze.“ A Brücke, l. c. 72., praví o tomtéž: Beim Mouillieren des *l* werden in dem Augenblicke, wo sich auf der Zunge die Rinne für das Jot bildet, die beiden seitlichen Oeffnungen zwischen Zunge und Backen-zähnen geschlossen, aus denen während des *l* die Luft hervorströmte.

***) Nach demselben Principe (jako se v benátském mudzyer za lat. mulier z příhlasu jotového v *lj* vyvinul sykavý) geht das *ry* (*r* mouillé, tedy *rj*) der slavischen Sprachen in einzelnen derselben in *r*[zy] (böhmisch *ř*) über. Brücke, l. c. 72.

159

V. Pátý a poslední pář článkovacích mluvidel jsou oba rty. Hlásky, které se zde článkují, jmenují se proto retnými; jsou to *u, b, p, m*. Při *u* súžena jest průlina ústní oběma rtoma, ale proud nalézá ještě dost volného průchodu; při *b* však a při *p* sevřeny jsou oba rty a proud musí si násilným jich protržením cestu proklestiti, což se stává při *b* za nárazem mírnějším, při *p* za nárazem prudším; při *m* konečně jest průlina na témž místě a týmž způsobem zavřena, ale zatarasení toto neprotrhuje se, nýbrž proud vychází dutinama nosovýma.

VI. Zbývá nám, abychom ještě o článkování hlásek *e, o, y* promluvili. Když (zvolna) vyslovujeme *ai*, máme mluvidla nastrojena nejprvé na *a* a to nastrojení je takové: průlina na hrdle je vztýčeným kořenem jazykovým mírně soužena, ostatek jazyka trvá při tom ve své obyčejné, klidné poloze a ústa jsou mírně pootevřena. Za *a* přestrojujeme mluvidla na *i*, což tím se stává, že povztyčujeme střed jazyka k patru. Ale to povztýčení potřebuje nějakého času, třeba se sebe rychleji dělo; dříve se zajisté jazyk povztýčí jen trochu, asi na polovici, a potom teprv na celou náležitou výši, kde se článkuje *i*. A právě tam, kde jest povztýčen asi na polovici, článkuje se *e*; článkuje se zde při vyslovení dvojhlásky *ai* samo sebou, ozve se samo, i kdybychom tomu nechtěli, místo *ai* slyšíme *a(e)i*. Totéž děje se, když vyslovujeme dvojhlásku *ia*; slyšíme *i(e)a*. Můžeme tedy říci: při článkování *e* jsou mluvidla s polovice na *a* a s polovice na *i* nastrojena; nastrojení *a* a nastrojení *i* jsou tu kompromissem takřka zlomena a každého necháno půl. Hláska *e* jest tedy hláska hrdelně podnebná. — Podobným způsobem jeví se *o* býti hláskou hrdelně retnou, povstávajíc nastrojením s polovice na *a* a s polovice na *u* a ozývajíc se taktéž mimoděk ve dvojhláskách *au, ua* = *a(o)u, u(o)a*; a stčeské *y* hláskou retopodnebnou, povstávajíc nastrojením s polovice na *u* a s polovice na *i* a ozývajíc se mimoděk ve dvojhláskách *ui, iu* = *u(y)i, i(y)u*.

Tři tyto hlásky *e, o, y* jmenují se vzhledem k takovémuto učlánkování svému, při kterém pokaždé dvě jiná nastrojení takřka zlomena jsou, samohláskami lomenými*); ale při tom zůstávají přece samohláskami jednoduchými. Naproti nim jsou samohlásky prvotné *a, i, u, z* nichž lámáním a skládáním všecky ostatní odvoditi se mohou; tyto ostatní pak proto také povružnými slovou a jsou jednak lomené, jednak složené (dvojhlásky a trojhlásky). —

B. Pozorujme nyní článkování hlásek se strany druhého faktora, se strany proudu.

*) Brücke, Physiol. der Sprachlaute 19, nazývá je Zwischenlaute.

160

J. Gebauer

Proud z průdušnice skrze štěrbinu hlasovou vystupující
jest, jak už vyloženo, rozdílný jednak kvalitativně: buď jen
dechový čili bezezvuký, němý, buď zvukový a v tomto případě
dunivý nebo tonový, — jednak kvantitativně: buď prudký
nebo mírný. Při hláskách českých je proud mírný vždycky zá-
roveň zvukový (někdy dunivý, někdy tonový). Proud prudký
naproti tomu je vždycky němý (t. j. pouze dechový a beze
zvuku), kde prudkým býti musí a kde tedy prudkost jeho je
věcí podstatnou; kde však síla proudu je věcí vedlejší, jako
na př. u hlásek plynných, které z jakéhokoli proudu učlánko-
vati se mohou, tam i prudký proud musí býti zvukový. Ovšem
i hlásky z proudu němého učlánkované jsou slyšitelny a mají
své znění, na př. *k*, *t*, *ch*, *s* a *j.*; ale toto znění jejich nepo-
chází od proudu zvučícího, není to zvuk, který chvěním svazů
ze štěrbiny hlasové vystupuje, nýbrž jest to šumoł, který po-
vstává teprve v průlině ústní, když se proud dechový němý skrze
článkovací páry mluvidel ústních tře a prodírá.

Učlánkování pak děje se, když proud (v některém z těchto
svých způsobů) buďto na okamžení se přeryje, anebo když buď
skrze nastrojení ústní, buď nosem vychází. Když má proud
nosem vyjíti, zatarasí se některým párem článkovacím průchod
v ústech; když pak ústy vychází, je dutina nosní čípkem jako
záklopkou zahrazena.

Majíce zřetel jednak k těmto fysiologickým rozdílům a
jednak ku skutečným hláskám českým rozeznáváme stran proudu
především dvoje hlásky: jedny článkují se tím, že se proud na
okamžik přerývá; druhé pak tím, že proud jistým na-
strojením mluvidel článkovacích netržitě sepouští. Při
tom připomínáme, že mluvíme o článkování hlásek jednotlivých,
nikoli skupených do slabik a slov. Ale i ve spojení slabičném a
slovním má každá hláska svůj kvalitativně i kvantitativně určený
proud; proud ze štěrbiny hlasové vystupující musí tedy tak se
měniti, jak toho hlásky ve slově spojené potřebují.

Hlásky, které se článkují okamžitým přerytím proudu,
jmenují se v mluvnicích hlásky němé (muta e). Jakkoli
jen jedním okamžikem se článkují, jsou v něm přece dva akty:
přehrazení a odhrazení proudu, čili zatarasení jeho a zase pu-
štění, na př. při t ve slabikách ata; chcemeli se o tom pře-
svědčiti, tedy vyslovujíce ata setrvejme chvilku na t a uslyšíme
at + ta: prvé t, ve slabice at, je prací aktu prvého, a druhé t,
ve slabice ta, prací aktu druhého. Podlé prvého z těchto aktů
nazývají někteří*) hlásky tyto Verschlusslaute (na př. ve slabice

* Chladni v rozpravě Ueber die Hervorbringung der menschl. Sprachlaute v Gilbertových Annalen der Physik u. Chemie sv. 76.; po něm Brücke ve své Physiol. der Sprachlaute 1856, 30; pak Czermak l. c. a j.

161

at), a podlé druhého aktu volili jiní *) si zase pro ně jméno Explosivlaute (na př. ve slabice ta). Název hlásek okamžitých **) trvám jest pojmenováním nejpřiměřenějším — jednak naproti hláskám, které za proudu netržitého se článkují a které proto trvacími nazveme, jednak proto, že jméno hlásek němých všem nepřisluší, neboť jen polovice jich za proudu skutečně němého se článkuje, jak hned uvidíme, polovice pak za proudu zvukového.

Těchto totiž hlásek okamžitých čili němých jsou opět dva druhy podlé toho, jestli mluvidla článkovací na okamžik přeryla proud mírný dunivý (zvučný), anebo proud prudký němý (bezezvuký). Přerytím proudu mírného dunivého ***) povstávají hlásky zvučné čili jasné (media e), přerytím proudu prudkého němého hlásky bezezvuké čili temné (tenues). Jelikož pak týmž nastrojením mluvidel článkovacích i proud prudký němý i mírný dunivý přerýti se může, tedy má každá temná svou sounáležitou jasnou. V češtině máme hlásky okamžité (němé)

1. bezezvuké čili temné: *k*, *t*, *t̃*, *p*;
a k nim 2. zvučné čili jasné: *g*, *č*, *d*, *b*.

*Poznam.* Že jest nastrojení mluvidel článkovacích při temné a sounáležité jasné hlásce v celku stejné, o tom snadno každému jest se přesvědčiti.****) Němci jmenují jasné weich, temné pak hart. †). Ale C. Merkel (l. c.) nazývá je einfach a aspi-
rirt a o obojích tvrdí, že svazy při nich jsou nečinny, že tedy
z proudu toliko dechového, němého se článkují. Naproti tomu
J. Czermak, rodilý Pražan ††) a chovanec Purkyňův, dokazuje (l. c.
119—121), že při jasných jest proud zvukový (Purkyňův ††††)

*) v. Brücke, l. c.; Merkel, l. c.

**) Tak jsou nazvány ve Schleichrovu Compend. a Lit. Gram.

*** Joh. Czermak, Physiol. Vorträge, Wien 1869, str. 121.

**** To i fysiologové tvrdí, na př. Merkl, 1. c. str. 852; Czermak 1. c. 120.

†) Schon die Inder theilten die Consonanten in tonlose u. tönende ; später hat man an die Stelle dieser exacten Bezeichnungsweise die allegorische und ziemlich unpassende von hart u. weich treten lassen. Brücke, 8. Tatéž výtka platí i latinským terminům tenuis (hl. temná) a media (hl. jasná); lépe by bylo nazývati jasné zvučnými a temné bezezvukými.

††) Při výkladech o fysiologii hlásek je národnost auktorova zajistě
věcí důležitou.

†††) Mezi moderními fysiology byl J. Purkyně prvý, který o člán-
kování hlásek lidských soustavně bádati se jal. Výzkumy své uveřejnil
v polském Kwartalniku naukowém (r. 1836 v rozpravě nadepsané Ba-
dania w przedmiocie fizyologii mowy ludzkiej, kterou pak sám do něm-
činy přeložil) a jimi často se dokládá E. Brücke ve svých Grundzüge
der Physiologie u. Systematik der Sprachlaute für Linguisten u. Taub-
stummenlehrer (Wien, 1856). Dílo Brückovo jest dosud nejlepším svého

Listy filologické a pedagogické. 1875.

11

162

J. Gebauer

Blählaut, proud dunivý), při temných pak že jest v jícnu abso-
lutně ticho, že štěrbinou tedy jen proud němý, dechový pro-
bíhá; a proto také nazývá jasné tönend a temné tonlos. Známo
jest, že v Sasích a Durinsku nerozeznávají dost určitě sounále-
žité hlásky jasné a temné, na př. *d* a *t*. Schleicher to pojme-
noval „partielle Taubstummheit“ (Czerm. 120) a Merkel (1863
docent v Lipsku) zajisté podlé takové výslovnosti rozdíly mezi
jasnými a temnými hláskami měřil, když ony jednoduchými, tyto
aspirovanými pojmenoval; proto přidržujeme se v této věci vý-
kladu Czermakova. —

Druhá část hlásek, která kromě t. zv. němých všecky
ostatní v sobě zahrnuje, v mluvnicích společného jména
nemívá. Podlé proudu sluší jim název hlásek trvacích*)
(jako tak zvaným němým název hlásek okamžitých), jelikož se,
jak už praveno, tím článkují, že proud jistým nastrojením mlu-
videl článkovacích netržitě se pouští.

Podlé toho, jaký tento proud jest, povstávají opět hlásky
rozličné.

Do jistého nastrojení mluvidel ústních jde proud prudký
bezezvuký (němý), anebo jde do téhož nebo zajisté velmi podob-
ného nastrojení proud mírný dunivý **), a podlé toho rozeznávají
se také zde sounáležité hlásky

1. bezezvuké čili temné: ch, š, č, š, s, c, f — a

2. zvučné čili jasné: h, ž, dž, ž, z, dz, v.

Rozdíl mezi oběma jest tentýž, jaký nahoře.

Mimo to však jsou hlásky, kterým síla proudu jest věcí
nerozhodující, které se článkují z proudu mírného jedno-
stejně jakož i z proudu prudkého. Jsou to hlásky 3. tak zvané
plynné a 4. samohlásky. Liší se stran proudu vespolek
tím, že při plynných jest proud zvukový dunivý, při samo-
hláskách pak proud tonový čistý.

K hláskám plynným počítají se: podnebnice *j*; hlásky elové, totiž hrubé *l*, střední *l* a měkké *l'*; hlásky erové, totiž tvrdé *r*, měkké *rj* a z něho povstalé sykavé *ř*; a hlásky no-

druhu; C. Merklův obsáhlý spis *Stimm- u. Sprachorgan* atd (Lpz. 1863)
v naší příčině daleko za ním zůstává, spisy J. Czermakovy (v *Sitzungs-
berichte* videnské akademie třídy přírod., 1865. II. a *Populäre physiol.
Vorträge*, Wien, 1869) je v celku potvrzují a jen *Helmholtz* (*Lehre
von den Tonempfindungen*, Braunschw. 1863) objevením tonové povahy
samohlásek je podstatně doplnil. Další práce, která fysiologům ex
professo na tomto poli nastává, jest zkoumati, kterak ne jednotlivé
hlásky, ale celé jich skupeniny a řady v řeči plynné se článkují a kte-
rak při této mechanické práci mluvidel jednotlivé hlásky se vynechá-
vají, přidělávají, mění a přesmykují. Některé pokusy tohoto způsobu
popsal jsem v ČCMus. 1872.
Gb.

*) Tak nazývá je Schleicher (dauerlaute), ale samohlásky uvádí vedlé nich.

**) Czermak, Phys. Vortr. 121.

163

sové (nasales), při nichž průlina ústní jest zatarasena a proud dunivý nosem *) vychází, totiž hrdelné n, podnebné ň, zubné n a retné m. Zatarasením průliny ústní liší se hlásky nosové ode všech hlásek jiných, při kterých naopak průlina nosní se přikrývá a zatarasuje čípkem do zadu vztýčeným **).

Samohlásky jsou a, i, u a lomené e, o, y; prvé naproti těmto nazývají se prvotnými, jakož zase naproti samohláskám ostatní hlásky souhláskami se jmenují. Každá samohláska má svůj zvláštní proud tonový, **) kdežto souhlásky z proudů netonových se článkují; kvantita proudu jest u samohlásek věcí vedlejší, proud může co do síly býti jakýkoliv. Každý z těchto tonových proudů drží v sobě jeden ton základní a několik vedlejších tonů. ****) Otvor ústní přetvoří se pro každou samohlásku zvláštním nastrojením ve zvláštní dutinu, která k tonu sounáležitého proudu jest přiměřena v tom smyslu, aby ton proudu měl v ní svou resonanci.

*Poznam.* Co dosud vykládáno, platí o mluvení hlasitem. Naproti tomu při šeptání nevydávají svazy žádných tonů; proud ze štěrbiny hlasové vycházející jest tu jenom dechový anebo na nejvýše také šumný. †) — —

Na úvahách předcházejících zakládá se následující roztřídění hlásek českoslovanských, a sice hlásek toliko jednoduchých, tedy s vyloučením skupenin souhláskových, hlásek jotovaných (se zachovaným příhlasem jotovým), dvojhlásek a samohlásek dlouhých; jenom smíšeniny c, č, dz, dž (a staré rj) vynechati nebylo lze. Hrdelné n do tohoto roztřídění také pojato jest, ježto v češtině skutečně přichází; na př. tenký, tenkráte atp. i se zubným n, i s hrdelným n se vyslovuje (jako v něm. denken). Naproti tomu není sem pojato hrdelné r, které z českých úst jenom při chybném mluvení náhradou za obyčejné jazyčné r se slyší.

*) Helmholtz, Die Lehre von den Tonempfindungen, 1863, str. 177.

**) Brücke, Physiol. d. Sprl. 28 a j.

***) Helmholtz, I. c. 163.

****) Helmholtz nejen lidské samohlásky na tony musikální rozložil, ale také experimentalně skládáním tonů samohlásky lidské napodoboval. Podlé jeho nálezů jest při samohlásce u základním tonem proudu f, při o-b¹, při α-b¹¹, při e-b¹¹, při i-d¹⁴, při ü (y) - g¹¹ nebo as¹¹ (Lehre v. d. Tonempf. str. 172—173).

†) Helmholtz, I. c. 171; Czermak, Physiol. Vorträge 109 a Sitzungsberichte видеňské akademie (třídy přírod. 1865, 2, str. 639), kdež mezi jiným se praví: Beim Flüstern wird der Ton der Stimme durch Reibungsgeräusche ersetzt, welche völlig identisch sind mit jenen der verschiedenen h-Laute und auf dieselbe Weise erzeugt werden. Při šeptání a při hlásce h štěrbina hlasová se súží, při dýchání je docela rozevřena. Czermak na udaných místech vyslovuje tedy, že při šeptání dechový šumný proud jest, a odporuje tedy Helmholtzovi, podlé něhož by svazy při šeptání žádné práce neměly. Totéž co Czermak tvrdí Brücke I. c. str. 8.

11*

166

J. Gebauer

Pozn. J. Czermak (P. phys. Vortr. 123) roztřídil hlásky nehledě jaký jest proud podlé síly, a sestavil následující obrazec:

<table><thead><tr><th rowspan="2">Lautgruppe</th><th colspan="2">Verhalten der Stimmritze:</th><th rowspan="2">Verhalten der Nasenklappe</th></tr><tr><th>laute Stimme oder Reibungsgeräusch</th><th>stumm</th></tr></thead><tbody><tr><td rowspan="2">1. Vocale (Diphth.)</td><td>reine</td><td>a, e, i, o, u... etc.</td><td>—</td><td>gehoben und geschlossen</td></tr><tr><td>nasalirte</td><td>a˜, e˜, o`..... etc.</td><td>—</td><td>offen und gesenkt</td></tr><tr><td>2. Nasenlaute oder Resonanten</td><td>m, n, ng</td><td>—</td><td> dto.</td></tr><tr><td>3. Verschlusslaute</td><td>b, d, g</td><td>p, t, k</td><td>gehoben und geschlossen</td></tr><tr><td>4. Reibungslaute</td><td>w, z, j</td><td>f, s, ch</td><td> dto.</td></tr><tr><td>5. L-Laute</td><td>1</td><td>—</td><td> dto.</td></tr><tr><td>6. R-Laute</td><td>Zungen-r, Gaumen-r</td><td>—</td><td> dto.</td></tr></tbody></table>

K čemuž dokládáme, že h jakožto hlásku šeptavou o sobě staví, a že nejen hlásku c ale také š a ž za složeniny pokládá.

Pro potřeby grammatické činí se ještě dále rozdíl mezi hláskami tvrdými, obojetnými a měkkými, širokými a úzkými, jednoduchými a skupenými.

Měkké jsou vlastně hlásky podnebné; ale kromě těchto berou se i sykavé předopatrové hlásky ř a c za měkké; tedy; podnebné i, j,

” jazyčné l', rj a z toho povstalé sykavé ř,

” zubné d', t', n'

” sykavé hustší ž, š, dž, č,

” řídší ž, š a předopatrové c.

Hlásky c a ř, jakkoli nejsou podnebné nýbrž předopatrové, přece za měkké bráti se mohou, jelikož prvé v češtině vždycky stojí za řídší podnebné ć (vyjmouc ovšem slova cizí, na př. plac, kdež c jest tvrdé), a jest naproti k a č touž měrou měkké jako ž a š proti k, ch a ž, š, — a jelikož ř povstalo za podnebné rj. Měkké hlásky retné (mj, bj, pj) a retozubné (vj, fj) skládají se z náležitých hlásek tvrdých a připojeného příhlasu

167

jotového (*m* + *j*, *b* + *j* atp.) a jsou tedy vlastně složeniny, nikoli hlásky jednoduché, třeba by při nich *j* slaběji znělo. Tvrdé naproti tomu jsou *g*, *k*, *h*, *ch*, *d*, *t*, *l* (hrubé), *r*, *n*. — Tvrdé samohlásky jmenují se jinak také širokými měkké úzkými; úzké čili měkké jest *i*, široké čili tvrdé jsou *a*, *o*, *u*, *y*. — Některé hlásky dále jsou obojetné, t. j. v některých případech tvrdé (široké), v některých zase měkké (úzké); totiž *e*, novočeské střední *l*, jakož i novočeské přední sykavky a retnice. — Ze skupenin hláskových důležito jest poznati i oblíbené skupeniny souhláskové i samohláskové. Skupeniny samohláskové v češtině písemné jenom dvoučlenné přicházejí a dvojhlásky slovou, totiž *ia*, *ie*, *iu*, *uo*, *au*, *ou*. Z nich prvé tři jsou měkké, počínajíce samohláskou měkkou, poslední tři tvrdé. Každá z nich jest dlouhá, jelikož dvě samohlásky v sobě drží. Hlásky *ě* a *ů* nejsou dvojhlásky.

O přepisování textů staročeských, se zvláštním ohledem k Rukop. Královédvorskému.

Napsal dr. J. Gebauer.

Staré texty dvojím způsobem se vydávají: buď v opisech diplomaticky věrných, buď v přepisech čili transskripcích. Opisy podávají starý text literu za literou a čárku za čárkou, přepisy pak podávají domnělé znění starého textu za pomocí pravopisu dílem vůbec obvyklého, dílem schválně vynalezeného. Opisy poslouží dobře, když jde o zevrubné poznání textu, přepisy pak čtení a porozumění velice usnadňují; jedny i druhé mají své dobré účely a proto nejlépe jest opatřeno takové vydání starého textu, které podává parallelně i opis i přepis.

Transskripce pak může býti především dvojí; jednu jmenujeme slovní a druhou grammatickou. Transskripce slovní přepisuje každé slovo podlé znění v rukopise naznačeného, méně k tomu hledíc, jak se to s grammatikou srovnává, a více o to dbajíc, aby slovo v přepise tak se vyslovilo, jak to písař textu původního naznačil; tedy na př. dat. nožě, jeli v textu psáno nozie nebo nozye atp., a noze, neníli v textu jotace ničím označena. Naproti tomu transskripce grammatická přepisuje každé slovo tak, jak toho mluvnice žádá, kladouc dejme tomu nožě i za psané noze. Transskripce slovní podává tedy takřka dialekt písařův, a transskripce grammatická opravuje jej a restauruje takřka staročeštinu spisovnou. Transskripce slovní na tom se zakládá, že forma psaná v celku a jistou měrou jest i obrazem formy slyšené téhož času, kdy se napsání stalo; transskripce pak grammatická na stanoveních historické mluvnice spočívá.

168

J. Gebauer

Oba tyto způsoby mají svůj účel a své dobré místo. Transkripce slovní podává co možná nejvěrněji staré znění; ale transkripce grammatické nevyhnutelně jest zapotřebí pro theoretickou mluvnici (zejména pro nauku o hláskách, o tvoření a ohýbání slov a pro slovník) a pro citování z paměti. Kdož pak by dovedl citovati jedinou staročeskou větu, kdyby ji měl a musil napsati v transskripci slovní a nesměl to učiniti v transskripci grammatické!

O opisech pouhých praví Kalajdovič (v Předsloví k Pamjatnikam Ross. Slovesnosti XII věka, str. IV.), že izdanije slavjanskich pamjatnikov s sochraněnijem raznoobraznago i neutverždennago pravopisanija služit tolko paleografičeskimi primětami, zatměvajuščimi často dostojinstvo i krasotu čtenija. Kalajdovič má tu na mysli památky staré cyrilské, jejichžto pravopis plný titěrných nápadů čtení velice znesnadňuje. Avšak i o původních textech staročeských skoro totéž říci by se mohlo; i jejich pravopis je z pravidla takový, že by byl na závadu čtenáři, který pravopisu novočeskému jest zvyklý. Na pouhém opise jejich mohlo by se přestávati, kdyby se vydávaly jenom pro toho, kdo starými texty ex professo se zabývá; majíli však přijíti do rukou obecenstva, kterému jde o jejich obsah a ne o jejich pravopis, tedy jest přepsání jich věcí nevyhnutelnou.

A nejen pro „širší obecenstvo“, nýbrž, jak už praveno, také pro vědeckou mluvnici českou jest nevyhnutelně nutno transskribovati; bez forem transskribovaných nebylo by ani lze na př. paradigmata sestaviti, nemluvě ani o slovníku, jehož spořádání vyžaduje pravopisu ustáleného a pevného.

Avšak netřeba se šířiti o potřebě transskribování, když jí snad nikdo nepopírá a když naopak mnohokráte skutkem jest uznána. Miklosich v syntaxi podává doklady podlé svých předloh a netransskribované, ale v prvých třech dílech své mluvnice podává formy transskribované; Šafařík transskriboval staročeský text v Aelteste Denkmäler a ve svých Počátcích stčeské ml.; Výbor ze staré literatury české jest v přepise; atd.

Při této zásadné shodě o potřebě přepisu panuje však veliká neshoda stran provedení. Přepisy Hankovy pomíjím. — Šafařík pak jiným způsobem přepisuje 1840 v Aelteste Denkmäler a jiným 1845 v Počátcích staročeské mluvnice (v M. Thunových Gedichte aus Böhmens Vorzeit z téhož roku, ku kterým jest Úvod od Šafaříka, je přepis skoro stejný s Výborovým a vzat je bezpochyby z Výboru), ale jeden i druhý způsob na svém místě důsledně provádí; hlavní rozdíl mezi oběma jest ten, že prvý kvantity neoznačuje, druhý označuje. Zase jiného způsobu jest přepis ve Výboru 1845, s nímž souhlasí M. Thunovy Gedichte aus Böhmens Vorzeit z téhož roku, Erbenův Život sv. Kateřiny 1852, Vrťátkův Štítný a j.; je to způsob

o prepisovani textů staročeských.

