— 52 —

на глагола, а за другытѣ двѣ бѣдущы спомага само
глаголѣтъ щах.

73. — Родътъ у глаголытѣ са различава само-
въ съставенытѣ врѣмена отъ причастіе и спомагателенъ
глаголъ, като: пѣлъ, пѣла, пѣлъ, сѣмь.

74. — Наклоненія сѣ четыре: изъявително,
повелително, условно и подчинително.

1. Изъявителното изричя дѣйствіето положи-
телно и независимо: четлѣ, четѣхъ, четохъ челѣ
сѣмь, ще четлѣ.

2. Повелителното изрича повелѣніе, побуж-
данье, или моленіе, за да стане едно дѣйствіе: Пбй!
Чети! Дайте!

3. Условното изъявява желаніе или възмож-
ность по пѣкакво условіе: Свѣдамъ, (ако ма пока-
нишь). Тѣвамъ гроздѣе, (ако има).

4. Подчинителното изрича дѣйствіето зависимо
отъ друго, на което быва подчинено. То вынѣги быва
придружено съ нѣкой подчинителенъ съюзъ: (Дай ми
боля), да ти кажѣ. (Щеше да са разгнѣви дру-
гарътъ ти), ако свѣдѣхъ до тебе. Рѣклѣ, (дума не
ми са хваща). Тукъ са подразумѣва като или ако
рѣклѣ.

Забѣл. Въ старобългарскыя езыкъ има и неопрѣобли-
телно наклоненіе съ окончаніе ТИ (Старобълг. Грамм. § 73),
което неопрѣдѣля ни врѣме, ни лице, нито число и родъ на
дѣйствующыя прѣдметъ. Отъ него наклоненіе сега има въ е-
зыка ни остатки безъ окончаніето ТИ въ употрѣбеніе: 1) У
сичкытѣ глаголы изобщо неопрѣдѣленото бѣдуще, що е съ-
ставено отъ него и отъ спомагателныя глаголъ щах, като: Пѣ
щах, писа щешь; игра ще; 2) Слѣдъ глаголытѣ: могѣ,
смѣя, недѣй, недѣйте, като: могѣ стори. Смѣешь ли
каза? Не дѣй ходи. Не дѣйте игра. А съ окончаніето
ТИ (измѣнена) и въ Л) въ употрѣбеніе имамы: Познать
го е по гласа. Не е видѣть нищо.

— 53 —

75. — Главны видове глаголытѣ иматъ два:
несвършенъ и свършенъ.

1. Несвършеныятъ видъ изрича дѣйствіето неиз-
вьршено до край, но съпроваждано за доста врѣме съ
нѣкакво продължаванье или съ много кратко повтарянье:
четѣ, четѣхъ, четохъ, ще четѣ. чити! пітѣ, пітѣсъ,
лежѣ, лѣгамъ, зѣхъ, зѣпамъ, копаѣ, міжѣ или
жумѣ, мигамъ.

2. Свършеныятъ видъ изрича дѣйствіето извър-
шено до край или въ твърдѣ малко врѣме или въ едно
мигванье съ едно мрѣдванье: ще исчетѣ, прочетохъ,
прочети! ще испітѣ, испихъ, испій! или ще срѣб-
нѣ, срѣбнѣхъ, срѣбни! ще иззѣмъ, иззѣдохъ или
ще хапнѣ, хапнѣхъ; ще легнѣ, легнѣхъ; ще зѣп-
нѣ, зѣпнѣхъ; ще копнѣ, копнѣхъ; ще зажумѣ,
зажумѣхъ: ще мигнѣ, мигнѣхъ.

Несвършеныятъ видъ, кога изрича дѣйствіето съ-
провождано съ многократно повтарянье, обыкновенно са
зове многократенъ: лѣгамъ, чукамъ, зѣпамъ, ми-
гамъ, мѣрдамъ, валямъ, стрѣлямъ.

Тъй и свършеныятъ видъ, кога изрича дѣйствіето
извьршено до край съ едно мрѣдванье, обыкновенно са
зове еднократенъ: ще копнѣ, рытнѣхъ, ще чук-
нѣ, мигнѣхъ. Тѣзи два вида сѣ свойственны у гла-
голы копто изричатъ мърданье или дѣйствіе извьршено
съ иѣкой тѣдесенъ членѣ, и иматъ харектеристика пьр-
выятъ мъ, вторыятъ нѣ.

Забѣл. Сѣкый глаголъ има двата главны видове несвър-
шенъ и свършенъ по кое-да-е отъ реченытѣ значенія. Но има
и нѣком глаголы въ употрѣбеніе само въ несвършенъ видъ:
чакамъ, надѣхъ са, живѣхъ, желанъ, траѣ, манъ са,
крѣхъ, баѣхъ.

76 — За образованьето на видоветѣ служать:
1) разнытѣ прѣдлозы, 2) окончаніето мъ придружено

— 54 —

съ свръзката а или я (79), 3) слогътъ нъ, 4) употърѣбеніето на другы еднозначущы глаголы.

1) По голѣмата часть отъ глаголытѣ образовать свършеныя си видъ отъ несъвршеныя, като приемнѣтъ въ началото си нѣкой прѣдлогъ, който тогази показва и посоката на дѣйствіето (25): четъ, четохъ, ще прочетъ, прочетохъ; оръ, орахъ, ще сгоръ, сгорахъ.

2) Сѣкый отъ глаголытѣ, що иматъ окончаніе ѣ или ѣї и означаватъ мърданье или дѣйствіе извършено съ нѣкой тѣлесенъ чченъ, ако замѣни окончаніето си ѣ или ѣї съ окончаніето алъ или ялъ тогази този глаголъ пріема многократенъ видъ, като: лежъ, лѣгамъ; текъ, тичамъ; стрѣлѣ, стрѣлямъ; сѣдѣ, сѣдамъ; миже (миг.) мигамъ.

3) Слогътъ нъ, прибавянъ при кореня на гла-
гола отъ несъвршень видъ направя еднократныя му свьр-
шенъ видъ: ревъ, ще ревнъ, ревнѣхъ; бодъ, ще
боднъ, боднѣхъ; копаї, ще копнѣ, копнѣхъ†; вы-
камъ, ще викнѣ, выкнѣхъ.

4) Нѣкои глаголы свършеныя си видъ заематъ отъ
другый еднозначущъ глаголъ: піє, ще срѣбнє, ђмє,
ще хапнє; ловѣ, ще хванє; видѣ, ще зарнє;
зобє 20, ще 20 викнє.

Забѣд. Безъ прѣдлогъ отъ свършенъ видъ глаголы ся:
ще дамъ, дадохъ; ще рекъ, рекохъ; ще кажъ, казахъ;
ще купъ, купихъ; ще платъ, платихъ; ще родъ, ро-
дихъ; ще хвѣрлѣхъ, хвѣрнихъ; ще крьѣстъ, крьѣстихъ; ще
рѣшъ, рѣшихъ.

77. — Несвършеныятъ видъ е въ употрѣбеніе у сичкытѣ врѣмена; свършеныятъ не са употрѣбява въ настоящето и въ минавалото, а въ сичкытѣ другы врѣмена е въ употрѣбеніе.

78. — Съставътъ на глаголытѣ и измѣненіето на окончаніята нимъ по врѣчелата, лицата, числата, на- глоненіята и по видоветѣ нарича са спрѣженіе.

— 55 —

79. — Въ спрѣганьето на сѣкый глаголъ забѣ-
лѣжителны сѣ три нѣща: 1) корень на глагола, 2)
окончаніе и 3) свьрзка между кореня и окончаніето
му (ако у нѣкои глаголы туй дирньето и да го нѣма),
напр.: мот-а-не, мот-а-ѣхъ, мот-а-хъ, мот-а-й.
Тукъ мот е корень, а — свьрзка, другытѣ сѣ окон-
чанія. Споредъ туй забѣлѣжванье, глаголытѣ по раз-
ликата на окончаніята си на настоящето врѣме въ изъ-
явителното наклоненіе дѣлѣтъ са на три спрѣженія, а
по разликата на свьрзката си подраздѣлить са на 10
класса, за които подробно ще са каже слѣдъ сѣко спрѣ-
женіе, кой классъ на кое спрѣженіе са относя.

80. — Глаголытѣ въ спрѣганьето си още бывать:
правилны, неправилны и безличны или третье-
личны.

Правилны сѣ които правилно са спрѣгатъ по
спрѣженіата.

Неправилны сѣ които въ спрѣганьето си отст-
патъ отъ общытѣ правила. Но отъ дирнитѣ едва ли има
въ езыка ни нѣколко глагола.

Безличны или третьеличны сѣ които сѣ въ
употрѣбеніе само въ 3-то единст. лице, като: трѣба,
гърми, свѣтка са.

81. — Окончанія на тритѣ спрѣженія:

Изъявително наклоненіе.

Настояще и оцрѣдѣлено бѣдюще.

За първото спрѣженіе.

Единст число.

не, щ

ешь (шь)

е (й)

Множест. число.

сме (ймы)

сте (йте)

лѣтъ, жтѣ.

— 65 —

Причастія.

Дѣйст. : мыльъ, а, о: (о) мыль, а, о: орѣлъ, а, о; (съ) оралъ, а, о.

Страд. : (о)мыть, а. о: (съ) орать а, о.

По 1-ыя примѣръ са спрѣгать:

1) Глаголытѣ отъ 1-ый классъ, що иматъ гласна на країн въ кореня си, и безъ никаква свьрзка присъединятъ окончаніята си при кореня, освѣнь въ услов. наклоненіе, дѣто посрѣдствува сврьзка й, като : ші-ях, ші-ѣгъ, (о)ши-съ, ще (о)ші-ях, повелит. (о)ші-й, (о)ші-ите; услов, ші-й-вамъ. ші-й-вацъ; прич. ші-ѣ.гъ. (о)ши-гъ. (о)ши-тѣ. Таквызи ск. піях, віх, гніх, крых, знах, п.чюх; пѣх (страд. прич. пѣпъ, пѣнъ) и друты так.

2) Глаголытѣ огъ 2-ый классъ, на които кореньтъ са окончава на гласна. И що иматъ сврьзка я между кореня и окончаніята си само въ прѣм. опрѣд. врѣме и въ причастіята. У тѣхъ глаголы въ услов. наклоненіе сврьзката я измѣнува са въ й: страд. причастіе приема окончаніето нъ; още, въ окончаніята на минавалото врѣме характеристика тѣ (81) прѣминува въ я слѣна съсъ сврьзката, като: ба-ях, ба-яхъ, ба-яше, ба-яхъ, ба-я, ба-й, ба-ите, ба-й-вамъ, ба-й-вацъ, ба-я-гъ, ба-я-нъ. Таквызи ск.: траїх, лаїх, маїх, каїх са, білѣх, вѣхъ, стѣхъ, крѣхъ и др. так.

3) Глаголытѣ огъ 3-ий классъ, на канто кореньтъ са окончава на съгласна, и що иматъ между кореня и окончаніята си сврьзка а или тѣ по спечытѣ врѣмена. У тѣхъ на минавалото врѣме въ окончаніята характеристиката тѣ прѣминува въ я. страд. причастіе приема окончаніето нъ, като; лю-г-ѣ-ях, лю-г-ѣ-яхъ, (за)люг-ѣ-хъ, ще (за)люг-ѣ-ях; (за)люг-ѣ-й, (за)люг-ѣ-йте: лю-г-ѣ-вамъ, люг-ѣ-вацъ; люг-ѣ-ягъ, (за)люг-ѣ-гъ, (за)люг-ѣ-нъ. Таквызи ск.: желаїх, мотаїх, играїх, ругаїх, копаїх, буздаїх, грѣхъ, жевѣхъ, жегѣ-яїх, умѣхъ, бѣгѣхъ, жѣгѣ-гѣхъ, чьрнѣ-яїх, бѣлѣхъ, пи.гѣхъ, здрѣхъ и др. так.

По 2-ыя примѣръ са спрѣгать:

1) Глаголытѣ отъ 4-ый классъ. що иматъ свьрзка а само въ прѣм. опрѣд. врѣме и въ причастіята. а въ услов.

5

— 66 —

наклоненіе едны я задіржать, а другы и исхвьрлять, като:
ков-л, ков-ѣхъ, (за) ков-а-хъ; (за) ков-и, (за) ков-ѣте;
кова-вамъ, ков-а-вахъ; ков-ѣлъ. ков-а-лъ, ков-а-нъ.
Таквизы сѣ: кълѣхъ, зовѣ. реблѣ. кжпілѣ, дрѣмлѣ; ли-
жѣлѣ, мажлѣ. рѣшлѣ. лѣшлѣ, кажлѣ. пигилѣ, чешлѣ,
плачлѣ. грачлѣ. ищлѣ, драшлѣ; прѣм. опрѣд. врѣме:
лизахъ. мазахъ, рѣзахъ, лѣгахъ, казахъ, писахъ, че-
сахъ, плакахъ, грачахъ, искахъ, драскахъ (10) и др. так.
Кь.илх оть старото КЛАГНІЖЛЕНТІ, (е въ ь—кълѣни)
и тѣй кълѣнъ или кълнѣхъ, (про) клехъ (отъ старото
КЛАХЪ—КЛЕНХЪ безъ носовата н—КЛЕХЪ); (про) кълни,
(про) кълнѣтъе: кловѣмъ, (про) клелъ, (про) клѣшъ относя са
на 1-ыя классъ, като що нѣма нинаква сврѣзка, а спрѣга са
по 2-ыя примѣръ.

2) Глаголытѣ отъ 5-ый классъ, които иматъ корень на
ер или ел или ор, и слѣдъ него сврѣзка а пчи ъ само въ
прѣм. опрѣд. врѣме и въ причастіята, у които исхвьрлять
коренната си о или е—ь, като: бер-л, бер-ѣхъ. (о) бр-а-хъ,
ще (о) бер-лъ; (о) бер-и. (о) бер-ѣте, бер-вамъ, бер-
вахъ, бер-ѣлъ, (о) бр-а-лъ, (о) бр-а-нъ. Таквызи сѣ: дерѣ,
порѣ, перѣ; мелѣхъ, мелѣхъ, (съ) мѣлѣхъ, (съ) мѣти, мелѣвамъ,
(съ) мѣлѣлъ, (съ) мѣлѣнъ; колѣхъ, колѣхъ, (за) клажъ...; мрѣ,
(мер—мьр), мрѣхъ, мрѣше, (у) мрѣхъ, (у) мрѣ; (у) мрні,
(у) мрѣше: услов. могѣ да мрѣ: (у) мрѣлѣ.

### 3. Бодъ.

Изъявително наклоненіе.

Врѣме настояще.

<table><tr><td rowspan="3">Ед. ч.</td><td>бодъ</td><td>гънѣх</td></tr><tr><td>бодешь</td><td>гънешь</td></tr><tr><td>боде</td><td>гъне</td></tr><tr><td rowspan="3">Мн. ч.</td><td>бодемъ</td><td>гънемъ</td></tr><tr><td>бодете</td><td>гънете</td></tr><tr><td>бодать</td><td>гънѣть</td></tr></table>

### 4. Гънѣ.

— 71 —

Забѣд. Бодъ понеже има и едиократенъ свьршенъ видъ ще боднѣ. боднѣ хъ, то и въ услов. наклоненіе опрѣдѣленното бѣдще: ако боднѣ. ако боднешь. . и отъ него минавалото: ако бѣднѣ хъ. ако боднѣше. . по примѣра гънѣ; тѣй и причастіата му: боднѣ лѣ. д, о, боднѣтъ, та. то.

По З-ія примѣръ са спрѣгать глаголытѣ отъ 6-ыя классъ. Тѣхныятъ корень са окончава: 1) на зѣбна д или т, — 2) на устіена б, — 3) на небна г или к или х, — 4) на езычна з или с; още, тѣ иматъ само въ пѣм. опрѣд. врѣме и въ страд. причастіе сврѣзка о—ѣ. Тъзи гласна са измѣнува въ 2-то и 3-то лице на ту врѣме и въ страд. причастіе, което приєма окончаніето лѣ. Въ дѣйст. причастіе сврѣзката ѕ са задържа слѣдъ устнената б, слѣдъ небны й г, к, х, и слѣдъ езычнытѣ з, с, а слѣдъ зѣбната д или тя заедно съ нен са исхвѣрля, и тогази окончаніето лѣ са присъединява направо при кореня, като: мет-л. мѣт-ѣхъ, мет-о-хъ, пет-е; мет-и, мет-ѣте; мет-вамъ, мет-вахъ; ме-лъ. мет-е-нъ; — гре-бъ, греб-ѣхъ, греб-о-хъ, греб-е; греб-и. греб-ѣте; греб-валѣ, греб-вахъ; греб-ѣлѣ, греб-е-нѣ; — пек-ѣ, печешь (10); печ-ѣхъ. печ-ѣше, пек-о-хъ, печ-е; печ-и, печ-ѣте; пек-валѣ, пек-вахъ; пек-ѣлѣ, печ-е-нѣ; — върх-ѣ, върш-ешь (10), върх-о-хъ, върш-е; върш-и, върш-ѣте; връх-вамъ, връх-вахъ; върх-ѣ-лѣ, върш-е-нѣ; — вез-ѣ, вез-ѣхъ; вез-о-хъ; вез-и, вез-ѣте, вез-валѣ, вез-вахъ, вез-ѣ-лѣ, вез-е-нѣ. Тѣй и— ведѣ; плетѣ, ногѣ, стригѣ, текѣ, влѣкѣ, лѣзѣ, песѣ и др. так.

