Pripomenak.

Uprava „Naše Sloge“ držala je od prvoga početka, da će se mnogo odužiti narodnoj stvari, ako pobere sve blago jezika hrvatskoga po Istri, pak to u zgodno doba štampom preda svietu, neka sudi koliko još ima krepcine u ovom narodu, što je ciele vjekove zapušten dremao ni neznajuć, da je udo velike cbitelji, koja još izumrla, znamenite kuće, koja se još izkopala nije. I tako božjom pomoću počimamo štampati današnjim brojem narodne pjesme, što se pjevaju po Istri i Kvarnerskih Otocih. Ali nije mislimo, da nam je koješta spomenuti, to za prošlo što je učinjeno, to za buduće, što se ima učiniti.

Pjesamah imamo baš mnogo. Zahvaliti nam je na tom sliedećoj gospodi:

*Mihovilu Laginji*, duh. pomoćniku u Lovranu; za nekoje pjesme iz iztočne Istre;

*Antunu Fabrisu*, duh. pomoćniku u Lindaru kod Pazina, koj je još djakom tamo pobilježio koješta:

*Mikuli Lukaćiću*, učitelju u Milohnić-Selu na otoku Krku;

4

Blažu Košari, sada duh. pomoćniku u Kavranu (dolnja Istra), koj je na svom domu u Promonturu, pobrao divnih junackih pjesamah;

G. Poljanina, (Dru. med. G... u) za ono, što je još učenik g. 1859 sabrao u Okoliici Dobrinjskoj na otoku Krku i po Vinodolu;

Petru Uraviću, sada slušatelju filozofije u Gracu. I on je sakupio još gimnazijalac liepu sbirku pjesamah iz Dobrinjštine, te iz Unijah nize Lošinja;

Jakov Volčiću, sada kapelanu u Zarečju kod Pazina. Taj postovani starina, tvrd prijetelj pokojnog Frana Kurela, doselivši se k nam iz Kranjske pravo je pojmio svoje poslanstvo. Došao je brat k bratu, učitelj k neukomu. tješitelj nevoljnomu. Kad se još iz Istre od tisuć glasevah glasa čulo nije. Volčić je dojavljivao u Slov. Glasnik i u Novice, sve što mu se je činilo vrednijega. Kolike poslovice i druge rečenice je protumačene on u novine zahranio!, najmanji spomenik naše starine on je svietu oznanio! Njegovih je pjesamah mnogo. Poslao nam jih je u dva puta pismi od god. 1873. i 1874, punimi rodoljubnog žara. Da nam je samo više Volčićah!

Sad nam valja koju reći o samih pjesamah.

One nisu sve pobrane kako bi imale biti, al to je oprostivo, jer nije najlaglja stvar zapisati pjesmu ma na dlaku onako, kako si ju čuo. Ipak mi ćemo jih stampati, kako su

5

nam napisane. Vremenom ufamo se od samih
sabiraćah i od drugih rodoljubah, da će „N. Slo-
gom“ u ruci sve popraviti, gdje bi što pogrešno
bilo naznačeno. Ali da se razumijemo. Novalja
misliti, da se svaka pjesma može reći krivo
zabilježena: jer istu pjesmu pjuvaju dva sela
svako na svoj način, to glede stvari same, to
glede izgovora. Zato ćemo mi u ovom izdanju
zabilježiti, gdje se pjesma pjeva, pak onaj
koj se tamo desi, neka popravi, što bi krivo
bilo, te nam u priliki blagokotno pripošalje.

Pjesme su sadržaja vrlo različnoga, ju-
načke, ljubavne, poučne, pobožne, a ima i
vragoljanskih. Ali pametan čovjek neće zamje-
riti, da i te štampamo, neka sve dodje na
vidjelo. Slaba izpovjed bila bi ona, gdje bismo
se samo dobri prikazivali. Narodni karakter
tek se onda može ocieniti, ako poznaš sve
vlastitosti i dobre i zle.