169

snadný a dosti důsledně proveden
přijala v celku týž způsob, ale nedůsledně si v něm počíná
zejména vzhledem ku dvojhláskám a kvantitě. Za dvojhlásky
udává a píše ia, ie, iu (v §. 23. vyd. 2.). Dvojhlásky jsou
ve všech jazycích, i ve staré češtině přirozeně dlouhé; učíli
tedy Květova mluvnice skloňovati na př. sien, sieho, siemu atd.,
mění neprávem kvantitu slabiky, a skloňujeli akk. siu a instr.
siú atp., tedy dvoje dvojhlásky rozeznává, iu a iú, atp., a tak
z nedůslednosti do nedůslednosti upadá; neboť akk. je krátký
tu a rovněž tak krátký šu čili sju, instr. pak je dlouhý tú a
siu; siú vedlé siu by mělo jen tenkráte místo, kdyby byla pří-
čina nebo potřeba rozeznávati ve staré češtině dvojhlásky delší
a kratší, ale té potřeby není. A taktéž jest nedůsledné ia a ie
na př. ve vsia, vsie; kdyby to bylo správné, měli bychom v če-
štině nové nom. žen. vší a stř. také vší a nikoli vše, gen. všího
a nikoli všeho atd. Naopak jindy zase slabika etymologicky
nutně dlouhá v mluvnici Květově za krátkou se vydává, na př.
3. pl. neboja sě m. nebojá sě nebo nebojia sě (§. 184), a j.
Ve všech těchto věcech je transskripce Výboru správnější á prav-
divější a když se J. Kořínek odhodlal transskribovati Rkp. Zel.
i Král. dle způsobu Květova, tedy jen na újmu své velmi zá-
služné práce jednal a nedůslednosti odtud plynoucí zajisté sám
cítil, když mu bylo psáti na př. jich boje (3. sg.) sě, sovy ne-
boja sě, vlna sě vale, kto tak smýšle atp. místo bojé sě a bojie
sě atd., anebo vsiu zemiu (akk.), trčiu (3. pl.) a búřiúce nebe,
kdež iu po prvé činí slabiku krátkou a po druhé dlouhou, a
kdež dlouhá slabika v dokladě druhém psána dvojhláskou iu,
v dokladě pak třetím dvojhláskou čárkovanou iú a krom toho
také jenom krátkou samohláskou e (na př. smýšle)! — Trans-
skripce Jirečkova od předešlých tím nejpatrněji se liší, že
na vytýkání slabik podnebných obzvláště záležeti si dává. Če-
ština stará měla mnohem více slabik podnebných než nová a
byla tím k polštině velmi blízka; během času pak takořka
tvrdne, slabikám podnebným čili měkkým dává měniti se v ne-
podnebné čili tvrdé. Tuto vlastnost češtiny staré hledí trans-
skripce Jirečkova důsledně vyjadřovati a ukládá si úlohu podlé
mého zdání velmi nesnadnou, ano nemožnou; neboť jisto jest,
že mnohé podlé etymologie palatalní slabiky již ve XIII. a XIV.
stol. bez jotace zněly a jestli že se tedy v přepise jotují, tedy
se tím činí jazyk v přepise starobylejším, nežli je v textě. Kromě
toho také kvantita v přepise Jirečkově nestejně se znamená,
na př. Polenié, oružie, búřie (gen. sg.), všiech v. všěho (v An-
thol. I.² str. 22—23.), zdjeti a sdieše (tamt. 10. a 16.), atd.,
nehledíc ani k té nestejnosti, že se spřežky ie užívá z pravidla

*) Chyby jako vok. vraze m. vraže na sl. 16., 18. jsou gramma-
tické a jimi kvalita přepisu netrpí.

170

J. Gebauer

ve slabikách dlouhých a tedy za dvojhlásku, a obdobné spřežky
ía, iu naproti tomu ve slabikách krátkých se kladou.

Ze jmenovaných dosud způsobů přepisování pokládám za
nejlepší druhý Šafaříkův a po něm Výborový. Rozdíl mezi oběma
jest větší na pohled než v podstatě. Skutečný rozdíl je v tom,
že Šafařík rozeznává l a ľ, Výbor pak jen jedno l píše. V ostat-
ním je rozdíl více jen typografický. Šafařík totiž píše ě jen
ve střídě se stb. Ă a jinde vesměs ve slabikách podnebných
samohlásky jotuje a píše tedy ve slabikách krátkých je, ja, ju
a v dlouhých čárkované jé, já, jú, na př. zemje, zemja, zemju
a sudjé, zemjách, zemjú atp., kdežto Výbor v těchto případech
v slabikách dlouhých píše dvojhlásky ie, ía, iu, na př. bieda,
tužšia, pod oceliu anebo samohlásku čárkovanou s označením
měkkosti při souhlásce předcházející, na př. žížňú, a ve slabi-
kách krátkých měkkost způsobem novočeským označuje; od-
chylky v té příčině ve Výboru se naskýtající, jako vsiu zemiu
(akk.) m. všu nebo vsju zemju, božiá m. božia vedlé tužšia atp.
povstaly, jak za to mám, nedůsledným zanedbáním pravidla jinde
patrného.

Druhá transskripce Šafaříkova je tedy dokonalejší než Vý-
borová, ano to, co v této dobrého, již v oné důsledně jest pro-
vedeno. A přece způsob Výborový více se rozšířil a oblíbil,
než Šafaříkův. Příčinu toho shledávám v tom, jak který způsob
je blízký a podobný pravopisu novočeskému: tomuto jsme uvyklí
a způsob od něho odchylný již oku našemu podivným býti se
zdá. Proti Šafaříkovské psané formě utjetjé nelze nic podstat-
ného namítati, jakmile j za literu k poznamenání palatalnosti se
schválilo; ale přece trvám každý za přiměřenější uzná přepis
utětie, učiněný dle způsobu Výborového. Příčina je v tom, že
tento druhý přepis s povahou pravopisu novočeského více se
srovnává, než onen prvý, a má tedy ovšem jen subjektivní zá-
klad, v naší totiž navyklosti; avšak s účelem přepisu dobře by
se srovnávalo, kdyby se také k této okolnosti hledělo, neboť
přepis proto se děje, aby se text z pravopisu neobvyklého a ne-
povědomého vyvlékl a v takové formě přepsal, v jaké by se nej-
snadněji četl čtenáři, který pravopisu novému jest zvyklý.

Tolik o dosavadních způsobech přepisování. Jsou nestejny
a na mnoze i v jistých a bezpečných věcech sobě nedůsledny
od téhož pravidla se odchylujíce, kterého jinak patrně šetří.
A přece by bylo žádoucno, aby se staročeské texty
rukopisné vydávaly v přepisech co možná stejných
a aby aspoň ve věcech jistých pravidelnost se ne-
rušila; zůstane zajisté dosti těch nestejností, kdy přepi-
sovatelé ve věcech nejistých každý svým náhledem a tak-
tem se říditi budou. Přispěti k takové žádoucí shodě jest úče-
lem řádků následujících, v nichžto některé náhledy své na uvážení
a posouzení podávám. Obmezuji se při nich na jeden staročeský

o přepisování textů staročeských.

171

text, totiž na Rkp. Král., k vůli snadnosti příkladů *) a poně-
vadž je RK. ze staročeských textů nejznámější; ale netřeba
podotýkati, že v příčině transskripce i o jiných textech platí,
co o jednom důvodného se nalezne. —

Všecky případy transskripce jsou jednak takové, ve kterých přepisovatelé na rozpacích nebudou, jak by transskribovali, a ve kterých tedy zajisté všichni shodují se a shodovati budou; a jednak opět takové, o kterých přepisovatelé se neshodují. Tak na př. nominativ čas, který v MVerb. je napsán cíaz a v kro-nice Trojanské czas a czaſs atd., všichni zajisté jednostejně pře-píší způsobem novočeským čas, neboť rozdíly ve formě psané jsou v tomto a podobných případech jen rozdíly písařské a roz-dílná výslovnost se jimi zajisté neznamená; ale lokál téhož slova vypadal by podlé pravopisu XIV. stol. czaſſye, czaſſie, czaſſye, zcaſſie, czaſſe a czaſe, a přepisovatelé budou tedy nestejně trans-skribovati ten čase a onen časě a jiný snad čaše.

Stran případů prvých, nepochybných, netřeba domlou-
vati se, poněvadž v nich nestejnosti mezi přepisovateli není,
jestli že se jen všichni ustanovili na tom, aby transskribovali
pravopisem novočeským čili prostředky těmi (třeba náležitě roz-
množenými), které dává na ruku pravopis novočeský. Ale ovšem
zapotřebí jest dohodnutí stran případů druhých. Mezi těmito
pak jsou ovšem některé, o kterých na ničem jistém ustanoviti se
nelze; tak na př. žádný důmysl nerozhodne, jak se psané wzdy
od písaře nějakého textu dejme tomu v polovici XIV. stol. sku-
tečně vyslovovalo a má-li se podlé té výslovnosti transskribovati
vždy, vždy, anebo dokonce vzdy (cf. vezdejší). V těchto přípa-
dech nemožno nic napřed stanoviti; jen známost jazyka a dobrý
takt přepisovatelům v každém takřka jednotlivém případě raditi
mohou. — Ale naproti tomu jest i mezi těmito pochybnými a
neustálenými případy mnoho takových, ve kterých úmluvou
dala by se shoda nejen kompromissem docíliti, ale i pevně
a důvodně založiti. A o transskribování v případech tohoto
posledního druhu zde dále je řeč.

Empiricky je dělím na troje, ježto se jedná o shodu v pře-
pisech stran kvantity, stran palatalních slabik a hlásek a stran
některých jiných sporných věcí.

I.

Ohledně kvantity jde o dvě věci: jak se má délka
slabik označovati a které slabiky jsou dlouhé ve staré češtině
vůbec a zejména v tom textě, o který jde, tedy v RKrál.

Novočeský pravopis označuje délku způsobem dvojím,
totiž buď čárkou položenou nad samohláskou dlouhé slabiky,

*) Tyto citují se z Vrťátkova vydání fotografického; strana a řá-
dek číslicemi v podobě zlomku se udávají.

172

J. Gebauer

buď dvojhláskou dvěma literama vypsanou; na př. úkol — oukol.
Oba tyto způsoby dobře vedlé sebe se srovnávají a zásadou
dobře na přepisy staročeské přenésti se dají: staročeská
dlouhá slabika se samohláskou jednoduchou zna-
menej se čárkou na samohlásce, na př. kón, dlúho —
a staročeská dlouhá slabika dvojhlásková měj ve
své dvojhlásce i označení délky a nečárkuj se, na př.:
bicše, krviu. Mimochodem buď tu i připomenuto, že čeština
Rkp. Královédvorského má jen dvojhlásky ia, ie, iu, které všecky
mají i za prvý člen; dvojhlásky au, uo, ou jsou vesměs po-
zdější.

Někdy však neukazuje rkp. rozhodně, máli se napsati dvoj-
hláska anebo jednoduchá čárkovaná samohláska; tak na př. zršeti
(v Jarosl. 11/23) ukazuje se býti předěláno ze zríeti, instr. žízniu
v Jarosl. psán zízníu i zíznu (11/33 a 11/28) atp. V těch a takových
případech možno trojím způsobem přepisovati text staročeský:
buď veskrze psáti dvojhlásky, kdekoli by měly býti po etymo-
logii a ať jsou v originále naznačeny či nejsou —, buď veskrze
psáti jen dlouhé samohlásky a rukopisné í, kde jest, za pouhé
označení měkkosti nebo jotace bráti —, buď držeti se positivní
formy rukopisu a psáti dvojhlásku, kde ji rkp. má, a čárkova-
nou samohlásku jednoduchou, kde rkp. nemá í. — V prvých dvou
případech byl by přepis grammatický, ovšem v principu roz-
dílný, neboť jednou by se psalo veskrze zřieti, žízniu, nociu,
božia, tužšia, a podruhé jen zřeti, žízňú, nocú, božá, tužšá.
Patrno, že se tím i výslovnost poněkud rozdílná naznačuje;
ale to leží v povaze přepisu grammatického, že rozdíly stírá
a stejnost zavádí. Nehledíme-li k tomu a máme-li zřetel jen
ku kvantitě, tedy zřieti a zřéti, nociu a nocú, tužšia a tužšá
atp. za jednostejné, a obě transskripce grammatické, dvoj-
hlásková i čárkovací, za stejně oprávněné pokládati se musí.
Má-li se však kromě kvantity i jotová výslovnost označovati, tedy
musí trvám grammatická transskripce prvá přednost míti před
druhou. — V případě třetím byla by transskripce slovní a
psala by se věrně podlé rukopisu dvojhláska nebo hláska čárko-
vaná: žízniu (11/33) a žízňú (11/28), krviu (krvíu, 23/9) a
nocú (24/13, nocu) atd.

Avšak důležitější pro přepisovatele jest otázka, které
slabiky ve staré češtině, zejména v češtině Rkp. Kr. jsou
dlouhy. Důsledné označování délky začíná se v českém písem-
nictví teprve s Bratřími; před nimi známo jest sice i dvojení
samohlásek (XIII.—XVI. stol.) i čárkování jich (dle pravopisu
Husova), ale ani jednoho ani druhého způsobu není v žádném
známém staročeském spise tak zachováno, aby se na něm zná-
most staročeské kvantity jako na svědectví positivním zaklá-
dati mohla. Co tedy v tomto ohledě známe, jest kvantita česká
od písemnictví bratrského počínajíc, v celku tedy kvantita novo-

173

česká. Přenésti tuto novočeskou kvantitu tak, jak jest, také na Rkp. Kr., bylo by snad s povážením; proto jest nám tuto věc zvláště do úvahy vzíti.

Jazyk český změnil se za posledních pět nebo šest set let všelijak, a bezpochyby také stran kvantity; některé krátké slabiky se prodloužily, některé dlouhé skrátily. Ale naproti tomu zajisté také mnohé dlouhé slabiky zůstaly dlouhými, a mnohé krátké krátkými.

Vizme především, které novočeské dlouhé slabiky z dobrých příčin i v staré češtině Rkp. Královédvorského za dlouhé pokládati máme.

Novočeské dlouhé slabiky jsou jednak délky etymologické, jednak délky fonetické.

Délky etymologické mají podstatnou příčinu svou v původu slova; jazyk R Královédvorského jest k tomuto původu o pět set a více let bližší než my, novočeské etymologické délky jsou od příčiny své o tolikéž vzdálenější než R Kr., a udrželli se v nich i přes to účinek oné příčiny, tedy jej můžeme právem i pro češtinu R Královédvorského vindikovati. Za tou příčinou pokládáme všecky slabiky, které jsou v novočeské formě etymologicky dlouhy, také za dlouhé v R Kr. Na př. bieše vedlé stb. běaše, zatemníše, božia, tuří atp.

Délky fonetické nemají pevné příčiny v etymologickém původu svém, nýbrž jsou účinkem příčin jiných, jejichž působení nedůsledné a nespolehlivé jest; nebylo by tedy bezpečno, kdybychom v RK. pokládali za fonetické délky všecky ty, které i v češtině nové máme, a kdybychom neměli k tomu jiného důvodu než ten, že tytéž slabiky v češtině nové dlouhy jsou. Tu tedy po jiném měřidlu ohlédnouti se musíme.

Dílem již v památkách ze stol. XIII., dílem za nedlouho po RK., v XIV. a XV. stol., vyskytují se v písmě dvojhlásky *uo, au, ay* tam, kde před tím se psávalo jen jednoduché o, u, y; a jednak dříve, jednak touž dobou, jednak později nalézá se často *ie, ej* za očekávané (dle původu slova a analogie novočeské) jednoduché í, a podobně litera hlásky í neb ý se čte za žádané é. Podobné změny vyskytují se i v němčině a v jazycích romanských a není trvám pochybnosti, že povstaly za příčinou délky. S toho můžeme tedy bezpečné pravidlo sníti: pozdější české slabiky s rozloženinami *uo, au, ay, ie, ej* a se súženinami í, ý byly ve starší češtině zajisté dlouhy. (Pravidlo toto platí sice o délkách fonetických i etymologických, ale zde jenom o fonetické jde.)

Počátek těchto proměn jest, jak už pověděno, dílem z doby s RK. současné, dílem z doby nemnoho pozdější; pročež můžeme pravidla, dobytého právě pro starší češtinu vůbec, zajisté a bezpečně při přepise RK. se držeti a psáti na př. búřa, bóh, viern atp.

174

J. Gebauer

Při etymologických délkách znali jsme pevnou příčinu a šlo nám o délku jakožto účinek její; při fonetických délkách tuto právě v úvahu vzatých naopak ze známých účinkův pozdějších o kvantitě jakožto příčině jejich poučení jsme bledali; avšak vedlé toho zbývají ještě některé fonetické délky, kterých z účinkův jejich poznati nelze a které bychom in suspenso nechati měli, poněvadž ani jinak nevíme, jak nějaké jistoty se dobrati. To by platilo zejména o všech novočeských fonetických délkách se samohláskou á, neboť á (jediné ze všech samohlásek dlouhých) nemění se v histor. češtině kvantitou slabiky své nikdy; tak na př. slušně mohlo by se pochybovati o tom, že jako nč. rána bylo i stč. rána dlouhé, ano na základě rýmu za ny ⌜rany v Mastičkáři (Výb. sl. 76) mohlo by se naopak tvrditi. Ale na důvody, jako jest tento, nelze dáti, ano jisto jest, že staročeští veršovci v rýmech kvantity hrubě nedbali; vždyť v témž Mastičkáři rýmuje se také smiech ⌜měch (Výb. 69), rúcho ⌜ucho (t. 81), chudý ⌜onudy (t. 82), nepokúšie ⌜duše (t. 72), komára ⌜stará (t. 72, dle Mat. Verb. comaar zajisté dlouhé), pánu ⌜stranu (t. 70, dle litevsk pons jest v pánu délka bezpochyby prastará) atd.

S větším právem, nežli se k nespolehlivým rýmům ukazuje, můžeme trvám v příčině naší poukázati k veliké shodě, která strany kvantity mezi spisovnou češtinou novou a starou vůbec se shledává; neboť to, co jsme dosud o etymologických a fonetických délkách jistého a pravděpodobného nalezli, zahrnuje v sobě valnou většinu slabik českých *) a musíme tudíž vzhledem k tomuto číselnému poměru přiznati, že mezi češtinou okolo r. 1300 a češtinou spisovnou přítomnou vzhledem ku kvantitě větším dílem shoda se ukazuje. Z této tedy, jakož se domnívám, důvodně poznané většiny dá se trvám per analogiam spíše očekávati nebo předpokládati shoda i stran dlouhých slabik s á, dá se spíše souditi, že i stč. rána bylo dlouhé jako jest nč. rána, než uvěřiti snad domnění opáčnému, jež by pro starou češtinu krátké rany vindikovalo, odvolávajíc se k rýmu v Mastičkáři. Ovšem, nelze ani prvý náhled opatřiti důvody bezpečnějšími, než jest právě dotčená analogie; ale kdyby už bylo vybrati si pro přepis RK. buď jedno buď druhé, tu nemohl bych se rozhodnouti proti němu.

Tolik o délkách novočeských, které za příčinami více méně pevnými a bezpečnými bych bral za měřidlo kvantity staročeské. Shledávám a uznávám tím velikou shodu v té věci mezi češtinou okolo r. 1300 a češtinou spisovnou novou — ale nikoli stejnost; neboť vedlé této shody v díle větším jsou i neshody, třeba byly menšinou.

*) Počítáním v některých kusech přesvědčil jsem se, že ta většina na 4/5, ano na více páčiti se může.

o prepisování textů staročeských.

175

Tyto pak neshody mezi kvantitou staročeskou a novo-
českou jsou a mohou vůbec býti jen dvoje: 1. stará čeština
měla některé délky, které se skrátily, a takové staročeské délky
neměl by žádný přepis bez poznamenání nechati, kdekoli tomu
psaná forma nasvědčuje, na př. *po-dlé* n. *podlie* (též *podlí*.
z *po* a akk. neutr. *dlie*, jako franc. *selon* = secundum longum
n. longitudinem), ačkoli se ně. jen krátké *e* vyslovuje a i psává,
a podobně *třie*, *čtyřie*, *třiedeset*; anebo 2. čeština nová má ně-
které fonetické délky z doby pozdější, jež do textu starého pře-
nášeti by bylo s chybou, a tu opět přepisovatelův dobrý
soud a takt nejlépe poradí; na př. instr. *ranú* a ne
*ránů*, neboť novoč. *ránou* jest jen dialektické vedlé lepšího a
spisovného *ranou*.

II.

Ohledně podnebných souhlásek a slabik jde zase
o to, které za podnebné se mají bráti, a dále jak se jejich
podnebnost v přepise má označovati.

Máme před sebou staročeský rukopis nějaký a jde nám
o to, které slabiky jeho textu jsou podnebny a tudíž co
podnebné v přepise označiti se mají. K poznání těch slabik
mají nám tři věci dopomáhati, totiž historická mluvnice, pí-
semná forma staročeská a čeština přítomná. Historická mluvnice
totiž poučuje nás, které slabiky podlé původu slova podnebné
by býti měly; písemná forma literami svými ukazovati má,
která slabika podnebná byla; a čeština přítomná chová v sobě
zásobu živých příkladů, jejichž podnebné slabiky snad stejně
anebo aspoň podobně se vyslovují, jako před staletími se vy-
slovovaly.

Jde-li o přepis slovní, tedy bude třeba toho se držeti,
co písemná forma rukopisu ukazuje. Jde-li však o přepis gram-
matický, tedy bude zapotřebí z toho, co má převahu v ruko-
pise anebo vůbec v té době, ze které rkp. pochází, učiniti pra-
vidlo a tomuto pravidlu podříditi i jednotlivé odchylky, t. j.
psáno-li na př. pravidelně Čkrzye, Čye, nozye atd. a vedlé toho
také výjimkou lok. Čluze, transskribovati nejen skrzě, sě, nozě,
ale také sluzě. Vyžaduje toho tedy grammatický přepis v tomto
ohledě, aby přepisovatel znal jazyk té doby, ze které pochází
přepisovaný text, a aby svědomitě rozeznával, co i v textě pře-
pisovaném jako majorita a pravidlo se ukazuje, a co výjimkou
jest. Jak nahoře už připomenuto, měnil se jazyk český na této
stránce od sklonku XIII. do počátku XV. stol. tím směrem, že
za jotované slabiky namnoze nejotované nastupovaly, na př. ruce,
noze, se za bývalé rucě, nozě, sě atd.; text přepisovaný snadno
by dostal a proti právu v přepise ráz mladší, kdyby se bez-
ohledně přepisoval s ce, ze, se, anebo naopak dostal by ráz

176

J. Gebauer

starší, kdyby se rovněž tak bezohledně přepisovalo s cě, zě, sě. Přepisovateli nezbude nic, než aby o každé po etymologii podnebné slabice vyšetřil, jak v celém textě a i jinde v též asi době je psána, a š toho teprv aby si sňal pravidlo pro přepis grammatický.

Stran otázky druhé, jak sem á označovati podnebnost, panuje nestejnost a nedůslednost, jako stran kvan-tity. Já o té věci soudím takto:

1. povaha a účel přepisu s sebou to přinášejí, aby se pro novočeské čtenáře přepisovalo pravopisem novočeským, pokud tento stačí; tedy na př. psané kníez a chtíeú přeps. kněz, chtějú (dle Šafaříkova způsobu knjež, ale chtějú);

2. ježto však pravopis novočeský nestačí, aby se jím všecky stupně měkkosti staročeské v přepise vyznačily, tedy nechť se prostředky jeho pro potřebu přepisovatelů rozmnoží, a sice lite-rami l' (pro podnebné lj) a š, ž (pro řídší sykavky podnebné).