По 4-ыя примѣръ са спрѣгать глаголытѣ отъ 7-ый классъ. Тѣ иматъ сврѣзка нѣ, която въ настоящето врѣме и въ минавалото, тоже и въ повел. наклоненіе, и въ условното остава само и, като: ры-и-ѣ, ры-и-ѣхъ, (по)ры-и-ѣхъ; (по)ры-и и, (по)ры-и-ѣте; ры-и-вамъ, ры-и-вахъ, (по)ры-и-ѣ лѣ, (по)ры-и-ѣтъ. Таквызи сж: стенѣ, мьнѣ, гынѣ, вѣнѣ, тьнѣ, гаснѣ и пьнѣ, жьнѣ или желѣ (ако и да сж отъ старытѣ пѣгти—пенти—

— 77 —

тѣ, мѣтѣ. Още. Довѣ (услов. лов-и-вамъ), садѣ,
клонѣ, мѣрѣ, корѣ, горихъ. гасѣ грѣшѣ, душѣ,
глумѣ. дотѣ, броѣ. кроѣ. купѣ платѣ. хвѣрлѣ,
родѣ, рѣшѣ. (свѣршенъ видъ на многократнытѣ: купу-
вамъ, плищамъ, говрѣмъ, раждамъ. рѣшавамъ)
и другія таквызи

По 2-ых примѣръ са спрѣгатъ глаголытѣ отъ 9-ый
классъ, що иматъ въ прѣм. опрѣд. врѣме, въ услов. накло-
неніе и въ причастіята свьрзка ђ или а или я. която у нѣ-
кои въ услов. наклоненіе са изъоставя. Въ изъяв. наклоне-
ніе въ минавалото воѣме сврѣската ђ са слива съ характе-
ристиката му и гыі формата на туй врѣме съвпада съ фор-
мата на прѣм. опрѣд. врѣме. а различава са по 2-го и 3-го
един. лице. като: лѣт-ѣ. лѣт-ѣхъ, лѣт-ѣше, лѣт-
ехъ, лѣт-ѣ, лѣт-и, лѣт-ѣт-е; лѣт-ѣ-вамъ лѣт-ѣ-
вахъ; лѣт-ѣ-лъ, (свѣршеныять му видъ — ще хврѣкнѣ,
хврѣкнѣхъ). Таквызи слъ: горілъ, горѣхъ, тѣрпѣнъ, брѣ-
шѣ, пищѣ, лѣшѣ, брлѣ. врѣхъ, видѣ, сѣдѣ. (услов.)
вид-вамъ, сѣд-вамъ, миже или эн умѣ. мѣчлѣ, еъл-
члѣ, лежѣ, стоѣ и др. так.

ТРЕТЬЕ СПРЪЖЕНІЕ.

85. — Третьето спрѣженіе има два примѣра:

1. Выкалѣ.

2. Валямъ.

Изъявително наклоненіе.

Врѣме настояще.

<table><tr><td rowspan="3">Ед. ч.</td><td>выкамъ</td><td>валямъ</td></tr><tr><td>выкашъ</td><td>валяшъ</td></tr><tr><td>выка</td><td>валя</td></tr><tr><td rowspan="3">Мн. ч.</td><td>выкамы</td><td>валямы</td></tr><tr><td>выкате</td><td>валяте</td></tr><tr><td>выкатъ</td><td>валять.</td></tr></table>

Минавало

<table><tr><td rowspan="3">Ед. ч.</td><td>выкахъ</td><td>валяхъ</td></tr><tr><td>выкаше (ты)</td><td>валяше (ты)</td></tr><tr><td>выкаше (той, тя, то)</td><td>валяше (той, тя, то)</td></tr></table>

— 80 —

или

Ед. ч. { ще бѣднъ
ще бѣдешь
ще бѣде
} (по)-выкагъ
а, 0 ще бѣднъ
ще бѣдешь
ще бѣде
} (о)-валять,
а, 0

Мн. ч. { ще бѣднѣмъ
ще бѣдете
ще бѣднѣть
} (по)-выкали
ще бѣднѣмъ
ще бѣдете
ще бѣднѣть
} (о)-валяли.
валять.

## Новелитěлно наклоненіе.

Ед. ч. { — (по)выкай
нека (по)выка
} — (о)валяй
нека (о)валя

Мн. ч. { нека (по)выкамы
(по)выкайте
нека (по)выкатъ.
} нека (о)валямы
(о)валяйте
нека (о)валять.

## Условно наклоненіе.

### Настояще.

Ед. ч. { выкамѣ
выкашь
выка
} валвамъ
валъашь
валъа

Мн. ч. { выкамы
выквате
выкатъ.
} валвамы
валвате
валватъ.

### Минавало.

Ед. ч. { выквахъ
выкваше
выкваше (той, тя, то)
} валвахъ
валваше (ты)
валваше (той, тя, то)

Мн. ч. { выквахмы
выквахте
выквахж.
} валвахмы
валвахте
валвахж.

— 82 —

Причастія.

Дѣйст.: (по)выкаль, а, о; (о)валялъ, а, о.

Страд : (по)выканъ, а, о; (о)валянъ, а, о.

По третьето спрѣженіе са спрѣгатъ глаголытѣ отъ 10-ый
классъ просты и сложны съ прѣдлогъ, що иматъ начално о-
кончаніе мъ. Тѣ иматъ сврѣзка въ 1-ыя примѣръ а, въ 2-ыя
я; чрѣзъ сврѣзката са присъединяватъ окончаніята съ кореня
имъ, освѣнь въ услов. наклоненіе. У тѣхъ минавалото врѣме
въ изъяв. наклоненіе сѣвпада съ прѣм. опрѣд. врѣме, а раз-
личава са отъ него по 2-то и 3-то си едни. лице. Съ тѣзи
форма глаголы сх най развитытѣ въ езыка ни.

По 1-ыя примѣръ са спрѣгатъ : чукамъ, рытамъ, бу-
тамъ, бѣгамъ, бѣгай и бѣжъ (повсл. наклон.), лѣгамъ, стѣ-
дамъ, падамъ, давамъ, мѣрдамъ, мѣчамъ, сѣрбамъ, имамъ,
бывацѣ, думамъ, дѣламъ, купувамъ, и др. так. Тѣй и сло-
жены съ прѣдлогъ : испивамъ, заливамъ, написвалъ, прѣ-
оравамъ, пробивамъ, поучавамъ, наскѣрѣвамъ, и др. так.

По 3-ыя примѣръ : калямъ, стрѣлямъ, хвѣрлямъ,
хранямъ (са), тѣркалямъ и сложены съ прѣдлогъ : на-
хранямъ, забранямъ, намыслиямъ, затварямъ, изгарямъ
и др. так.

Свьршеныятъ видъ на туй спрѣженіе.

86. — Простытѣ глаголы едны иматъ свьршеныя
си видъ еднократенъ по 4-ыя примѣръ юнѣ на 1-то
спрѣженіе, като: лѣгамъ, ще легнѣ, легнѣхъ; падамъ,
ще паднѣ паднѣхъ; дѣламъ, ще дѣлнѣ, дѣлнѣхъ;
стрѣлямъ, ще стрѣлнѣ. стрѣлнѣхъ; тѣркалямъ,
ще тѣркулнѣ, тѣркулнахъ; а друғы го образовать
съ прѣдлогъ или по сжщото спрѣженіе, или по едното
отъ пьрвытѣ двѣ спрѣженія, по което може да има и
простъ глаголъ отъ свьршень видъ отъ сжщыя корень
или отъ другый, като : чукамъ, ще чукнѣ, чукнѣхъ,
или ще побѣгнѣ, побѣгнѣхъ (по сжщото спрѣженіе);
бѣгамъ, ще побѣгнѣ, побѣгнѣхъ (по 4-ыя примѣръ
на 1-то спрѣж.); думамъ, ще продумамъ, продумахъ
(по сжщото спрѣж.) или ще рекѣ, рекохъ; копубамъ,

— 83 —

ще купіж, купихъ (по 1-ыя примѣръ на 2-то спрѣж.); калямъ, ще окалямъ, окаляхъ (по сжщото спрѣж.): хвѣрлямъ, ще хвѣрліж, хвѣрлихъ (по 1-ыя прим. на 2-то спрѣж.); кланямъ (са), ще са поклоніж, покло-нихъ са (по 1-ыя прим. на 2-то спрѣж.).

Сложнытѣ глаголы правятъ свьршеныя си видъ съ
прѣдлозы сжщо като простытѣ имъ глаголы по тѣхното
спрѣженіе, като: омывамъ, ще омык, омыхъ; прѣо-
равамъ, ще прѣорл, прѣорахъ; приковавамъ, ще
приков, приковахъ; оплатамъ, ще оплетл, опле-
тохъ; загвамъ, ще загънл, загънлхъ; поучавамъ, ще
поуч, поучихъ: прѣтърпѣвамъ, ще прѣтърпѣк,
прѣтърпѣхъ.

87. — Има нѣкои глаголы отъ 1-ыя, 2-ыя и отъ
6-ыя классъ, които, освѣнь съ обыкновенното си начално
окончаніе ѕ или ѳ, въ употрѣбеніе сж само въ 1-то
лице и съ окончаніето мъ, безъ никаква сврѣзка, като:
пѣш, и пѣмъ, знах и знамъ, смѣх са и смѣмъ са,
лѣх и лѣмъ, крадл и крамъ, кладл и кламъ. Туй
е единъ остатъкъ отъ най отколѣшня древность въ езыка
ни (Старобълг. Грамм. § 8. 1. г.).

— Таквызи сж и глаголытѣ: ѳмъ, ще ѳмъ, и ще
дамъ, дадохъ (свьрш. видъ на дадамъ) отъ ѳдл и дадл,
които излѣзли отъ употрѣбеніето си. Тѣзи два глагола,
освѣнь тъзи форма, относять са на 6-тыя классъ и безъ
никаква неправилность спрѣгатъ са по примѣра бодл;
повелително иматъ ѳжъ, ѳжъте; дай, дайте.

Образованіе на сложнытѣ съ прѣдлогъ глаголы
съ окончаніе мъ.

88. — Сложнытѣ съ прѣдлогъ глаголы, употрѣ-
бяемы съ многократната характеристика амъ или ямъ,
образоватъ са : а) едны, като прилагатъ тъзи характе-
ристика направо при кореня си; б) другы, като при

— 84 —

съединять характеристиката при кореня си чрезъ по-
срѣдствованіето на съгласната в; в) другы — и прѣдъ
в като прибавъ и свръзката на простъя си глаголъ,
а, или в или и измѣнена въ я. И тѣй у тѣзи гла-
голы характеристиката быва: 1) амъ, 2) имъ, 3) самъ,
4) самъ съсъ свръзка а, или в, или я.

1. амъ· прилагать на право при кореня си:

а) Оть 5-ыя классъ сичкытѣ глаголы, у които коре-
нытѣ е, о, измѣпувать са въ и, а: бер-л. обир-амъ: мел-
ѣе, домил-амъ; пор-л, распар-амъ; кол-ѣе, закал-амъ.

б) Оть 6-ыя классъ нѣкои глаголы, у които коренны-
тѣ, е, о измѣпувать са въ и, а: плѣт-л, заплит-амъ;
влек-ж, завлич-амъ (10); бѣд-л, забад-амъ; мол-л,
помаг-амъ; стриц-ж, остриж-амъ 10 и др. так.

в) Оть 8-ыя классъ глаголы на чл. и шл. съ удареніе
на прѣдпосѣдны салъ: точ-л. замач-амъ; вл. чл. на-
вѣ-ч-амъ; лл. ч. л. рѣзл. ч-амъ; мл. ч. л. замл. ч-амъ;
муш-л, промуш-амъ и др. глы освѣпь чл. Н още нѣкои
глаголы, като: сл. д-ѣе, осл. жд-амъ (11); род-л, при-
ражд-амъ; плат-ж, запплащ-амъ (11).

г) Оть 9-тыя классъ нѣкои глаголы, у които корен-
нытѣ е—е, в измѣпувать са въ и: вр-ж (вър). завир-амъ:
. уш-ш-ж, пур-лиш-амъ, тѣй вмѣ-ж, завилъ-амъ.

д). Оть 10-тыя классъ нѣкои глаголы оставать си съ
сжщата характеристика: пад-амъ, припадамъ; легамъ,
налѣгамъ; скачамъ, подскачамъ.

2. ямъ прилагать направо при кореня си:

а) Оть 8-мыя классъ доста глаголы, като: губ-ѣе, за-
губ-ямъ; готв-ѣе, приготв-ямъ, лов-ѣе, улав-ямъ (о
въ а); мол-ѣе. примал-ямъ (са); клон-ѣе. поклан-
ямъ (са); нос-ѣе, принос-ямъ и принас ямъ: прав-ѣе
направ-ямъ; хран-ѣе, нахран-ямъ; гас-ѣе. угас-ямъ,
мысл-ѣе. намысл-ямъ; кърм-ѣе, накърм-ямъ и др. так.

б) Оть 9-ыя классъ нѣкомко, като: гор-ж, изгарямъ;
търп-ж, прѣтърп-ямъ и прѣтърп-ѣ-амъ.

— 85 —

в) Отъ 10-яя классъ нѣкои оставать си съ сжщата
характеристика ямъ: хвърлямъ, захвърлямъ; кланямъ са,
покланямъ са.

3. валъ пріематъ направо при кореня си:

а) Отъ 1-яя классъ сичкытѣ глаголы: пѣ-я, испи-
вамъ; пѣ-я, опѣ-вамъ, кры-я, покры-вамъ лѣ-я изли-
вамъ (отъ старото ЛИГИ. Тѣй и кълн-я, закле-вамъ.

б) Отъ 2-яя классъ нѣкои, като: вѣ-я, прѣвѣвамъ;
сѣ-я, засѣвамъ; блѣ-я, поблѣ-вамъ.

в) Отъ 4-яя классъ нѣкои, като, пиш-я, написвамъ (10); чеш-я, почесвамъ; рѣж-я, разрѣз-вамъ (10); плач-я, заплак-вамъ (10); лѣ-жя изльг-вамъ (10); и-шя, поиск-вамъ (10); дрем-я, задрѣм-вамъ и др. так.

г) Отъ 7-яя классъ сичкытѣ глаголы (освѣнь едно-
кратнытѣ): пѣ-н-я, прѣпѣ-вамъ; гѣ-н-я, загѣ-вамъ тѣй и
тѣн-я, потѣ-вамъ.

д) Отъ 10-яя классъ нѣкои съ характеристика амъ:
бѣг-амъ, прибѣг-вамъ; рыт-амъ, подрыт-вамъ; бу-
тамъ подбут-вамъ, чуп-амъ, зачук-вамъ.

4. вамъ пріемать при кореня си посрѣдствомъ
сврьзката на простыя глаголъ:

а) Отъ 3-яя классъ сичкытѣ глаголы, посрѣдствомъ
сврьзката си а или ъ: ум-ѣ-я, проум-ѣ-валъ; бѣ-
лѣ-я, побѣл-ѣ-вамъ; игр-а-я, заигр-а-вамъ; бузд-а-
я, обузд-а-вамъ.

б) Отъ 4-яя классъ нѣкои глаголы, посрѣдствомъ
сврьзката си а: ор-я, прѣор-а-вамъ; тьк-я, дотьк-а-
вамъ; рев-я, рев-а-хъ, порев-а-вамъ; кълб-я, прокьлв-
а-вамъ. Тъй и дьрж-я, дьрж-а-хъ, задьрж-а-вамъ и
задьрж-амъ; леж-я, залеж-а-вамъ са; мълч-я, за-
мълч-а-вамъ; гълч-я, погълч-а-вамъ; сп-я, засп-а-
вамъ.

в) Отъ 8-яя классъ нѣкои — посрѣдствомъ сврьзката си и измѣняема въ а или я: учи-я, учи-и-хъ, поуч-а-вамъ; грѣш-я, грѣш-и-хъ, прѣгрѣш-а-вамъ; глуш-я, глуш-и-хъ, заглуш-а-вамъ; мир-я, мир-и-хъ, умир-я-вамъ;

— 86 —

кор-ня, укор-я-вамъ; мол-ня, умолявамъ; варѣя, сва-
рягамъ, горѣя, гор-и-хъ, изгор-я-вамъ; сбѣт-ня, прос-
вѣт я-вамъ и просвѣщ-а-вамъ (11); до-ня, до-и-хъ,
издо-я-мъ; бротѣя, бро-и-хъ и избро-я-вамъ.

г) Оть 9-ыя классъ нѣкон глаголы, посрѣдствомъ
сврѣзката си ђ: сѣд-ня; сѣд-ѣ-хъ, прѣсѣд-ѣ-вамъ; пищ-
ня, пищ-ѣ-хъ, запищ-ѣ-вамъ; врѣщ-ня, врѣщ-ѣ хъ, при-
врѣщ-ѣ-вамъ.

д) Отъ 10-ыя классъ мѣкон, посрѣдствомъ сврѣската си
я или безъ нея; стрѣл-я-мъ, застрѣл-я-вамъ; кал-
я-мъ, укал-вамъ.

89. — Прѣдлогътѣ по, сложенъ съ нѣкон гла-
голы, показва дѣйствіето имъ органичено въ малко ко-
личество; поланнѣхъ, посрѣннѣхъ, полежахъ, ще
поиграцѣ. А прѣдлогътѣ на, сложенъ съ нѣкон гла-
голы придержаемы и съ възвратното мѣстоименіе са,
придава особито значеніе на дѣйствіето имъ, като че
то быва въ доволно количество: наѣдхъ са, напихъ
са, належахъ са, ще са наиграцѣ.

Глаголы употрѣбяемы съ възвратното мѣсто-
именіе са.

90. — Дѣйствителнытѣ и срѣднитѣ глаголы упо-
трѣбяемы съ възвратното мѣстоименіе са. споредъ по-
казанытѣ имъ значенія (68. з.) Забѣл. 2. и 3.): спрѣ-
гать са сжю по изложенытѣ примѣры въ спрѣженіата;
само са прибавя туй мѣстоименіе при сѣко лице по
сичкытѣ врѣмена: мыгъ са, мысшь са, мые са, мыхъ
са... и проч.

91. — Страдателнытѣ глаголы рѣдко са употрѣ-
бяватъ въ езыка ни съ възвратното мѣстоименіе са, и
то само въ третьето лице: Гласъ са чува; запали
са кѣща; обралі са тѣрсѣцы. А повечето свойс-
твенно е на езыка да образова тѣзи глаголы съставно

— 88 —

Бхдуще предварително.

Един. число.

Множ. число.

ще съмъ
ще си
ще е

мыть, а, о

ще смы
ще сте
ще сх

мыты.

или

ще бѣдъ
ще бѣдешь
ще бѣде

мыть, а, о

ще бѣдемъ
ще бѣдете,
ще бѣдьтъ

мыты.

Подчинително наклоненіе.