S tím mohl by přepisovatel textů staročeských podlé mého zdání docela vyjíti, a sice takto:

1. Hlásku ř znamenal bych všude literou ř, ať si jde po ní samohláska měkká anebo hláska jiná; je v tom nedůslednost naproti tomu, co následuje, ale pravopis novočeský také tak činí (na př. křík, ne křík, naproti vzník), a dále bez této nedůslednosti nebylo by lze v přepise slovním vyjádřiti některé dialektické stopy *) starých textů, na př. uderiti v RKr. Kdyby platilo pravidlo, že r před i zní měkce jako ř (obdobně

*) Dialektické stopy, jež transskripce slovní podržeti musí, jsou snad v každém rukopise. V kodexu RΚ. pokládám za takové kromě 1. nahoře položeného uderiti m. udeřiti ještě 2. slabiky me, be, pe, ve místo mě, bě, pě, vě (srov. mekej, bežet, peknej, veděl mnohých českých dialektů m. spisovného měkký, běžeti atd.). Tak v Ludiši 18/15 čteme rumenci místo žádaného ruměnci; — v Beneši 7/2 obe straně m. obě straně a ve Zbyhoni 25/20 dvakrát tobě, ale podruhé ukazuje rkp. dosti patrně, že písař napsal původně tobe, že však hned se opravil a ie z e předělal; — v Čestmíru 17/9 čteme petkrát m. pětkrát, v Záboji 21/14 pej m. pej a 22/23 spej m. spěj; — v Beneši 6/27 vijte vence z polských kvetov m. věnce a květov, tamtéž 7/8 zveř leskij a v Jaroslavu 9/14 zveř plachý m. zvěř a 9/12 vele, kdežto v Záboji 24/27 uíele — věle se čte. I v dlouhých slabikách vynechána jest někdy jotace, totiž v Jarosl. 7/28 ktvéše m. ktvieše, v Róži 28/3 rozkuétavši m. rozkvietavši a bezpochyby také v Záboji 24/26, čteme-li tu vícezstviem (k nom. vícezstvie) a ne vícezstvem (k nom. vícezstvo). V Beneši 6/24 napsal písař howedce původně bez jotace, ale zpozorovav omyl opravil jej, napsal i nad řádkem mezi w a e a z hovédce učinil tedy hoviedce. 3. Několikrát vyskytují se také bez označení měkkosti slabiky ze zubných souhlásek a samohlásky e složené, jako na nemz za grammatické na němž 10/15, ídeše za gram. jdieše 17/16, tezcí za gram. tčeći 13/1 atd. Podobné příklady v rukopisech stčeských častěji se nalézají, ale mají-li se v kodexu RK. za stopy dialektické (srovn. tech, tem, tema atd. v nářeči mýtskolitomyšelském, ČČMus. 1863, 333 a 334) anebo za nedopatření písařovo pokládati, nevím; dle pravidla jinak v kodexu šetřeného žádali bychom zde jotace. Na to však upozorňuji, že ve

177

jako ni = ňi), tedy by se psané *uderiti* četlo *udeřiti*; ale
RKr., který jinak za ř pravidelně píše rs, má slovo ude-
ríchu, uderí, uderílí, uderítí devětkrát a vždycky jen s rí (6/1,
6/4, 10/16, 13/5, 15/16, 20/9, 23/1, 23/2, 27/19, a mimo to je
v celém rkp. jenom devětkrát r za žádané rs), a jelikož se na
Moravě dosud dialekticky i tam, kde se jinak ř vyslovuje, za
*udeřiti* mluví *uderit* (na Hané a mezi Slováky), tedy máme
v těchto slovích RK. stopu dialektickou před sebou a přepis
slovní má ji tedy také vytknouti. Aby toto nebylo nemožné,
byl bych za to, aby i v přepisech litera ř tak mimo pravidlo
diakritisovaných liter ň, d, t, ž a š zůstalo, jako v pravopise
novočeském. — Touž literou ř znamenal bych dále i starší české
skutečně podnebné *rj* (na př. *búřa* v RZel., vysl. asi *búrja*),
i pozdější jeho střídnici, vřískavé ř. Nedá se upříti, že vřískavé
znění této hlásky velmi starého původu jest, anať už ve
XIII. stol. spřežkou rs a rz se vyjádřuje a pravopis obyčejně
za výslovností teprve po čase pokulhává; avšak vzhledem
k tomu, že táž hláska má v nejstarší památce české za sebou
samohlásku širokou, která teprve později se přehlasuje (*búřa* —
*búře*), dlužno trvám za to míti, že nejstarší historické ř nebylo
v češtině tak tvrdě sykavé jako jest ř nynější, nýbrž že mělo
v sobě ještě přehlasovací moc, že bylo skutečně podnebné a
znělo s příhlasem jotovým, což možno naznačiti spřežkou *rj*.
Historický přechod výslovnosti od *rj* ku vřískavému ř*) zajisté
náhle se nestal, nýbrž delší dobu se táhl, a tu se mohly zbytky

slovích křeštan, křěstěné atp. v Jaroslavu (jinde v RK. slov těch není)
za slabiku podnebnou ta, tě vždycky jen ta, te bez jotace se píše:
7/20 krsíeftan, 7/30 krsíeftenftí, 9/2 krsíeftene, 9/9 krsíeftan, 9/12 na-
krsíeftaní, 9/18 wzkrsíeftaní, 9/33 krsíeftaní, 10/13 krsíeftan, 10/29
íkrsíeftan, 10/30 krsíeftene, 11/3 krsíeftan, 11/7 krsíeftene, 11/14 krsíe-
ftene, 11/28 krsíeftene, 12/8 krsíeftan, 13/18 krsíeftene, — ačkoli dle
písařského způsobu, v RK. jinak zachovaného, podnebné slabiky ta a tě
nebo sta a stě psaly by se ftia a ftíe. Máme tu před sebou slovo,
které cizího jsouc původu pravidlu domácí mluvnice se vymýká. Dle
slovanské mluvnice očekávali bychom křeštan, křěštěné anebo křeščan,
kříeščené, jako měščan, měščené, měšťan, měštěné a p. Také v Živ. sv.
Kateřiny přichází to slovo častéji a nikdy se žádaným šč, nýbrž vždy
jen -ta a -ítye: o kreſtanſkey wierze v. 915, krzeſtanſke bydlo 1108,
nad krzeſtany 1200, krzeſtanka 2437, krzeſtanſky 2940, zkrzeſtanuov
2956, krzeſtany 3031, krzeſtanſkeho 3347 a krzeſtyene 2229, vedlé
správného krſczena 1704 a krſczen 1994. A také novočesky říkáme
křeſtan místo křeštan. Z toho patrno, že latinské christianus (staro-
hornoněm kristan) hláskoslovným pravidlům českým úplně se nikdy
nepodrobilo; že by však skladatel nebo písař Jaroslava svým dia-
lektem dokonce křeſtan a křěstené docela tvrdě byli vyslovovali, nechtěl
bych tvrditi, neboť slabika sta i jinde se psává bez jotace, na př.
ſtata (stata) v Kateř. 3207 a 3473, a podobně dietatka (děťatka) 958.

*) O tomto přechodě viz poznámku z Brückových Grundzüge
der Physiol. und Systematik der Sprachlaute 72, přiloženou k rozpravě
předcházející na str. 158.

12

178

J. Gebauer

starého rj dlouho ještě slyšeti vedlé vřískavého znění ř. Hra-
nici mezi onou starší a touto pozdější výslovností nelze však
stanoviti a proto volil bych pro obě tutéž literu ř.

2. Ostatně znamenal bych měkkost slabik a souhlásek
takto:

a. před následující samohláskou i, í a před dvojhláskami,
které se samohláskou i se začínají, totiž ia, ie, iu (jiné ve
starších textech nejsou) psal bych

α) měkké retnice bez diakritického znaménka, ježto měk-
kost od následujícího i sama se vyrozumívá, tedy mi, bi, pi,
vi ... mia, bia, pia, via atp. (slabiky podobné s f velmi
zřídka přicházejí);

β) měkké zubnice taktéž a z tétéž příčiny, tedy ni, di,
ti ... nia, dia, tia atd.;

γ) měkké sykavky řídší c, ž, š taktéž a z tétéž příčiny,
tedy ci, zi, si ... ciu, ziu, siu atp. a nikoli ći, čiu, ži,
žiu atd.;

δ) měkkou jazyčnici l' taktéž a z tétéž příčiny, tedy
li, lie atd. a nikoli l'i, l'ie ... ;

b. v palatalní slabice krátké se samohláskou e znamenal
bych měkkost celé slabiky kličkou na e, totiž literou ě; tedy

α) mě, bě, pě, vě;

β) ně, dě, tě;

γ) cě, zě, sě — anebo jen ce, ze, se, a podobně

δ) lě anebo jenom le, podlé toho, k čemu by jazyk a
mluvnice poukazovaly (při přepise grammatickém), — anebo
čeho by psaná forma vyžadovala (v přepise slovním), tedy jednak
dat. sluzě — jednak sluze, dvě pólě (nom. dvoj) — póle, atd.;

c. v palatalní slabice krátké se samohláskou a, u, (o,
příkladů s o jest velmi málo) znamenal bych měkkost jen tam,
kde za a, u, (o) nastoupila přehláska anebo kde výslovnost
měkká vůbec se udržela, a znamenal bych v tom případě

α) retnice způsobem Šafaříkovým a poněkud i novočeským
(cf. napjat) literou j, tedy mj, bj, pj, vj: zemja, zemju;

β) zubnice literami ň, d, ł;

γ) střední sykavky ř, š a jenom c, nikoli též ć, poněvadž
samo c je proti k a č tou měrou měkké, jako ř a š proti h,
ch a ž, š; ostatně pak ř a š jen tam bych psal, kde jednak
psaná forma (jotací) k tomu ukazuje, jednak kde z přehlaso-
vání anebo z novočeské výslovnosti ž, š dá se souditi o bý-
valém znění palatalním, tedy na př. dat. kněžu pro přehlaso-
vané knězi, vša pro přehl. vsě a pro novočeské vše;

δ) měkkou jazyčnici elovou psal bych literou l' v týchž případech jako ř a š, tedy na př. l'ud, gen. přietel'a pro přehlasované lid, přietele;

d. před souhláskami a na konci slov odchyloval bych se
od nové češtiny jenom při ř, š, jež bych psal, kde novočeská vý-

179

slovnost se obrátila k ž, š: tedy wzdy a wes přepsal bych vědy
a veš pro novoč. výslovnost vždy, veškerý.

Stran jiných pódnebných souhlásek a slabik, zejména
č, ž, š, ča, ža, ša atd., nebylo mezi přepisovateli neshody a ne-
bude zajisté; všichni tu zachovávají pravopis novočeský.

*Poznam.* V Příspěvcích k historii českého pravopisu a výslovnosti staročeské (str. 13. atd.) znamenám podnebnost hlásek a slabik způsobem poněkud jiným, než tuto odporoučím; zejména užívám tam hrubého ľ a ne měkkého ľ'. Od ľ upustil jsem z ohledů praktických. Zkusil jsem totiž, že snáze jest transskribovati s ľ v míře právě udané, než důsledně ľ v přepise provésti. Jinak jest rozdíl mezi ľ a ľ takřka jen typografický.

### III.

V pravopise českém dvě zásady se křižují, an jest dílem etymologický, dílem fonetický. Pravopis RK. je taktéž dílem etymologický, dílem fonetický, ale jinou měrou; jest totiž více fonetický, než náš novočeský pravopis. Kdyby se přepis v této věci držel věrně rukopisu, tedy by slušelo psáti nejen mnostvie a k pachrbu, ale také otud (14/31), očík (20/2), břech (24/8), řechci (23/24) atp., kteréžto formy by sice neurážely ucho, ale zajisté oko pravopisu novočeskému zvyklé; kdyby naproti tomu věrně se držel způsobu novočeského, zase do jiných nesnází by přiváděl, na př. kdyby se ve Zbyhoni psané íafe~ (25/26) přepsalo já jsem (m. jáz-sem), bylo by to výjimkou jediné já (m. pravidelného jáz) v celém RK. Takové nesnáze připravuje rkp. zejména tam, kde souhlásky sykavé se skupují.

Přepisy dosavadní vedou si v této příčině více méně libovolně; píší na př. vícestvie, ale naproti tomu rozstúpichu (důsledné by bylo, v obou slovích buď zst, buď jen st), vsici a sežžech, ano rukopisné wzkocíchu (v Čest. 15/24, Záb. 24/1) přepsáno jest jednou vzskočichu, jednou vskočichu atp. Libovolnost taková vhodnou se mi býti nezdá a proto hleděl bych se jí dle možnosti zdržeti. Volil bych tedy, říditi se v té věci pravopisem novočeským, etymologickým a psáti vícezstvie, hrobečce, sbierajte, vzskočichu, množstvie, mužska, břeh atp. jednak a hlavně proto, že přirozeným účelem transskripce jest, aby se text dle možnosti převlékl ze psané formy staré do pravopisu novočeského, a jednak maje za to, že znění i přes etymologické napsání zůstane stejné, vícezstvie = vícestvie, anebo skoro stejné mužska ∼ muska, břeh ∼ břech; jen v přepise slovním transskriboval bych podlé rukopisu fonetičky tam, kde by tím i znění podstatně se změnilo, na př. podte (12/19), súcí (18/5).

Transskripce způsobu takového, která by jednak na všecko stačila a jednak přepisovatele do rozpaků nepřiváděla, nebude

12*

180

J. Gebauer o přepisování textů staročeských.

asi snadně možna; důslednost theoretická musí vždycky příčinám praktickým v něčem povoliti a ustoupiti. Za takové praktické ústupky buďtež považovány i některé věci, ve kterých se transskripce tuto vyložená a odporoučená prohřešuje proti důslednosti theoretické.

## Latinská četba v quartě.

Napsal V. Ot. Slavík.

Ze všech klassikův latinských, jejichžto díla čítají se v Rakousku na školách středních, není druhého, který by tak jednomyslně byl se přijímal za vhodný základ příslušného vyučování jazyku latinskému, jako stávalo se až dosud Caesarovi v quartě, kde čítají se jeho „Commentarii de bello Gallico“. A kdežto n. p. v tertii tu Corn. Nepos, tam zase Historia antiqua a ještě jinde čítají se Memorabilia Alexandri Magni, v sextě pak aspoň sem a tam některý ze čtyř předepsaných auktorův latinských se vypouští, a též v ostatních třídách dle okolností a potřeb děly a dějí se jiné odchylky v oboru četby latinské: čítaly se až dosud v quartě bez všeliké výjimky vždycky a všude „paměti“ výše uvedené, leda že přečteno jich tu více tam méně, jak právě s sebou nesla methoda a předešlá průprava třídy.

Teprv v nejnovější době objevil se v Listech fil. a paedag. — roč. I. str. 305. a násl. — nový náhled, asi v ten smysl, že by místo Caesarových Zápiskův o válce gallské měla se zavésti ve quartě chrestomathie, složená po většině z týchž Zápiskův Caesarových, kromě nich však ještě z výňatků ze spisů Sallustiových a Ciceronových a z díla Liviova, nehledě ani k potřebným výňatkům básnickým; „kompilace“ to tedy, jakou týž p. posuzovatel na str. 148. a 149. téhož roč. L. f. a p. u srovnání s jednotným spisovatelem (Nepotem) sám byl odsoudil. Avšak neshoda tato nebyla by nám pohnútkou k veřejné rozpravě o věci té; také nejsme z těch předpojatých úzkostlivců, kteří ve změně výše dotčené vidí snad ohromné jakési nebezpečí pro vyučování jazyku latinskému a připouštějíce, že i s takovouto chrestomathií — musí-li již býti zase jednou něco nového — bylo by lze dosíci třeba též předepsaného cíle, byli bychom pomlčeli, kdyby náhled novotě té přející nebyl plýtval přízní svou na vrub osvědčeného Caesara, jenž toho jistě nezasluhuje, by netoliko sám byl odsuzován, nýbrž i ti by upadali v podezření jakéhos polobarbarského snad vkusu, kteříž obírajíce se s ním po delší dobu nacházejí v něm ještě něco více nežli skoro jen válečné výpravy, svedené bitvy a p. a nevidí také ve slohu jeho,

V. Slavík o latinské četbě v quartě.

181

byť se ho užívalo v quartě i měrou plánem organisačním předepsanou, nijaké závady, nýbrž spíše výhody pro vyučování latině v třídě té.

Též skladatel této rozpravy měl příležitost vícekráte již a v okolnostech různých vyučovati latině v quartě, mimo to obíral se zvláště Zápisky o válce gallské — opatřuje český výklad jejich — v míře velmi rozsáhlé, a domnívá se tudy, že nedopouští se nijaké neskromnosti, jest-liže v příčině této, jsa náhledu jiného, dovoluje si též pronésti odůvodněné mínění své, dovolávaje se pro všestranné uvážení záležitosti té spravedlivé zásady: „Audiatur et altera pars“.

Úvaha o věci této skládá se přirozeným způsobem ze dvou částí, z nichž prvá hledí k Caesarovi, různíc od sebe obsah a formu, druhá pak k odporučované jeho náhradě, pokud mluví o ní úvaha Listů fil. a paed. výše označená.

A. Co Caesarových Zápiskův o válce gallské se týče a jich působení na mladistvé mysli našich quartanův, tu především poznamenati sluší, že spisovateli článku tohoto, jakkoli vícekráte již vyučoval latině v třídě té, nebylo pozorovati dosud nikdy jaké „omrzelosti“ ze čtení Zápiskův těch, leda u žáků slabě připravených na počátku roku nebo u nepovolaných jednotlivců po celý rok (jako ve všech nemilých jim předmětech); ba chuti spíše vždy přibývalo — jako při každé práci obyčejné — zároveň s ubýváním nesnází, když i prostřední, nejčetnější to část třídy — nejen několik předních — beze značného namáhání, kterým učitelé více horliví než moudří nejvíce odpuzují od předmětu svého, mohli dostávati úkolům čím dále, tím větším, až dosaženo též u této části žactva, která především má býti učiteli měřítkem postupu a požadavků jeho, v 8. nebo 9. měsíci quarty cíle, o němžto mluví Organisační osnova jakožto žádoucím výsledku četby latinské, předpokládající delší — asi po 1 rok trvající — obírání se týmž auktórem i v gymnasium vyšším, ana dí na str. 111.: „Im Obergymnasium werden die Schüler, wenn sie längere Zeit, vielleicht ein ganzes Jahr, bei der Lekture desselben Prosaikers verweilen, in der letzten Zeit so weit eingelesen sein, dass sie auch ohne vorhergegangene Präparation sich darauf verlassen können, nach Lesung der lateinischen Sätze eine wenigstens mittelmässige Übersetzung in der Muttersprache geben zu können.“ Z toho jde tuším, že cíl ten v quartě neváží snad příliš lehce; by pak kdo nemístným jej pokládal, toho nelze se nadíti; a jest věru obzvláštním potěšením pro učitele, když — jak pisateli dvakrát se stalo — celá téměř třída s radostným zápalem chápe se práce, která rychle jí od ruky jde, a tak mnohý přilne nebo aspoň se smíří s nenáviděnou jindy latinou. Pak ovšem lze přiblížiti se aspoň požadavku Organ. osnovy v příčině této, jež na str. 24. tomu chce, by přečetla se valná většina Zápiskův těch. Aby při tom i nejlepší žáci shle-

182

V. Slavík

dali zaměstnání poučné i půvabné, o to postaráno skoro v každé kapitole místy, tu obsahem, tam zase formou méně snadnými nebo i nesnadnými, a třeba-li, dovede zajisté postarati se učitel řádný sám, jakož vůbec platí zde: „Duo si faciunt idem, non est idem“. Že pak zkušenosti a náhledy právě uvedené přese všechny opačné zkušenosti páně kollegovy přece máme za podstatné a odůvodněné, zakládá se v okolnostech následujících:

1. Zápisky o válce gallské, vykládajíce postupné a zhusta velmi nesnadné podmanění četných národkův a národův gallských válečnou mocí římskou, jsou obsahem tím nade všecky jiné auktory latinské přiměřenější věku a povaze našich quartanův, mladíků to 13—15letých, kteří nejsou-li tělesně churavi, v činech hrdinných a mohutných výjevech síly fysické — třeba ne v umění strategickém — více než v čemkoli jiném sobě libujíce, i pro soukromou zábavu svou shánějí se nejvíce po vypsáních válek obzvláště historických, tak že ve stránce této netřeba se obávati jakési nechuti jejich k obsahu takovému. Jakož pak Caesar nezřídka vplétá — třeba jen stručně — ve válečné vypravování to i popisy krajin, národův, jich zvláštností a mravů, věcí to stáří onomu velice přístupných; nelze věru diviti se, že obsah Zápiskův jeho u mladíků těch patrné dochází záliby. Náhledu tomu svědčí tuším i Organ. osnova, ustanovujíc ještě pro třídu bezprostředně následující, totiž pro quintu za četbu valnou většinou popisy válečné: Iliadu, Xenophontovu Analysis vedle Cyropaedie, Livia, z něhož nejčastěji čítá se kniha I. obsahu většinou válečného nebo XXI., druhá válka punská.

2. Vedlé tohoto celkem válečného rázu Zápiskův o válce gall. nalezne učitel paedagog v nich velmi hojné příležitosti, by upozorňováním na jednotlivé zvláštnosti povahy kar' ēξοχήν římské, jejímžto zajisté důstojným představitelem jeví se Caesar, též i k jiným věcem, rozhodně vzdělavatelným, obracel mysli mladistvé, maje zření jednak ku křehkostem lidským, kterých není úplně prosta ovšem ani ctihodná celkem povaha římská, jednak — a to mnohem častěji — ku smýšlení a počínání skutečně vzornému, poněvadž Caesar, píše sám o sobě, snažil se spíše zidealizovati povahu a všeliké činy i záměry své, slouže tím, třeba mimoděk, v míře značné potřebám vychovatelským. Či může zůstati bez účinku — obzvláště upozorní-li na to vhodně a na svém místě i učitel — když muž schopností tak vynikajících, a té váhy a důležitosti, kterou v dějinách světových má Caesar, před každým činem vážnějším tak všestranně a obezřele rozvažuje všeliké okolnosti, uváživ pak vše s mužnou odvahou, ale prostou všeliké lehkovážnosti, rozhoduje se rychle, a rozhodnuv se jedenkráte přistupuje v čas nejpríležitčjší s veškerou opatrností a potřebným důrazem ku provedení svého zámyslu, užívaje vždy osob a prostředkův co nejspůsobilějších? Kde, mnedle, nahromaděno ještě — a lehká mysl mládeže potřebuje

o latinské četbě v quartě.

183

častého opakování důležitých pravd a poučení, mají-li nésti ovoce — tolik a přese všecku podobnost přece tak různých příkladův, kterak v nejrozmanitějších případech a poměrech života — nikoli pouze vojenského — musí vésti sobě ten, kdo chce dojíti žádoucího výsledku? Platíť zde v plné míře: „Historia est magistra vitae“. — Jak důkladně zná Caesar lidskou povahu, jak střízlivě a chladně o lidech soudí, zvláště tam, kde jde o užití jich ku provedení záměrů důležitých, a jak bystře prohlíží zvláště ty, s nimiž jest mu činiti. Což tu divu, jest-liže muži takovémuto všecko se daří, zejména tam, kde po způsobu politiků vůbec v prostředcích právě nevybírá a důmyslně užívá římského: „Divide et impera“, zjevy to, o nichž se stanoviska moralního náležité poznamenání učiniti paedagog jistě neopomine.

3. Caesarovy Zápisky o válce gall. poskytují nejhojnějšího poučení o válečných starožitnostech římských, jež těsně souvisí se státním životem národa římského: sestavování vojska římského a různé jeho částky, všeliké způsoby pochodu a boje, obléhání měst a zřizování i hájení táborův letních i zimních, potravnictví a picování, stavbu lodí i mostův, všeliké druhy zbroje i zbraně a jich užívání seznají zde žáci tak zevrubně, jako nikde jinde, a dostane-li se jim i žádoucího znázornění věcí těch, pak zvláště sotva bude lze mluviti o jakési ochablosti žákův, zároveň však veliký pokrok bude učiněn v poznávání bojovného národa římského v jedné z nejdůležitějších jeho stránek, a četba latinská na vyšším gymnasii usnadněna v míře veliké. — Ostatně obsahují Zápisky o v. g. i dosti četná poučení aspoň o některých stránkách státního života velikého národa římského.

4. O poměrech a mravích starých Gallův máme ve spise tomto zprávy nejzevrubnější po různu roztroušené, zejmena pak v knize VI. sestavené a srovnané s obyčeji a mravy starých Germanův, tak že kniha tato vedlé Tacitovy Germanie jest přímo nejdůležitějším pramenem historickým v příčině té a se stanoviska historického nejvýše cení se z celého díla Caesarova, jak svědčí mimo jiné Drumann — Geschichte Roms III. 330., — kteréhož místa proto dotýkáme se zvláště, že nepříznivci Caesarovi, vytrhnuvše je ze souvislosti, na úkor celého díla Caesarova se ho dovolávají, kdežto v souvislosti nejde z něho nic více než, že historik maje i jinde více méně hojné prameny o tom, co v ostatních částech Zápiskův jest obsaženo, za nejdůležitější pokládá popis mravův a obyčejů starých Gallův a Germanův (v knize VI.), o nichž v celé literatuře římské — kromě o Germanech u Tacita — nikde není zpráv tak důležitých. — Ostatně zpravují nás Zápisky ty též aspoň o některých poměrech a zvláštnostech starobritských — v knize IV. a V. — jsouce i v této části jedním z nejstarších pramenův historických.

184

V. Slavík

5. Konečně obsahují Zápisky o válce gallské dva velkö-
lepé zjevy, které jednak mohutností zápasících sil, jednak ne-
obyčejnými schopnostmi náčelníkův nad jiné napínají pozornost
čtenářův, majíce v sobě zároveň hojnost látky, učiteli i vycho-
vateli stejnou měrou výborně sloužící. Míníme totiž tuhý a sta-
tečný zápas Ariovistův s Caesarem v kn. I., jenž hojnými dia-
logy nabývá živosti místy až dramatické a důmyslnými deduk-
cemi svými výborně hodí se ku probuzení a oživení citu
právního.

Druhý ze zjevů těch nacházíme v kn. VII., hrdinské to
skutečně zápolení potlačovaného národa zvláště proti válečnické
převaze mocného potlačitele, v němžto mohutně jímá každou
mysl šlechetnou tu Vercingetorigova horoucí nadšenost, obrovské
jeho namáhání a tragický pád pro volnost národa a svobodu
vlasti, tam zase dojemná obětavost celého národa, jenž pro
blaho kmene svého a obhájení národní samostatnosti neváhá sám
zmařiti požárem i vlastní dědiny a města svá, nelekaje se ani
smrti hladem, a onde konečně vůdcovská genialnost a železná
vytrvalost vojska, jež přes to všechno neodolatelně maří všecken
odpor a překážky v cestu se stavící.

Toť tuším jsou věci zajímavé a poučlivé dosti, tak že ani
<u>učitel</u> ani <u>paedagog</u> nepotřebuje stýskati na nedostatek látky
příhodné, a k jich objevení netřeba snad jakéhos drobnohledu
filologického, nýbrž lze je bez velkého namáhání nalézti a žákům
vytknouti.

Přecházejíce nyní k slohu Zápiskův o válce gallské,
máme především činiti s výčitkami oné úvahy v Listech f. a p.,
že prý u žáků v dalším průběhu čtení „chuť k Caesarovi oči-
vidně klesá, ježto nesnadnosti mluvnické přestávají a látka
sama opakováním týchž nebo podobných frasí všeho kouzla
pozbývá.“

Co „obyčejných nesnadností mluvnických“ se týče, o ty
není v Záp. o válce gall. pro quartana méně postaráno, nežli
pro kteroukoli třídu jinou auktorem tam předepsaným. Jsouť
zajisté: nepřímá řeč se všemi různými vztahy náměstkovými,
způsobovými a časovými, jíž vhodně užiti se může i na cvičení
v slohu listovním; souslednost časová v celé rozmanitosti své
dle závislosti a subjektivního pojímání děje, ba i význam a uží-
vání zvláště některých tvarův časových, věty relativné a j. nej-
důležitější a nejnesnadnější části skladby latinské, jež, majíce
zapotřebí dlouhého cvičení a častého opakování nenechají se věru
odbyti krátce, ani odmítnouti v quartě pohodlnou frasí, že auktor
nemá býti rejdištěm grammatiky, jež ve třídách nižších i při
výkladu auktora staví se patrně v popředí též Organ. osnovou,
která dí mluvíc o četbě latinské na str. 112.: „Soviel indessen
leuchtet ein, ohne Eingehen auf Spezialitäten, dass auť den frü-

o latinské četbě v quartě.

185

heren Stufen der Lekture die grammatische Seite der Erklärung ein *bedeutendes* Gewicht haben muss; denn die Verbindung der Worte und Sätze muss genau aufgefasst werden, damit sogleich vom Anfange her der sittlich wie wissenschaftlich verderblichen Oberflächlichkeit, dem blossen Herumrathen gesteuert werde" etc. A věcí těch, pro quartu předepsaných, jakož i některých jiných, také ne právě snadných, na př. přerozmanitých ablativů absol., různě užívaných předložek a p. jest v Caesarovi všude hojnost nemalá, nechť čtou se knihy kterékoli; byl by to tedy zjev a skok neobyčejný, kdyby takovýto auktor v stránce grammatické měl býti z míry snadným žákům, pro které ještě roku předcházejícího vidí se potřebným vydání Corn. Nepota s různým písmem v různých druzích vět. *) Také odporučení kommentovaných vydání *Zápiskův* těch pro školy veřejné nezdá se aspoň svědčiti tomu náhledu, jako by na místech kompetentních přes míru snadným byl se zdál auktor ten. **)

Aby pak „nesnadnosti mluvnické přestávaly“ při dalším čtení auktora, toť právě účelem vyučování toho — nikoli vadou — a teprv tenkráte tvrditi lze, že žáci seznali sloh toho neb onoho spisovatele, když dle výše uvedeného výroku Organ. osnovy překonány nesnáze ty; a že to u Caesara není právě hračkou, viděti lze z toho, co pověděno výše. — Ostatně nevíme, že by zvláště již v nižším oddělení škol středních — vyjma případy neobyčejné — zvláštní jakési nesnáze grammatické byly většině třídy — a o tu zde právě jde — příhodným vnadidlem ku čtení auktora, ba ani to není jisto, zdaž by zvláštními obtížemi takovými nestal auktor se aspoň celku spíše ještě „nudnějším a nezáživnějším,“ jelikož dle zásady rovněž osvědčeného učitele i paedagoga Ond. Wilhelma ***) sluší tu na paměti míti, že máme zde činiti se žáky nižšího ústavu, nikoli s kandidáty filologie, kterým by snad zvláštní nesnadnosti grammatické byly jakousi vzácnou pochoutkou.

Na gymnasiích realných, kde nyní latina i pro nastávající realisty jest předmětem povinným, staly by se takovéto zvláštní nesnadnosti zbytečným jenom kamenem úrazu.

Obyčejných tedy nesnadností grammatických nalezneme v Záp. o válce gall. všude s dostatek, nedostatek však „zvláštních nesnází“ a „valných obtíží“ takových nečiní — aspoň většině žactva — auktora „nudným a nezáživným“, ba rozmnoží

*) Viz Patočkovo vydání Corn. Nepota, schválené vys. c. k. ministerstvem 2. září 1873, č. 9546.

**) Organ.-Entwurf str. 112. poznam.

***) Prakt. Paedagogik str. 76. a 119., kde dále přímo dokládá se: „Schwierigkeiten sucht man bei keiner Arbeit absichtlich auf; man vermeidet sie, wo sie vermieden werden können, wenn nicht besondere Strebsamkeit zur Uebung im Schwierigen anspornt.“ — Viz též Komenského Didakt. k. XVII.

186

V. Slavík

spíše chuť jejich ku čtení, jak na str. 308. odst. 2. úvahy své
tvrdí p. kollega sám, mluvě tam o zvláštním upravení Sallustiova
Catiliny a dokládaje: „Co do formalní stránky — a k té patří
přece též grammatika — řeči Sallustiovy, ta nebude tuším činiti
žákům valných obtíží, ba vštípíce si snadno některé ty jeho
zvláštnosti čísti budou Sallustia, takto prakticky upraveného,
zajisté rádi;“ a také v 1. odst. na též stránce uvádí nedosta-
tek takový jakožto okolnost, pro kterou by se Ciceronovy řeči
Catilinské do quarty mohly připustiti, kdyby nebylo nesnází věc-
ných, pravě: Ze stránky formalní arci nedělají řeči ty quarta-
nům „zvláštních nesnází“ ..., ale stránka věcní zdá se ref.
na quartu nesnadnou.“ — Hledíce k fraseologické stránce Zápis-
hův o válce gall. máme za to, že kárané p. kollegou „opakování
týchž nebo podobných frasí“ není u Caesara snad o nic větší,
než sem a tam u některých klassikův jiných na př. v Xenofontové
Anabasi, ba sám Homer, hledíme-li k ustáleným jeho epithetům
a obratům řeči, uvažujeme-li celé, tak často se vracející verše
úvodní, jako: *Τὸν δ' ἀπαμειβόμενος προσέφη... a závěreční:
ῶς ἔφατ'... a j., ba i celá místa slovo za slovem se opakující,
a poněkud i Vergil může proti výčitce té býti záštitou; a přece
čítá se bez „omrzelosti“ Homer a Vergil ve dvou ročnících vyš-
šího gymnasia, v míře tedy neméně rozsáhlé než Caesar; ostatně
i v Platonově mluvě přicházejí některé obraty dialogické velmi
často, řečnické pak: ὦ ἄνδρες 'Αθηναῖοι stalo se téměř poře-
kadlem. Máť zajisté každý druh slohu jakousi míru ustálených
obratův, bez nichž nesnadno jest se obejíti, každá látka své
zvláštní výrazy, a každý spisovatel své zvláštnosti, častěji se
objevující, v kterých záleží právě ráz jeho slohu; tak jest i
u Caesara.

Že pak sloh Caesarův tak skrz na skrz jest klassický, tak
vzorně jasný a celkem i stručný, nemůže ani opakování totožných
nebo podobných frasí býti se škodou zvláště v ústavě nižším,
kde třeba teprv žákům vštěpovati ponětí frase a důležitost i váhu
její ve skladbě a látce každého jazyka, náležitá pak znalost
frasí nezbytnou jest podmínkou dobrého překládání. Takovéto
opakování týchž nebo podobných výrazův a obratův poskytuje však
překladateli českému také výborné příležitosti, by nemoha užiti
všudy téhož překladu důkladněji přemýšlel o tom, který překlad
kam hodí se nejlépe, při čemž nezřídka bývá nucen, pro nedo-
statek příhodného výrazu novověkého též hlouběji sáhnouti do
zásoby jazykové ve slovníku — čeho by jinak snad neučinil —
a tak studuje jazyk cizí zároveň důkladněji pěstuje též materský
jazyk svůj. Upozorňujeme zde jenom na různé významy lat.
res, na lat. pluraly neutr. na př. bona, mala a j., jež nezbytně roz-
dílně musejí překládati se na místech rozdílných, a kterak i ně-
které častější ablativi absol., některá gerundiva a participia perf.,
ze spojek na př. atque na rozličných místech rozličně třeba

o latinské četbě v quartě.

187

přeložiti. Frase pak jenom podobné, na př. při určování času,
místa a j. tím méně jsou na závadě, poněvadž bez toho vyžaduje
se, by každý člověk vzdělanější nespokojil se takovou chudobou
jazyka, která jediným toliko způsobem umí promluviti o témž
předmětu.

Okázáno tedy, že vytýkaná Caesarovi „jednotvárnost“ formy
jednak aspoň podstatně není horší než u některých klassikův
jiných, obzvláště uváží-li se, že se přece jen v případech krom-
obyčejných přečte přes 5 kněh jeho Zápiskův — ne tedy dílo
celé —, jednak že působí na studium jazyka i materského velmi
příznivě. A proto zdá se mi, že beze všech obav mohlo a snad
i mělo by zůstati při osvědčeném ustanovení Organ. osnovy
v příčině lat. četby v quartě, aspoň pokud neobjeví se podstat-
nější, méně subjektivní příčiny změny její.

Mínění toto ještě více utvrzuje se v nás, pozorujících též
ostatní stránky nad jiné klassického slohu Caesarova, jenž obsa-
huje zároveň hojný výběr vhodných dokladů všeho téměř gram-
matického vyučování v quartě, a také proto již výborně jest tam
na místě.*)

Vyjadřujeť zajisté sloh Caesarův skoro bez výjimky my-
šlénky jasné formou průhlednou a způsobem naskrze přimč-
řeným, neurážeje nikde „debitam puero reverentiam“; jest tudíž
nad jiné způsobilým návodem, na němž přede vším přiučiti se
mohou jasnému myšlení, správnému zavírání jakož i určitému,
stručnému a vždy přece přiměřenému výrazu myšlének svých
obzvláště mladíci, od kterých buďsi další studie nebo život prak-
tický v nejbližší již době vyžadují vydatnější měrou důkazů samo-
statného myšlení a způsobilého se vyjadřování, mající zvláště pro
ty, kdo rokem tím opouštějí studia humanistická, zajisté mnohem
větší cenu a váhu, nežli domnělé poznání „literarní činnosti Ří-
manův“ třeba jen „v hlavních směrech činnosti jejich,“ na něž
v quartě i průpravy i času ba i věku nedostává se.

B. Vyloživše, čeho při Caesarovi zdálo se nám potřebí,
přistupujeme ještě k druhému základu, o který opřel ct. p. kollega
v List. fil. a paed. náhled svůj, dávaje přednost před Caesaro-
vými Zápisky o v. g. chrestomathii po návodu jeho (viz strana
308. a 309.) sestavené, k záměrům totiž a nadéjím, jež slučuje

*) Slovútný učitel a paedagog dr. V. Schrader, školní rada v Prusku, praví — Erziehungs- und Unterrichtslehre für Gymnas.- und Realsch. 2. Aufl. — mluvě o vyučování latině v témž ročníku gymnasijním na str. 345.: „Für die Tertia — u nás quarta — ist Caesar durch keinen anderen Schriftsteller zu ersetzen, mag man nun seinen gallischen Krieg für die ganze Klasse oder in der oberen Abtheilung derselben — druhé oddělení třídy té, naše quinta — auch den Bürgerkrieg gebrauchen wollen.“ Též na realkách vykazuje „Pamětím o v. gall.“ celý rok a sice sekundu, u nás ročník pátý (str. 399.). A školy pruské nestojí ve filologii za našimi.

188

V. Slavík

s knihou takovou, bera z nich zároveň pohnútky k jejímu zá-
vedení v quartě. Hledě totiž především k oné části quartanů,
která opouští rokem tímto studia *humanistická*, ubírajíc se dílem
do realky nebo některé školy odborné, dílem pak vstupujíc v život
praktický, má p. koll. za to, že by knihou takovou měl a mohl
vpraviti se žákům těm jakýsi „malý obraz literarní činnosti
Rímanů v hlavních směrech jejich“, v němžto by „vedlé Caesara
a trochu Ovidia poznali ve quartě aspoň u výtahu též auktory
jiné, o nichž častěji slýchali a čítali.“ Tato sama o sobě sku-
tečně pěkná myšlénka má však dvě vady, a sice 1. že bez pod-
statné změny dosavadní vyučovací osnovy ani na gymnasiích pou-
hých, neřku-li realných, plnou měrou nelze ji uskutečniti, a 2.
že to, co by se mohlo z ní uskutečniti, z platných zajisté příčin
stává se povážlivým; i bojíme se, aby náhled, založený na tako-
vémto základě, nebyl jen pěkným přeludem, který by věru sotva
pozbýval váhy tím, že padá v obor školství.

Dle organisační osnovy (vydané pouze v jazyce německém) jest účelem vyučování latině v nižším oddělení pouhých gymnasií: „Grammatische Kenntniss der lateinischen Sprache, Fertigkeit und Uebung im Uebersetzen eines leichten lateinischen Schriftstellers.“ *) O jakémsi „obraze literarní činnosti římske“ tedy ani zmínky, a to — opakujeme — v gymnasiích pouhých, nemajících v oboru svém ani kreslení ani rýsování ani krasopisu a věnujících latině počet hodin větší než gymnasia realná; a přece nebyly po vědomí našem nikde dosud lehkými shledány požadavky nižšího gymnasia (pouhého), dosti často však jesti slýchati stesky na přetížení mládeže v ústavech těch zejména pak v odboru filologickém, a to ne vždy od lidí věci nepřejících. Jak, mnedle, mohl by obstáti v týchž okolnostech požadavek patrně zvýšený, a jak teprv bylo by možno žádati toho na gymnasiích realných, jež pěstují — a sice obligatně — vedlé všech předmětův gymn. také výše uvedené předměty realné, jazyku latinskému nějakou hodinu však ubírají? Toť věru nedobré pravidlo učitelské: čím méně času, čím více požadavků, tím buďtež větší! Nimia nocent; a zvýšením požadavků v oboru tomto, jemuž běžné mínění bez toho valně nepřeje, ještě přes míru Organis. osnovy zjednal by se dle náhledu našeho podstatný základ lichým stížnostem, samou pak horlivostí pro věc škodilo by se jí snad citelně; pročež videant consules! Vždyť teprv pro vyšší gymnasium stanoví v oboru tomto Organis. osnova za cíl: „Kenntniss

*) Zde budiž zároveň opraven omyl, který zajisté mimoděk
vloudil se v Matauschkovu sbírku Normalií, vyd. 3. str. 207.; kde při 4.
třídě praví se: ..., 3 oder 4 Stunden Lekture in Caesar de bello gal-
lico *oder* — místo *und* — „der vorgeschriebenen Chrestomathie;“ poně-
vadź Organis. osnova str. 24., odkazujíc na Ovidia nebo chrestomathii,
dle souvislosti míniti může jenom četbu básnickou, k prosaické jenom
Caesara předpisujíc. O chrestomathii prosaické není tam zhola ničeho.

o latinské četbě v quartě.

189

der römischen Literatur in ihren bedeutendsten Erscheinungen und in ihr des römischen Staatslebens.“

Mluviti o „obraze literarní činnosti Rímanů“ třeba i v rámci tak obmezeném, jak výše uvedeno, u chlapcův 13—15letých zdá se nám tím méně býti na místě, že ani vyučování jazyku materskému, jehož praktickou znalost přinášejí chlapci již do třídy první, nedostupuje cíle toho, jsouc vědomo sobě, že ve věku tom a nemajíc potřebné průpravy aesthetické nemůže postihnouti mládež třídy té ještě vnitřní ceny spisu toho neb onoho, pročež by v případu nejlepším toliko odříkávati musila mechanicky diktaty učitele svého. A jestliže v oboru tomto ještě abiturientům škol středních vytýká se — bohužel často právem — planá jakási domýšlivost, která, nabyvši sotva z nejmenší části vlastním čtením mnohdy dosti nejasného rozhledu o literatuře národní, sem a tam s nesnesitelnou arrogancí vystupuje odříkávajíc úsudky nezřídka nepochopené: čeho teprv bylo by se nadíti, kdyby každý nedospělý quartan, přečta několiv listův latinské čítanky své způsobem dosti povrchním, — anoť přece o umělecké stránce četby té skoro naprosto nelze s ním mluviti —, odcházel s tím přesvědčením, velmi lacině nabytým, že v „klassických vědomostech“ svých odnáší si třeba v malém „obraz literarní činnosti Rímanův v hlavních směrech jejich“, ačkoli dle vlastního mínění p. odporučovatele při jediných dvou řečích knihy takové „učitel, který je s žáky ve quartě čísti bude, nesmí arci o uměleckém jich složení a řečnickém umění vůbec ničeho ani připomínati.“

Jak by asi počínal sobě takovýto „klassický učenec,“ přijda do života obecného, proti soudruhům svým, a co by mu asi z toho pošlo? — V tom vězí právě výše dotčená povážlivost záměru toho, pokud by snad bylo lze jej provésti. Platíť zajisté i zde pravidlo, jež Quintilian (X. 3., 10.) stanoví o spisování: „Cito scribendo non fit, ut bene scribatur; bene scribendo fit, ut cito.“

Že pak tu není také na místě, pomýšleti snad na analogii s čítankami českými, plyne jak ze sestavení tak z účelu a užívání knih těchto, jakož i z různého postavení vyučování jazyku materskému na školách středních. Máť se zajisté čítankami českými dostati žactvu nižších tříd ve smyslu Org. osnovy (str. 28. §. 32, 1.) hojnost příhodné látky vzdělávací vůbec, při čemž vědomosti jazykové stojí teprv na místě druhém — v latině zase právě naopak —; proto sestávají čítanky ty z množství článkův obsahem i formou velmi různých, nehledících ani k souvislosti spisovatelův, roztroušených nezřídka po celé knize, ani ku zvláštnostem slohu jejich, pokud jenom jest správný. Neníť toho též potřebí; o literarní přehledy tu nejde, a praktickou znalost jazyka materského jakož i živý cit pro nejdůležitější aspoň zvláštnosti jeho slohové přinášejí žáci obyčejně již z domu a ze škol

190

V. Slavík

nižších majíce upozorňování toliko zapotřebí a opravování mluviva již ovládaného, kdežto při vyučování jazyku latinskému mají se věci v některých kusech přímo naopak, na všechen způsob však zhola jinak.

Stránka jazyková, zvláště pak grammatická znalost jazyka toho stojí zde v popředí, a cit pro slohový ráz mrtvého jazyka třeba tu teprv vštěpovati a od materštiny různiti, ba velmi často i mluvivo teprv opatřovati: krátce tam pěstovati toliko třeba a zbavovati nemístných výběžků bujný strom, rostoucí již v rodné půdě své, zde však sázeti teprv do půdy domácí símě cizopasné a pečovati o to, by ujmouc se nezakrnělo a nezvrhlo se pod sluncem cizím, nýbrž dospělo původní krásy a mohutnosti své. A různé tyto práce sotva bude lze vykonati týmž způsobem.

Účel vyučování latinského vyžaduje toho pilně, by nejen stránce grammatické *) věnovala se i při čtení auktorů v nižším gymnasii péče zvláštní, nýbrž aby žák úplně vnikl i v obsah četby své **) a v myšlení a slohu spisovatelově takřka zdomácněl, což však četným střídáním auktorův po způsobu navrhované chrestomathie přímo zamezuje se. A přece praví sama Organis. osn. v instrukci o četbě latinské na str. 113.: „Dass endlich der Schüler mit den vom Schriftsteller behandelten Gegenständen bekannt, und dadurch erst in dem Gedankenkreise des Schriftstellers heimisch gemacht werde, ist zwar eine unerlässliche Forderung, ohne deren Erfüllung alle übrigen Seiten der Erklärung ihres wesentlichen Erfolges entbehren würden:“ načež vykládá, že není snadno, nalézti v tom pravou míru, a pokračuje: „Ohne es zur Pedanterie in logischer Zergliederung kommen zu lassen, muss man doch stets bedenken, dass die Schriftsteller, welche für die Schüler ausgewählt sind, es verdienen, ihrem Gedankengange streng aufzumerken, und dass in dieser Aufmerksamkeit ein wesentliches Bildungsmittel liegt.“ Též Wilhelm ve své „Prakt. Paedagogik“ označiv vlastním účelem četby: „vollständige Auffassung und gründliche Verarbeitung des Gelesenen“ vykládá na str. 91.: „Die Schüler sollen durch den Unterricht mit dem Schriftsteller allmählich vertraut werden, sich in denselben, wie man sagt, „einlesen“. Wenn aber nach mehrmonatlichem Lesen die Schwierigkeiten nicht geringer werden wollen“ etc. — Všecko to předpokládá však delší prodlení a důkladné obírání se četbou téhož spisovatele, ale zhola nemožným stalo by se, kdyby dle návrhu p. kollegova v I. běhu quarty měl odbyti se Caesar, v II. pak poslední 2 měsíce věnovaly se četbě básnické a o předcházející 3 rozděliti se měli Sallustius, Livius a Cicero, při jehožto řečích „by však“ — dle vlastního mínění p. navrhovatele — „učitel o uměleckém jich složení a řečnickém umění vůbec ničeho ani připo-

*) Viz Organis. os. str. 112, tohoto pojedn. str. 12.

**) Komenského Didaktika vyd. 1849. kap. XVII. základ VII.

o latinské četbě v quartě.

191

mínati nesměl.« Po takovémto přečtení auktorův těch mohla by
většina quartanův honositi se výše označeným „obrazem literarní
činnosti Římanův“ asi s týmž výsledkem a právem, jako hono-
sívají se nedbalí nebo neschopní studující, že prošli 6—8 škol,
nejsouce přece k ničemu. Na posilující strávení bylo by aspoň
sotva lze pomýšleti při takovémto hltání učiva, ba tušíme, že
nemohlo by naskrze jíti ani o věrný a slovný překlad, jak žádá
jej Organ. osn. na str. 113. násl. a plnou váhou přesvědčující
zkušenosti své odporučuje Wilhelm str. 78. dokládaje ku konci:
„wie sehr dagegen die Gestattung freier Uebersetzung zur Ge-
wöhnung an seichte Flüchtigkeit führen muss, braucht nicht
erst durch Berufung auf die Erfahrung nachgewiesen zu wer-
den.“*) Úplně mimo zřetel však musila by za takovéhoto kvapu
zůstati ona bedlivá péče a správnost jazyka materského, již
ukládá Organis. osn. učiteli na str. 113.: „Zur Treue gehört, dass
der Lehrer weder den Schülern noch sich selbst ein nur halb
und ungefähr treffendes Wiedergeben der lateinischen Worte,
Wendungen, Satzverbindungen nachsehe, während er dabei jede
Verletzung der Gesetze der Muttersprache, namentlich auch
in Wortstellung und Satzfügung, ebenso als Fehler behan-
delt, wie das beim Uebersetzen in das Lateinische als sich von
selbst verstehend angesehen wird.“ A přece jest vzdělávání ja-
zyka materského na základě jazyků klassických právě onou
stránkou filologie, která kromě vzácných pokladův literatury řecké
a římské především oprávňuje a odůvodňuje důležité postavení
vědy té ve školách všech národův novověkých. Žel bohu, že
právě stránky tak důležité pro rozvoj každého jazyka méně než
kterékoli jiné dbávají dosti často až dosud i filologové čeští.

Na konec budiž ještě k tomu jen ukázáno, že po právě
ani Schenklovou chrestomathií z Xenofonta nemůže se krýti,
ani různých vydání školních — „Epitome,“ „Editiones castigatae“
nebo „in usum scholarum“ — dovolávati „kompilace“ pro quartu
navržená, poněvadž onano vydání, sestávajíce naskrze jenom
z jediného spisovatele, zachovávají všudy totožnost slohu vypou-
štějíce větším dílem toliko věci pro školu se nehodící; tuto však
jde o pestrou směsici slohův různých spisovatelův a obsah žactvu
valnou měrou nedostupný. Co pak vhodného výběru četby klas-
sické se týče, kterou nečtouce všecko napořád dle zvláštních
okolností a potřeb v každé quartě jinak volíme; potřeba výběru
takového právě důtklivě toho žádá, by neměl takovýmto nevalným
„výtahem auktorův“ různých učitel ruce svázány a spíše z celého
auktora mohl vybrati, co pro různé třídy uzná nejlepším.

Hledíce tedy k tomu, co výše vyloženo, nemůžeme ovšem
sdíleti náhled p. kollegův ani o vadném opatření Organ. osnovy,

*) Srovnej též Dr. W. Schrader’s Erziehgs- und Unterrichtslehre.
2. Aufl. 1873, str. 373.