Ако бѣхъ, ако бѣше (ты) мытъ, а, о..., ако съмъ мытъ, а, о... ако бѣхъ, ако бѣ (ты) мытъ, а, о..., ако съмъ былъ мытъ, а, о... ако бѣдъ мытъ, а, о..., ако блѣдѣхъ мытъ, а, о, ако блѣдѣше (ты) мытъ, а о....

92. — На възвратното мѣстоименіе краткыятъ дат. типъ — си. употрѣбяемъ при дѣйствителенъ или при срѣдень глаголъ, придава му значеніе, какъ дѣйствіето или състояніето му става въ удоволствіе на дѣйствующето лице: играцъ си, мыслѣзъ си. четешъ си. А на нѣконі глаголы придава значеніе, какъ дѣйствующето лице вьрше дѣйствіето чрѣзъ другыго въ своя полза: правѣзъ си кѣща; скроихъ си, ошихъ си дрехъ.

Неправилны глаголы.

93. — Неправилны глаголы въ българскыя езыкъ съ само тѣзи:

1. Пед: сачката му неправилность е въ причастіето му пѣшъ.гъ, а въ несъставенъ си врѣмена относя са на 6-ыя классъ и са сирѣга по 3-ыхъ причѣръ бѣдъ на 1-то спрѣженіе: идъ, идѣхъ, (от)идѣхъ (от)ишѣлъ съмъ... и проч.

2. Емѣ (отъ старыя i-мтн=енты, i-ммлімъ,

— 89 —

i-àxъ). Тозъ глаголъ простъ е въ употрѣбленіе (у ло-
заритѣ само съсъ значеніе: емъ, лозъето си) емъ.
емъхъ, емъше... ще емъ; повелит. еми; условно
емъамъ, емвахъ; подчинит. ако емъ, ако емъхъ;
причаст. емено вм. ето по 1-ыя примѣръ мышъ на
1-то спрѣж. А сложенъ съ прѣдлогъ въ употрѣбеніе
е еъ многократната характеристика: прiємамъ, заe-
мамъ, и отнемамъ по 3-то спрѣженiе; свьршенныя
си видъ образова еъ црѣдлoгъ и отъ простыя емъ
по 1-то спрѣж.: ще прiємъ, прiєхъ, ще засмъ, за-
ехъ; ще отнемъ, отнехъ.

3. Дѣй Той отъ тъзъ форма има въ употрѣбе-
ніе само повел. наклоненіе: дѣй (дѣ!), дѣйте (дѣте!)  
не дѣй! не дѣйте! Несвьршенъ многокр. видъ има  
по 3-то спрѣж. давамъ, давахъ, .. , а свьршенъ  
еднокр. видъ — по 1-то спрѣж. по прим. дѣнъ: ще  
дѣнія, дѣніхъ.

Безличны или третьеличны глаголы.

94. — Безличны тѣ глаголы са спрѣгатъ само въ третье един. лице у спчытѣ врѣмена по прѣдназ- ложены тѣ спрѣжені, освѣнь въ услов. наклоненіе.

Примѣръ

итърми

Нъзъявително наклоненiе.

Настояще. гърми,
Минавало. гърмѣше,
Прѣм. опрѣд. (по)гърмѣ,
Прѣм. неопрѣд. (по)гърмѣло е,
Прѣм. прѣдв. (по)гърмѣло бѣ,
Отдав.-прѣм. (по)гърмѣло е было
Бѣд. опрѣд. ще (по)гърми,
Бѣд. неопр. (по)гърмѣ ще,
Бѣд. прѣдв. ще е (по)гърмѣло,
или ще бѣде (по)гърмѣло.

Свьрш. еднокр. видъ.
гръмнѣ
гръмнѣло е.
гръмнѣло бѣ.
гръмнѣло е было.
ще гръмне.
гръмнѣ ще
ще е гръмнѣло
ще бѣде гръмнѣло.

— 90 —

Повелителию наклоненіе.

нека (по)гърми.

пека гръмне.

Подчинително наклонение.

Ако гърми, ако гърмъше, ако (по)гърмѣ, ако
е (по)гърмѣло ако бѣ (по) гърмѣло, ако е было (по)
гърмѣло, ако (по)гърми, ако (по)гърмъше. Единокра-
тенъ; ако гръмне, ако гръмнѣше.

Таквызи съ трѣщи, вали, чини: спои са по
2-то спрѣж.: съмва, мрѣква, трѣбва, быва, прилича,
става, пада са, блѣска са, свѣтка са по 3-то спрѣ-
женіе, и др. таквызи.

— За безличны глаголы са приематъ още :

1) Отъ действителенъ и срѣдень загогъ глаголы, на
които са употребява по сичкъитѣ вредмена само 3-то един.
лице, придружаемо отъ возвратното мѣстоименіе — са —
и отъ краткыя дател. типъ на личный мѣстоименія. Тогази
тѣ глаголы означавать, че прилагаемото при глагола лице
има наклонность къмъ действието или състоиніето на гла-
гола, като: плаче ми са, спи ми са, играе ти са,
вде ви са, піе имъ са и др. так.

2) На иъкои глаголы по сичкъитѣ вредмена само 3-то
един. лице употребляемо и придружаемо отъ краткыя винит.
типъ на личный мѣстоименія — ма, та. то. ны. вы,
гы, като: мързи ма, боли ма, сърби ма и др. так.

3) Съществителныятъ глаголь — съмъ —. употребля-
емъ по сичкъитѣ вредмена само въ 3-то един. лице, и при-
дружаемъ или съ едно качественно прилагателно име отъ
срѣдень родъ, като: нужно е, потребно е, прилично
е, полезно е, средно с лесно е, mostly е. срамно е
и др. так. или съ едно като тѣзи. действителны�имена —
срамота, грѣхота, — като: срамота е, грѣхота е;
или ижъ съ едно като тѣзи — срамъ, страхъ, гнѣба,
грѣхъ, смѣхъ, и съ краткыя винит. типъ на личный
мѣстоименія, като: срамъ ма е, страхъ ма е и проч.

— 91 —

Забѣл. Въ образуваніето на врѣмената и наклоненіята у глаголытѣ ученикътъ не ще срѣш не никакво затрудненіе, ако той научи добрѣ окончаніята на глаголытѣ, ако запамети разнытѣ имъ сврьзкы спорѣдъ 10-тѣхъ классове, и ако навыкне точно да отдѣля кореня на сѣкый глаголъ, споредъ както обстоятелно са прѣдъизложи. За туй особны правила за образованіето на врѣмената и наклоненіята нѣма да са излагатъ, като излишни що сж.

## ГЛАВА ШЕСТА

### За причастіето.

95. — Причастія (23) въ българскыя езыкъ има за минавалото врѣме двѣ: действително и страдателно. Първото има окончанія лъ. ла, ло, а второто — тъ. та, то или нъ. на, но: крыѣлъ, крыѣла, крыѣло; крыѣлъ, кры га, крыло; крытъ, крыта, крыто; метенъ, метена, метено.

Забѣл. Сжущый, бjuющй горѣщый, вонѣщый, настоящый, слѣдующий и други нѣкои сж причастія настояще врѣме, но вече въ езыка тѣ сж пріели употрѣбеніе като за прилагателны само имена, прилаганы при сжествителнытѣ и съ членъ и безъ членъ.

Тъй и отъ страдателенъ залогъ, наст. врѣме има въ употрѣбеніе: говоримъ, -ма, мо; видимъ, -ма, -мо; измѣняемъ, -ма, -мо; наричаемъ, -ма, -мо и др. так.

96. — Страдателнытѣ причастія и действителнытѣ на срѣднитѣ глаголы. освѣнь дѣто сж въ употрѣбленіе за спомаганье на съставенытѣ врѣмена (72) въ спрѣженіята на глаголытѣ, още тѣ са употрѣбяватъ и като сжщы прилагателны имена приложены при сжествителны, и съ членъ, и безъ членъ, въ тритѣ рода и въ двѣтѣ числа; битъ и битыятъ человѣкъ, бита и битата жена, бито и битото дѣте: легнѣлъ и легнѣлъыятъ конь; умрѣла и умрѣлата овца; изгнило и изгнилото дѣрво. А чисто действ-

— 92 —

вителнытѣ причастія сж въ употрѣшеніе само за спома-
ганье на съставенытѣ врѣмена въ спрѣженіата въ тритѣ
рода и въ двѣтѣ числа, а като прилагателны. никога
не придружаватъ сжествителны имена нито съ членъ,
нито безъ членъ.

97. — Причастіята. като производимы отъ гла-
голъ разгледвать са въ петьтѣхъ си общы съ глагола
свойства: залогъ видъ. врѣме, число и родъ, а отъ
тѣхъ употрѣбнемытѣ като прилагателны съ членъ и
безъ членъ пригледвать са и по падежь.

Забѣл. Отъ разнытѣ глаголы причастіята съ кое оть
окончаніята си са употрѣбивать и какъ го приематъ. туй са
каза обстоятелно въ сѣко спрѣженіе, въ сѣкый отъ 10 тѣхъ
класса; за туй не с пужда да са повтаря и тукъ.

ТЛАВА СЕДМА.

За нарѣчіето.

98. — Нарѣчіята (24) са употрѣбивать при
глаголъ, при прилагателно име и при сжюцо пакъ на-
рѣчіе, за да имъ значавать и опрѣдѣлявать:

1. обстоятельство. споредъ въпросытѣ: какъ?
колко пѣги? кога? дѣ?

2. точность, споредъ въпроса тѣй ли? наис-
тина ли?

3. мѣра на качеството имъ, споредъ въпроса кол-
ко? из каква мѣра?

99. — Обстоятельства що показватъ:

1. Качество, споредъ въпроса какъ? или съ какъвъ начинъ? —
Тъй, инакъ, какъ-годъ, добръ, элъ, по добръ, по элъ, силко, слабо,
умно, скоро, полека, тутакси, прилично, грозно, нарочно, сиромашки.
приятельскы. еднакво, дружно, напразно, наопакы и др. так.

2. Количество, споредъ въпроса колко? колко пѣги? или ча-
сто ли? — еднѣсь, двѣсь, трижѣь, четырежѣь, петь пѣги, много-

— 93 —

кратно иш много пѣти, часто. прѣдко, ни единъже, много, малко, нѣ-
колко толкози, колкото, колко-годъ и др. так.

3. Връме сенія въпроцѣсть:

а) Кога? — Села или нынѣ дочась днесъ утрѣ. завчера, от-
пѣкънѣ, прѣди, деня, пощя, снощи. сутрѣн вечеръ, довечера, попла-
нѣ. въ срѣдь-ношь, отдавна, лѣтѣ. зимлѣ, выпѣчы, пѣкоя, никоя, при-
ди. спѣтъ, послѣ. онѣ-година. тѣнѣ-година и друг.

б) Отъ кога? — Отсега. отдевъ. отначало отдѣтство и др.

в) До кога? — До сега. до толаъ, до когато, до като и проч.

Тукъ при врѣменытѣ нарѣчія са относятъ и думы що
показатъ: начало на дѣйствіето — вече пролѣ. именіе —
още, все, поважнѣе — пакъ, изново, и укореніе —
цомъ, като-току

4. Мѣсто по въпросытѣ:

а) Дѣ? — Тукъ тамъ. тадызя, татака, спѣхѣдь. двігодь на-
спѣхѣдь, нейдь, пійдь вънѣ, вѣ. трѣ, б. гизо. около, дагень, горѣ, долу,
другадь посрѣдъ и пр.

б) Отъ-дѣ? — Оттукъ, отдѣ-годѣ отвѣн отвѣ. трѣ, отдалечь,
отпрѣдъ, отзѣдъ и проч.

в) Кѣдѣ? — Тука, шамль. кѣ.дѣ-годѣ удожа. наорѣ, надолу;
никадь кѣ.дѣто и проч.

100. — Що опрѣдѣлать точность:

1. Въпросители: ши, ши? ишьма? дали?

2. Утвърдителны: тѣй точно, настина, наздраво.

3. Прѣдположителны: може-да-е. певѣ. тѣ надали. уже.

4. Отрічателны: не, ни.

5. Опраничателны: сазь, садь, только, освѣнъ.

101. — опрѣдѣлить мѣра на качеството:

1. Що усилывать потвърдѣнія?

а) Въ положителна степень: доста весела твърдь, много мал-
ко, крайне, доволно.

б). Въ сравнителна: по. повечь, помного по.налѣко.

в) Въ превысходителна: най, пръ.

2. Що усилывать отричаніе. вовсе, съвсѣмъ, николѣко.

3. Що освободить утвърденіе и ни отричаніе, едеамъ е.ле, почи,
комахъ, не толкозь.

Забѣл Има и нарѣчія произведены отъ галѣ: жумашкомъ
и жумашката, тропашкомъ. припущѣвъ и др. так.

— 94 —

## ГЛАВА ОСМА.

### За прѣдлога.

102. — Прѣдлозы (25) по употрѣбителны сж: отъ. на, въ или во. у. съ, (съсъ), изъ, възъ, надъ, по, подъ, задъ. прѣдъ, о. (овъ) до, за при. прѣ, бѣзъ. слѣдъ, срѣщо, между, низъ, ради или породи.

103. — Прѣдлозытѣ: пра. прѣ, про, раз. употрѣбяватъ са само сложны съ другы думы: прѣзъ или чрѣзъ, низъ. слѣдъ, къ. пъ, срѣщо, лѣжду, ради употрѣбяватъ са само отдѣлно. а пѣкъ другытѣ и отдѣлно и сложно са употрѣбяватъ.

104. — Като прѣдлозы се употрѣбяватъ и нарѣчіята: прѣди. споредъ, спротилъ. откапъ, покрай, върху, около, вмѣсто. постѣ. посрѣдъ.

Забѣлъ. 1. Въ и съ, употрѣбяемы сложно съ друга дума нѣкога задържатъ буквата: въспиралъ съдирамъ. а нѣкога я исхвърлять: влизамъ, смирявамъ.

Забѣл. 2. Изъ, възъ, разъ, употрѣбяемы сложно съ друга дума, която са начина отъ: п, м, к, х, ч, ш, щ, измѣнувать буквата си из на с: испытъ, истокъ, раскжевамъ, расхвърлямъ. исчистенъ расширокачевамъ.

## ГЛАВА ДЕВЕТА.

### За съюза.

105. — Сълозы (26) по употрѣбителны сж: и, а, ли, по, или, ни, то, че. та, на, ако. да, обаче, пѣкъ, инди. Освѣнь тѣхъ още двѣ или и три думы (нарѣчія, прѣдлозы, мѣстоименія), употрѣбяемы за свѣрзванье на едно понятіе съ друго или на едно изричанье съ друго, и тѣ са считатъ за съюзы: затуй, защото, не само но и. тѣй щото, ако бы, ако да, ако ли,

— 95 —

ако и, и тъй, ту ту, такъези какъвто, този
който, толкози колкото, тогази когато, тамъ дв-
то, и др. так.

## ГЛАВА ДЕСЕТА

### За междуметіето.

106. — Междуметія (27) по употрѣбителны сж.

1) Отъ изъыкванія, припуждаемы отъ нѣкакво
силно радостно или скърбно осъщаніе: ай! о! ахъ!
охъ! олеле! пу! ха-ха-ха! хи-хи-хи! хо-го-го!

2) За посока: На! ето! ей!

3) За повыканіе: Хей!

4) За отвръщаніе: Ухъ! уха!

5) При учудваніе: Бе-е! бей!

## ПРИТУРКА

### За първата часть.

За образованіето на думът въ състава имъ.

107. — Образованіето на думът въ състава имъ съдържава: А) производството имъ отъ тѣхнытѣ корени, Б) слаганіето имъ отъ двѣ отдѣлны думы. И тъй споредъ първото думътѣ быватъ: корены или първообразны и производны (15), а споредъ второто — просты и сложны (16).

А. Производство на думът.

108. — Производна дума са образова отъ коренната си. като са отнеме окончаніето отъ коренната или като са отдѣли само кореньтъ и, че са приложи при него друго окончаніе, което може да е и отъ нѣколко слогове спомагателны наричваны (15). Тъй прозведената съ друго окончаніе дума промѣнува и значеніето

— 96 —

на коренната си по друга пъкаква посока като; свът(г), свът(лина), свъщ(ь), свът(ило), свът(илникъ), (свът(ливъ), свът(гъ). Таквъзь промъняванье отъ разны окончанія при кореня повечето играе въ измъняемытѣ части на ръчъта: за туй ще са каже особито за съка часть, придружаема съ по общеупотрѣбителнытѣ окончанія.

### а) Съществителны имена производимы отъ съществителны.

109. — Въ производството на съществителны имена пъкъ отъ съществителны по общеупотрѣбителны при кореня имъ окончанія съ различни промъпенія на тѣхнытѣ началны значенія съ:

1. Окончаніята, що са употрѣбяватъ пъ образованьето на умалѣтелныя и увеличителныя пъкъ видъ (35).

2. Окончаніята, що са употрѣбявать за образованнѣто на жен. и срѣд. родъ у имена на одушевъены прѣдметы (37, Забъл. 1.).

3. Окончаніето аръ, арка, арче. що показва лице, като са занимава съ изричаното отъ кореня понятіе: рыбаръ, рыбарка, рыбарче; тъй и обчаръ, дърбаръ, лоэбаръ и другъ.

4. Нинъ. (а) нинъ що показва прѣдметъ принадлежанъ на изричаното отъ кореня понятіе, или който са упражнива съ коренното понятіе: войникъ, дух(ов)никъ, чьрковникъ, конникъ, зелникъ, кръвникъ, гражданинъ, селянинъ.

5. Ство, щина. що показва отвлечено свойщината на изричаното отъ кореня понятіе; человѣство, братство, царевство, человѣщина, сватовѣщина, царщина.

6. Ница, нище, що показва мѣсто дѣто са държи или са работи изричаното отъ кореня понятіе: гробница, ледница, грънчирница, огнище, гнойще, обчарница.

— 97 —

7. Ець, ка, че или чанинь, чанка, чанче, които,
прибавяны при кореня на имена собственны на градове, села
и страны, означавать тѣхенъ житель: Сищовецъ или Си-
щовчанинь, Габровецъ или Габровчанинь, Македонецъ:
Тъй и народнытѣ имена съ окончанія: инъ, или ець, ка, че:
Българинъ, Българка, Българче; Арменецъ, Арменка,
Арменче. А Грѣкъ и Влахъ, иматъ Грѣкыня, Влахыня,
Грѣче, Влаше; тѣй и Нѣмецъ, Сърбинъ — Нѣмкыня,
Сърбкыня, Нѣмче, Сърбче.

8. Ако прибавно при кореня на нѣкои нарицателны имена направя гы събирателны (34): черничакъ, габракъ, камънакъ, гроходакъ.

## Сжествителны отъ прилагателны.

110. — Сжествителны имена, производимы отъ прилагателы съ отвлечено значеніе на качеството на дирнитѣ, иматъ слѣдующыть окончанія:

ость: хытрость, якость, мудрость, лудость;

ина: хытрина, лудина, цѣлина, дѣлжина, злина;

щина и ыня: глупавщина, лукавщина, светыня;

ота или я: простота и простотія, мокрота и мол-
кротія;

ство, ie: сиролашество, лукавство, здравіе.

### В) Прилагателны отъ сжествителны.

111. — За прилагателны имена, производимы отъ сжествителны, по употрѣбителны окончанія съ различ- ны значенія съ:

1. овъ, евъ, инъ, които, прилаганы при кореня на соб- ственны имена на лица, образовать отъ тѣхъ притежателны- тѣ: Нвановъ, Георгіевъ, Недѣлинъ.

2. Ії, скый, шкый, яный които показвать или за- висимость отъ коренното понятіе или происхожанье отъ него: Боїйї, овчїй, братскый, юнашкый, леняный, вълняный.

3. авъ, ливъ, ъсть, истъ, които показвать изобилность

7

— 98 —

оть коренното понятіе: шудравъ, пъргавъ, страхливъ, пѣ-
секливъ, мѣрзеливъ, клонестъ, снажѣсть, сѣнчѣстъ, заж-
бѣстъ, гористъ, блатистъ.

4. атъ, което показва свойство на коренното понятіе:
брадатъ, расохатъ, рогатъ.

г) Прилагателны имена отъ нарѣчія.

112. — Прилагателны имена, наричваны обсто-
ятелственны, произвождать са отъ нарѣчія, що означа-
вать мѣсто или врѣме, и имате окончаніята шній: ту-
кашній, тамкашній, тадѣшній, днешній, утреш-
ній, вчерапній.

д) Сжествителны отъ глаголы.

113. — За сжествителны имена. произведены
отъ глаголы, по употрѣбителны окончанія съ различны
значенія сж:

1. (а)(я)(и)тель, аль, ецъ, които показватъ дѣйству-
ющето лице: списатель, настоятель, учитель, орачь, сѣ-
качь, пѣвецъ. У нѣкой и никъ значи сжю: работникъ,
преповѣдникъ.

2. іе — ёв, ба, ва, които показватъ дѣйствіето на глаго-
ла отвлечено: моленіе, ученье, смиреніе, сѣдба, кражба,
жетва. Тѣй и окончаніето ня; излѣгня, сплетня.

3. мо, нь, които показватъ дѣйствіето на глагола про-
изведено: писмо, валмо, орань, копань.

4. ло, но, ла, лка, които показватъ орѣдіе, чрѣзъ
което са вьрше дѣйствіето на глагола: рако, чукало, сѣ-
кало, врѣтено, тесла, жемла, булака, писалка.

5 й, ка, а, употрѣблены при имена произведены отъ
сложны глаголы, означавать дѣйствіето на глагола произве-
дено расписъ, прѣписка, расадъ, разноска, заплата.

е) Глаголы отъ имена сжествителны или отъ прилагателны.

114 — Производимыть глаголы отъ имена сжще-
ствителны или отъ прилагателны сж:

— 99 —

1. Отъ сжествителни: царъ, робъ, гладъ, попъ севътъ и проч. — царувамъ, робувамъ, гладувамъ, попувамъ, севтувамъ, или въцарявамъ, робъж, упопямъ.

2. Отъ прилагателны: мѣджърѣ, чистъ, светъ, бѣлъ, жълтѣ, живѣ, и проч. — мѣдрувалѣ, чистѣх, светѣх, и светяванѣ, бѣлѣх, жълтѣх живѣх и проч.

Б) Слаганье на думытѣ.

115. — Двѣ отдѣлны думы слагать са и образовать една наричвана сложна дума (16) чрѣзъ съединителната гласна о или е: дрвводѣлецъ, мореплаватель.

116. — Слаганьето на думытѣ по отношение имъ на една къмъ друга быва: а) опрѣдѣлнително, когато една отъ тѣхъ са относя къмъ другата като опрѣдѣленіе (125): доброволенъ, злонравенъ, и б) допълни телно, когато едната са отнася къмто другата като допълненіе (125): родолюбецъ, честолюбивъ, богомоліе. Въ опрѣдѣлнителното слаганье опрѣдѣленіето т. е. прилагателното име вынѣгъ стои напрѣдъ. Тъй и въ допълнителното слаганье допълненіето вынѣгъ напрѣдъ са полага, освѣнь у нѣкои имена сложены отъ повел. наклоненіе на глагола а отъ сжествително име: скоби-свекърва, раздѣли-братъл, дери-лечка и др. нѣкои.

ЧАСТЬ ВТОРА.

За словосъчиненіето.

ГЛАВА ПЪРВА.

Прѣдложеніе и неговытѣ части.

117. — Словосъчиненіето излага правила, какъ и дѣ трѣба да са употрѣбяватъ и распореждатъ думытѣ въ изговора и въ рѣчѣта (17), т. е. подъ кои из-

— 100 —

мѣнения или устройства и на кое мѣсто трѣба тѣ тамъ да са располагать.

118. — Изговоръ (17) само на една мысьль, на едно разсжданіе нарича са **прѣдложеніе**. Кога казвамъ; Богъ е праведень, тукъ е едно прѣдложеніе; защото азъ разсжѣдамъ, че качеството праведенъ прилича и са отдава на Бога.

119. — **Прѣдложеніето**, разглѣдвано грамматически, има таквизи части, колкото думы объема; разгледвано логыческы, то съдържа само три главны части: *подлежаще*, *сказуемо* и *съврзка*.

120. — *Подлежаще* е името на прѣдмета (29), за който са разсъжда и то е главната идея. *Сказуемо* е начинътъ или името на качеството или на свойството, което въ разсъжданьето са отдава на подлежащето (22). Туй е идея притурвана. Свръзка е думата, която свръзва сказуемото съ подлежащето (22). Свръзката подтвърдява, че изричаното отъ сказуемото качество принадлежи или не принадлежи на подлежащето. Въ изговора: Богъ е праведенъ. Богъ изрича съществото, което е прѣдметъ на изричването разсжданіе, — ето подлежащето; праведенъ изрича качеството, което азъ разумѣвамъ присъединено у Бога, — ето сказуемото; думата — е изрича присъединеніето на сказуемото съ подлежащето съгласяваньето на едното съ другото, ето свръзката.

121. — Подлежащето вынхгы са изрича или съ сжествително име (пролѣтъта е весела), или съ мѣстоименіе (азъ съмъ добъръ, ты си хытъръ, той става зълъ, никой не е крибъ), или съ цѣло прѣдложеніе (да стои человѣкъ празенъ е средно).

122. — Сказуемото са изрича или съ прилагателно име (Надѣждата е обща), или съ причастіе (Слѣнцето бѣ, изгрѣяло. Дрѣхата е ошита) или съ мѣ-

— 101 —

стоименіе прилагателно (Кжщата е моя. Стоянъ с такъви. Петъръ е никакъвъ), пли съ сжествител- но име (Лъностъта е порокъ).

123. — Свръзка бывать сжествителнытъ глаго- лы: съмъ, бывамъ, ставамъ (22): лѣсецътѣ е свѣ- телѣ. Ябълката быва сладка. Дървото става сухо.

Забѣл. Безличнытѣ глаголы изобщо нѣматъ явно под- лежаще нѣкое лице, като: съмва, мрѣква, гѣрми, мврзи ма, боли ма, спи ли са, полезно е, грѣхота е, гнѣвъ ма е. Въ дирнитѣ три сказуемото е — полезно, грѣхота, гнѣвъ.

124. — Сказуемото и свръзката слѣны въ една дума (22) правятъ глаголъ нарочванъ прилагателенъ или категорический: Мѣсецътѣ свѣти. Ябълката сладни. Дървото съхне. Слѣдователно категорическътѣ глаголы объематъ въ себе си и сказуемото и свръзката. Съ туй значеніе тѣ ще са казватъ само глаголы.

125. — Въ прѣдложеніето, когато тритѣ му глав- ны логыческы части самы по себе си не изричатъ то- ченъ и пъленъ смыслъ, тогази тѣ пматъ при тѣхъ си и другы думы притурнѣты за да улеснѣтъ точното и пълното изричанье на мысльта имъ. Таквили думы сж. опрѣдѣленія и допълненія.

126. — Логыческото опрѣдѣленіе и логыче- ското дъпълненіе изричатъ сичко що служи за опрѣ- дѣленіе и доцълненіе на подлежащето или на сказуемо- то, тъй и на глагола. Кога са каже: Лъжливи чело- вѣкъ е сжество безчесно; тукъ человѣкъ е под- лежаще, сжество сказуемо, и свръзка — е. Но под- лежащето и сказуемото самы безъ думытѣ лъжливи и безчестно не прѣдставятъ мысль съ точно значеніе; тѣ иматъ нужда да са опрѣдѣли мысльта имъ съ точ- но значеніе, като имъ са притури при първото прила- гателно лъжливи и при второто прилагателното безчес- тно. И тъй лъжливи и безчестно опрѣдѣляватъ

— 102 —

подлежащето и сказуемото, слѣдователно тѣ сж тѣхны
опрѣдѣленія.

— Въ изговора : *Извучаніето на наукът въз-
вышава человѣка, подлежаще е изучаніето, глаго-
лъ (сказуемо и свръзка слѣны) е възвышава. Но под-
лежащето и глаголътъ самы безъ думытѣ на наукы-
тѣ и человѣка не изричатъ мысьль съ пълно значе-
ніе; тѣ иматъ нужда да са допълни значеніето на мы-
сьльта имъ. *Извучаніето на шо? на наукътъ; тѣзи
думы допълнатъ изричаната отъ подлежащето идея. и
сж негово допълненіе. *Възвышава кого? человѣка :
тѣзи дума допълня изричаната отъ глагола идея, и е
негово допълненіе.

127. — Опрѣдѣленія на подлежащето и на ска-
зуемото бывать; прилагателны имена, прилагателны мѣ-
стоименія, причастія и нарѣчія. Допълненіята на подле-
жащето и на сказуемото или на глагола бывать: сж-
ществителны имена и мѣстоименія, употрѣбяемы въ кес-
венны падежи или непосрѣдственно чрѣзъ нѣкой прѣд-
логъ. Но и самытѣ опрѣдѣленія и допълненія нѣкога
иматъ свои си опрѣдѣленія и допълненія. Още. Опрѣ-
дѣленіе нѣкога быва едно прѣдложеніе опрѣдѣлително
или изъяснително (143. 144. 145.); тѣй и допълне-
ніе и нѣкога быва едно прѣдложеніе допълнително (146).

Забѣл. Нѣкога опрѣдѣленія, прилагателны имена, зани-
маватъ мѣстото на опрѣдѣляемытѣ си сжществителны : *Сил-
нытѣ трѣба да спомагатъ на слабытѣ, т. е. сил-
нытѣ хора на слабытѣ хора.*

128. — Сжществително име поставено слѣдъ кру-
го сжществително за негово поясненіе нарича са поя-
снителна дума или поясненіе: *Небесныятъ отецъ
вынагы са грижи за бреннытѣ свои чада, за че-
ловѣчытѣ. Тукъ подлежаще е отецъ глаголъ грижи
са небесныятъ с опрѣдѣленіе на подлежащето, вы-

— 103 —

нжгы опрѣдѣленіе на глагола, за чада допълненіе на глагола, брѣннытѣ свои, опрѣдѣленіе на допълненіето за чада, а за человѣчытѣ е поясненіе на допълненіето за чада.

Примѣры,

Слабыятьъ человѣкъ сынъ гы има нужда отъ чужда помощь. Добродѣ телныятѣ человѣкъ прѣд- почита честно сиромашество отъ неправедно бо- гатство. Най добрыяться настасникъ за стѣ нго въ предпріятіето му е опытъ тѣ.

129. — Сичкытѣ думы, що са относять на опрѣ- дѣленіето като неговы опрѣдѣленія или допълненія, пра- вять негова часть. Тѣй и сичкытѣ думы, що са отно- сятъ на допълненіето като неговы опрѣдѣленія или до- пълненія и тѣ правятъ негова часть. Слѣдователно въ изговора: Постоянныятѣ въ своитѣ начала чело- вѣкъ добыва уваженіето на почленнытѣ хора, ло- гыческо опрѣдѣленіе на подлежащето человѣкъ е по- стоянныятѣ въ своитѣ начала, а логыческо допъл- неніе на глагола добывае уваженіето на почен- нытѣ хора.

130. — Отъ прѣдъизложеното става явно, че сич- кытѣ думы, които са приспособяватъ въ едно прѣдло- женіе, и които въ него не схни подлежаще, нито сказуемо или глаголъ, колкото и многобройны да бы бы- ли, и каквыто и да бы были, относять са сичкытѣ на подлежащето или на сказуемото както и на глагола, за да имъ опрѣдѣлѣтъ или допълнѣтъ значеніето на мы- сьльта.

131. — Съществителныятъ глаголъ съмъ не може да има никакъ въ видъ опрѣдѣленіе или допълненіе, за- щото той отъ само-себе си има пълно и точно значе-

— 104 —

ніе на мысьльта си. Въ изговорытѣ; Ты си за смѣхъ;
азъ съмъ на ваша работа; зыя сте въ търговія;
за смѣхъ; не е допълненіе на ты си, нито на ваша
работа, е допълненіе на азъ съмъ, нито търговія
е допълненіе на вый сте. Но за смѣхъ зависи отъ
станжлъ или достоенъ, сказуемо подразумѣвано въ
първото прѣдложеніе; на ваша работа зависи отъ
вдаденъ или поставенъ, сказуемо подразумѣвано въ вто-
рото прѣдложеніе; въ търговія зависи отъ занеты или
вдадены, сказуемо подразумѣвано въ третьето прѣдложеніе.

132. — Подлежащето и сказуемото сж просты
или сложны, съставены или несъставены.

133. — Подлежащето е просто, кога изрича само
едно сжество или нѣколко сжества отъ единъ и този
видъ прієты събрано изъедно: Небото е ясно. Збѣз-
дытѣ сж съвѣтливы.

134. — Подлежащето е сложно, кога изрича нѣ-
колко сжества отъ разны видове: Богатството, сла-
бата и почестьта сж приврѣменны.

135. — Сказуемото е просто, кога изрича единъ
начинъ, едно качество на сжеството на подлежащето :
Надѣждата е обща. Слѣнцето грѣе. Въздъержа-
ніето е полезно.

136. — Сказуемото е сложно, кога изрича много
начины, много качества на сжеството на подлежащето :
Славата е непостоянна и приврѣменна, Человѣкъ
са ражда, живѣе и умира. Богатството, славата
и почестьта сж непостоянны и приврѣменны.

137. — Подлежащето и сказуемото сж несъставе-
ны, когато тѣ самы по себе си иматъ пълно значеніе,
т. е. кога тѣ нѣматъ никакъвъ видъ на опрѣдѣленіе, на
допълненіе: Истината е проста. Земята са върти.

138. — Подлежащето и сказуемото сж съставены
кога тѣ самы по себе си не прѣдставятъ значеніе точно

— 105 —

и пълно освѣнь чрѣзъ помощьта на едно или повечь
опрѣдѣленія или допълненія: **Совѣстъта на злодѣца
никога не е спокойна. Трудолюбивыятъ челобѣкъ
никога не испада въ сиромагшество. Да почитамы
Бога, и да обичамы ближнія си е първата отъ
нашытѣ длѣжности.**

139. — Сичкытѣ опрѣдѣленія и допълненія, които
са относять на подлежащето и на сказуемото правятъ
часть на подлежащето и на сказуемото. Тѣй въ този
изговоръ: *Единъ вашъ селянинъ отъ вашето съсѣд-
ство бѣше донесълъ вчера много нѣща за прода-
ванье. Логыческото подлежаще е единъ вашъ селянинъ
отъ вашето съсѣдство и логыческото сказуемо е до-
несълъ вчера много нѣща за продаваніе, а сврѣзка
— бѣше.*

Забѣл. Безличнытѣ глаголы: *трѣба, быва, прилича,
нужно е, и др. так. иматъ нѣкога логыческо подлежаще
на лице, но приставено прѣдложеніе съ съюза да: *Трѣба
да четемъ: Быва да отидете. Нужно е да смы
съгласны и проч.*

140. — Въ единъ изговоръ нѣкога са изричатъ
и повече мысли, повечь разсжданія. Въ такъвни изго-
воръ съдържать са толкози прѣдложенія, колькото гла-
голы има въ него. Прѣдложеніята въ изговора изобщо
бывать два вида: **главно и приставено.**

141. — Главното прѣдложеніе изрича главна мы-
сьль самостоятелна; то не зависи отъ друго прѣдложе-
ніе, но отъ него зависятъ другы. То быва **главно
основно и главно второстепенно.** Основното главно
съдържа основна главна мысьль, която е основаніето въ
изговора, а второстепенното главно изрича второстепен-
на главна мысьль, която са извлича отъ основната мы-
сьль, и служи за нейно подтвърдяванье и объясняванье.
Въ изговора: «*Истинното благополучіе състои въ*

— 106 —

добродѣтельта която е прѣдпочетена отъ сич-  
кытѣ добрины; человѣкъ, който не живѣе добро-  
дѣтелно, не быва наздраво благополученъ,“ има че-  
тыре прѣдложенія: отъ които двѣтѣ сж главны. Едно,  
истинното благополучіе състои въ обродѣтельта  
е главно основно, отъ което зависи прѣдложеніето, коя-  
то е прѣдпочетена отъ сичкытѣ добрины; дру-  
гото человѣкъ не быва наздраво благополученъ е глав-  
но второстепенно, което има подъ свои зависимость дру-  
гото прѣдложеніе който не живѣе добродѣшелно.