192

pokud se týče latinské četby v quartě, ani o navržené její
opravě, poroučejíce ostatně bedlivému uvážení kruhů příslušných
věc tu, prvé než by snad pro domnělý výsledek ceny rovněž
pochybné zavrhnouti se mělo zařízení dlouhou řadou let osvěd-
čené a učiněné po zralé jistě úvaze od mužův, jako byl přední
původce Organ. osnovy prof. Fr. Exner. Mát zajisté filologie
klassická do sebe tolik ceny vnitřní a takovou důležitost pro
rozvoj všech jazykův a literatur novověkých, ba i pro účely
praktické, *) že i bez pochybného výsledku onoho podrží vážné
postavení své též u nás jako u všech národův nejvzdělanějších,
ani praktické jistě Angličany a Němce nevyjímaje, a sice tím
spíše, čím méně sháněti se bude po lesklých bludičkách, věnujíc
všeliké síly své pouze záměrům bezpečným.

Zpráva o některých změnách škol střed-
ních, jež navrhuje c. k. zemská školní rada
česká.

Aby rozšířen byl společný základ různých odborů vzdělání
vyššího a nemusilo se rozhodovati o životním povolání chlapce
v letech takřka děckých, kdy skutečné schopnosti a náklonnosti
jeho sotva že mohly býti zpozorovány a poznány, tím méně oce-
něny; k tomu zaražen ve vlasti naší nový druh škol středních,
totiž realné gymnasium, jež slučujíc základy vzdělání huma-
nistického i realistického během patnácti let pevnou půdu si za-
bezpečilo vedlé starších gymnasií a realek pouhých.

Kromě přátel a podporovatelů nového poměrně zařízení
tohoto vyskytli však se hned z prvopočátku a jsou až posud,
kdo pochybují o možném sloučení různých základů těch, majíce
za to, že jednak čas vyučovací nestačí obsáhnouti tolik různých
předmětův, leč by mládež patrně byla přetížena, jednak že bytelně
a podstatně muselo by se umenšiti v požadavcích pouhých gym-
nasií i realek, kdyby spojení obojích mělo státi se bez přetížení
mládeže.

Nelze nepřipustiti, že v pochybnostech právě uvedených
spočívá hlavní a vlastně jediná nesnáz realních gymnasií, k její-
muž odstranění již nejednu změnu vzalo původní zařízení ústavů
těch, které podnes nemůže býti považováno definitivním. Důležitosť
však a veliká váha základní jeho myšlénky, sloučiti totiž aspoň
do jisté míry výhody vzdělání humanistického s dobrými strán-
kami studií realních, a vyhnouti se tak neblahé jednostran-

*) Organisationsentwurf für G. und R. Vorbemerkungen S. 5. sq.
— Vortrag des k. k. böhm. Landesschulrathes v. 7. December 1872.

V. Slavík o některých změnách škol středních.

193

nosti směrů obou, chvalitebný tento zajisté směr gymnasií realních zjednává školám těmto co den v lidu větší obliby, zároveň pak působí, že též na místech kompetentních bedlivě hledí se k jich zdokonalení.

K nejvážnějším jistě změnám ve školách těch náleží bez odporu zamýšlené úplné sloučení obou dosavadních oddělení — gymnasiního a realního — v jednu jedinou nižší školu střední jakožto společnou průpravnu pro vyšší gymnasium a vyšší realku, které umožniti se má vyloučením jazyka řeckého a francouzského ze společné průpravny té a odkázáním předmětův těch na příslušné školy vyšší.

Poněvadž vážný již sám sebou v ohledu didaktickém záměr tento ještě mnohem větší důležitosti nabývá tou okolností, že zároveň s jeho uskutečněním měly by pominouti všecky nižší realky a nižší gymnasia nynějšího způsobu, přeměníce se v takovouto průpravnu společnou; a protože záměr ten, týkající se valnou měrou též kruhů filologických, na místech rozhodujících béře se již opravdově a vážně: myslíme, že nebude od místa, jestliže „Listy filologické“ zevrubněji seznámí své ctěné čtenáře se zamyšlenými změnami, které se jich namnoze velice týkají.

Učiněn totiž od zemské školní rady pro Čechy již koncem roku 1872 ministerstvu vyučování návrh na sloučení dosavadních nižších škol realních a gymnasiijních v jeden jediný společný a nerozdílný základ obou směrů studií vyšších — realní gymnasium, na němžto nevyučovalo by se jazyku řeckému ani francouzskému, za to však byly by kromě krasopisu, jenž odpadá, všecky ostatní předměty nynějšího gymnasia realního, i latina, kreslení a rýsování všechném žákům bez rozdílu společné a obligatní, nynější pak různění v oddělení gymnasiijní a realní, mající platnosť na ten čas bez toho jen ve 4 hodinách co týden pro třídu III. a IV. — řečtina v gymnasiijním a francouzština a krasopis v oddělení realním — přestalo by úplně. Jazyk řecký odkázán na gymnasium (vyšší), francouzský pak na (vyšší) realku; krasopis zcela vypuštěn z předmětů školních i na realce.

Důležitý pro rozvoj středního školství návrh ten vznikl z kromobyčejného návalu žactva, hrnoucího se v posledních letech k ústavům směru realistického, z čehož by až příliš snadno vzejíti mohla škodlivá jednostrannosť v míře snad ještě větší, nežli druhdy, kdy pěstováno u nás výhradně téměř studium humanistické. Vyhovětí tedy aspoň až do jisté míry jednomu, a zameziti zároveň druhé, bylo za takovýchto okolností patrným úkolem příslušného úřadu školního, jehožto rozřešení byl by pouze theoretický důmysl hledal již v jakémsi ústavu, stojícím jaksi uprostřed mezi pouhou realkou a gymnasiem pouhým, kdyby školy takové nebylo již stávalo v realním gymnasii, delší již řadou let osvědčeném na místech a v okolnostech různých.

Takovýmto způsobem obrácen tedy takřka mimoděk zřetel

Tinu Slavickou

13

194

V. Slavík

školní rady zemské na realní gymnasium, o jehož zařízení žádaly nadto a žádají v novější době všecky téměř obce městské v Čechách, stojící po střední škole buďsi již vlastní nebo státní. Mělo-li však dostati se realnímu gymnasii úkolu tak důležitého, by stanouc se *normou* nižších škol středních vůbec, netoliko nahradilo, nýbrž i převýšilo výhodným zařízením všeliké dosavadní školy ty; pak slušelo zajisté uvážiti co nejbedlivěji, zdaž nynější jeho zařízení jest již tou měrou dokonalé, že by nemělo potřebí oprav žádných, a za tou příčinou prozkoumati opětně všeliké zkušenosti nabyté ve školách druhu tohoto.

Při takovémto uvažování a zkoumání pak shledáno, že

a) nehoví dosti zamýšlenému cíli: *brzké poměrně rozcházení se žáků v odbory* gymnasijní a realní, jež nastupujíc již po 2. třídě realně-gymnasijní působí, že studium *jazyka latinského*, všem žákům bez rozdílu tak důležité a potřebné, nepěstuje se s náležitou opravdovostí, ani zvláště nastávající realisté netoliko sami jen leda bylo je vykonávají, nýbrž v nemalé míře nedbalostí tou i ostatním jsou na závadu. Přímo pochybným jeví se však výsledek vyučování tohoto, poněvadž přestávajíc již třetím rokem, nemůže vykonati nic poněkud důkladnějšího, a málo jenom pro život prakticky potřebného; což ostatně skoro touž měrou platí též o *kreslení* pro pozdější *gymnasisty*. b) Tím pak, že již ve třetí třídě odbor gymnasijní obírá se řečtinou, realní zase kreslením, rýsováním, chemií a po návrhu videňské enquetní komисse též franštinou, vrhají se v nedospělé žactvo téže třídy směry tak různé, že i z paedagogických příčin jen s těží možno se s tím spřáteliti. c) Konečně nelze též schvalovati nahromadění pěti jazyků ve školách nižších — latiny, řečtiny, češtiny, němčiny a franštiny, — z nichž u nás z příčin pochopitelných zvláště na školách českých každému žáku po pravidle čtyrem jest a bude vždy učiti se.

Na odstranění těchto, jakož i některých jiných vad, o nichž v následujícím se promluví, navrhla s pilným odporučením zem. školní rada změny výše označené, jsouc přesvědčena, že tím zároveň jak realistickému tak humanistickému studiu opatří se základ pevný a všelikým potřebám hovící, jenž i se *stanoviska škol realních i gymnasijních zajisté včasným jeví se a žádoucím*.

## A. Se stanoviska škol realních.

Přenechavše záhy školám měšfanským a odborným pěstování vyššího průmyslu, staly se nyní realní školy téměř výhradně průpravou pro techniku jako gymnasia pro universitu. Ale že nedostávalo se jim k tomuto úkolu živlu obecně vzdělávacího, hledala se náhrada ve studiu jazyka francouzského a anglického, které však nemohlo se vyrovnati ve stránce této až dosud. a po

o některých změnách škol středních.

195

přesvědčení zem. školní rady nevyrovná nikdy vzdělávací síle obecně uznávaného a stoletími osvědčeného studia jazykův klasických, zejména pak latiny, anyt 1. pro chudobu grammatických tvarův jakož i pro nedostatek přísné logiky v soustavě své vůbec nevpraví jazyky ty žákům nikdy ono vzdělání rozumové, onu logiku, jež měrou tak hojnou plyne ze studia latiny a bohaté jeho grammatiky, nehledě ani na citelný nedostatek způsobilého učitelstva jazyků těch a ještě chatrnější, pouze *parléřskou* methodu vyučovací, jež jistě ani po dlouholetém usilování nevzmůže se na onu sílu ducha i srdce zároveň jímající a vzdělávací, jakou vyznamenává se po století již pěstované, opětně zkušené a ustálené studium latiny.

2. Zavedením latiny ve 4 nižších třídách školy střední zjednal by se bez obtíží jednak veležádoucí základ obecného vzdělání žákům realním, jednak dostalo by se i technikům toho, čeho v životě praktickém při terminologii vědecké ba i v běžném hovoru kruhů vzdělaných tak trpce postrádali po vlastním vyznání naši architektové, ingenieuři a p. cvičenci škol technických.

3. Oprava výše uvedená jest nyní tím více na místě, co realky přenechavše pěstování směru průmyslnického školám měštanským staly se průpravnami studií technických, jimž nejde již o prchavé choutky všedního prospěchu, tím více však mělo by záležeti na důkladném vzdělání obecném.

4. Konečně jest jazyk latinský nejvlastnějším základem většiny novověkých jazyků kulturních, na němžto zejména vyučování *franštině ve (vyšší) realce* velice bylo by usnadněno, působíc též hojnější měrou i u vzdělání obecné.

## B. Se stanoviska gymnasijního.

Rovněž jako realistům byla by navržená oprava i pro gymnasia jenom prospěšna; neboť:

1. Byvše po 4 leta soustavně vyučováni v kreslení a rýsování seznali by značnou toho výhodu netoliko medikové nýbrž i právníci ba i kněži při příležitostech rozmanitých.

2. Pilná potřeba vyučování žáků gymnasijních v kreslení, a až do jisté míry i v chemii uznána již v enquetních poradách vídenských r. 1870; navrženou pak opravou bylo by jí vyhověno.

3. Jedinou závadou, jež by snad se stanoviska gymnasijního vytknouti se mohla opravě navržené, bylo by obmezení řečtiny pouze na (vyšší) gymnasium, o čemž však všickni čtyři zem. inspektoři škol středních, oba dva humanistické v to počítajte, jednomyslně vyslovují pevné přesvědčení své v ten smysl, že se tím neublíží, zvláště hledí-li se na přiložený návrh nového plánu vyučovacího, — ani vyučování gymnasijnímu vůbec ani jazyka řeckého zvlášť, jelikož: a) počet hodin řeckých rozmnožil

13*

196

V. Slavík

by se na 7 v témdni a vyučování samo dělo by se mnohem intensivněji u žáků nadto značně dospělejších a opatřených veľmi důkladnou průpravou grammatiky latinské.

b) Na takovémto základě a za těchto okolností bylo by lze v 7 hodinách za týden jistě probrati aspoň důležitější části tvarosloví řeckého ještě v quintě, tak že by již v sextě mohlo se přikročiti k lektuře.

c) Takto nevzešlo by z navrženého odkladu řečtiny do oddělení vyššího, pro něž ostatně byly se vyslovily již hlasy velezávažné, nijaké skrácení nýbrž jen soustředění předmětu tomu, jímž přiměřená methoda vyučovací, aspoň rovných výsledků může dodělati se, jako za nynějšího stavu věcí, zvláště uváží-li se, že by bylo činiti pouze se žáky, kteří majíce náležitou průpravu zároveň cítí se k věci povolanými.

## C. Se stanoviska obojích škol.

1. Jakmile netřeba pozastavovati se nad věcí posledně uvedenou, jest navržená oprava pro obojí školy nejen veledůležita, nýbrž i žádoucí, poskytujíc vedlé výše uvedených i té výhody neocenitelné, že studující mohou o životní dráze své rozhodovati teprv v 15. neb 16. roce, když schopnosti a náklonnosti své s důstatek byli již poznali, čímž značně umenší se počet nepovolanců ve směrech obou, poněvadž nebudou více 10—11letí chlapci se posýlati do gymnasia neb realky jen proto, že v místě nebo jeho blíži se nachází, odkud pak (zvláště z realky) přestoupení ku směru druhému velice bývá nesnadné.

2. Opravou touto usnadnilo by se nazírání a pojímání vzdělaného světa vůbec, protiva pak mezi humanismem a realismem zajisté by se zmírnila.

3. Konečně i to váží mnoho, že též ve městech menších, kde nyní obyčejně pouze jeden druh škol se nachází, mohli by rodiče na spojené škole syny své až do 15.—16. roku podržeti v domě otcovském.

Z těch příčin odporoučí zem. školní rada co nejvřeleji návrh svůj, navrhujíc ku konci ještě rozšíření vyšší realky ze 3 na 4 ročníky, jímž by se pomohlo jednak nynějšímu přetížení žactva 34—36 vyučovacími hodinami *) v témdni, — v čemž nejsou ještě hodiny pro nově nařízenou franštinu, — jednak zjednala by se žádoucí rovnosť studií realních s gymnasijsními, v mnohém ohledu i k dosažení rovného stupně dospělosti potřebná.

My pak dovolujeme si poručiti tímto veledůležitý návrh ten všestranému a zralému uvážení mužů, kteří se znalostí věci pojí zároveň lásku k ní, majíce za to, že dobré věci může se tím jen prospěti.

Sděluje V. Slavík.

*) Viz rozvrh hodin a předmětu nr. 61.

Úvahy a zprávy.

Latinská cvičebná kniha pro I. gymnasialní třídu.

Sestávil J. Riss. 3. vyd. 1873.

Cvičebná kniha Rissova, jak jsem ze zkušenosti vlastní se přesvědčil, celkem dosti činí potřebám žactva, jemuž jest určena. Maje tedy za to, že i při nastalé jí konkurrenci na některých ústavech potrvá, rád bych některými poznámkami přispěl k žádoucí její opravě, zejména pokud se týče české skladby a fraseologie.

Cvičebné látky poskytuje kniha Rissova nejen dostatek, nýbrž i značný nadbytek, což poněkud ode zlého jest. Pořádaje vydání nové dobře učiní p. skladatel, všimne-li si návodu Wilhelmova, kterýž o cvičebné knize tento školní praktikus podává ve své „Praktické pedagogice“ na str. 40. a nsl., kdež i látka velmi prakticky rozvržena jest, jak by nejlépe bylo jednotlivé části latinského tvarosloví po sobě probírati a dle toho cvičebnou knihu uspořádati. V Rissově knize mnoho jest výminek při deklinacích substantiv, jež odkázati bude teprvé třídě II. Téže třídě ponechati bude zájmena quisquis a quicunque (§. 39.), zájmena neurčitá (§. 40. a 41.), ostatní číslovky (§. 45.) a pak z míry hojná nepravidelná perfecta a supina.

Ze skladby připouští „Osnova org.“ jen tolik, kolik nezbytně potřebí jest, aby žák latinské tvary náležitě si osvojiti mohl; vylučuje tedy všechny zbytečné neshody a nesrovnalosti skladby latinské a české, které žáka neznajícího ještě ani skladby své materštiny matou a jemu nepřekonatelné obtíže ukládají. Tuto mezi p. skladatel značně překročil nakupiv syntaktických obtíží, s něž obec našich primánů býti nemůže. V příkladech Rissovy knihy jest příliš mnoho sloves, adjektiv a substantiv, jichž vazba v obou jazycích odchodna jest. Přidáno-li v závorce, jaký jiný pád položiti jest, není s prospěchem žactva, kteréž hned od počátku náležitě rozuměti má, čemu se učí, proč tak či onak se děje. Ve třídě II., když žáci v pravidelném tvarosloví již utvrzeni jsou a též skladbu své materštiny poněkud seznali, bez

Ovany a zpřavy.

199

obtíže důležitější odchodné vazby latinských sloves, substantiv i adjektiv probírati lze, zvláště, budou-li systematicky dle soudých kategorií sestaveny. Tu snáze osvojí si žák pravidlo, že na př. český genitiv odluky, dosahu a dělivý ve spojení s těmi a těmi slovesy v latině akkusativem se vynáší, že za latinský akkusativ Čech tytýž dativ klade a p. Ale z cvičebné knihy pro I. třídu určené všechny takové příklady vymýtiti jest. Jsouť pak v Rissově knize tyto:

1. V nichž český genitiv překládati jest lat. nominativem a naopak: Divitiae non semper optimis contingunt (30.) *)

2. Český genitiv lat. akkusativem: Mužové hájí vlasti (6). — Varujte se úkladův a p. (8. 10. 18.). — Agni lupos fugiunt (11. 15.). — Mrtvého lva ani plachý zajíc se nebojí (11.). — Non praesepe bovem, sed bos praesepe requirit (15.). — Chleba a vody požaduje příroda (50.). — Svého zdraví vždy šetři (34.). — Homines quo plura habent, eo maiora cupiunt (29.).

3. Český genitiv latinským ablativem: Ohnivému koni uzdy, ne ostruhy třeba jest (16.). — Animus liber est cura et angore (11.). — Libera te metu mortis (33.). — Nihil magno viro dignius (26. 29.).

4. Český genitiv lat. dativem: Obtemperate praeceptis (7.) Poslouchej zákonův (12.).

5. Český dativ lat. akkusativem: A bonis bona disce (19.). — Vitia etiam sine magistris discuntur (7.). — Poetae ediscuntur (12.). — Conscia mens recti famae mendacia ridet (19.). — Malým chybám jiných se posmíváte (38.). — Hlad učí mnohým věcem (19.). — Isocrates multos adolescentes eloquentiam docebat (53.). — Violare alterum (42.). — Rád odpustil jsem těm, od nichž mi bylo ublíženo (68.).

6. Český instrumentál latinským akkusativem: Rodičům jsme úctou povinni (29.). — Superbos contemnit (37.).

7. Český pád předložkový lat. pádem prostým: Mortuo leoni et pavidi lepores insultant (11.). — Germania frugiferum arborum haud ferax, sed pecorum fecunda erat (18.). — Italie jest úrodna na stromy ovocné (18.). — Mnozí v neštěstí na myslech klesají (19.). — Veliká část zvířat vyniká bystrostí smyslův nad člověka (23. 51.). — Equis vetulis teneros anteponere solemus (8.). — Novému příteli nemá se dávati přednost před starým (86.). — Maiores nostri divitias virtuti posthabuerunt (52.). — Gaudium dolori iunctum est (66.). — Lidé obyčejně jiným nehody své za vinu dávají (vertere, 42.). — Romulus succedit Numae Pompilio (6.). — Aetas succedit aetati (12.). — Non aliud magis in contumeliam Persarum feminae accipiunt, quam admovere lanae manus (42.). — Difficilis est cura rerum

*) Čísla znamenají §§ cvičebné knihy Rissovy.

200

Úvahy a zprávy.

alienarum (23. 33.). — Z *touhy po* zlatě svěřují se lidé bouřlivému moři (34.). — Pauci veniunt *ad* senectutem (19; č. docházejí, dočkávají se staroby). — Raro *ad me* (č. mi) scribis (33.).

*Pozn.* 1. Někdy pan skladatel zbytečně odchýlil se od vazby lat. moha užiti téže vazby české: Pavouk plete sítě na mouchy (16, = muchám). — Křehké lodi svěřují lidé životů svých (17; místo správného akkusativu: životy své). — Mnoho víry přikládáte k pověstem lživým (24, = pověstem). — Sprostě se strachu před smrtí (33, = smrti). — Agesilaus rozdělil dary, jež mu král Tachus poslal, mezi otroky (60, = otrokům). — kým prosby nepohnou (65, = koho). — První a nejlepší ze všech vítězství (36, = všech vítězství). — Štěstí má mnoho proměn (12, = mnobé proměny).

*Pozn.* 2. Druhdy bývá v latině a v češtině opačný poměr mezi substantivem „řídicím“ a závislým na něm genitivem: Maria variis piscium generibus plena sunt (16; č. rybami různého druhu). — Zama quinque dierum iter a Karthagine aberat (48; č. pět dní cesty). Srv. pět zlatých mzdy, odměny, služby a p. Takové příklady též bude ponechati třídě vyšší.

*Pozn.* 3. Genitivu zápornému v I. třídě vyhnouti se nelze aniž potřebí.

Slovesa 3. konjugace v io lépe ponechati na druhé poloplotí: sapio (6.) effodio (7.) conspicio (8.) pario (12.) a j.

Některé příklady nesnadny jsou:

1. *Slovosledem*: Irretit muscas, transmittit aranea vespas (5). — Patrium habet deus erga bonos viros animum (8). — Non placidam membris dat cura quietem (13).

2. *Obsahem věcným*: Crescit velut arbor aevo fama Marcelli (12). — Bonae leges e malis moribus procreantur (13). — Perfectae eloquentiae speciem animo videmus, effigiem auribus quaerimus (23). — Philosophia in se non in fortuna collocat omnia (34.) a j.

Sem počítati dlužno přečetné příklady, v nichž jest řeč o věcech a osobách žákům I. třídy neznámých. Taková neznámá vlastní jména zůstávají bez výkladu jalovým zvukem bez věcného obsahu a vykládati jich bez citelné ztráty času nelze. S některými ovšem již priman seznamovati se může, jako jsou: Romulus, Cicero, Caesar, Augustus, Plato, Homerus a m. j. Ale: Academici, Agricola, Amphictyon, Antigonus, Antisthenes, Arbactus, Archytas, Ariovistus a m. j. vynechati bude.

3. *Vazbou a fraseologii*: Hněv na uzdě mějte (5). — *Ne-quidem* (6). — Bonus civis *respicit* patriae fortunam (11). — Neque caecum ducem neque amentem consultorem adhibe (18). — Res et tempora mutari solent (24). — In civitate boni mores maiore auctoritate erant quam scriptae leges (29). — Mezi udatným a zbabělým jaký jest rozdíl (34). — Quum sis mortalis, quae sint mortalia, cura (47). — Quid sit futurum

Úvahy a zprávy.

201

cras *fuge* quaerere (47.). — Difficile est consentire, quod capere non possis (49.). — Nelze s jistotou udati (79.). — Isokrates říkával, že ti, jimž jest (4., conj. imperf., proč ne: jimž by bylo?) krásné tělo . . . (93.).

Hledíc ku skladbě české a ku správnému překládání z latiny do češtiny a naopak toto poznamenati sluší:

1. *Přísudkem* bylo by hojněji užívati neurčitých tvarů adjektivných, než se posud děje. Tu měli bychom se více spravovati příkladem Štítného nežli Veleslavínovým; řeč česká nabyla by tím nejen větší určitosti, nýbrž i jakési uhlazenosti a elegance. Některá adjektiva v rodě mužském ovšem pozbyla již neurčitého zakončení; nebudeme zajisté psáti dobr, tepl, horek, vysok a p. Ale v ostatních rodech a v celém mpohočtu tvarům neurčitým nic nevadí: Dobrá kniha jest užitečna, užitečná kniha jest dobra, užitečné knihy jsou dobry a p. V té příčině mnohé příklady knihy Rissovy opraviti přijde: Duch nešlechetného nikdy není pokojný (19 = pokojen). — Herodes byl k židům ukrutný (20 = ukruten). — Catilina byl státu římskému nebezpečný (23 = nebezpečen). — I těžká práce jest prospěšná (17 = prospěšna). — Sladká (= sladka) jest půda otčiny (17.). — Lakota jest nena-sytna. — Bitva jest strašna (16.). — Smrt chudým i bohatým jest společna (19.). — Vejce vejci jest podobno (17.). — Slunce jest všem lidem společno (17.). — Staří Římané byli udatni a bojovni (18.). — Všickni dobří jsou váženi, všickni zlí nešťastni (19.). — Spisové moudrých mužův jsou velmi uži-tečni (27.). — Války byly krvavy. — Nezralé hrozny jsou trpky. — Podoba země jest kulata. — Mily jsou dary přátel. — Široké řeky jsou prudky (9.). — Zuby psův jsou ostry (13.). — Od-povědi bývaly temny (18.). — Rozmanity jsou rody zvířat (18.). — Katilinovi byly občanské války mily (46.).

Pozn. Co, něco, nic, pojí se v češtině pravidelně s genitivem adjektiva. Špatna jest tedy vazba: V životě smrtelníkův nic není ustavičné, nic stálé (19 = nic stálého, nic ustavičného). — Nic není sladší (= sladšího) nad lásku rodičův (26.) a j.