Забѣл. Въ изговора при основното главно може да има
и двѣ или три второстепенны главны извлечены отъ основ-
ното, и служъть за подтѣрдаванье и объясняванье на мы-
сыла му.

142.—Приставено прѣдложеніе въ изговора е туй,
което е притурнѣто при нѣкоя часть на друго прѣдло-
женіе за да ѝ опрѣдѣли или допълне значеніето. Въ
прѣдъидущыя изговоръ има двѣ приставены прѣдложе-
нія; едното е която е прѣдпочетена отъ сичкытѣ
добрины прѣдложеніе. което изъяснява думата добро-
дѣтель; другото е който не живѣе добродѣтелно
прѣдложеніе, което опрѣдѣля подлежащето человѣкъ.

143. — Приставены прѣдложенія има три вида:
приставено опрѣдѣлително, прѣставено изъясни-
телно и приставено допълнително.

144.—Опрѣдѣлителното приставено е притурнѣто
при нѣкоя часть на друго прѣдложеніе за да я опрѣ-
дѣли, да ѝ изрѣче нѣкое необходимо обстоятелство. което
не може да ѝ са отнеме, безъ да са повреди или да
са измѣни смысьлѣта на прѣдложеніето, на което са от-
нося приставенното. Въ изговора: *Страсти, които
причиняватъ най много повреда съ. с. гиаболюбіето
и срѣбролюбіето, прѣдложеніето, които причиняватъ
най много повреда, е опрѣдѣлително приставено; за-
ното ако то са изъостави, другото прѣдложеніе, стра-

— 107 —

сти сж славолюбіето и срѣбролюбіето, щѣше да
прѣдставя съвсѣмъ другый смысьлъ, или по добрѣ да
са каже, то не щѣше вѣче да е смысьлъ.

145.—Изъяснителното приставено са прилага при
нѣкоя часть на друго прѣдложеніе за нейно изъясненіе,
за да й придаде нѣкои развитія, които не сж тол-
кози необходимы, тъй щото приставеното може да са
изъостави безъ да са повреди нито доро да са измѣни
смысьлътъ на другото прѣдложеніе. Въ изговора: Мо-
ятъ приятель, който е вамъ познать заминж за
Цари-градъ, прѣдложеніето, който е вамъ упознатъ,
е приставено изъяснително; ако то са изъостави, прѣ-
дложеніето, моятъ приятель заминж за Цари-градъ,
пакъ си изрича пъленъ смысьлъ, удовлетворителенъ за
ума и самостоятелно приличенъ на онзи смысьлъ, що
го имаше прѣдъ изъоставяньето на приставеното.

146. — Допълнителното приставено е притурижто
при глагола на друго прѣдложеніе за да му допълне
значеніето. Въ изговорытѣ: Азъ знамъ, що работишъ;
ты като заминж, азъ та потърсихъ. прѣдложеніе-
то, що работишъ, е допълнителното приставено при гла-
гола знамъ, а прѣдложеніето, ты като заминж, е
допълнително приставено при глагола потърсихъ.

147. — Опрѣдѣлителнытѣ и изъяснителнытѣ прис-
тавенны свьрзвать са съ прѣдложеніята отъ които тѣ
зависятъ, или чрѣзъ относителнытѣ мѣстоименія: който,
щото, чійто, какъвто, колѣкто. или чрѣзъ относи-
телнытѣ нарѣчія: както, колкото.

148. — Допълнителнытѣ приставены са свьрзвать
съ глагола, отъ който тѣ зивисятъ, чрѣзъ съюзытѣ: че,
пакъ, какъо, защо, ако, да, за да. щото или чрѣзъ
нарѣчіята: дѣто, когато, кѣдѣто. Когато допълни-
телното приставено е косвѣдъ въпросъ, тогази то ло-
гыческы са свьразва съ прѣдложеніето, отъ което зависи,

— 108 —

като: Видът що работишъ. Знамъ що мыслите.
Азъ познахъ кой зелъ книгата.

Забъл. Въ изговоръ отъ нѣколко прѣдложенія нѣкога са нахожда и таквозь прѣдложеніе, което нѣма никаква связь съ друго прѣдложеніе, не грамматическы не логыческы, и може да са изхълрле безъ да си повреди мысьльта въ изговора. Таквозь прѣдложеніе са зове вмѣтнѣто: Въ Измиръ, пише братъ ми, станѣло страшно земетресеніе. Тукъ пише братъ ми вмѣтнѣто прѣдложеніе.

149.—Нѣкои опрѣдѣлителны приставены прѣдлозенія въ изговора може да са замѣнятъ съ опрѣдѣлителна дума, като: Человѣкъ, който е трудолюбивъ не осиромашава = трудолюбивыйъ человѣкъ не осиромашава. Също и нѣкои допълнителны приставены може да са замѣнятъ съ допълненія непосрѣдственны (127), като: Азъ знамъ, че ты си добъръ = азъ знамъ твоята добрина. Видѣхъ що работишъ = видѣхъ твоята работа. Ты като изъучи урока си, не си започевалъ другъй = ты слѣдъ изучваніето на урока си не си започевалъ другъий.

150. — Сѣко прѣдложеніе споредъ цѣлостьта на съставнытѣ си части быва или пълно или непълно.

151. — Прѣдложеніето е пълно, когато сичкытѣ му съставны части са изричатъ, тъй, щото нѣма нужда да му са добавя нѣщо за разчленяваньето му: Въздържаніето е полезно.

152. — Прѣдложеніето е непълно, когато нѣкои отъ съставнытѣ му части са изъоставены и лесно са подразумѣватъ, напр.: Нека смы внимателны. Бѣдѣте върны. Ризата е на париалы. Кога ще дойдете? — Утрѣ. Въ първото и второто прѣдложеніе подразумѣва са подлежаще ный, вый; въ третьето са подразумѣва сказуемото надрана; въ четвъртото са подразумѣва подлежащето вый; въ петото са подразумѣва подлежащето азъ и глаголътъ ще дойдѣ.

— 109 —

1) Когато въ предложенія на разговоръ то е лично мѣстоименіе отъ първо и второ лице, като що сж. извѣстны едно на друго, като: *Пріятель! давамъ ви туй писмо, да го вручите на брата ми.* — Да му искамъ ли отговоръ? — Искайте му, и ми га испроводите. Напротивъ първото и второто лице не са изъоставя, когато въ предложеніето е нужда за указванье или за разлика: *Азъ ви направихъ туй добро, но вый не го познавате.*

2) Когато подлежащето е третьелично мѣстоименіе, понѣніто наблизо въ предъидущето предложеніе; още когато е явно въ предложеніето отъ кой предмѣтъ са вырше дѣйствитело на глагола: *Нпкола е способенъ, но не са труди, Дойде ли си Иванъ?* — дойде си и лег'nъ да спи. *Сега оръхтъ, жънѣтъ, всрхатъ (хората). Или сега са оре, жъне са (нинвата); взрше са (снопьето). Говорятъ, казватъ, думатъ (хората).*

3) При два и повечь глаголы, що изрмчатъ дѣйствіе на едно и туй лице, първо было, второ было, третье было; туй лице тогазъ не са повтаря при сѣкый глаголь: *Азъ обичамъ брата си. Вый цѣлъ день стоите, спите, расхождате са, а работа не похващате. Животнытѣ стоютъ, лежитъ, спятъ,ѣдятъ, піятъ, но нѣматъ способность да мыслятъ и да разсжидатъ.*

4) Третьето лице той, тя, то, нѣкога е изъоставено въ предложеніето, когато при него има опрѣдѣлительно приставено предложеніе съ свое подлежаще относительно мѣстоименіе: *Който са труди, не става осклѣденъ.*

151. — Сврьзката само въ третье лице нѣкога и сказуемото заедно, още и глаголътъ (сказуемо и сврьзка сѣбны) изъоставены сж., когато наблизо сж. поменъты предъидущето предложеніе и лесно са подразумѣватъ: *Тѣлото е смѣртно, а душата — безсмѣртна. Добринитѣ сж. достойны за похеала, а злинитѣ—*

— 110 —

за укоряванье. Азъ четѣ Исторія а вый—Грамматика. Вый работите у васъ а ный—у дома.

155. — Въ предложенія, що служать за отвѣтъ. Изъоставены сж сичкитѣ думы, що сж поменать въ въ-проса, като: Кой направи свѣта? — Богъ. ВМ. Богъ направи свѣта. Въ колко дни го направи? — Въ шесть дни го направи.

156. — Още треба да имамы прѣдъ очи, че и самъ съюзъ изрича приставено прѣдложеніе, като: той живѣе като сирмахъ; проси като просякъ; граби като вълкъ. Тѣ сл таквызи каквыто и вый. Въ сѣкый отъ тѣзи изговори има по двѣ прѣдложенія първото главно, дирньето приставено. Именно: Той живѣе тѣй, както живѣе сирмахъ; проси тѣй, както проси просякъ; граби тѣй, както граби вълкъ. Тѣ сл таквызи, каквыто сте и вый. Приставеното нѣкога може да са замѣни съ нарѣчіе качественно: като сирма съ = сирмашки, като просякъ = просяшки, като вълкъ = вълчешки.

157 — Междуметіята понеже изричатъ съ една сама дума силны душевны страсти, то тѣ объематъ въ себеси цѣло прѣдложеніе: охъ! или олеле! вм. боли ма: хо-хо-хо, вм. драго ми е; на! вм. вижъ го, и проч. Да и не сж що изричатъ по едно прѣдложеніе: Четете ли? — Да. Тоесть четѣ. — Ще ли отидешь? — Не. Тоесть не ще ди отидж.

# ГЛАВА ВТОРА.

## Употребеніе на думытѣ въ прѣдложеніето.

158. — Кога какъ са употребяватъ думытѣ въ прѣдложеніето, туй са показва: А) чрѣзъ съгласуваніето на една дума съсъ друга по общитѣ имъ свойщины,

— 111 —

Б) чрѣзъ управяніето на една дума къмъ друга по па-
дежь споредъ отношеніето на едната къмъ другата.

А. Съгласуваніето на думытѣ.

159 — Съгласуваніето на една дума съсъ друга приснособява са: I. на главнытѣ части на прѣдложеніето, II, на опрѣдѣлителнытѣ думы съ опрѣдѣляемытѣ имъ.

1. Съгласуваніе на главнытѣ части въ прѣдло-
женіето.

160. — Просто подлежаще съгласува са съсъ свръзката или съ глагола по число и лице, а сказуемото просто или сложно, кога е прилагателно или причастіе, по родъ, число и падежъ: Трудътъ е полезенъ. Азъ четж, Вый пишите. Думаца е безсмуртна невещественна. Тукъ въ първото прѣдложеніе, подлежащето трудътъ е число един. лице третье, и свръзката — е — са употрѣбява въ един. ч. и въ третье лице; подлежащето трудътъ е родъ маж. ч. един., падежь именит., и сказуемото полезенъ са употрѣбява въ маж. родъ. един. ч., пад. именителенъ. Тъй става съгласуваніето и въ другытѣ прѣдложенія.

Исключеніе. На безличнытѣ глаголы причастіата,
като съ сказуемы, въ употрѣбеніе съ въ срѣд. родъ;
Градъ хванъло. Дъжъ валяло и пр.

161. — Сказуемо сжествително име никога не са съгласува съ подлежащето по родъ и число а по падежъ вынѣгъ съ съгласува: лѣнствѣта е порокъ. Стадото е волове.

162. — Сложно подлежаще отъ имена на два
или повечь прѣдмѣты, употрѣбены въ един. ч. и свър
заны съ съюза и пріема сказуемото и свръзката си или

— 112 —

глагола си въ множ. число: Кирилъ и Меъводій сѣ пърѣытѣ българскы просвѣтители. Римъ и Кар- тагенъ доста врѣме съперничествували за всемир- ната власть.

(отъ туй правило има исключенія:

1) Кога при сѣка отъ частитѣ на сложното подлежаще са новтаря нѣкой отъ съюзытѣ: и, ни, нито, или, ту: И Пванъ, и Никола е добъръ. Ни богатството, ни слава- та, нито почетъта сѣдружява человѣка на онзи свѣтъ.

2) Кога частитѣ на сложното подлежаще сѣ прилага- телны имена, употрѣбены въ срѣд. родъ, то свьрзката и сказуемото или глаголътѣ са съгласуватъ съ подразумѣното подлежаще въ един число: Доброто и правото вынѣгъ помага. Тоесть доброто и правото нѣщо или дѣло.

163. — При подлежаще отъ двѣ имена собствен- но и нарицателно отъ различенъ родъ, а отдаваны на единъ и този прѣдметъ, сказуемото са съгласува съ па- рицателното, като що е то сѣщото подлежаще, а соб- ственното — негово поясненіе: Гората Везувій е от- недылѣуща. Село Елена в прочуто.

164. — Сложно подлежаще отъ думы пьрво, вто- ро и третье лице, употрѣбены въ един. число има въ употрѣбеніе сказуемото и свьрзката си или глагола си въ множ. число, тѣй щото пьрвото лице са прѣдпочи- та отъ второто и третьето, а второто отъ третьето: Азъ, ты и братъ ми смы работны. Ты и Петко пи- шете.

165. — Дробнытѣ числителны: половина, че- твъртина, неопрѣдѣлителнытѣ: нѣколѣцына, малицы- на, мнозина, и нарѣчіята: много, малко, повече, у- потрѣбяемы нѣкога за подлежаще, приематъ сказуемо и сврѣзка или глаголъ въ множ. число: Четвъртината отъ работныцытѣ избѣгахъ. У насъ малцина о- чѣнязатъ достойнството. Отъ ученицытѣ пове- чето четѣмъ, а малко пишѣмъ.

166. — Глаголытѣ на сложно сказуемо, кога оз-

— 113 —

начаватъ дѣйс твіето на едно и туй подлежаще, употреба-
яватъ са въ едно наклоненіе, врѣме, число и лице:
Той работи, труди си, тича насамъ нататъкъ
и спечеля.

II. Съгласуваніе на опрѣдѣлителнытѣ думы съ
опрѣдѣляемытѣ имъ.

167. — Опрѣдѣлителнытѣ думы (прилагателны и-
мена, прилагателны мѣстоименія и причастія) съгласу-
ватъ са съ опрѣдѣляемытѣ си по родъ, число и па-
дежь; Вѣрныятъ пріятель са упознава въ сѣка
нужда. Тука опрѣдѣленіето вѣрныятъ употребѣбено е
въ сжія родъ, число и падежь, въ които е и опрѣ-
дѣляемото пріятель и опрѣдѣленіето сѣка употребѣбено
е то въ сжія родъ, число и падежь, въ които е и
опрѣдѣляемото нужда.

Забѣл. Поясненіето само по падежь, са съгласува вы-
нѣгы съ поясняемата си дума, а по родъ и число нѣкога са
съгласува, нѣкога е различно: Днеовныятъ царь—слѣн-
цето—сѣка сутрена изгрѣва великолѣпно. Нощ-
нита царица—луната—гордо разлива нощъя блѣ-
скавата си свѣтлина.

168. — На двѣ или повечь сжествителны имена
отъ различенъ родъ опрѣдѣленіето кога е относително
прилагателно, то са съгласува съ по близко до него
сжествително: Человѣческий гласъ и пѣянѣе са чува.

169. — Кога нѣколо съ различны свойщины при-
лагателны сж опрѣдѣленія на едно туй сжествително
ме, отдавно въ особенность на неличны мерѣдметы ед-
ноименны а различны по свойщината на прилагателно-
то: тогази името на мерѣдметытѣ, вмѣсто да са повта-
ря при сѣко прилагателно, употребява са веднѣжь въ
един. ч. слѣдъ най дирньето прилагателно: Приелека
телната и оттласкателната сила на земята,

8

— 114 —

вм. привлекателната сила и оттласкателната сила на землята. Черно и Бѣло море. вм. Черно море и Бѣло море. Млжскый и женскый гласъ са чува вм. млжскый гласъ и женскый гласъ. Но кога прилагателнытѣ са относять на личны прѣдметы, или на прѣдметы, които дѣйствовать по вліяніето на личны, то името на прѣдметытѣ са употрѣбява въ множ. число: Францускыятѣ, русскыятѣ, и австрйскыятѣ. Императоры иматъ прѣговоры. Турската, русската и нѣмската пощы въ единъ часъ дойдохж.

170. — Относителнытѣ мѣстоименія: който; що-то, чійто, какъвто, колѣкто, съгласувать са съ сж-ществителното, на което са относять по родѣ и число, а падежъ иматъ какъвто са изисква въ приставеното прѣдложеніе, на което тѣ правятъ часть. Приятельъ, когото заведохъ у дома, былъ башъ братъ. У чій-то слугы са издыри краденото, господарътъ имъ ще и кривъ.

Забѣл. Относителното мѣстоименіе що и нарѣчіето дѣ- то употрѣбляватъ са нѣкога вм. относителното мѣстоименіе който, която което и за тритѣ рода, и въ двѣтѣ числа: жената, що (или) дѣто довѣдохѣ, е твоя сестра. Человѣцыятѣ, що (или) дѣто сѣ дошли, не мы сѣ познаты.

171. — Относително мѣстоименіе кога са отно- ся на два или повечь прѣдметы, употрѣбены въ един. число, то са употрѣбява въ множ. число: Вѣра, на- дѣжда и любовь, които слѣ главнытѣ богословскы добродѣтели, изискватъ са отъ сѣкый. Христіенинъ-

Б. Управлѣніе на думыть.

172. — Управленіето на една дума къмъ друга по падежъ, споредъ отношеніето на едната къмъ друга- та приспособява са на подлежащето и на допълненіята. Чрезъ назначены тѣ въ 40-ия Н° въпросы, логически

— 115 —

лесно са опрѣдѣля употрѣбеніето на съкый падежь. как-
то надолу са излага.

173. — Въ иминителенъ падежь са употрѣбява под-
лежащето по въпроса кой? или що? слѣдователно и
сказуемото, като съгласуемо съ него (160): Богъ е пра-
веденъ. Ледътъ е студенъ. Дрѣхъитѣ сж скроены.
Споредъ туй и глаголытѣ: наричамъ са, казвамъ са,
зовлѣ са, именувамъ са, думамъ са иматъ като вто-
ро сказуемо именителенъ падежь: Азъ са казвамъ у-
читель. Ты са зовешь търгобечь.

174. — Въ звателенъ падежь са употрѣбява прѣд-
метътъ, що са призовава: Иване? дай мы книгата.

175. — Въ винителенъ падежь са упатрѣбяватъ:

1) Непосрѣдственны допълненія при дѣйствителны
глаголы по въпроса кого? или що? — Обичамъ
(кого?) брата си. Почиташь (кого?) майка си.
Той държи (що?) перо.

2) Непосрѣдственны допълненія, що означаватъ при
глаголъ опрѣдѣлено врѣменно пространство: Цѣлъ день
писахъ. Единъ часъ постояхъ. Минжлата срѣда
ты видѣ брата си.

3) Посрѣдственны (съ предлогъ) допълненія при
тлаголы съ разны значенія: Рѣжж хлѣбъ (съ какво?)
съ ножа. Ты ходи (при кого?) при баща си. Той
го проводи (за що?) за води. Учишь брата си
(що?) книга (или на що?) на книга.

4) При глаголы сложены съ прѣдлогъ винителныятъ
са употрѣбява нѣкога съсъ сжщія прѣдлогъ: Прибли-
жавамъ при него. Одари са о камѣкъ; влѣзохл въ
село, а нѣкога и безъ прѣдлогъ: захващамъ работа;
дочитамъ книгата; заора нивата; прѣсече дървото.

Забѣл. 1. Нѣкога кратнытѣ типове на личнытѣ мѣсто-
именія въ винит. пад. повтарятъ са при сжщый глаголъ:
Мене ма милватъ, тебе та биѣзтъ, а него го мѣрлѣтъ.

— 116 —

Забѣл. 2. Глаголы зовѣ са, наричамъ са и проч.
обърижты въ дѣствителны, при непосрѣдственныя си вини-
теленъ, задържать и второто си сказуемо именителныя па
дежь: Нарѣкохлѣо войвода; зовѣтъ го учитель.

176. — Въ родителенъ падежь са употрѣбляватъ
посрѣдственны допълненія съ предлозитѣ: отъ, изъ на,
що означавать отдѣленіе, происхожданье, принад-
лежность и проч. по въпроситѣ: отъ кого? изъ ко-
го? на кого? или отъ що? изъ що? на що? — Бра-
тья отъ една майка. Излѣзе изъ града. Сынъ на
единъ баща и на една майка. На сърна рогата
слѣ расохаты. Вы искате отъ мене помощь.

Забѣл. При количественны тѣ числителны имена допъл-
неніята повечьто са употрѣбляватъ непосрѣдственно въ старыя
родит. падежь: два стола, петь сола, десеть реда;
тѣй и осемь стотинъ (46). — День са употрѣбява или
два дни, три дни, или два дни, три деня.

177. — Дателны лтъ падежь означава приближа-
ванье по въпроса кому? или на кого? Слѣдователно
въ дат. падежь са употрѣбляватъ непосрѣдственны допъл-
ненія рѣдко, а повечьто посрѣдственны съ прѣдлога на
или къмъ, що означавать приближаванье къмъ прѣдметъ
за да му са даде или да му са стори нѣщо: Ты даде
милостыня (кому?) на сиромасытѣ. Струва добро
(на кого?) на брата си. Азъ ти помагамъ, Мо-
ли са Богу. Ты ми направи пакость.

Споредъ туй и нѣкои думы, що означаватъ бли-
зость къмъ прѣдмѣтъ, като: приличенъ, ближенъ, по-
добенъ, пріятель, сродникъ, пріематъ допълненіето си
въ дат. пад.: приличенъ на Петка, ближенъ на
брата ми, подобенъ на тебѣ.

178. — Два или повече глаголы, поставены единъ
слѣдъ другы, като пріематъ допълненіе отъ единъ
■ този падежь, то допълненіето са употрѣбява само вед-
■ нѣкъ слѣдъ най дирнія глаголъ. Той обича, почита.

— 117 —

и уважава баща си. Ако ли глаголытѣ изискватъ разны падежи, то при сѣкый са поставя неговото допълненіе: *Моятъ братъ ма обича и ми са покорява. Азъ на Бога са надъвамъ и отъ него прося сичко.*

# ГЛАВА ТРЕПЯ.

## За періодытѣ.

179. — *Періодъ е пъленъ изговоръ на една главна основна мысьль или само съ едно главно основно прѣдложеніе, распространено съ своитѣ опрѣдѣленія. или пажкъ основната мысьль са и подвьрдява, объяснява съ едно или двѣ главны второстепены, распространены и тѣ съ своитѣ опрѣдѣленія, допълненія, даже и съ приставены прѣдложенія, колкото са изисква.*

180. — *Основното главно е темата, основаніето на періода, а второстепенното (едно или двѣ были) са извлича отъ основното, и служи за поптвърдяванье и объясняванье на неговата мысьль.*

181. — Въ періода ако е само едно главно основно прѣдложеніе, той са нарича простъ; ако ли има и едно или двѣ главны второстепены, той са зове сложенъ. Въ сложныя періодъ главнытѣ прѣдложенія (основны были или второстепennы) наричатъ са неговы членове, които отъ четыре повече не быватъ: двочленны, троčленны, четыречленны.

182. — Сложнія періодъ, отъ колкото члена и да състои, вынѣгы има двѣ части наричаны предъидуще и послѣдующе. *Основното главно (едно было или двѣ) быва въ едната часть или въ първата или въ дырнята, а второстепенното главно (едно было или двѣ) быва въ другата часть.*

183. — Сложнытѣ періоды, по съотвѣтствіето на

— 118 —

разнытѣ второстепенны главны къмъ основното, иматъ
и различны названія, спорѣдъ които и частитѣ имъ са
свързватъ съ разны съюзы, що показватъ сѣщытѣ зна-
ченія. А именно сложнытѣ періоды бывать:

1) Сравнителенъ, за който частитѣ са свьрзватъ съюзытѣ: както — тъй, какъто — такъ взи; кол-<br>кото — толкози, тъй, подобно, съ такъ взи начинъ.

2) Противителенъ — съ съюзитѣ; но, а, оба-<br>че, напротивъ.

3) Съединителенъ — съ съюзытѣ: и, не само<br>— но и.

4) Извъяснителенъ — съ съюзытѣ: тъй — що-<br>то толкози — щото, тъй, съ такъ взи начинъ.

5) Относителенъ — съ съюзытѣ: този — кой-<br>то, тамъ — дѣто.

6) Заключителенъ — съ съюзытѣ: и тъй, спо-
редъ туй, слѣдователно, инди.

7) Условенъ — съ съюзытѣ: ако, ако бы, ако да бы — то, то бы.

8) Причиненъ — съ съюзытѣ: защото, затуй,<br>затуй, — защото, понеже — то.

9) Устинителенъ — съ съюзытѣ: ако и да,<br>нека и да — но, обаче, при сичко туй.

10) Раздѣлителенъ — съ съюза или,

11) Постепененъ — съ съюзытѣ: най напрѣдъ,<br>слѣдъ туй, слѣдъ него, най послѣ.

12) Послѣдователенъ — съ съюзытѣ: когато
— тогази, между туй като.

Забѣл. Въ преднытѣ шесть періода, които иматъ на-
чалото си отъ умозаключенія безъусловны, прѣдъидущето и
послѣдующе може нѣкога да са нахождать мѣжду си въ
просто съотвѣтствіе, безъ да са свьрзватъ съ никакъвъ съ-
юзъ, както са види по долу въ 4-й и 9-й примѣръ. Тогази
періодътъ по съотвѣтствісто на ч аститѣ му логическы са поз-
нава какъвъ е.

— 119 —

Примѣры.

I. Просты периоды.

1) Нашето отечество, Българія, е богато и изобилно отъ земедѣлны произведенія, като: размы храны, разны вошкы, гроздье и още отъ разны животны.

2) Градъ Търново, който лежи въ срѣдата на Българія, расположенъ на мѣстоположеніе природно укрѣпено, былъ е нѣкога столица на Българія.

II. Стожны двочленны.

3) «Както кремътъ съсъ своя благовоненъ, но слабъ и нѣженъ дѣхъ, съсъ своя бѣлъ, но не свѣтливъ и като че срамѣжливъ цѣть, служи за украшеніе на градинытѣ (1-й членъ прѣдѣидуще): тъй нравственната чистота, непорочностьта на помышленіята, простотата и искремностьта на сърцето съставятъ прѣкрасната страна въ живота на юноша. (2-й членъ и послѣдующе).

4) «Момъкъ, който са вълнува отъ тъмны желанія, който са безпокои отъ излишностьта на своитѣ силы, съ небрѣженіе тъпчи цвѣтоветѣ, съ които природата и съдбата украсяватъ неговытѣ пхтекы въ свѣта (1-й членъ и прѣдѣидуще): человѣкъ, който е прѣтърпѣлъ безбройны теглила, въ най голѣмытѣ си горчевены обыча да благодари Небето съсъ сълзы за най малкото си отдѣхванье.» (2-й членъ и послѣдующе).

5) «Сърца, които сжарены съ глѣбока или раздразнена чувствителность, часто не знаштъ срѣднье нѣщо (1-й членъ и прѣдѣидуще): и тъй сичко на тѣхъ быва или добро или зло.» (2-й членъ и послѣдующе).

6) «Сумнѣніето въ юношескыя възрастъ не сжествува и не може да существува (1-й членъ и прѣдѣидуще); защото то вече е слѣдствіе отъ сравненіе, за което сжажны понятія, цѣлъ сборъ отъ опыты и въспоминанія.» (2-й членъ и послѣдующе).

ШШ. Тречлвны.

7) «Силната мысьль, истината, красотата на образа, изразителното слово, щомъ влѣзне въ ума, оживява душата

— 120 —

(1-й членъ), и я напълня съ чясто, пълно сродно ней удо волствіе (2-й членъ и прѣдъидуще): тъй щото тя въ тѣзи честны минуты съвсѣмъ забравя другытѣ зены добрыны» (3-й членъ и послѣдующе).

8) «Ты си человѣкъ, същество слабо по тѣло и по умь (1-й членъ), подложенъ си на враждебнытѣ дѣйствія на стихіитѣ и още на най лошавытѣ врагове, душевнытѣ страсти 2-й членъ и прѣдъидуще): слѣдователно имашь нужда въ помощь отъ ближнитѣ си и отъ Бога.» (3-й членъ и послѣдующе).

IV. Четыречленны.

9) «Истинныя мѣздѣе благославя своята мѣдрость затуй, че може да я съобщи на ближнитѣ си (1-й членъ), инакъ, смѣй да кажь, тя ще бѣде брѣме за неговата чело- вѣческа душа (2-й членъ и прѣдъидуще): Александръ не ра- чилъ съ принесената нему вода да погаси своята желѣность тогази, когато сичката му войска гаснѣла (3-й членъ); въ тѣзи минута той былъ наздраво Великый Александръ.» (4-й членъ и послѣдующе).

10) «Самата природа, ката спазва разнобразіе и постепенность, най напрѣдъ ожизнява земята съ появяваньето на пролѣтьта (1-й членъ): слѣдъ туй позлатява нивьята съ го- рѣщото лѣтнье слѣнце (2-й членъ и прѣдъидуще): по на- татѣкъ, като обрѣмени дьрветата съ плодове, истощава дѣ- ятельность си въ бурнытѣ есенны вѣтрове (2-й членъ), а най послѣ успокоява земята подъ снѣжната покрывка на зи- мата.» (4-й членъ и послѣдующе).

11) «Здравіето което тъй малко са тачи на млады го- дины, става въ зрѣлыя възрасть истинната добрина (1-й членъ) самото чувство на живота быва най мило тогазь, ко- гато вече е прѣминѣла пъргавата му половина (2-й членъ и прѣдъидуще): тъй остаткытѣ отъ яснытѣ есенны денье располагатъ ны по живо да осѣщамы прѣдѣольта на приро- дата (3-й членъ); като мыслимъ, че скоро сачко ще увѣне, боимъ са да пропуснемъ минута безъ наслажденіе.» (4-й членъ и послѣдующе).

— 121 —

Ураженіе

Граматический разборъ.

„Когато пръминъзтъ на младостъта бурнытъ годины, които лъстътъ съ мечты и съ негина на въображеніето (1-й член и прѣдъидуще): то- газъ настава на мъжеството възрастътъ, който ище храна и наслажденія въ трайны удоволствія на ума и на сърцето.” (2-й член и послѣдующе).

Този изговоръ е единъ пері дъ послѣдователенъ, дво- члененъ, споредъ както явно са видѣтъ бълѣжены частитѣ и членоветѣ му. Въ него има четыре прѣдложенія, отъ които двѣтѣ съ въ прѣдъидущето и двѣтѣ въ послѣдующето. Отъ тѣхъ двѣтѣ съ главны и двѣтѣ приставены. Едното главно е въ послѣдующето основно главно настава на мъжес- твото възрастътъ, които има подъ своя зависимость изъяс- нителното приставено който ище храна и наслажденія въ трайны удоволствія на ума и на сърцето, що изъяснява на основното главно подлежащето възрастътъ Другото главно е въ прѣдъидущето второстепенно главно прѣ- минлтъ бурнытѣ на младостъта годины, отъ което зависи другото изъяснително приставено които лѣстътъ въ мечты и съ играта на въображеніето, що изъ- яснява на второстепенното главно подлежащето годины.

На основното главно настава на мъжеството възрастътъ подлежащето е възрастътъ, негово посрѣд- ственно допълненіе е на мъжеството, родителенъ при- тежателенъ, свръзка и сказуемо или глаголътъ е настава. На изъяснителното приставенно който ище храна и на- слажденія въ трайны удоволствія на ума и на сърцето подлежащето е който, глаголътъ е ище, неговы двѣ непосрѣдственны допълненія съ храна и наслажденія, свързаны съ съюза и, тѣхно посрѣдственно допълненіе въ у- доволствія негово опрѣдѣленіе е трайны, а на посрѣд- ственното допълненіе въ удоволствія двѣ посрѣдственны до- пълненія съ на ума и на сърцето, свързваны съ съюза и.

На второстепенното главно прѣминлтъ на младо-

— 122 —

стъта бурнытѣ годины, подлежащето е годины, негово
опрѣдѣленіе е бурнытѣ, а посрѣдственно негово допълненіе, е
на младостъта, глаголътъ е преминѣнтъ. На изъясни-
телното приставено които лѣстѣтъ съ мечты и съ
играта на въображеніето подлежащето е които, гла-
толѣтъ е лѣстѣть, неговы двѣ посрѣдственны допълненія
сж съ мечты и съ играта. свьрзаны съ съюза и, на
дирнѣето посрѣдственно допълненіе съ играта посрѣдственно
допълненіе е на въображеніето.

Отъ двѣтѣ изъяснителны приставены прѣдложенія ед-
ното са подчинява на основното главно чрѣзъ относителното
мѣстоименіе които, а другото—на второстепенното главно
чрѣзъ които. Още, прѣдъидущето съ послѣдующето са сврѣз-
вать съ нарѣчіята когато—тогази, които иматъ сила на
съюзъ.

## Логыческый разборъ.

Въ прѣдъидущыя разчлененъ граматическы періодъ,
на основното главно прѣдложеніе логыческото подлежаще е
на мѣжеството вззрѣствѣтъ, който ище храна и на-
слажденія въ трайны удоволствія на ума и на сър-
цето свьрзка и сказуемо или глаголътъ е настава. А на
второстепенното главно прѣдложеніе логыческото подлѣжаще
е на млѣдостъта бурнытѣ годины, които лѣстѣтъ въ
мечты и съ играта на въображеніето, свьрзка и сказу-
емо или глаголътъ е прѣминѣтъ. (Вижь Н-ро 139).

Забѣл. Въ грамматическыя разборъ добрѣ е ученицытѣ
да пригледватъ прѣдложеніята пълны ли сж или непълны,
още, подлежащето и сказуемото просты ли сж или сложны,
съставены ли сж или несъставены, че да гы казвать как-
выто сж.

154. — Нѣкога рѣчта състои отъ краткы прѣ-
дложенія, които логычески по смысьла си зависѣхъ
едно отъ друго. И не сж свьрзаны съ никакъвъ съюзъ,
Таквази рѣчъ са зове отрывиста, напр: Небето
бѣше ясно, въздухътъ тихъ, слѣнцето грѣяше, отъ
лошо врѣме нѣмахмы страхъ.

— 123 —

# ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Распорежданіе на думытѣ въ прѣдложеніето и на прѣдложеніята въ періода.

185. — Думытѣ въ прѣдложеніето не стоштъ вы-
нѣгъ по единъ редъ, т. е. подлежащето, свьрзката че
сказуемото или глаголътъ и проч. Но тѣ са распорѣж-
датъ тъй, споредъ както гы изисква свободныятъ естес-
твенный ходъ на изричаната мысьль по свойството на
езыка. Въобще най напрѣдъ са постави онъзи дума, на
която идеята повече привлича вниманіето на читателя.
Тъй на примѣръ:

1. Въ повѣствователны прѣдложенія: Богъ е пра-
веденъ. Праведенъ е Богъ. Най напрѣдъ направи
Богъ свѣтлината. Със словото Си Богъ сичкы-
тѣ твари произведе освѣнѣ человѣка. Сичкытѣ
твари Богъ гы произведе. Днесь работѣ, а утрѣ
ще почивамъ. Тука ясно са види, че най първата дума
въ сѣко отъ тѣзи прѣдложенія привлича повече вним-
аніето.

1. Въ въпросителны: Кой направи свѣта? Вый
ли четете? Иванъ ли пѣе? Гладенъ ли си? Ра-
ботите ли днесь? Ябълка ли вѣдете? Дѣ живѣйте?
Кадѣ ходихте? Тука ли стоите? Сега ли от-
хождате? И тука въ сѣко прѣдложеніе най първата
дума повече привлича вниманіето, т. е. за нея са изис-
ква отвѣтъ.

186. — Опрѣдѣленія — прилагателны имена, прила-
гателны мѣстоименія и причастія поставятъ са прѣдъ
сжествителны тѣ, що гы опрѣдѣляватъ: Доброто и
смиреното дѣте сѣкый го обича. Тѣзи клеты
сирмасы просѣятъ милостыня.