2. Jazyku českému ne bez příčiny vytýkají, že oplývá přílišným počtem sykavek. Této kakofonie z dobré polovice bychom zbyli, kdybychom se vraceli k bývalé lepotě jazyka našeho a nezaváděli novot, jež nejen vazbu českou zbytečně porušují, nýbrž i hojnost nových sykavek v jazyk náš uvádějí. Jest to přede vším novomodní vazba s co, která všecky téměř přísudkové instrumen-tály, přísudkové akkusativy s předložkou za a původní porovnací, libozvučnou spojku jako, vytlačila. Za druhé zbytečná vazba re-flexiva, jichž starší jazyk nezná: zelenati, viklati (Kom.), otá-zati, dotýkatí, spoléhati, omrzeti a mnoho jiných sloves našli bychom v starších spisech bez se, kdybychom hledali. — Též trans-gressiva, participia, substantiva verbalia sloves zvratných užívají starší spisovatelé bez se: S jedním radujícím všichni se radují,

202

Úvahy a zprávy.

rmoutícím rmoutí (Kom. Lab. 122.). Vystěhování, navrácení, vybavení a p. m. vystěhování se, nebo dokonce vystěhování-se, navrácení-se, atd.

Nejvíce zbytečných sykavek naplemeněno tím, že v době novější staročeské passivum téměř všecko vytlačeno jest tvarem mediálovým. Že takové přílišné užívání media ve smyslu lat. passiva novým jest poměrně zjevem, o tom může se každý přesvědčiti, komu o to jde, z důkladné monografie Kotsmíchovy, *) kdež věc ta daty statistickými nade vši pochybnost postavena jest. Poněvadž pak škole přední úloha připadá, napravovati, co vinou neblahých poměrů dob minulých porušení a zkázu vzalo, jest o to co nejvíce dbáti, aby knihy školské psány byly řečí přesnou a slóhem ryze českým. Avšak nejen libozvuk, věc u nás ovšem málo ceněná, zde rozhoduje, nýbrž přede vším důvody didaktické. Čemu zaváděti nesprávné tvary české od latiny odchodné, když máme přesné tvary s latinou úplně shodné? Z té hlavně příčiny přejeme si, aby všecka novomodní mediapassiva přesnými staročeskými passivy nahrazena byla. Jsouť pak to: Dobře se vychováváš (1. = jsi vychováván). — Moudrostí zdobí se život (5. = jest zdoben). — Slzami umenšuje se strasť (5. = jest umenšována). — Žáci se vyučují od učitelův (6. = jsou vyučováni). — Příklady žáci se povzbuzují (7. = jsou povzbuzováni). — Města se opevňují (7. = jsou, bývají opevňována). — Válkami se rozvazují svazky přátelství (7. = jsou, bývají rozvazovány). — Neřesti těžce se vykořeňují (7. = bývají vykořeněny). — Válkou se pustoší pole (7. = bývají pustošena). — Roucha ozdobují se zlatem (8. = bývají zdobena). — Nemoci trpkými léky se léčí (8. = bývají léčeny). — Topol sázívá se (10. = bývá sázen). — Žáci hrozbami se pobádají (10. = jsou pobádání). — Rhodus se vychvaluje od básníků (10. = jest vychvalován). — Hvězdy se ve dne zatemňují páprsky slunečními (11. = jsou zatemňovány). — Květina po vůni se poznává (11. = bývá poznána). — Básně Homerovy čítají se ve školách (13. = jsou čteny). — Měsíc se osvětluje světlem slunečním (15. = jest osvětlován). — Mírným spánkem občerstvují se těla lidská (15. = jsou občerstvována). — Blesky způsobují se často veliké požáry (15. = bývají způsobeny). — Křehké tělo řídí se nesmrtelným duchem (17. = jest řízeno). — Trestem od bezpráví se odvracuješ (63. = jsi odvracován). — Nejslavnější čin se neposuzuje ode všech stejně (63. = nebývá posuzován). — Dobří studem pobádají se k ctnosti (63. = jsou pobádáni). — Oběd Lacedaemonských se kořeníval (64. = býval kořeněn). — Města se opevňovala hradbami (64. = byla opevňována). — Mužům poskytovala se výživa (64. = poskytováno

*) O poměrech časových passiva českého hledíc k jazykům staroklassickým. Program slov. gymnasia brněnského z r. 1869.

Úvahy a zprávy.

203

bylo). — Ve válce bojovalo se od Římanů (64. — bojováno bylo).
— Před časy zločinci na kříž se přibíjeli (64. = bývali přibíjeni).

3. Kde pan spisovatel lat. passivum skutečnými tvary passivnými i v češtině označuje, chybuje zase tím, že jedněch a týchž tvarův užívá a) za perf. a praes., b) za perf. a plusqpf., z čehož věru nemalé zmatky a veliké překážky didaktické plynou. I o tom mohl p. spisovatel náležitého světla nabyti z dotčené monografie Kotsmíchovy. Označujeme pak jednotlivé časy českého passiva takto: *Praes.* jsem zván, bývám přemožen. *Impf.* Byl jsem zván, býval jsem přemožen. *Perf.* jsem nazván, jsem přemožen. *Plusqpf.* Byl jsem nazván, byl jsem přemožen. *Fut.* budu zván (nazván), budu přemožen. *Fut. exact.* (až) budu nazván, přemožen.

Dle toho opraviti bude tyto příklady:

a) Praesentia: jste smířeni (1. = mířeni, smířováni). — My všichni jati jsme (= jímáni) láskou k vlasti (63.).

b) Perfecta: Regulus byl (= jest) přemožen. — Cineas byl (= jest) poslán. — Naděje naše byla (= jest) sklamána. — Alcibiades byl (= jest) vychován. — Krátký život byl (= jest) nám od Bohu dán. — Catilina byl (= jest) vypovězen. — Alba byla (= jest) vzata (66.). — Clitus jest probodnut. — Tys nazván [byl]. — Dobře jste [byli] vychováni. — Třicet lodí jest zajato. — Pausanias jest pochován (67.). — Radnice, v níž Caesar zavražděn byl, jest krátce potom zazděna (68.). — Sallustius popisuje, jak krutá bitva svedena jest. — Kdož může vypočítati, kolik válek od Římanů jest svedeno. — Soudce hledí k tomu, co spácháno jest. — Nelze udati, kterého roku tyto kraje od našich předkův jsou osazeny (79.).

Pozn. Skutečná media a vazby bezpodmětné jest ovšem ponechati: Často se klameš (2.). — Mravy se mění (13.). — Vypravuje se (1.) a p.

4. Participium futuri pass. jest žákům I. třídy jedním toliko způsobem překládati: infinitivem s dativem: Jest nám pracovati. Žákům jest čísti užitečné knihy. Tímto překladem zvykají žáci přesným vazbám českým a nejsnáze takto překládají; třeba jim jen na pamět uvěsti, že jsou to vazby passivné, že tedy český akk. se promění v nom. a sum esse s tímto podmětem v čísle se shodne. Opisné vazby museti a míti nejsou předně české, za druhé jest je žákům Bůh ví jak převraceti než je náležitě přeloži. Všecky takové příklady třeba tedy nahraditi přesnými vazbami českými: Kyj kyjem musí se (= jest) vyraziti. — Jeden nemá bojovati se dvěma (= jednomu není bojovati). — Společné nebezpečí musí se (= jest) svorností zaháněti. — Žáci Pythagorovi museli (= žákům bylo) po pět let mlčeti. — Ode všech lidí buďou se museti jedenkráte účty vydati (= všem lidem bude vydati). — S přátely šťastnými máme

204

Úvahy a zprávy.

se (— jest se nám) radovati (86.). — Zbožnosti jest vzdávati
chválu. — Rady moudrých přátel jest nám poslouchati. —
I po špatné žni jest rolníku síti. — Neřesti jest z kořene vy-
mýtiti. — Více víry jest nám přikládati tomu, co vidíme (87.).

Pozn. Infinitivem jest též překládati genitiv gerundia zá-
vislý na substantivech (§. 97.), jakož i za časté supinum na u a
akkusativ gerundia s předložkou ad. Poněvadź v té příčině naši
filologové velmi často chybují, podávám zde několik příkladů če-
ských, jimiž by se spravovati mohli: Zda nevíš, že mám moc ukřižo-
vati tě (Pass. 294.). Ti toliko právo měli k nim choditi (Blah.
39.). — Žádost má slovo boží slyšeti (Star. Skl. V. 94.). —
Udělá se mi chuť podívati se (Lab. 37.). — Měl svobodu k nim
vcházeti (Blah. 80.). — Mám obyčej ráno vstávati (Star. Skl.
V. 125.). — Oheň dobr jest sě zhřieti (Pass. 132.). — V tom
sklepě jest voda dobrá píti (Pref. 317.). — Mandragora jest
ovoce krásné hlédati, ale jísti není chutné (Štít. Šest. 127.).
— Dobrým mila by byla pravda slyšeti i od oslice (Štít. Šest. 2.).
Břímě Páně jest přelehké nésti (Bart. 176.). — Zdáše se jí
nésti těžek (Výb. I. 898.). — Což je ta cesta tvrda orat (Erb.
Pís. 183.). — Ty věci potřebny jsou křestanu rozuměti (Štít.
Nauč. 33.).

5. Ostatek jest mluva v českých příkladech správna, vy-
týkáme jen toto: Poslouchej, žáku, rozkazův učitele (7. = uči-
telových). — Krev rozlévá se skrze žily do těla (15. = ži-
lami). — Včely, hmyz to užitečný, snášejí med (20. ; toto nyní
přečasté appositivné to jest zbytečná vymoženost doby novější !).
— V přístavech lodi jsou bezpečny před návalem vln (22. lépe:
od návalu). — Všech movitých věcí movitější jest moudrost (26.
Proč nevolíme raději polské slovo „ruchomý“, když nám pohyb-
livý nestačí?). — Hannibal vzal jed (94. komu? = Jedu požil
jako léků užíváme).

Osnova org. žádá (str. 105.), aby slova latinská od I.
třídy počínajíc čtena byla přesně dle kvantity a přízvuku. Za
tou příčinou bylo by záhodno, aby cvičebné knihy I. a II. třídy
všechny dlouhé slabiky nejen ve slovníku, nýbrž i v příkladech
ležatou čárkou označovaly. Byla by to ovšem práce poněkud
zdlouhava i nesnadna zvláště při korrektuře, ale s velikým pro-
spěchem žactva. Kniha však Rissova neoznačuje kvantity v „Se-
znamě slov dle jednotlivých (45) odstavcův“ a v celém Slovníku
česko-latinském. Takto ovšem nemožno žákům dosti činiti po-
žadavku dotčenému.

Konečně přáli bychom si, aby od I. deklinace počínajíc
všecka slova umístěna byla ve slovníku abecedním a ne dle je-
dnotlivých odstavcův; neboť vynechá-li učitel v jednotlivých od-
stavcích po několika větách, stávají se pak seznamy ty neúpl-
nými a učiteli pořád jest kontrolovati, které slovo v seznamě
poznamenáno není.

F. Bartoš.

F. Bartoš.

Úvahy a zprávy.

205

Přeložil J. Pavel Tomášek*). Bibliothéka klassikův sešit 37—38 a 44.

Překlady klassikův řeckých a římských, nehledíc ani k věc-
nému jich obsahu, mají v literaturách moderních význam dvojí.
Bylyť ony jednak bohatým pramenem, z něhož jazykové moderní
formálně i materiálně se vzdělávali, jednak též jako prubírským
kamenem formálné dokonalosti a lexikálné bohatosti, jaké jeden
každý jazyk v jisté době dospěl. Kdo by na př. porovnal ně-
mecké překlady z konce minulého a z počátku tohoto století,
pak překlady z let asi třicátých s překlady doby naší, shledal
by zajisté nesmírný jich rozdíl v obou příčinách. Jsouť věrným
odleskem jazykového rozvoje právě té doby, v které vznikly.
A kdyby u nás přední stylisté doby Puchmajerovy o překlad
některých klassikův se byli pokusili, a přední stylisté doby naší
překlad týchž klassikův pořídili, jevil by se nám zajisté ne-
menší rozdíl obojích překladův. Takového porovnání nám ovšem
dopřáno není, tolik však na překladateli děl klassických žádati
smíme, aby překlad jeho měl ráz mluvnické dokonalosti a slo-
hové vytříbenosti nejlepších spisův doby naší, ovšem pak aby da-
leko nepokulhával co do slohové obratnosti za překlady našich
dřevních humanistů ze století XVI.

Probírajíce překlady naší „Bibliothéky“ s potěšením ovšem
shledáváme, že valná většina překladů těch jest skutečným obo-
hacením naší literatury, anyt nejen výtečná díla řecká i latinská
širším kruhům přístupna učinily, nýbrž i ku zdokonalení a vy-
tříbení slohu českého valně přispěly. K těmto překladům však
nelze počítati překlad řečí Ciceronových pořízený J. P. To-
máškem. Čeho se tu vlastně nedostává, nesnadno říci několika
slovy.

Z každého řádku vidíme, že máme před sebou překlad
začátečníka, který si as přílišné práce nedal, aby pozorným
čtením dobrých spisův českých osvojil sobě důkladnou znalost
české skladby a české fraseologie i synonymiky. Jeho sloh všecek
jest nejasný, kostrbatý, nečeský, často až nesrozumitelný. O vy-
třelosti, lepotě a libozvuku period Ciceronových nikde ani stopy.

Nemohouce všecky poklesky a nesprávnosti překladu opravo-
vati, vytkneme jen některé věci, abychom ukázali, jak chatrnou
má znalost náš překladatel české skladby a české fraseologie,
hledíce toliko k životopisu p. překladatelem sepsanému, a ke IV.
řeči Verrinské.

Z míry častý jest předně nelogický genitiv místo správného
akkusativu:

*) Podáváme úvahu tuto s některými změnami, jimiž úsudek páně Bartošův nezměnil se podstatně, nýbrž jen v příčině formálné se zmírnil.

Pozn. red.

206

Úvahy a zprávy.

Jichžto za velmi krátký čas zkrotil (str. 9.*). — Nevy-
slyšaných občanů dal odpraviti (str. 12.). — Gabinius okřikne pro-
sících (str. 15.). — Sliboval pokojného pobytu (ib.). — Tu na-
lezl konečně pokoje a ochrany (ib.; = došel). — Žádného díla
mu nezanechal leč toliko jedné velmi staré dřevené podobizny
Štěstěny (k. 3.). — Vyvolám ostatních (k. 9.). — Co praetor
v Sicilii mohl od stříbrného nádobí Sikulův své lakoty a svých
rukou zdržeti (k. 15.). — Vyzýval nejpřednějších a nejváže-
nějších lidí k sobě (k. 34.) a j.

Že přesné fraseologie české málo dbáno, toho důkazem
jsou tyto vazby a fráse:

Nimirum didici, dum in istum inquiro, artificum nomina
„naučil jsem se totiž mezi vyšetřováním proti Verrovi i jmenům
umělců“ = vyšetřuje; vl. sbíraje důkazy proti Verrovi (k. 2.).
— Noli isto modo agere cum Verre „nemáš takto jednati“ = ne-
chtěj (neroď) jednati, nebudeš jednati; srv. „nepokradeš!“ (k. 5.).
— In tabulas referre „do knih zanéstí.“ U nás slepice „zanášejí,“
sice mluvíme: zapsati, vložiti do knih (k. 6.). — Předvedl jsem
jej co svědka = svědkem, za svědka (k. 7.). — Primo dixit
se istum publice laudare, „že Verra chválí se strany obce“ =
od obce (k. 7.). — Nunc de peripetasmatis quemadmodum te
expedias, non habes „ale teď nemáš prostředků, abys se z oněch
koberců vymotal“ = nevíš jak se vymotati (k. 12.). — Illa
quidem certe pro lepusculis capiebantur, patellae, paterae, turi-
bula. K místu tomu poznamenává Halm: pro lepusculis, „was man
dafür ansehen konnte. Wir könnten sagen: so wurde wenigstens
Kleinwild gefangen.“ A dle toho aneb snad dle jiného něme-
ckého překladu čteme přeloženo „aspoň to chytali jako malou
zvěř“ (!) Předně nepřísluší v češtině jménům hromadným a hmotným
adj. „malý“ nýbrž „drobný;“ za druhé neoznačuje ono německé
„was man dafür ansehen konnte“ spojka jako, nýbrž předložka
za (k. 21.). — Credo tum, cum Sicilia florebat opibus, magna
artificia fuisse in illa insula „tehdáž, když Sicilie ještě mocí
kvetla, musily tuším býti veliké dílny umělecké na tom ostrově“ =
Mám za to, že za dob, kdy Sicilie oplývala blahobytem (obihem),
veliké as byly dílny umělecké na tom ostrově (k. 21.). — Incre-
dibile est, quam multa fuerint „není k uvěření“ = neuvěřil bys
(k. 21.). — Signum, quod advenae non solum visere, verum
etiam venerari solebant „socha, kteréž (sic) příchozí netoliko
ohledati nýbrž i ctíti uvyklí = ohledávali, ctívali (k. 58.). —
Je-li „špinavá lakota“ (str. 103.) tropus český, o tom pochybu-
jeme. „Špinavý člověk“ neznamená nám než člověka nemytého.
Co Němec svým „schmutziger Mensch“ označuje, pro to máme
případné významy „skrblík a stuchlík.“

*) str. označuje stránky životopisu v seš. 37.

Úvahy a zprávy.

207

Jak nepěkně se nesou okrouhlé periody Ciceronovy v našem překladě, toho podává říkajíc každá kapitola nějaký příklad. Na doklad položíme zde hned počátek řeči:

Venio nunc ad istius, quem ad modum ipse appellat, studium ut amici eius, morbum et insaniam, ut Siculi, latroci-nium: ego quo nomine appellem, nescio; rem vobis proponam: vos eam suo, non nominis pondere penditote. Genus ipsum prius cognoscite, iudices; deinde fortasse non magno opere quaeretis, quo id nomine appellandum putetis.

„Přicházím teď k milovnictví Verrovu, jakž to sám, anebo k jeho nemoci a šílenství, jak to přátelé jeho, anebo k jeho loupež-nictví, jak to Sikulové jmenují. Já nevím, jakové jméno mu (komu?) dáti mám. Chci tu věc (kterou?) předložiti; vy ji po-važte dle její vlastní a ne dle váhy jejího jména. Pozorujtež prvé, soudcové na věci bytnost (jak tomu rozuměti?), po tom snad naleznete bez obtíže, jak ji pojmenovati máte.“ Zdá se tu věru, že spíše překládáno z německého překladu, nežli z latin-ského originálu. Hned slovosled jest všecek ryze německý; „mž-lovnictví“ bude asi něm. „Liebhaberei,“ „mu“ něm. „dem“, „tu věc“ die Sache“ a „na věci bytnost“ nemůže býti než překlad jakési mlhovité fráse německé.

Pokusme se, převádějíce slovo za slovem, o překlad jiný a vizme, nelze-li naší materštině dodělati se překladu lepějšího a správnějšího:

„Přicházím nyní k jeho, jak to sám nazývá, libůstce, jak přátelé jeho, nemoci a choromyslnosti, jak Sikulové, loupežnictvu: já kterakým jménem bych to nazvati měl, nevím; věc vám vy-ložím: vy ji svou vlastní, ne váhou jména važite. Oč vlastně tu jde, napřed poznejte, soudcové; potom snad bez obtíže shledáte, jakým jménem myslíte že by to pojmenovati bylo.“

Konečně připomínáme, že zbytečně a napořád přivěšovati ti-těrná písmenka ž a ł niktérak není s ozdobou řeči české, lépe když vyzvukuje slovo plným vokálem. Nelibo jest čísti napořád: pozorujtež, věztež, považtež, připustiž, jakž? jakož, kamž? odkudž? pročže? kteříž, povímť a p.

F. Bartoš.

Praktische Rathschläge für Studirende der Philologie von B. Delbrück. (Jena, 1875.)

Pod tímto titulem vydal známý jazykozpytec Delbrück skrovnou brošurku, jejíž praktický účel jest, poraditi studujícím filologie, obzvláště filologie klassické, jakým způsobem by měli své studium odborné spojiti se studiemi jazykovědeckými. Delbrück má ovšem university a studenty německé na zřeteli, ale co do věci platí jeho rada i pro studující české a i-pro studium

208

Úvahy a zprávy.

soukromé, a proto neváháme jeho znalecké náhledy a rady ve výtahu dosti obšírném v „Listech filol.“ podati.

Nejprvé o potřebě a prospěšnosti studií jazykovědeckých se rozepisuje a praví, ze pro studujícího filologie nebývá věcí nesnadnější, než vybrati si přiměřené přednášky z oboru srovnávací jazykovědy. Při klassické filologii podporují ho aspoň jednak vědomosti již nabyté na gymnasiu, jednak tradice university; pro jazykovědu však nenalezne příhodného ředidla ani u docentův ani u posluchačův a tím se stává, že málokterý nepropadne jednostrannosti, buď že se jazykovědou na úkor ostatních, zvláště realních stránek filologie klassické zabývá, buď že zas těmto na úkor jazykovědy veškeru pozornost a píli věnuje. Proto zajisté není od místa, studujícím klassické filologie několika pokyny posloužiti, jak by s prospěchem a bez jednostrannosti srovnávacím jazykozpytem se zanášeti měli.

Obyčejně pokládají se slova o nutnosti jazykovědných studií zbytečnými; ale jinak souditi bude každý přečta si Sybelovy výtečné řeči o německých universitách (v Bonně 1874), kde týž praví, kterak nemálo povážlivou věcí vidí se mu býti, že na mnohých universitách srovnávací jazykověda v rozměrech přílišných do filologických seminářů se vtírá. „Jest ona,“ dí do slova dále, „z nejnadějnějších nauk přítomnosti, kteráž ovšem dle jednohlasného svědectví znalců teprvé v začátcích svého vývoje trvá. Na každé universitě by měla býti zastoupena a žádný filolog by neměl svá studia akademická skončiti, aby nebyl nahlédl do působení jejího. Avšak budoucí učitel gymnasialní neměl by též ani krok dále postoupiti v této věci. Má práce, zvláště seminární, hojně před sebou a ta jest nezbytna pro pozdější činnost jeho učitelskou. Oddá-li se tu srovnávacímu jazykozpytu, jest to pouze — nemohu to jinak pojmenovati — mrhání času. Staré jazyky jsou a zůstanou nejlepším vzdělávacím prostředkem naší mládeže, linguistice však do toho účelu nic není.“ (Str. 62—63.)

Slovům těm nemáme však rozuměti, jakoby možno bylo mluvnicí na dvojí způsob vědecky se zanášeti, jednak totiž přibírajíc srovnávací jazykozpyt, jednak bez něho. Nikoliv, řeckou a latinskou mluvnicí lze jen tenkráte vědecky se zanášeti, kdy pozorování jazyka některého spojuje se s výzkumy srovnávací mluvnice jazyků indoevropských. Věda, která z této kombinace vzniká, slove *historickou mluvnicí*. Nejlépe to dosvědčí příklady. V řeckém hláskosloví důležita jest nauka, že v řečtině hlásky j, v, s buď zcela aneb z části vymizely. Co hlásky s se tkne, jest na jisto postaveno, že v řečtině mizí s, které v době předřecké mezi dvěma samohláskama stálo. Důležitost pozorování toho vysvitne z následujících příkladův. Dle nynější nauky skloňovalo se *μένος* v nejstarší řečtině takto: *μένος*, *μένεος*, *μένει*, *μένος* atd. Souhlasné slovo v sanskrtě jest mánas a skloňuje se: mánas, mánasas, mánasi, mánas atd. Zievno tedv. že dříve

Uvahy a zprávy.

209

se skloňovalo řecky μένεσος a μένεσι. Attický tvar μένους liší
se od indického mánasas tím, že předně na místo původního a
zachovalého v indickém v řečtině ε aneb o nastoupilo, za druhé
že σ mezi samohláskami vymizelo, a za třetí že εον ου se
stáhlo. Toto zcela jednoduché pozorování vysvětluje nám roz-
ličné věci. Předně že σ ν μένος není znakem nominativu jako
ν λόγο-σ, nýbrž kmenové; můžeme tedy tvrditi, že ke jménům
středního rodu nikdy σ за znak nominativu nepřistupovalo a
zbyli jsme se takto obtížné výjimky, ješto jako vůbec neutra,
tak ani μένος nominativního s nemá a tak pouhým kmenem
jest, jako na př. ἄστυ. Za druhé vysvítá, že latinská slova jako
genus generis právě tak se skloňují, jako μένος μένους. Před
nynějším generis bylo dle návodu staré latiny generos a to po-
vstalo z genesos, neboτ převelikým počtem dokladů jest doká-
záno, že pro latinu platí pravidlo: staré s přechází za týchž
poměrů v r, za kterých v řečtině mizí. Za třetí se vysvětlují
teď dativy množné jako γένεσ-σι, v nichž není σ skrze metrum
zdvojeno, jako se obyčejně učilo, aneb komparativy jako σαφέσ-
τερος, složeniny jako ἐπεσβόλος a j. v. To teď ovšem samo
sebou se nám rozumí, ale nemělo by se při tom zapomínati, že
tato tak zásadně důležitá pozorování státi se mohla jen pomocí
srovnávacího jazykozpytu. — Neméně objasňuje historie hlásky
σ flexi slovesnou. Tak na př. má φιλέω v budoucím čase φιλήσω,
ale τρέω — τρέσω. Rozdíl ten se nám osvětluje ze sanskrtu.
Souhlasné sloveso v sanskrtě je tras, přítomný čas zněl tedy
kdysi v řečtině τρέσω, z něhož σ vymizelo dle pravidla již
známého. Starší tvar futura však zněl τρέσ-σω, jehož dvojité
σ později se zjednodušilo, tak jako μέσος z μέσος povstalo
aneb τόσος z τόσος. Podlé praktického Buttmanna „zdvojo-
valo se“ zde σ ve fut. a aor. zase za příčinou metra!

Staniž se také zmínka o tom, kterak ze sanskrtu též se
vysvětluje, proč πλέω v budoucím čase nezní πλέσω, nýbrž
πλευσοῦμαι. Souhlašné sloveso sanskrtské zní plu, v řečtině
tedy πλυ (srv. πλύ-σις, πλυ-τός). S kořenovým υ dějí se teď
v přít. čase tytéž proměny, jako s υ v kořeně φυγ. Ζ φυγ
stalo se φευγω a z πλυ πλεύω čili jinak psáno πλέFω. V přít.
čase zmizelo před samohláskou υ proměnivši se v polosamo-
hlásku, v bud. čase zůstalo před souhláskou. — Ještě dotkneme
se slovem zdánlivé nepravidelnosti přímnožku, která se taktéž
vysvětluje z osudu hlásky s. Jistá slova totiž, na př. ἔχω, mají
v augmentované slabice ει. Toto ει ve jmenovaném slovese takto
se vysvětluje: Sloveso s řeckým souhlasné v sanskrtě zní sah,
znělo tedy v řečtině kdysi σέχω, z toho imperfectum ἔσεχον,
po ztrátě hlásky s: ἔεχον, konečně εἶχον, kdežto v aoristu
ἔσχον původní náslovné s ještě se zachovalo. U jiných sloves
na př. ὠνέμαι vysvětluje se zdánlivá nepravidelnost v pří-
množku tím, že v násloví υ vymizelo.

14

210

Úvahy a zprávy.

Tolik o σ, o kterém by se ostatně celá kniha napsati
mohla; podobně působilo poznání historie hlásek v a j. Otázku
o digammě nehodláme rozebírati, jen tolik budiž vytknuto, že
digammované tvary nově na nápisech nalezené úplně dotvrdily
bezpečnost methody srovnávacího jazykozpytu. Každý větší nález
nápisový potvrzuje tvary methodicky domyšlené; tak na př.
δόΦεναι a οἶΦος dávno jazykozpytcové žádali, až nedávno na
kyprických nápisech objeveny byly.

Ale snad nejužitečnějším stalo se poznání historie hlásky
i neb j. Že a jak tvary μέλαινα a μέλαννα povstaly z μέλαν-ια
aneb κρείσσων z κρετ-ιων, ἄλλος z ἄλιος, φυλάσσω z φυλακ-ιω,
rázem se objasňuje z nalezených proměn hlásky i aneb j, kte-
rým srovnání jazykův učí. Avšak stačiž tu pouhé naznačení
té věci.

Dosud byly uváděny doklady z hláskosloví a z nauky o flexi,
bylo by však též možno, příklady uvésti z nauky o tvoření kmenů,
skládání slov, o přízvuku a ze skladby. I pro skladbu dobývají
se nejdůležitější základní názory ze srovnávací mluvnice; doká-
záno to ovšem posud jen pro nauku o pádech, způsobech a in-
finitivu, ale zajisté i na celém ostatním poli táž pravda se na-
lezne. Jest zajisté i laikovi nápadno, že jeden a týž pád tolik
významů mívá, jako na př. latinský ablativ. Ve vazbě patria ex-
pulsus označuje místo rozluky, v manu ferire prostředek, kterým
se něco děje, ve vazbě hoc loco místo, kde se něco nalézá.
Dávno tu již se rozeznával místní a prostředkový ablativ, ale lo-
gický ten rozdíl historickou cenu dostal teprvé výzkumy srovná-
vací mluvnice. Víme teď, že v předlažinských dobách kromě ny-
nějších latinských pádů ještě lokálu a instrumentálu se užívalo,
a že latinský ablativ s oběma splynul tvarem a tudíž ovšem
i smyslem. Jinak se to rozdělení událo v řečtině, která taktéž
několik starých pádů pozbyla; v řeckém genetivu vězí genetiv a
ablativ, v řeckém dativu dativ, lokál a instrumentál. —

Tím snad s dostatek důtklivě naznačeno, že při vědeckém
studiu latinské a řecké mluvnice vědomosti jazykozpytné naprosto
scházeti nesmějí. Proto též není možno, klassickou filologii absol-
vovati a pak teprve studiu jazykovědnému se věnovati, nýbrž
mluvnice a jazykověda spolu a zároveň požívati se musí. Různiti
grammatiku na filologickou a linguistickou část, jak to Sybel
činí, naprosto nelze, jak as už vidno z uvedených příkladův. —
Ještě k jednomu výroku Sybelovu, kde totiž praví, že jazykověda
dle jednohlasného svědectví znalců teprve v začátcích svého vý-
voje trvá, dlužno se vrátiti, aby mu nebylo zle rozuměno. Slova
jeho jsou ovšem platna, ale jen potud, pokud slibují jazykozpytu
velenadějnou budoucnost; avšak zamítnouti jest ten výklad jejich,
jakoby summa nynějšího jazykovědného poznání podobala se filo-
sofické soustavě, která by z nenadání ve vlnách systemu jiného
zaniknouti mohla. Jsouť přehojné vědecké výzkumy, mezi nimi

Uvahy a zprávy.

211

již dříve uvedené, tak jisty, jako vůbec výsledky historického
badání jisty býti mohou. Jiné ovšem části jazykovědy jistoty té
dosud postrádají, jako otázka o postupné rozluce jazykův indo-
evropských a p.; u jiných pak otázek, jako na př. o původu
přípon pádových a osobných, možna jest jen podmínečná jistota.
Avšak takové otázky nepřednášejí se začátečníkům, nýbrž už
zralejším posluchačům, a těm se ukáže, jak zdravá kritika střední
cestu volí mezi úsudky přenáhlenými na jedné straně a nezralým
skepticismem na druhé.

Z toho všeho zajisté vysvítá, že posluchači, kteří vědeckým
studiem grammatiky se zanášejí, bez jazykozpytného studia obe-
jíti se nemohou. Vědomosti ty nemají scházeti ani učitelům
gymnasialním, aby mohli učivo grammatické tak utvářiti, by co
nejméně nepravého učeno bylo, jak to praxe vyučovací žádá.
Žákům ovšem jinak se jest učiti grammatice, nežli studujícím, ale
učitelé gymnasialní i universitní z téhož pramene čerpati mají;
liší se od sebe jen měrou toho, co každý pro sebe podržuje.

Poukázav takto na nutnost jazykovědných studií přistupuje
Delbrück k tomu, aby udělil posluchačům praktických pokynů,
jak by si měli studia tato zaříditi.

Při tom z předu hned vytýká v souhlasu se Syblem, že
šest semestrů filologovi nestačí k tomu, aby veškerou látku zmohl.
Ovšem jest možno po šesti semestrech mírnou zkoušku aneb
jakous takous dissertaci složiti, avšak všestranně vzdělati se dle
požadavků nové doby a navyknouti vědecké práci, jak nabyta
býti má ve spolcích a seminářích, to jest nemožno. Zákon musí
ustanoviti quadriennium. — Dobrý zajisté jest zvyk, poslední tři
semestry věnovati více seminářům a samostatným pracem domácím,
než návštěvě kollejí, a proto si přáti jest, aby jazykovědné před-
nášky najmě prvým pěti semestrům připadly, a z toho stanoviska
vycházejí též následující *návrhy*, které ovšem cum grano salis
přijíti dlužno a které z věcných důvodů se činí.

Nikdo nepočínej studií svých filologických na universitě
studováním srovnávací mluvnice, ano srovnávati možno jen ty ja-
zyky, které již známe; proto dlužno napřed učiti se jednotlivým
jazykům. Studium srovnávací mluvnice patří do posledních se-
mestrův, ano nepřipravuje, nýbrž shrnuje. Začíti pak jest se
sanskrtem v prvém aneb druhém semestru. Důvody pro to jsou
vědecké i praktické. Vědeckým důvodem jest důležitost sanskrtu
pro srovnávací grammatiku, kterou jí propůjčuje původnost vo-
kalismu, průzračnost skloňování i časování, nauka o tvorbě slov
i o komposici. Tu jazyk sanskrtský jest pochodní v chodbách jazyko-
vědy více než který jiný jazyk. Praktický pak důvod jest tento:
Jelikož posluchač znalost řečtiny a latiny aspoň v podstatě na
universitu již s sebou přináší, ze sanskrtu však snad ani abecedy
nezná, jest též studium sanskrtské grammatiky něco zcela jiného,
než přednáška o lat. a řecké. Ono jest více elementární.

14*

Úvahy a zprávy.

212

Nového jazyka nelze jinak ovládnouti, než učíme-li se jako žáci. Sanskrtu bez pomoci učitelovy se naučiti, jest velmi ne-snadná a časomorná práce, any mnohé drobnosti jen ústně se tradují. Není-li však jiné rady a pomoci, než samostatně se učiti, jest nejlépe použiti k tomu mluvnice Boppovy a německého spracování M. Müllera (v Lipsku 1868) *) a nikoli Stenzlerovy knížky, která k přednáškám se hodí. Benfeyovy obě mluvnice pro pokročilého nevyhnutelně potřebné chovají pro začátečníka přílišné obtíže. Kellnerova jest nepotřebná. Po takovém začátku bylo by na místě, poslouchati pro utvrzení ještě dvě dvouhodinné přednášky výkladové.

Kromě sanskrtu, patří jak známo ještě tyto jazyky k indoevropskému kmenu jazykovému: Franština, řečtina, italština, keltština, slovanština, litevština a němčina. Všechněm patrně na universitě se naučiti nelze; nevyhnutelnými však jsou řečtina a latina, pak němčina (pro studující německé, čili slovanština pro slovanské). Co se řečtiny a latiny tkne, jest přede vším poslouchati jazykovědnou přednášku o řečtině, ana tato prajazyku skoro tak blízka jest jako sanskrt, zachovavši přese vši původnost nejvěrněji stopy starobylé. K tomu přistupuje hojnost dialektů, jež nyní postupem vědy epigrafické čím dál jasnějšími se nám stávají. Nad to řečtina ještě ze školy nám známa jest, a tak máme hlavní důvody toho, proč řečtinu dlužno považovati za nejvýhodnější cvičiště nastávajících jazykozpytců. Hláskosloví, tvarosloví i skladba nejvydatněji mohou býti v ní prozpytovány, neb v žádném jiném jazyku nelze starobylé indoevropské živly tak dobře od novějších rozeznati. Na řečtinu tedy na universitě zvláštní píle vynaložiti se musí. Též studie epigrafické ve filologickém vyučování více by se pěstovati měly. — Poněvadž pak na mnoze v přednáškách o řecké mluvnici nebere se náležitý ohled na stránku jazykovědnou, dobře bude, když posluchač na vlastní studium odkázaný srovná řeckou mluvnici Curtiovu s nějakou starší, třeba menší Krügerovou. Stran odchylek možno se orientovati z výkladů Curtiových ke školní jeho řecké mluvnici (v Praze 1870 2. vyd.) vydaných, kde též uvedena jest potřebná literatura, aby samostatně každý dále mohl pracovati. Najmě odporučiti jest studium Curtiových Grundzüge der griechischen Etymologie. Úvod zevrubně probrati se musí, ze seznamů učiní se pak tabulky hláskové a studují se opět větší souvislé části druhého dílu. Po těch průpravných studiích jest záhodno spracovati některý dialekt z nápisův, a sice tak, že se ujistíme písemně o stavu hlásek, tvarosloví a nápadných syntaktických zjevech.

Velká původnosť řečtiny jeví se zejména ve stavbě slovesné.

*) Také Burnouf et Leupol: Méthode nouvelle pour étudier la langue sanscrite (Paris 1871) začátečníkovi dobře poslouží, spolu s knihou cvičebnou: Choix de morceaux sanscrites týchž auktorův. Red.

Úvahy a zprávy.

213

Rozlišování koncovek v delší a kratší, v aktivné a medialné, optativ vedlé konjunktivu, přímnožek, aorist s s, vše to přešlo z indoevropských dob do řečtiny, v latině však se to ztratilo. Též v souhláskách, zejména v aspiratách, jedné z nejtěžších kapitol latinského hláskosloví, jest latina méně původní než řečtina; ovšem v některých jiných částech zas jest starobylejší. Dále jsou italské dialekty z věcných i formalních důvodů nesnadnější od řeckých. Zkrátka latinou se zanášeti dlužno jaksi na indicko-řeckém základě, po řečtině, ač ovšem určitých předpisů činiti nelze. Mnozí filologové svůj běh latinskou mluvnicí počínají, jsouce k tomu poměry donuceni. Možno-li však, jest lépe počíti řeckou. Také při latině neradno jest zapomenouti na epigrafiku a lze-li to, jest dobře poslouchati přednášku o Plautovi. Studium vědecké mluvnice latinské bez učitele podniknouti, jest nesnadnější nežli při řečtině, a sice následkem povahy nynějších prostředků pomocných. Za propravné studium lze odporučiti starší nápisy v prvém svazku C. I., taktéž prvé vydání Corssenovy knihy o výslovnosti, vokalismu a přízvuku starolatiny; druhé vydání následkem vsutých polemik a jiných nemístností ztratilo na ceně proti prvému. Vedlé toho použijme malé mluvnice od Schweizer-Sidlera (v Halle 1869).

Německou mluvnicí možno na dvojí způsob zanášeti se:
z praktických vzhledův, úvodem do studia něm. literatury, a tu
přednášku možno poslouchati v každém semestru, kdy k tomu
potřebná chvíle jest; čte-li se však německá mluvnice ze vzhledů
podstatně vědeckých, patří taková přednáška do posledních semestrův a má jí předcházeti výkladná přednáška z oboru němčiny staré. (Mutatis mutandis platilo by totéž o slovanštině.)
Zároveň tu budiž poukázáno, jak důležito znáti fysiologii hlásek;
jest zajisté nevyhnutelno, aby jazykozpytec znal i ústroje jazyka,
a divno jen, že na to dosud skoro nic váha nekladena.

Dokázav nerozlučnost klassicko-filologických a linguistických studií shrnuje Delbrück návrhy své ku konci krátce v jedno a dí: filolog nestuduj méně osmi semestrův; sanskrtskou grammatiku studuj v prvých semestrech; k ní připoj cvičení, u kterých na Vedy větší váhu položiti jest, než na klassický sanskrt; studium o srovnávací grammatice náleží na konec akademických studií.

F. Bý.

Mluvnice česká pro nižši třídy středních škol.

Sepsal Dr. M. Kovář. — Druhé, opravené a rozmnožené vydání. — V Praze 1875. Mourek.

Organis. plánem vyměřen jest pro vyučování jazyku mateřskému na nižších třídách gymnas. tento úkol: „Správné čtení a mluvení, jistota v užívání jazyka bez chyb mluvnických a pravopisných“ atd. Škola, chtějíc tomuto úkolu učiniti zadosť, vzhledává 1. přiměřené čítací knihy, 2. vhodné mluvnice, na nichž obou slohová cvičení slovem i písmem zakládá.

214

Úvahy a zprávy.

Není tedy mluvnice sama účelem českého vyučování, nýbrž má býti prostředkem; aby však dobrým byla prostředkem, k tomu dle zdání mého nezbytně potřebí jest, by ten, kdo uvazuje se v sepsání mluvnice, předně v náležité míře si osvojil nepochybné resultaty, jichž v oboru českého mluvnictví posud dobádáno, pak aby z látky mluvnické vybral tolik, co jí jest přiměřeno pro potřebu školní, konečně aby látku svou řádně rozdělil, upravil a jasně i správně podal. Nesnadný to úkol, ne-snadnější, nežli se leckomu zdá; vyžadujeť vedlé oborových vědomostí svědomité práce, obezřelosti a didaktického taktu, kterýž bývá ovocem samostatné, ve škole nabyté zkušenosti.

S nemalou tedy dychtivostí bral jsem do ruky mluvnici, kterou p. dr. Kovář v druhém opraveném a rozmnoženém vydání školám našim podává; dychtivosť moje byla mimo to ještě z té příčiny podstatnější, že jsem již první vydání této mluvnice (r. 1873) prohlédl a poznámky svoje p. spisovateli zaslal. Nabyl jsem sice přesvědčení, že ono první vydání pro četné vady do školy se nehodí, než doufal jsem, že p. spisovatel v 2. vydání knihu svou řádně opraví. Však jaké bylo moje podivení, když hned v předmluvě k tomuto opravenému vydání četl jsem významná slova: „Seč síly mé byly, hleděl jsem vyhověti přáním vysloveným, avšak všem tak různým náhledům a požadavkům na ten čas zadosť učiniti nebylo lze.“ — Škoda, přeškoda, že na ten čas nebylo lze; snad se však přece dočkáme od p. spisovatele někdy mluvnice, která všem tak různým požadavkům soustavně vyhoví a ta bude zajisté divem divoucím!

Vzhledem k této grammatice nesmí p. spisovatel na to toužiti, že by kniha jeho byla mlčením počinuta; dostalo se jí zajisté posouzení v Nár. List. 1874, pak co do stránky jazykové od Fr. Bartoše v Komenském 1874, čís. 28., 29. a, pokud se týče hláskosloví a tvarosloví, od M. Blažka ve Věstníku bibliograf. 1875, čís. 4—7. Vida však, že úvahy tyto nevztahují se k celé knize a že následkem svého umístění snad mnohému neznámy zůstały, sebral jsem poznámky své, kteréž jsem hned po vyjití tohoto 2. vydání učinil, a podávám je v Listech u věrejnosť. Myslím, že konám dobrou věc, když, hledě jediné ku prospěchu našich škol, kladu tyto řádky v Listy filologické, jimž to předkem a vlastně náleží, aby o školních knihách z oboru filologie častější úvahy přinášely. Neboť posudky v jiných časopisech podávané snadno zůstanou tajny kompetentních čtenářův.

Chtějíce bezpečného úsudku o mluvnici Kovářově nabyti, uvážíme I. látky kvantitu, II. kvalitu, III. spořádání a IV. slohové provedení.

I. Co do kvantitý látky, nemůžeme si naříkati do spisovatele, že by byl skrblíkem; na 308 stranách řádné osmerky možná zajisté již docela slušnou summu pravidel postaviti. — Mluvnice jeho dělí se na dva dílv: tvarosloví a větosloví;

Úvahy a zprávy.

21

v onom jedná o hláskosloví, ohýbání a tvoření slov, a přidává
dodatkem souhrn pravidel pravopisných; díl druhý obsahuje věto
sloví, metriku a vidy.

Již z tohoto rozvrhu patrno, že tu látky dostatek; myslín
však, že je jí v některých částech až příliš mnoho pro nižš
třídy středních škol. Tak bych obmezil nauku o hláskoslov
v těch kusech, kterým žák niž. tříd bez toho snadně neporoz
umí, na př. obšírným pravidlům o jerech, nosovkách atd.; v tvaro
sloví zbytečny jsou rozenému Čechovi ty dlouhé seznamy jme
dle rodu; dostačilo by, kdyby se jen nesprávnosti v užívání
tomto se vyskytající (na př. líc žen. r.) byly vytkly.

Za to však pohřešujeme ve skladbě nauky o užívání časů
a spůsobův, infinitivu a příčestí. Že o přímých větách tázacích
pak o důležitých vzhledem k jazykům klassickým větách podm
něných atd. nedostatečně pojednáno, tím vinen system skladby

Však obšírnost látky nebyla by nejhorší vadou této mluv
nice, kdyby, co tu podáno, bylo

II. kvalitou svou dobré. Nemůžeme však než opakovat
známý výrok:

a) Co v této knize jest dobré, to jest značnou měro
vzato odjinud;

b) co však jest vlastní, to velmi často nemá podstaty.

a) Věcí z brusu nových a originalností překvapujících sic
v knize školní, určené pro nižší třídy stř. škol, nehledáme
každý spisovatel grammatiky může a má užívati výsledkův, jich
grammatická věda se dodělala, ale má jich užívati rozumně
slušně. To však bohužel o přítomném díle nemůžeme říci
p. spis. z jiných mluvnic do slova a nerozumně opisoval, p
školácku permutoval a bez rozvahy kompiloval.

Jak nešťastně vypisoval z Hattalovy Srovnávací Mluvnice
na to místo mnohých dokladův jen tyto uvádíme:

V §. 16. vykládá p. spis. o hiatu, užívaje při tom hojn
§. 121. Hatt. Sr. Ml.; dle čísla 6. téhož §. 16. „zbavujeme s
prý náslovných samohlásek

a) předsutím j — před náslovné a, e, i: já m. az, ja
blko v. Apfel, jsem m. jesmь z asmi, jím m. jasmь z asm
(sic!); spis. patrně velmi rychle vypisoval z Hatt. Sr. Ml
§. 123. 1. a vypustil: jamь, jadmь, admi.

§. 18. jedná o střídání samohlásek. Nejčastěji se střídá

1. s o, totiž a) v předložkách (sic!) pa a pra m. po
pro: pačesy, parohy, patoky, pazdeří, paměť, proti, poče
pomoc atd. — Nevěděl jsem hned, co chce toto proti me-
uvedenými příklady; §. 128. 1. Hatt. Sr. Ml. mne poučil, ž
p. Kovář vynechal po slově paměť důležitý skratek atd. Mim
to neuvádí příkladův na předponu pra- pro.

V násled. odstavci b) čteme: „a střídá se s o ve slovíc
půjčených a s jinými jazyky společných: ocet, oltář, koste

216

Úvahy a zprávy.

komín, komnata, moře atd. m. lat. acetum, altare, castellum, camera, caminus, caminata, mare“ atd. Divíme se, jak se v řadě lat. jmen vyskytuje camera, jemuž mezi českými nižádné slovo neodpovídá; p. Kovář na tu nešťastnou komoru, ve chvatu z Hatt. vypisuje (§. 128., 1. c.), zapomněl!

Že pramenům svým nerozuměl, toho pádný doklad spatřuje se v §. 224., 3.

Vykládá totiž spis. o instrum. vztahu a v poznámce praví: „Tento instr. rozeznávati se musí od přívlastku a předmětu v témže pádu stojícího: Potkal jsem muže vzrůstem a postavou podobného otci. Na žádněm místě životem svým bezpečen nebyl.“ — V prvním příkladě jest dle domnění p. spis. instrumentál přívlastkem, v druhém pak předmětem. — Myslím, že obojím instrumentálem značí se vztah. P. spis. povrchně četl. §. 38., III. 1. Srovn. Ml. Hatt., v němž se praví, že instr. vztahu stýká se a) s gen. jakosti (odtud jeho přívlastek), b) s předmětem.

Jinak hleděl p. Kovář své časté vypůjčování pravidel a příkladův z Hatt. Sr. Ml. zakrývati tak, jak to žáci dělávají, opisujice úlohy od jiných; pozměnil totiž sem tam ve vypůjčeném textu některé slovo nebo slovosled, na př. v §. 213., 3. praví: „Infinitivem pronáší se předmět b) po těchto (jen?) přídavných: hotov, schopen, povinen, na př. Jsem hotov to učiniti. Každý je povinen rodičů svých poslouchati.“

Srovnejme Hatt. Srovn. Ml. §. 65., 3. e.

Podobně užil v hláskosloví, tvarosloví i ve skladbě mluvnice Kunzovy. (5. vyd. r. 1873.)

Ejhle některé ukázky:

Kunz §. 3. „Nejjednodušší slyšitelné hlasy mluvy lidské nazýváme hláskami.“ Kov. §. 2. „Nejjednodušší slyšitelné zvuky mluvy lidské slují hláskami.“ — Sr. též Kunz. §. 17., 5. a Kov. §. 5., e., Kunz. §. 14. a Kov. §. 6., Kunz. §. 28., 1. a Kov. §. 9., 1. (růžja, vůlja, krásné formy!), Kunz. §. 41. a Kov. §. 16., 1., 2., 3., 4.; Kunz. §. 222. a Kov. §. 134., Kunz. §. 223. a Kov. §. 135., Kunz. §. 224., 225. a Kov. §. 136. atd., zvláště pak Kunz. §. 234. a Kov. §. 151.

Takových nevinných opisův jest v mluvnici této mnoho. Úžasno však jest, kterak z §. 16. Kunzovy mluvnice zrobil p. dr. Kovář svůj znamenitý §. 5. Kunzova mluvnice totiž učí, že čeština (t. j. česká mluvnice) všímá si ještě jiných samohlásek, posud zachovaných v některých nářečích slovanských; jsou to prý jery a nosovky. O prvých, totiž jerech, učí Kunz, jak zněly a že je nalézáme toliko ve třech nář. slov., totiž ve stblh., v novoblh. a v nářečí slovinském. O nosovkách mluví Kunz teprv v §. 18. — Učení Kunzovo není tu ve všem přesné, ale přece ujde; p. dr. Kovář z něho však nerozumným opisováním (jinak toho nazvati nelze) spáchal tuto nauku:

Úvahy a zprávy.

217

§. 5. „Čeština neobejde se při ohýbání a tvoření slov ještě bez jiných samohlásek, ze staré bulharštiny pošlých, které dosud v některých nář. slov., jako v nové blh., slovenčině a ruštině se zachovaly. Jsou to š, š, ă, ę.“ — Vizme, jaké nepravdy z této nauky vyplývají:

a) Poněvadž tyto posud v některých nář. zachované samohlásky ze stblh. pošly, tedy snad jest stblh. dle p. spis. matkou těchto některých slov. nář., tedy i ruštiny.

b) Zachovaly se všecky tyto hlásky š, š, ă, ę v nové blh., slovinštině a ruštině. — Dle Mikl. Lautl. S. 262 má sice novoblh. jery, nemá však nosovek, v rušt. Š jest jen litera, nosovek v ní není naprosto; slovenčinou pak co si myslí p. Kovář, to mi neznámo; zdali to řeč Slovincův či Slovákův?