Исключеніе. Когато опрѣдѣленіето има свое до-
пълненіе и когато е като титла при собственно име, то-

— 124 —

газь то са поставя слѣдъ опрѣдѣляемата си дума: Той е человѣкъ постояненъ и въ дѣлата си и въ намъ-реніята си. Александъръ Македонскій. Мохамедъ вторый.

187. — Когато нѣколко прилагателны едно слѣдъ друго трѣба да стоять при едно сжествително. тогазь тѣ са распореждать сѣко по важностьа си тѣй, щото най близо до сжествителното да бѣде туй, което означава сжественното качество на прѣдмета: Нова тѣнка коприяна риза.

188. — Прилагателно кога опрѣдѣлява наріцателно име извѣстно и прѣдъупознато, членътъ са поставя веднѣжь при прилагателното: Прильжателныять ученикъ лесно научава урока си. Ако наріцателното име е придружено съ нѣколко прилагателны отъ еднакво значеніе, то членътъ са полага при сѣко прилагателно: Добрытѣ, смиренытѣ и добронравнытѣ дѣта вынѣгъ сж похвалены. Ако ли името е придружено съ прилагателны отъ разны значенія, то членътъ са поставя само веднѣжь слѣдъ най първото прилагателно: Вчерашніятъ буренъ вѣтръ. Страшныятъ раслан-скый ребѣ.

189. — Опрѣдѣленія—нарѣчія—вынѣгъ трѣба да сж близо до опрѣдѣляемытѣ си—до глагола, до прилагателното или пакъ до нарѣчіе: Тсърдѣ добръ человѣкъ. Той добръ са учи, а злѣ са обхожда. Днесъ много рано станѣхъ.

190. — Двѣ нарѣчія качественно и обстоятельственно като опрѣдѣляватъ единъ и този глаголъ, обстоятельственното са полага понапрѣдъ, а слѣдъ него качественното близо до глагола: Вый днесъ много са трудихте.

191. — Допълненіята са поставятъ близо до допълняемата си дума: Ты вѣрбашь сѣкъпо. Вый по-

— 125 —

читате брата си. Той са моли Богу. Азъ са
грежъ за прихраната си. Надъжда на Бога. Църъ
за очи.

192. — Непосрѣдственното допълненіе въ винит.
падежь, що означава прѣдмета на дѣйствіето, кога са
изисква да са постави най напрѣдъ въ прѣдложеніето,
тогази слѣдъ туй допълненіе до глагола са полага и
краткыятъ винителенъ типъ на лично мѣстоименіе, що
озна чава сжышы прѣдметъ: **Меня ма обичатъ. Тебя
та мъмржтъ. Нивата ѝ прѣораж. Никола ю
мыштъ.** Но кога трѣба да са покаже разлика, т. е. че
дѣйствіето на глагола преминува на допълненіето а не
на другый прѣдметъ, и кога въ прѣдложеніето най на-
прѣдъ стои подлежащето. а слѣдъ него е допълненіето
прѣдъ глагола, тогази личното мѣстоименіе не са по-
лага: **Тебя викатъ, а не Петка. Исторія четете
а не Географія. Орачътъ нивата прѣора.**

193. — На личнытѣ мѣстоименія и на възврат-
ното краткытѣ типове на дател. и вън. падежь и въ
двѣтѣ числа, именно: мы, ма, ни, ны, ти, та, ви,
вы, му. и, ю, я, имъ, си, са, употрѣбяемы за до-
пълненія на глаголъ, поставить са:

1) Слѣдъ подлежащето и прѣдъ глагола, кога по-
ндѣлащето е наблизо прѣдъ глагола: **Ты ма обичашъ
като себе си. Петко сега та вижда. Богатытѣ
са надѣватъ на имота си.**

2) Слѣдъ глагола, кога подлежащето е отдалечено
прѣдъ глагола или са подразумѣва: **Ты, който си
едничкъ мой пріятель, обичашъ ма като себе си.
Помагамъ му, колкото могж. Моять пріятель,
който ожида брата си, надѣ му са утрѣ да си
дойде.**

3) Кога прѣдъ туй мѣстоименіе има нѣкой съ-
юзъ, или когато е допълненіе на глаголъ отъ бѣднѣе

— 126 —

опрѣдѣлено, тогази то вынѣгы са полага прѣдъ гла-
гола: Ако го повикашь. Стоянъ като ти каза.
Щомъ са появи и... Той или са мые, или са о-
блича.—Ще имъ кажл. Ще са понадѣвате.

4) Тѣ никога не са употрѣбяватъ въ началото
или въ края на прѣдложеніето, освѣнь въ твърдѣ малко
случаи.

194. — Когато при единъ глаголъ са изискватъ
двѣ допълненія едното въ дат. а другото въ вин. па-
дежь, тогази тѣ са поставятъ:

1) По напрѣдъ дат. падежь, а винителныятъ слѣдъ него, когато тѣзи падежи сж отъ краткытѣ типове на реченытѣ мѣстоименія, дат. падежь, отъ кое-да-е лице, а вин. само отъ третье (или сжеств. име): давамъ ти го. Струвашь ми го. Гѣ имъ го обадихл. Ще я го кажл. Правы му честь.

2) Кога винителныятъ падежь е отъ първо или отъ второ лице, тогази той са поставя напрѣдъ, а дателныятъ не отъ краткыя типъ полага са слѣдъ винителныя, и то кога сж слѣдъ глагола; ако ли сж прѣдъ глагола, то пакъ дателныятъ е напрѣдъ: Предадохл та на мене. На тебе ма повѣрихл.

3) Кога и двата падежи сж сжествителны име-
на, или винителныятъ е краткъ типъ отъ личный
мѣстоименія, тогази тѣ са поставятъ споредъ както гы
пизьсъва ходътъ на мысьльта: Дадохъ на Никола-
гата, или книгата дадохъ на Никола, или на Ни-
кола дадохъ книгата. Повѣрихъ го на Никола,
или на Никола го повѣрихъ.

195. — Кога при глагола освѣнь непосрѣдствен-
ното допълненіе има и посрѣдственно, тогазь непосрѣд-
ственното са полага понапрѣдъ, а посрѣдственното послѣ:
Той сѣче дървото съ брадва. Зехъ перото отъ
Петка турихъ книгата на стола.

— 128 —

# ГЛАВА ПЪРВА.

Употрѣбеніето на буквытѣ по произношеніето имъ.

200. — Въобще употрѣбеніето на буквытѣ въ окончаніята на думытѣ зависи повече отъ произношеніето, а въ кореня на думытѣ повечь зависи отъ ети- мологіята, т. е. отъ издырваніето на началныя корень на думата.

## 1. Употрѣбеніе на гласнытѣ буквы.

201. — Гласната а съ удареніе, освѣнь въ края на думата, произнося са отворено, а безъ удареніе. И на края съ удареніе произнося са малко тѣпо: вада, вода, магали.

202. — Е съ удареніе слѣдъ съгласна произно- си са малко твърдо: село, мрежа, дѣте; безъ ударе- ніе произнося са като и: перо—пиро, земя—зимя, име—или, ревѣ—ривѣ, (освѣнь въ окончаніята енень, есень, у прилагателны имена: врѣмененъ. тѣлесень). А слѣдъ гласна и въ началото на думытѣ произнося са остро, като че е съдружено напрѣди си съ i: ере, единъ, ученіе. Въ дырнія случай въ древностьта пи- сало са i-е (Вижъ Старобъл. Грам. § 135.).

Забѣл. Гласната е трѣба да занимава мѣстото и на ста- рытѣ носовы: л—ен, і-л—і-ен, на конто старото носово произношеніе са изгубило въ сегашнія ни езикъ, а са опа- зило само основното (Старобъл. Грам. § 8. 1. в. г. и § 143. Бѣл. 1.). Напр. въ думытѣ: име, племе, врѣме, месо, петь. деветь, проклетъ, езыкъ, прієпъ отъ старытѣ: има, пла- ма, врѣма, сѣма, маго платъ, дѣлатъ, про- калатъ, і-лънікъ, приі-лъхъ—имен, племен, врѣмен, вѣмен, менсо, пентъ, девентъ, проклентъ, езыкъ, прі- енхъ. Отъ туй произношеніе сега са чува въ езыка ни само въ думытѣ: пек(т)десеть, девен(т)десеть.

— 129 —

203. — О съ удареніе има обикновенното си произношеніе: лозъе, рой, конь; безъ удареніе произнося са като у: ло ≈ —луза, море—муре, ловкъ—лувкъ.

204. — У има обыкновенното си произношеніе: муха, буря, куковица.

205. — Я има меко йотировано произношеніе като ѝа слѣно; съ удареніе са произнося отворено освѣнь на края въ думытѣ, а безъ удареніе — малко тѣпо: умолявамъ, прѣстоявамъ, свиня, моя. тиня,

206. — Гласната ѣ има дволко произношеніе.

1) като я са прознося кога въ слѣднія слѣдъ нея слогъ стои твърда гласна, и въ края на думытѣ: вѣра, мѣра, желѣзо, грѣхъ, млѣко, бѣлѣ, сѣклѣ, бодѣхъ, живѣхъ, прѣдѣ менѣ, тѣбѣ, горѣ, кѣдѣ, и проч.

2) Като е йотировано са произнося, кога въ слѣднія слѣдъ нея слогъ стои мека гласна или твърда съчетана съ нѣкоя отъ езычнытѣ ж, и, ш, щ: вѣренъ, мѣрникъ, желѣзень, грѣшенъ, живѣнъ, грѣшнѣ, грешка, млѣченъ, млѣчокъ, млѣчина, бѣлина, сѣченъ, бодѣше.

207. — Старата носова ж сега има тѣпото произношеніе на а съсъ едвамъ осѣщано носово произношеніе (Старобъл. Грам. § 8, 1. а): жба, мѣжѣ, рѣка, лѣлѣ, блѣдѣ.

208. — Старата носова и‡ са произнося като тѣпо я съ едвамъ забѣлѣжително носово произношеніе (Старобъл. Грам. § 8. 1. б): крынѣ броткѣ.

Гласнытѣ а, я.

209. — Тѣзи гласны по близкото имъ произношеніе слѣдъ езычнытѣ ж, и, ш и слѣдъ гласиата ѝ употрѣбяватъ са:

9

— 130 —

1) Слѣдъ езычнытѣ ж, ч, ш, на конто мекотата стои въ тѣхъ си. а не въ гласната, вынѣгъы са пише а: кожа, луча, душа.

2) Слѣдъ i у имена на ga и у произведены отъ тѣхъ вынѣгъы са пише я: тѣрговія, Псторія, Азія, Азіянтецъ, Вѣлгарія.

Гласнытѣ а, ж.

210 — На гласната а (съ тѣпото ѝ произношеніе) и на носовата ў употрѣбеніето зависи въ окончаніята отъ точното тѣхно запомняніе, а въ кореня на думытѣ — отъ етимологіята: ковѣ, метѣтѣ, лѣчѣ, зѣпнѣхъ, ще зѣпнѣ, писахъ, писа, писахѣ, махамъ, махахъ. пага, тѣ сѣ са запаяли; гѣлѣбѣ, сѣдба. брада, гѣба и проч.

Гласнытѣ я, и, і.

211. — Произношеніето на тѣзи гласны е едно и туй безъ никаква разлика: но за съотвѣтствіе на твърдытѣ и мекы окончанія у съществителнытѣ и прилагателнытѣ имена и у мѣстоименіята употрѣбеніето имъ е слѣдующето:

1) ы (като твърда въ древностьта, слѣна отъ к i=кі) трѣба да стои въ множ. ч. срѣщо твърдытѣ единст. окончанія, също и въ пълното единст. твърдо окончаніе на маж. р. у прилагателны имена и мѣстоименія прѣдъ й: зѣбѣ, зѣбы, прѣлѣзѣ, прѣлѣзы, сирѣмахъ, сирмасы, выла, сылы, кожа, кожы, душа, души, ветый ветъ вета вето веты, глухый глухъ глуха глухо глухы, самый самъ сама само самы, Употрѣбява са още у съществителны имена на ыня: светыня (освѣпь свиня).

2) и, като меко трѣба да стои въ множ. ч. срѣщо мекытѣ единст. окончанія: пастырь пастыри, рѣ-

— 131 —

пей рѣпеи, кадѣля кадѣли, часть части, синь синя
синье сини, мой моя мое мои.

3) й съсь знака кратка, надъ нея употрѣбява са
слѣдъ гласна, когато съ нея заедно са произнося крат-
ко: рой, гбоздей, знаймы, вторый, твой.

4) і са употрѣбява прѣдъ й въ пълното единст.
меко окончаніе на мѣж. родъ у прилагателны имена и
мѣстоимѣнія и въ окончаніето іе на имена отъ срѣденъ
родъ: днешній, божій, чій, строеніе, моленіе.

5) Въ кореня на думыгѣ употрѣбеніето и на тры-
тѣ зависи отъ етимологіята: рыба, быкъ, бытіе, біхъ,
битъ, рынъ, шіхъ, шило, корыто, гніхъ, гнилъ и проч.

Гласнытѣ е, ђ по близкото имъ произношеніе.

212. — Въ думытѣ дѣ трѣба да са пише е, и
ѣ, познава са по етимологіята. Пригледва са етимоло-
гические въ кореня на думата този звукъ ако са измѣ-
нува въ я въ друга дума отъ сжшыя корень споредъ
показаното въ № 205 правило, то трѣбва той да са
пише съ ђ; ако ли не са измѣнува, то трѣба да са
пише съ е; снѣженъ отъ снегъ—снягъ, бѣсенъ отъ
бѣсъ—бясъ, срѣдень огъ срѣда—сряда, ђденье отъ
ъмѣ—ямъ; милѣе милѣхъ—миляхъ, дрѣмѣ дрѣмахъ
дрѣмка—дрямка; дрехы дреха, прѣдрешамъ са, прѣ-
дрешихъ са; метенье, сметъ. метѣ метохъ; на-
реденъ, редъ отъ старото рѣдѣ—рендъ.

Гласнытѣ ђ, я по еднаквото имъ произношеніе.

213. — Звукътъ я дѣ трѣба да са пише съ ђ,
дѣ съсь я, чрѣзъ етимологіята са познава. Пригледва
са този звукъ я измѣнува ли са въ е у друга дума
отъ сжшыя корень споредъ показаното въ Н° 205 пра-
вило или не. Ако той са измѣнува, то трѣба да са

— 132 —

пише съ ѳ, ако ли не, то трѣба да са пише съ я;
напр. дѣдо дѣднина = діеднина, пѣна пѣнливъ = піен-
ливъ, мѣхъ мѣшасть = міешасть, гнѣвъ гнѣвенъ =
гнєєєєнъ, прѣсна прѣсно прѣсенъ = прієєсень, дѣлъ дѣл-
ба дѣлень = дієлень; постоянъ състояніе ярость
разъяренъ и проч.

Гласкытѣ я, не по близкото имъ произношеніе.

214. — Употрѣбеніето на тѣзи гласны въ окон-
чаніята на глаголытѣ зависи отъ точното тѣхно запом-
няніе: знацъ, кроцѣ, корѣ, крыцѣмъ, стоцѣ, стояхъ,
стоя ты и проч.

Полугласнытѣ з, в.

215. — Тѣхното употрѣбеніе, въ отношеніе къмъ
буквыте а, з, въ кореня на думытѣ зависи отъ ети-
мологіята въ отношеніе къмъ старобылгарскыя езыкъ.
Тѣ са употрѣбяватъ:

1) На края въ думытѣ слѣдъ окончателната съ-
гласна, дѣто нѣматъ никакво произношеніе, само слу-
жатѣ да опрѣдѣлітъ твърдото или меко произношеніе
на крайната съгласна: плетѣ, пѣть, мѣдѣ, лѣдѣ.

2) Въ срѣдата на думытѣ най новечь съдружены
отпрѣдѣ си или издырѣ си съ една отъ мекытѣ съгла-
сы л, р, и са произносять като тѣпо а: пѣлѣ тѣ или
птѣ тѣ, крѣ вѣ, крѣвѣвѣ, смѣрѣ тѣ, мѣрѣ вѣвѣ, съгласіе,
въ скрѣ пямѣ, гъ лѣ ж, елѣ чка, мѣ лѣ ж, мѣ лѣ кнѣ жѣ.

3) У прѣдлозытѣ: вѣ, сѣ, извѣ, надѣ, подѣ, обѣ
смѣжены съ дума, която начева отъ гласна, полуглас-
ната вѣ рѣдко са произнося кото тѣпа а (съизволеніе),
повече има нѣкакво придыхателно произношеніе, като:
съорахъ, сѣдохъ, вѣдеса, изломыхъ, надзигравамъ,
подзигравка, объяснявамъ.

— 133 —

4) Меката ѝ са употрѣбява още съдружена съ о-
кончаніето е въ имена прилагателны и сжествители
и служи за омекотяванье на крайната имъ съгласна:
трънѣе, колъе, царѣе, чвѣтъе, третье, днешнѣе и
пр. Въ пмена женс. р. на ѝ съдружаемы съ членъ тъзи
буква не са произнося, само опрѣдѣли мекото произно-
шеніе на съгласната: радостъта, властъта и пр.

## II. Употрѣбеніе на съгласнытѣ.

216.—Въобще съгласнытѣ буквы приематъ слѣдъ
себе си кога твърда, кога мека гласна споредъ твърдыя
или мекыя звукъ, който гы съпроважда: рѣтъ, зетъ,
редъ, мѣдъ, устень, устны, прѣстень, прѣстени,
млѣжъ млѣжо млѣжы, падежъ падежи, греда, градъ,
душа душо души, шікъ, широкъ, пърчѣ пърчо, мечѣ,
чаша, пещѣ, слѣщѣ, леща, жалба, божій, учѣ, у-
чихъ, душѣ душихъ, мирѣ, миренъ, мирѣ, пастырѣ
и проч. Само небнытѣ з, к, х въ окончаніята приематъ
слѣдъ себе си твърда гласна, а кога дойде слѣдъ тѣхъ
мека, тѣ са измѣнуватъ въ езычна (10), освѣнь соб-
ственнытѣ: *Райке, Стойке, Марійке и проч.*

217. — Има нѣколо съгласны, отъ които сѣка,
като е на края въ думытѣ прѣдъ тѣпата ѝ или ѝ, пріе-
ма произношеніето на друга съгласна близка и сходна
ней по произношеніето. Таквызи слѣ:

1) б произнося са като п: бобъ—бопъ, дребъ—
дрепъ.