Naproti tomu zapomněl na polštinu, v níž nosovky posud žijí. — A těchto nesprávností dodělal se p. Kovář jen tím, že se jal souditi o věcech, kterým ani za mák nerozumí.

Týž §. 5. však i jinak úvahy jest hoden; vykládá v něm totiž p. spis. d) že „po slovostředním l a r mezi dvěma souhláskama oživují Š a Š co u, řídčeji co ou a e; pak zastupují l a r zhusta souhlásky (sic!): slunce, člun, dlouhý, sloup, křest, krk, srdce, vlk, vlna“ atd.

Rozumějme dobře: 1. ř a ř oživují co u, řídčeji co ou a e; tedy:

α) ř oživuje co u (řídčeji ou a e), či ř oživuje co u (řídč. ou) a e?

β) ř oživuje co u (řídč. ou a e) či ř oživ. co u (řídč. ou) a e?

Pan spis., chtěl-li již tuto nauku přednésti, měl pojednati o ř a ř zvlášť.

2. co značí věta: „pak zastupuje l a r zhusta souhlásky (patrně omyl m. samohlásky)?

Rozbřeskne se nám, nahlédneme-li tam, kam i p. dr. Kovář se díval, ovšem povrchně, totiž na §. 17., 4. Kunzovy mluvnice. Tu čteme: „Po l a r stojících ve slovostředí mezi dvěma souhláskama klademe m. ř a ř buď u, řídčeji ou a e aneb nic. V případě posledním (to je pak páně Kovářovo!) mají hlásky l a r platnosť samohlásek.“ — Pan Kovář vypustil spéchem nešťastná slovce aneb nic, z „případu posledního“ urobil dvojsmyslné pak, mezi příklady však ponechal: krk, srdce, vlk, vlna!

V Připom. k §. 99. str. 77. učí, kterak „vznikla určitá příd. jm. připojením ukaz. zájm. jí, ja, je k pádům příd. neurčitého. Nejprvé skláněly se prý obě části, později zanikly konkovky první částky spodobněním, přehlasováním, vysutím a stažením.“ Toto pravidlo opsal p. Kovář prostě z §. 160. Kunzovy mluvnice, nedbaje toho, že nešťastné spodobnění, o němž sám ve své mluvnici nic neví, jej prozradí.

218

Úvahy a zprávy.

Jiný příklad nekritického opisování je v §. 5. 2. b, kde se praví, že „místo ę zaujaly nyní mezi tvrdými souhláskami a, á, mezi měkkými však jejich přehlásky e, ě a í, na př. měso maso, vězati - vázati, kuręta, kuręte kuřata, kuřete“ atd. — Což kdyby žáček některý vtipnější zeptal se pana spisovatele, proč ve slově kuřata drží se a i po měkké souhlásce ř a proč v gen. kuřete jest e před tvrdým t?

Jiný zajímavý případ takového nekritického opisování najdeme v §. 242. Pozn. 1. „Užívání neurčitého dativu (jenž jest dativem středním) s osobami ženského rodu a množného čísla zdá se býti nesprávné, místo něhož nastupuje též instr. neb dativ určitý; může však dle obdoby příkladu: buďte tiše nebo po tichu dobře státi; na př. Sluší nám poslušnu neb poslušným neb poslušnými býti zákonův“ atd. — První věta: Užívání — nesprávné vztahuje se k §. 72. Hatt. Srovn. Ml. „Užívání neurč. dat. rovnu, podobnu atd. s osobami ženského rodu anebo množ. čísla mám za poblouzení;“ druhá věta: „může — státi“ jest vypůjčena ze Zikm. Gramm. (1865), §. 195., 2, Pozn. — Tato grammatika totiž učí, že „jako se m. my jsme tiši říci může: my jsme tiše, my jsme po tichu, podobné praví se i při vazbě dativu s inf., když se místo: „rozkázal jim býti tichým“ položí: rozkázal jim býti tiše, po tichu anebo bez předložky: rozkázal jim býti tichu.“ — Tento výklad jest však velmi nepodobný, neboť: Musilo by se nějakým skutečným příkladem doložiti, že tato přechodná, střední vazba: „rozkázal jim býti po tichu“ — skutečně existovala; 2. a kdyby i to bylo, jsou takové experimenty, jako zde vynechání předložky po násilné, pravdě nepodobné. — Zůstaneme raději při výkladu, že zde máme druh attrakce, totiž dativ s infinitivem, jen že český jazyk během času nehleděl k rodu a číslu, klada všude dat. jedn. muž. rodu. — Mimo to stilisoval p. dr. Kovář své pravidlo velmi neurčitě: zdá se, může však atd.

Než přestaňme na těchto ukázkách, jež bychom dle potřeby i rozmnožiti mohli; jde z nich na jevo, že p. dr. Kovář pramenům svým místy nerozuměl, že beze znalosti věci kompiloval, že pramenův svých oceniti nedovedl, slovem že jich dobře neužil.

b) Vizme již některé kusy, které za vlastní jmění spisovatelovo pokládati můžeme. Stýkají se tu chyby věcné s chatrnou stilisací, tak že nesnadno v každém případě stanoviti, čím chyba způsobena. Uvedeme též jen některé, jak se nám namanuly:

V §. 13. 3. stupňuje se é v á: smějí smáti se; přejí - přáti, hřeji hřáti, a přece sám dle §. 169. ví, že u sloves V/4 jsou dva kmeny, přítomný a infinitivný a že v tomto dlouhá samohláska vznikla stažením.

Nauce o stahování v §. 15. 2., jak ji p. spis. podává, nerozumím; věc je arci nesnadná.

Úvahy a zprávy.

219

Dle §. 16. 1. zbavuje se čeština středoslovného hiatu též
vsouváním hlásky v: pavouk m. pauk, převor m. prior; a pan
spis. dodává v závorce: „ne však pavuza či paveza od vůz“.
1. Není pavuza = pavéza; ono jest jméno slovanské, složené
z předpony pa + uza, stblh. aza = vinculum, aže = funi-
culus, sr. úže Ruk. Kr.; toto, značící druh štítu, jest dle Šaf.
původu celtického. (Sr. Matzenauer, Cizí slova.) 2. Jest otázka,
chtěl-li p. spis. říci, že ve slovech pavuza, paveza souhláska v
není vsuta, poněvadž ta slova pochodí od vůz (dle Rosy), či
tvrdí, že obě slova nejdou od jména vůz? — To jest vada
v stilisaci a nevědouce, které jest vlastně mínění páně spiso-
vatelovo, nemohli bychom proti němu co do věci polemisovati.
— Avšak nastojte, v opravách na počátku knihy čteme: „dej
od vůz a vázati.“ Tedy tato dvě původem a významem rozličná
slova pocházejí zároveň od vůz i vázati! — Či slova vůz,
stblh. vozb a vázati stblh. vězati k jednomu se odnášejí
kořenu?!

Týž §. 16. v odst. 5. obsahuje nauku, že „v češtině žádné
slovo nepočínalo a nepočíná (se) samohláskami slabými b a b,
nosovkami a aę, jakož i samohláskou ě neb y a i (vyjma
spojku i)“. Tu dlužno se zeptati p. spisovatele: 1. Jak mohlo
se které slovo v češtině počínati nosovkami, když jich dle §. 5.
ani v nejstarších pís. památkách není stopy? 2. Že v stčešt.
nebývalo i v násloví? Viz jen iz, imě, iměti, ihra, ihned!

§. 35. 5. α. 3. c. (ó radostného citování!): „Hrdelnice h,
ch, k před i a í rozlišují se ve tvoření slov v ž, š, č též před
příponami ina, iště, kde v stblh. před nimi stálo b!“

Poznámka 1. téhož §. takové má znění: „U přípon -cký,
-ský, -ství neb -stvo od kmenův na ch a k rozlišená souhláska
nepíše se: český m. češský, řecký m. řečský, ptactvo m.
ptačstvo atd.“ — Co jest rozlišená souhláska kmenův na k,
na př. v slově řečský, ptačstvo? Patrně č; ta nepíše-li se, do-
staneme: řeský, ptastvo, katoliství atd. Takovými a podobnými
chybami oplývají i jiné §§. hláskosloví, v kterých si p. spis.
chtěl samostatně vésti.

Přidána jest v §. 41. nauka o dělení slov na slabiky. Vi-
douce, jaká libovůle právě v této stránce u nás zavládla, byli
bychom p. spisovateli vděčni za podaná pravidla, — kdyby byla
ta pravidla správná. Hned první nauka vzbuzuje obdiv svou
stilisací: „Souhláska, která jest mezi dvěma samohláskama neb
jednou polosamohláskou, táhne se k samohlásce druhé“ atd.
Což kdyby žák se tázal: Kterak může býti souhláska mezi
jednou polosamohláskou?

Druhé pravidlo: „Když více souhlásek mezi dvěma samo-
hláskama, tu musí se hleděti a) k odvození, b) k té okolnosti,
které skupiny souhlásek v násloví běžny jsou.“ — Ale co si
medle počneme, kdy se oba případy křižují?

220

Úvahy a zprávy.

Že konečně nesnadno dáti víru pravidlům o dělení slabik v takové knize, která na str. 27. dělí: o-bličej, o-brok, dr-hlen, kle-snul vedlé nalez-nu, každý uzná.

V nauce o časom, a přížvuku bylo poukázati k chybné výslovnosti: bjéži, léži, bóži m. běží, leží, boží atd.

Nauka o slov ohýbání jest velmi obšírně podána (od str. 29. až 170.), kterážto šířka způsobena jest zbytečnými pro Čecha pravidly o rodu, opakováním jednoho pravidla na více místech, vkládáním pravidel syntaktických do tvarosloví atd. Ubozí žáci, kteří by se těm seznamům jmen učiti musili!

Ž velmi značného množství nesprávností v této části se nalézajících jen něco na pochutnání:

Dle §. 49. jsou rodu muž. pluralia tantum b) na -e: všecka jména měst a dědin (hlavně na -ice); v poznámce pak 5. d) uvádí některá jména místní na -ice v rodě ženském. Měl dáti žákům na ruku, jak možná jména obojí rozeznati; neboť že takového ředidla je třeba, dokazuje p. spis. sám, neboť klade Teplice mezi plur. a Votice zase mezi singul. Že český grammatik píše Lobosice, jest více než divno.

Nevím, co bych si počal ve škole s tímto pravidlem (§. 53. Výnimky): „Některá podstatná jména, obojetnou souhlásku za koncovku mající, řídí se dle muž. na z a t: test 2. dle meč: následující na -n: ječmen, křemen, kámen.“ Tedy t a n obojetnými jsou souhláskami (sr. §. 7. 3.); dále jména na -en: ječmen, křemen mají prý -e, ale dle §. 54. a) tvoří všechna na -en (tedy i len, sen, leden, jelen?) gen. -a? — Konečně, rozumím-li dobře, má -e v gen. též účel, úděl a úhel (což takto psáno nyní značí angulus); korunoval však p. spis. toto znamenité pravidlo dodatkem: „ač prý kolísají (co? též cíl?) mezi vzory dub a meč“.

§. 59. 6. „Příponu í mají nyní pouze bratří, kněží a koní.“
— P. spis. vypustil před jménem „koně“ důležité slovce: dílem
(Hatt. Sr. Ml. §. 200., 2.) nebo částečně (Kunz §. 141., 3.). Či
může p. Kovář doložiti formy koní (nom., akk., vok.) a koními?

Ke vzoru ryba počítají se podlé §. 65. b) „jména muž. rodu
na -a v gen., akk., vok. a dilem i v instr. jedn. č.;“ tedy:
sluhem, vévodem? Podobně v §. 73., Pozn. 3.

Pominouce tvarosloví jmen příd., zájmen a číslovek, zasta-
víme se u veledůležitého v češtině slovesa:

Slovesa vyháněti, vycházeti a pod., jež v 1. vyd. položil
do III. třídy, vřadil v tomto 2. oprav. vydání sice pod V/1,
avšak přece na str. 118. zůstavil vyháněti v III. třídě.

§. 149., 1. b. Připom. „Při časoslov. první a páté třídy
není rozdílu mezi kmenem přítomným a infinitivným.“ Sám však
u vzoru tru (§. 160., 6., a, b) liší tvary kmene přít. od tvarův
kmene infin.; podobně u sloves V/2 třídy (§. 165., b, c, d).

Úvahy a zprávy.

221

§. 149. 2. „Sponou slují samohlásky ty, které spojují kmen s příponami. U časoslov I., II. a VI. třídy jest jí v přít. čase e; u časosl. III., IV. a V. třídy je sponou a.“ — Přiznávám se, že tomu nerozumím a rád bych se poučil, kdyby p. spis. tento svůj výrok určitěji vysvětliti a příklady doložiti si neobtěžoval. — S tím divně souhlasí téhož §. 149., 3., a a, 6. nauka: „Bývalá přípona 3. os. mn. - ntb, odvrhnuvši - tb, zaměnila zbylé - n se sponou buď v - ú, buď v - já, přehl. v - í: nesou, pijí“ (na slovesa III. a IV. tř. nemá příkladu); dle hořejšího pravidla je však u sloves I. tř. sponou - e; nyní bych rád viděl, jakým divem z formy: nes - e - ntb povstane stblh. nesatb, č. nesú, nesou?

§. 154. Připom. 1. „Dříve zněl přechodník ženského i středního rodu jako mužský.“ Důkaz? Pan spis. četl asi povrchně poznámku mu zaslanou a v ten smysl znějící, že dříve forma přechod. střední rovnala se mužské. Nevěřil-li poznámce, mohl se poučiti z Šafaříkových Počátků (§. 56., 58.), — ví-li o nich.

Z nauky o tvoření slov:

V §. 177. 4. od zájm. koř. sб odvozuje p. Kovář též „zastaralé vezde, z něhož přídavné vezdejší a vezdy (— vždy).“ — Náhodou nepovstalo ani vezde ani vezdy z koř. sб, obě slova vznikla z vesb (opatrně dodal p. spis.: snad) —; ostatně sám v násled. §. 178. d. odvozuje vždy (vezdy) od neurčitých čísl.; konečně vezdejší netáhne se k vezde, než k vezdy (sr. vezdejší chléb — panis quotidianus; význam slova vezdejší = pozemský vznikl chybným vztahem ke zdejší).

V souhrnu pravopisných pravidel, která zajisté v grammatice pro nižší třídy stř. škol nejsou zbytečná, učí na str. 187: měkký (ale i měký)!

Odkud asi vzal pravidlo na str. 189, h: „Střední jména na -dlo od kmenů časoslov I. třídy dlouží kmen: prádlo, žrádlo?“ — Hádám, že z grammatiky, která slovesa: práti, žráti pod I. třídu staví, nehledě k tomu, že sám v §. 168. je klade ke třídě V/3.

Skladba, pokud systemu a pravidel se týče, jest zase školácká parafrase skladby Hattalovy a Kunzovy nauky o větách; jen že definice stávají se tím permutováním mnohdy nesprávnými; co do příkladův však nenásledoval skladby Hattalovy v tom, aby všecky doklady bral z dobrých spisův anebo z bohatých našich sbírek přísloví (která bez toho až příliš nám v zapomenutí ucházejí); pan spis. vymýšlel si totiž sám příklady. V tomto 2. vydání je těchto vlastních výrobkův sice méně, ale přece dosti; jak některé jsou nesprávné, banalní a pro mládež nepříslušné, ukázal již Fr. Bartoš.

Velice žádostiv bych byl na př. nějakého dobrého příkladu při §. 214. 1. na genitiv předmětový u přídavných: dovedný, podezřelý. — Oč že p. spis. měl před sebou nějakou německou

Úvahy a zprávy.

222

skladbu a nešťastně z ní asi vybral: einer Sache fähig, verdächtig? Či malezl snad v dobré literatuře domácí tyto vazby? Nechť se s doklady netají! Přídavné jméno potřeben (týž §.) má ovšem dvojí vazbu, totiž gen. a vedlé něho dat. s předl. k, ale v rozličném smyslu a v takových případech bylo přičiniti dobré příklady.

V témže §. 214. 2. e. vidí gen. *odluky* též u sloves žádosti, požívání, poslouchání a účastenství. Divná to odluka! — Že ostatně poznámky 3., 4., 6. neobstojí, každý sezná, kdo si je pozorně přečte.

S podobnými vadami setká se čtenář, jehož trpělivosti zajisté již nad slušnosť užívám, i v nauce o jiných pádech předmětových. Jen toho podotýkám, že ty pluky sloves, neseřaděných ani dle významu ani dle abecedy, byly by *mučením pro žáky* a sice *mučením neprospěšným, škodlivým*.

Z ostatních poklések uvedeme ještě pravidlo o skracování příslovečných vět přechodníkem. V §. 244. vykládá totiž pan dr. Kovář, že „přechodník času minulého stojí, udál-li se děj ve vedlejší větě dříve, než děj hlavní věty.“ — Jak medle potom vysvětlí žákovi yazby, jako: Šíp smrti *přiletě*, učiní všemu konec? Kom. Či nebylo p. spisovateli známo pojednání Gebaurovo o přechodníku sloves jednodobých a končících v Novém Zákoně Kralickém (Čas. Mus. Kr. Č. 1870, str. 247)? Bylo-li, tedy, chtěje parou pracovati, je tak ignoroval, jako rozpravu Fr. Bartoše o genitivě.

Slovosled probrán též velmi povrchně v jediném §. 247., ač jest nauka tato velmi potřebna, protože slovosled 'nové češtiny skoro úplně se nám poněmčil.

Než zatím dosti těchto mrzutých, suchopárných observací; také něco pro veselé pokolení budoucích básnířův přidal p. spis. ve své „*Metrice*“.

Hned na počátku §. 251. učí: „Mluva básnická jmenuje se *řečí vázanou* čili poesií; dle 3. odstavce jest zase poesie *uměním* a formou její *řeč*.“ — Tedy *řeč* jest formou *řeči vázané*? — Dále: „*Metrika obsahuje v sobě prosodii čili časomíru*.“ — Neuznává-li tedy p. dr. Kovář prosodie přízvučné, neměl o ní pojednávati. Dle §. 252. existuje i *časomíra přízvučná*, totiž v jazycích *moderních*. — Na str. 272. praví: „*U dvojslabičných slov považuje se podle přízvuku* ve výslovnosti prvá slabika za *dlouhou*, druhá za *krátkou*.“ Toť věru roztomilé míchání dvou rozdílných principův, časomíry a přízvuku!

Že pak při tak neopatrném kompilování i *odporův* nebude nedostatek, nikomu tuším nebude s podivením; exempli gratia vytkneme jen tyto:

Dle §. 8. jest *j* v měkké předcházející souhlásce *bytně* obsaženo (opsal z Hatt.): duša; avšak již v §. 9. krátké *a* (*vlastně* ja) přehlasuje se: růže z růžja, vůle z vůlja (z Kunze).

Úvahy a zprávy.

223

Podlé §. 21. 2. a) vedme m. vedíme, však dle §. 25. buďme m. buděme, vezte m. vezěte. Sr. též §. 151.

 Sloveso trnouti jest dle §. 32. 4. = trpnouti a dle
§. 38. 3. = drbnouti.

§. 110. „její — jest genitiv;“ hned však na to: „její vzniklo
z gen. žen. jej + ji, dle obdoby dnešní.“ Tedy to ubohé její,
jehož skloňování, ač tak dávné jest, mnozí tak náramně se štítí,
neví ani, či jest.

§. 173. 2. „Prý (obecné prej m. praj z praví) jest zá-
roveň 3. osoba mn. od zastaralého praju či prám.“

V §. 205. „Podmět a výrok nazývají se hlavními částmi věty;“ ale hned po tom zná p. dr. Kovář tyto hlavní části věty: 1. Podmět (§. 206.), 2. výrok (§. 207.), 3. sponu (§. 208.), 4. shodu (§. 209.).

Než, majíce ještě něco podotknouti, netrapme se vyrovná-
váním takových a podobných odporův.

III. Co se spořádání látky týče, rádi vyznáme, že p. spis.
aspoň vůli měl, aby látce své dodal přehlednosti; k tomu za-
jisté dle jeho úmyslu směřuje sebrání všech mužských jmen do
jedné tabulky, podobně učinil u jmen ženských a středních; proto
podává též přehledy deklinace podst. jmen, zájmen a sloves.
Jinde však přehlednosti hrubě neposloužil; vizme jen to rozčlán-
kování v §§. 18. a §. 35., v nichž citování jest velmi nesnadné.

Že nauky uvedené v §. 96. a, 3., pak §. 143., 146. atd.
nenáležejí do tvarosloví, ale do skladby, jest patrno.

IV. Lehká povrechnosť, moderní a novinářský chvat, které zajisté mnohé z uvedených posud vad způsobily, spatřují se zřejmé i v nesprávném stilisování.

Ejhle! §. 15. 2. Pozn. „Stahování se děje c) u časoslov V. třídy, jež mají před e měkkou souhlásku, kteráž (t. j. souhláska) jest vlastně přehláskou z a: vraceti m. vracati atd.

Jak porozumí náš žák tomuto pravidlu (§. 210., 4.):
„Jména hromadná: lid, zástup, čeleď atd. přicházejí s výrokem množ. čísla, jiná zase s výrokem střed. rodu jedn. čísla a jiná jinak?“

Za pouhé nedopatření považujeme: §. 10. Pozn. 2. ne-
podnebné samohlásky m. podnebné; §. 18. β. 2. a vecě m. věce ;
§. 51. Pozn. vypuštěno slovo: jmenné; stilisaci pravidla v §. 143.
3. Pozn. 2. „Tvrdí-li se co s jistotou, béře se m. přítomného
někdy čas budoucí: Tak budeš-li činiti, blažený jsi.“ atd. atd.

Aby konečně grammatika, jež má vésti žáky ku správnému
užívání jazyka mateřského, sama v pravidlech i příkladech této
správnosti, nám zvláště velice potřebné, šetřila, toho zajisté
slušně žádati můžeme; v této však knize najdeš na každé téměř
stránce poklésky tohoto druhu, a to poklésky hrubšího již zrna.
Poněvadž však v tomto ohledu Fr. Bartoš z této mluvnice již

Úvahy a zprávy.

224

florilegium učinil, tedy pominouce, co částečně právem káráno
bylo, jen k těmto kvítkům poukážeme:

V §. 16. skloňuje p. spis. *průzev* (hiat), gen. *průzvu*;
slovo toto však z koř. zě (zěji) právě tak utvořeno, jako z koř.
dě: oděv, oděvu, z koř. smě — úsměv, úsměvu atd. Jinde má
průziv. (Z 1. vyd.)

V §. 15. skracuje í ve slově třída v i, ač pošlo z ě; po-
dobně píše řidčeji; však řiď imperat. dobře opravil v řeď.

V §. 46. píše příjmění.

Co do lexikálné stránky vytknouti sluší; střežiti (str. 21.
a 211.); vyřčují (§. 121. Pozn. 3.); odpomoci, předhazovati
(str. 213) atd. atd.

Dále spojky: *byť by* (§. 184. 3. Přip. a §. 189. 4. d.);
*pakli, pakliže* bez poznámky (§. 189. 4. c.); *zdali* ve smyslu
podmínečném jest, pokud vím, jihočeský provincialismus.

Sed haec hactenus!

Uváživše svědomitě na základě uvedených dokladův hlavní
stránky mluvnice, kterou pan dr. M. Kovář v 2. oprav. vydání
školám našim podává, dospíváme bohužel k tomu nemilému re-
sultatu, že by pan spis. sobě lépe byl posloužil, kdyby jí vůbec
byl nevydal; neboť mluvnice tato i co do kvantity a kvality látky
i co do stilisace takovými chybami oplývá, že hříchem by bylo
zaváděti ji do jakýchkoli škol. — Co Fr. Bartoš o této knize
pronesl, že „kdo jen poněkud zná spisovný jazyk český, jakého
se dočítáme ve spisech doby starší i v lepších spisech novějších,
byť nebyl filologem ex professo, nemůže než žasnouti nad tím,
kterak se to státi mohlo, že takové dílo došlo příznivé kri-
tiky znalcův a následkem toho ministerstvem schváleno jest za
knihu školní,“ a co M. Blažek na konci své úvahy praví, že
litovati bychom musili upřímně těch žákův, kterým by dle
knihy té učiti se bylo jazyku mateřskému, tomu musíme na-
prosto přisvědčiti, ač chceme-li býti spravedlivi. Touto pak spra-
vedlivostí a upřímností povinni jsme i jazyku svému mateřskému
i své mládeži i panu spisovateli.

Ignác B. Mašek.

Ukázka Slovníku grammaticko - fraseologického od
prof. Fr. Kotta. 1875.

V letošním programmě akad. gymnasia Staroměstského
v Praze uveřejňuje p. prof. Kott ukázku z grammaticko-fraseo-
logického slovníku, jenž má obsahovati „celou *grammatiku* ve
formě slovníku: zvukosloví, tvarosloví a skladbu.“ Dílo toto bude
míti prý 110 tištěných archův a bude tudíž dosti obšírné a pokud
z ukázky lze pozorovati i dosti záslužné. Leč máme za to, že
podobná díla nevydávají se pro učence, nýbrž hlavně pro to, aby
vyhověla potřebě tam, kde by se pociťovala; dílo takové píše se
tedy i pro laiky i pro studentstvo, národní učitelstvo a vůbec
pro každého, kdo tu a tam potřebuje poučiti se o pravopise,