2) в произнося са като ф: ловъ—лофъ, кръвъ—
крѣфъ. Сжюц и въ началото на думата като е съчета-
на съ друга съглаасна вторый—фторый, влѣзвамъ—
флѣзвамъ.

3) е произнося са като к: елогъ—глокъ, снѣгъ—
снѣкъ, рогъ—рокъ.

— 134 —

4) д като т: плодъ—плошъ, ледъ—летъ, мѣдъ
=мѣтъ.

5) ж като ш: ношъ—ношъ, мжовъ—мжовъ, вижъ
=вишъ.

6) з като с: бъзъ—бъсъ, язъ—ясъ, тозъ—тосъ.

218.—хв въ сѣко положеніе произнося са като
ф: хвала—фала, хвърлямъ—фърлямъ, прихващамъ
=прифашамъ.

219.—Буквата ѳ са употрѣбва само въ гръц-
ки думы: Мивологія, Θома, Θеодоръ, Аθины, Θивы
и проч.

## ГЛАВА ВТОРА.

Употрѣбеніе на буквытѣ по начыртаніето имъ.

220.— Буквытѣ по начыртаніето си въ думытѣ
съ редовны (каквыто редомъ са пишатъ въ думытѣ и
въ редоветѣ), началны или голѣмы и полегаты.

221.—Начална и голѣма буква са пише:

1) Въ началото на сѣкый періодъ, слѣдъ точка
въ началото на сѣко предложеніе следъ въпросителны-
тѣ и удивителныţ знакове, употрѣбяемы вмѣсто точка.

2) Въ началото на сѣкый стихъ, напр. :

„ Слѣнцето изгрѣва
Горъ надъ планины,
Редомъ освѣтъва
Полскы равнины
Водопадъ са пѣни
Въ буйны стрѣмнини,
Водны искры пуща
Въ сини глябины.“ П. Р. Сл.

3) Въ собственны имена на лица отъ каквыто ду-
мы и да състоижтъ, въ собственны имена на градовѣ,

— 135 —

села, страны, морета, рѣкы, горы и въ имена на из-
вѣстны прѣзъ годината празницы: **Александръ Ма-
кедонскый, Юаннъ Крѣстимель, Търново, Софія,**
**Габрово, Европа, Турція, Мермерно-Море, Дунавъ,**
**Стара-Планина, Ивановъ-день, Сурвакы, Великъ**
**день и проч.**

4) Нарицателны сжествителны и прилагателны имена са пишатъ съ начална буква слѣдующитѣ:

а) Конто са отдавать съ почитаніе на Истинаго Бога, на светцытѣ и на добрытѣ дохове: Богъ, Господь, Създатель, Спаситель. Присподѣба, Ангелъ, Апо- столъ, Всевыліній, Небесното Провидѣніе, Него- вото Всевидяще Око и проч.

б) Конто означаватъ титли, чинове или службы, у-
потрѣбляемы при името на лицето: Царь Петъръ, Па-
тріархъ Игнатій, Игуменъ Серафимъ, Стоянъ
Войвода, Губернаторъ Драганъ и проч.

в) Думытѣ Господинъ и Господжа, употрѣбляемы прѣдъ име на лице или прѣдъ дума що означава прѣзьаме, чинъ или служба: Господинъ Петко, Госпожа Стана, Господинъ, Поповъ, Господинъ Директоръ. Също и думытѣ Отецъ, Пастырь, отдаваны на духовны лица: Отецъ Протопопъ, Пастырь Църковный.

г) Въобше думы що означаватъ въздиганье, вели-
чіе и привѣтствіе, отдаваны на высокы лица отъ разны
чинове: Негово Царскс Величество, Държавный
Русский Царь, Александръ II. Негово Высочес-
тво Българский Князь Александръ I. Благородіе,
Господство Му, Тѣхна Милость, Светыня Му
и проч.

д) Народны и вѣроисповѣдны имена: Българинъ
Сърбинъ, Турчинъ, Христіенинъ, Мюсюлманинъ
и проч.

— 136 —

е) Имена на науки и искусства, нѣкога и ст. прав-
лагателны придружены: *Географія, Българска Грам-
матика. Също и заглавіе на книга: Очеркы изъ Ис-
торіата.*

ж) Иѣкои имена за разлика по значеніето имъ:
Богъ (Чстинный); богъ (баснословный); Небо (Най Вър-
ховната Сила), небо (въздушното пространство); Вѣра
(религія), вѣра (вѣрность); Църква (сичкытѣ вѣрны
въ едно пріеты), църква (зданіе Богомолно).

з) Мѣстоименіята; Вы, Васъ, Вамъ, Вашъ, упо-
трѣбяемы въ писма къмъ по горны лица.

222.—Съ полегаты буквы са пишать цѣли думы,
които служать за термины, или опрѣдѣленія на нѣкои
названія въ наукыть, като: отъ морето часть вдадена
въ сушата зове са заговъ. Още са пишать съ так-
вызни буквы думы или цѣлъ изговоръ, що служать за
примѣръ на нѣкое показано правило. Примѣры изъ Грам-
матиката доста.

ГЛАВА ТРЕТЯ.

Раздѣленіе на думыть на слогове.

223. — Сѣка отдѣлна дума са пише изъедно ос-
вѣнь—кога тя дойде на края въ реда тѣй щото да не
може цѣла да са смѣсти тамъ. Тогазь една часть отъ
нея са пише на края въ реда и слѣдѣ нея къса прѣ-
чеца (-) наричана съсдинителенъ бѣлѣгъ, а другата часть
са прѣнася въ началото на другыя редъ. Какъ са дѣ-
лѣжтъ думыть на слогове въ такъвзи случай, показва
са отъ слѣдующыть правила:

1) Едносложны думы не са раздѣлять, че да са
прѣнася отъ тѣхъ часть на другыя редъ, като: братъ,
честъ а не бра-тъ че-сть. Още, буквы, които не пра-
вятъ слогъ не са дѣлать.

— 137 —

2) Въ просты думы кога между слоговитѣ, които
трѣба да са раздѣлятъ, стои една съгласна, то тя са
зема съ послѣднія слогъ: свѣ-телѣ, ми-лость.

3) Въ просты думы кога между раздѣляемыть сло-
гове стоѣть двѣ съгласны, ако са нахожда въ езыка
дума проста наченвана съ тѣзи съгласны, тогазь тѣ и
двѣтѣ съгласны са зематъ съ послѣднія слогъ; ако ли
нѣма таквази дума, тогазь едната съгласна са зема съ
прѣднія слогъ, а другата съ послѣднія, като: чуде-сно,
мѣдрость (защото има въ езыка снага, снаха; дру-
ый, драгый); прав-да, сжд-ба (защото нѣма въ е-
зыка проста дума да са наченва съ вд, дб).

4) На окончаніята: сто, ствіе, ный, скый
ственный, буквытѣ не са раздѣлъатъ, но окончаніето
цѣло са отдѣля, като: цар-ство, ща-стіе, правед-
ный, българ-скый, есте-ственный.

5) Думы сложены съ прѣдлогъ или съ друга дума
раздѣлъатъ са на частитѣ си: без-редіе, раз-боръ, ис-
ходъ, леко-уміе и проч.

224.—Съединителныятъ бѣлѣгъ са употрѣбява още
между двѣ думы съединяемы въ една безъ измѣненіе
на окончаніето на първата, кога и двѣтѣ означавать
названіе на единъ и този прѣдметъ, като: дери-быволъ,
Вице-Краль, Георгіевъ-день.

225.—Частицытѣ: еди, годѣ, да и сжествител-
ныятъ глаголъ е, сѣ, притурваны при нѣкои мѣстои-
менія или нарѣчія, за да имъ придадѣтъ неопрѣдѣлено
значеніе, отдѣлъатъ са чрѣзъ съединителныя знакъ като:
еди-кой, кой-годѣ, що-годѣ, кой-да-е, кои-да-сж,
що-да-е, какъ-годѣ, колко-годѣ, къдѣ-годѣ. Тъй и ду-
мытѣ: туко-речи, като-току.

226.—Частицата то, притурвана при относител-
ны мѣстоименія и при нарѣчія, не трѣба да са отдѣля,

— 138 —

но са пише изъедно: който, щото, чийто, какъвто,
колъкто, както и прч.

## ГЛАВА ЧЕТВЪРТА.

### Съкратяванье на думытѣ.

227. — Нѣкои извѣстны и часто въ редоветѣ срѣ-
щаны думы, за спистяванье на врѣмето и мѣстото, пи-
шахъ са съкратено. На таквызи съкратены думы изъ-
ясненіето е притурнѣто въ началото на Грамматиката.

228. — Въ съкратяваніето си думытѣ обыкновен-
но са прѣсичатъ до съгласна буква, и до прѣсичаньето
са поставя точка, като: **напр.** (напримѣръ), и **проч.**
(и прочая).

229. — Нѣкога на съкратяванытѣ думы само пър-
вытѣ буквы са употрѣбяватъ, като: **Н. Ц. В.** (Не-
гово Царско Величество), **Г.** (Господинъ), **Г. г.** (Госпо-
дарье). А нѣкога при първытѣ имѣ буквы притурять
са и послѣднытѣ: **Г-нъ** (Господинъ), **Г-жа** (госпожа),
**Н-во П-во** (Негово Превъсходителство).

230. — Редовнытѣ числителны имена прѣдставятъ
са съкратены чрѣзъ числитѣлнытѣ си цыфры, слѣдъ
които са поставятъ послѣднитѣ буквы на тѣхъ имена
тѣй: 1-ъй, 1-ва, 1-бо (първый, първа, първо), 2-ъй,
3-ъй, 4-ъй (вторый, третый, четвъртый) и проч.

## ГЛАВА ПЕТА.

### Употрѣбеніе на прѣпьвателнытѣ знакове.

231. — Въ изговора на мыслытѣ си ный карамы
гласа си не все еднакво. Нѣйдѣ са въспирамы малко,
нейдѣ повече, нейдѣ извѣквамы съ учудваніе, нейдѣ пы-
тамы, нейдѣ си снишамы гласа и си отпочивамы, а
пажкъ нейдѣ си прѣсичамы говора безъ да го доизрѣ-

— 139 —

чемъ. Този различенъ ходъ на гласа и въ изговора
прѣдставя са съ особы знакове, наричваны прѣпъ-
вателны знакове, които въ четеньето показватъ, дѣ
да са запирамы и какъ да си карами гласа.

232.—Таквы знакове съ:

<table><tr><td>Запетая</td><td>(,)</td></tr><tr><td>Точка съ запетая</td><td>(;)</td></tr><tr><td>Двоеточіе</td><td>(:)</td></tr><tr><td>Точка</td><td>(.)</td></tr><tr><td>Въпръсителна</td><td>(?)</td></tr><tr><td>Удивителна</td><td>(!)</td></tr><tr><td>Чърта</td><td>(—)</td></tr><tr><td>Многоточіе</td><td>(....)</td></tr><tr><td>Вмѣстителна</td><td>( )</td></tr><tr><td>Вносны или кукечкы</td><td>(,,)</td></tr></table>

233.—Запетая са поставя:

1) Мѣжду двѣ или повече еднаквы подлежаща,
мѣжду двѣ или повечь еднаквы сказуемы или глаголы,
тъй и мѣжду двѣ или повече опрѣдѣленія или допъл-
ненія; поставены едно слѣдъ друго въ прѣдложеніето
безъ да са свьрзаны съ съединителныя съюзъ и, като:
Зрѣніето, слушаніето, обоняніето, вкусътъ и осн-
заніето слѣ петътѣ чувства на человѣка. Пролѣ-
тъта е радостна, бесела и съживителна. Чело-
вѣкъ са ражда, живѣе и умира. Добрытѣ, сми-
ренытѣ и прилѣжателнытѣ ученицы бывать пох-
валены. Никола изъучи Грамматика, Аритме-
тика, Географія и Исторія.

Забѣл. Опрѣдѣленія, прилагателны имена не отъ ед-
накво значеніе не са отдѣлять съ запетая: Прѣсенъ, ръжанъ
глѣбъ; вчерашнѣ студено есть.

2) Мѣжду свьрзаны съ съюза и еднаквы думы,
когато прѣдъ съюза и слѣдъ прѣднята дума стоѣтъ и

— 140 —

другы думы, като: Той си научи урока добръ, и е готовъ да го каже.

3) Прѣдъ съюзытѣ: и, ни, нито, ту, кога тѣ са повтарятъ при еднаквы думы, и прѣдъ съюза а: като: И родители, и братья, и сестры, и роднины го обичатъ. Ни отъ съвѣтъ, ни отъ заплашваніе, нито отъ бой зема. Малкытѣ двца ту плачатъ, ту са смѣятъ, ту играютъ. Деня е видѣло, а нощя—тъмно.

4) Прѣдъ съюза или, когато той раздѣля не двѣ думы, а повече; когато са повтаря и когато слѣдъ него стои дума изъясителна на първата: Казахъ му. да си научи урока, или да испише прѣвода си. Или работи добръ, или почивай. Аритметика, или Числителница. А когато този съюзъ раздѣля само двѣ думы, мѣжду които стои, тогазь запетая прѣдъ него не са постави: Дайте му хлѣбъ или брашно.

5) Приставены предложенія отдѣлять са съ запетая отъ частитѣ на другытѣ прѣдложенія: Человѣкъ. който постоянно са труди въ занятіето си, не осиромашава. Скщо и вмѣтнѣты прѣдложенія, вмѣтнѣты думы и пояснителны думы отдѣлять са и тѣ съ запетая: Въ Царирадъ, пише брать ми, итната на храната испаднѣла. Помните ли, пріятелю що ви зарлічахъ? Праздностъта, лайката намного пороцы е вредителна.

234.—Точка съ запетая са поставя:

1) Между членоветѣ на сложныя периодъ, когато тѣ са распространены доста, освѣнь ако посѣдныятъ членъ са начева съ съюзъ и, а, тогазь прѣдъ него са поставя запетая. (Примѣры вижь въ периодитѣ).

2) Въ отрыевиста рѣчь между краткытѣ ѝ прѣдложенія, що сх съединены по смысьдъ, особито. когато тѣ съдържатъ не расказъ, а разсжданіе или описаніе:

— 141 —

Вредмето е драючванно; то съ нищо не са замрубида; скоро предминува; лошаво е да са не спи-стъва; да са употребява в зло—още по лошаво. Ако ли кратките преддождения съдържать расказъ, то тъ са отдълять съ запетая. (Примъръ виже въ № 184).

3) Между исчисляемы идей относятся на един цѣла, когато тѣ сжав распостранены. (Примѣри виже въ № 32, 35 и 88).

235.—Двоеточне са поставя:

1) Между двѣтѣ половины на сложные периоды, кога тѣ съдържать по нѣколко членове раздѣлены съ точка съ запетая или въ запетая. (Примѣры виже въ сложные периоды).

2) Въ преддождение предъ исчисляемы отъ него части или подробности, предъ названія и предъ прин-вожданы чужди думы: Душевны силы сл: умъ тъ, паметъта и волята. Вый учите отъ словосочи-неніето третята глава: за периоды тѣ. Послови-цата казва: който копас яма другиму, той самъ си пада въ нея.

236.—Точка са поставя тамъ, дѣто са свьрша пълныятъ смыслъ на изговора. Слѣдователно тя са по-ставя въ края на периодъ, на отдѣлно преддождение и на отдѣлна дума, която служи за заглавіе.

Забѣл. Употребеніето на точка въ съкратяваніето на думытѣ, трѣба да са различава отъ туй употребеніе.

237.—Нѣколко точкы поставены редомъ означа-ватъ предъсванье на мысльта, която не са донзича: Аъ ще ти кажа за ... можешь ли позна за кого?

238.—Въпросителна са поставя вмѣсто запетая или точка въ края на сѣко въпросително преддождение: Кой иде? Що носите? Тука ли сте? Но слѣдъ косвень въпросъ този знакъ не са употребява; Аъ

— 142 —

знакъ, кой дойде. Той видѣ, що посите. Познахъ,
клѣдѣ сте ходили.

139.—Удивителна са употрѣбява вмѣсто запетая,
точка съ запетая, двоеточіе и точка, слѣдъ отдѣлиа
дума или слѣдъ прѣдложеніе, що изрича учудваніе, по-
велѣніе или выканіе: Охъ! що ми дойде до глава-
та! Ей! чакай! Пріятелю! върни са! Слѣдъ зва-
телна дума, като е въ слѣдата на прѣдложеніето, по-
ставя са запетая, а не удивителна: Почакай, братко,
да си вършлі писмото.

240.—Чьрта са поставя:

1) Между въпросы и отвѣты на лица неспомену-
ваны въ разговора: Кой ви даде тъзи книга? —
Учителътъ. — Къдъ я заносяте? — У дома.

2) Вмѣсто изоставена дума: Той отъ една стра-
на вы мымри, а отъ друга — вы съ нылѣва.

3) Прѣдъ неожидано премѣнуванье на мысьльта
въ изговора: Тѣ са свадихъ; псувахъ са, бихлъ
са до кръвъ. и — са помирихлъ.

241. — Съсъ вмѣстителна, или съ скобкы са
отдѣлѣть вмѣстнѣты прѣдложенія или думы, поставены
слѣдъ друга дума за нейно изъясненіе. Когато Ри-
млянетѣ намысляли да разсыпѣтъ нѣкой градѣ,
консолѣтѣ имъ скрышно молѣлѣ пенатытѣ му
(дѣдны и прадѣдны богове), да са отдалечѣлѣ
отъ него и да си изберѣлѣ за живѣе щище Римъ.

242. — Съсъ вносны, или кукечкы са означа-
вать чужды думы привожданы въ рѣчѣта. Въ началото
имъ са поставять кукечкытѣ отгорѣ надолу, а въ края
имъ — отдолу нагорѣ: Цезаръ, като видѣлѣ между
убійцытѣ и Брута, промѣлвилъ: „и ты ли сыне
мой, Бруте!“

КРАЙ.