Po mogućnosti poredati ćemo pjesme tako
da budu prvo junačke, onda pobožne, pak
povjestne i ljubavne. Kako smo već oglasili u
pozivu na predplatu, izdati će se ove pjesme
i posebice u svežnjićih. Na dobitak nećemo
gledati, samo da se štampa plati.

Napokon još jednu:

Naša je nakana, kako spomenusmo, sve
pobrati, što će na dan suda za nas svjedočiti:
i pjesme i poslovice i uganjke i priče i obi-
ćaje i gatanja, jednom besjedom sve, u čem
se razlikujemo od drugih zemljakah — sve,
što je naša osebina. Kazuju nam, da su divni

28

Zajahala j' dobra konja svoga,
Jahala je k svojoj miloj majki. *)

Volč. sb.

## IX.
### Kraljević Marko i Vila vodarkinja.

Kraljeviću Marko črnu goru jaše,

Črnu goru jaše i nju proklinjaše:

„Oj ti črna goro, prokleta ti bila,
Kad u tebi nima nikdir hladne vode!“

Al je Marku vila lepo besedila:

„Neproklinjaj Marko te črno gorice,
Leh se šeći Marko malo ponapredak,
Najti hoćeš, Marko, dva Dunaja vode,
Kraj Dunaja, Marko, vodarkinju mladu.“

Al je Marku sreća, sreća doletela,
Da je vila sanak, sanak uhitila.

Napoji on sebe i svoga konjića;

Al mu konjić vodu, vodu pomutio.

Kad se vila sanka, sanka probudila,
Obzira se vila na četire strane,

Ne zagleda vila nikder nijednoga,

Leh u polju Marka, Marka Kraljevića.

Hitro zajahala svojega konjića.

Pak mi trči k Marku, Marku Kraljeviću;

Još mu mlada božju, božju pomoć nazva:

*) Pjesma je čuvena po svoj prilici na Brgudu.
Štampana je i u „Slov. Glasniku“ god. 1863.

11

Petru Petraninu
Petošestopercu
Napol krštjaninu.
Da bih ja neboga
Dovica ostala,
Da bih ja mladjahna
Mikuli dopala! "

Polj. sb.

VI.

Ista iz Uravićeve sbirke:

„Jelenina majko, kadi ti je Jele? "

„„Moja je Jelina na mutnom Dunaju.

Na mutnom Dunaju bilo ruho pere,
Bilo ruho pere, moj zlat prsten dere,
Bilo ruho pere i šare mahrame,

I šare mahrame i bile tumbane;

Šare su mahrame za mladih junaci,

Bile su tumbane zá mlade divojke.""

„Na Dunaju sam bil, na Dunaju je ni,
Ner njezino ruho po Dunaju plove,

Sve što dalje plove lipje ga je vidit“.

„„Nikola ljubić moj ne grusti ti se poć,
Ne grusti ti se poć doli do Turčije? "

Nikola se šeće po Turačkoj placi,

Zagleda ga Jele s visoke poneštre:

„Ća mi tuda šećeš Nikola ljubić moj? "

„„Sve sporadi tebe, Jele ljubo moja.""

„Nikola ljubić moj, zaman puta tvoje

Zaman puta tvoje ča jih je bez broja;

Zač su noćas za me Turci balotali.“

20

XV.

Lošinj i Lošinjanke.

(Sakupljena na otoku Unijah)

Oj Lošinju mali, selo narešeno,
I na lipom mistu jer je postavljeno;
S hladnima vodama jer je okrunjeno!
Va njem mi je, brate, do dva do tri mnoštva,
Va njem mi je, brate, divojaka dosta.
Divojaka dosta, a junaka malo;
Al jih cesar vodi kamo njemu drago.
Kada urdin pride iz Pizina *) grada,
Iz Pizina grada, do Lošinja mala;
Ondrat svaka mlada plače svoga draga,
Ondrat svekolike počmu govoriti:
„Ako mi ga vazmu žalostna ću biti.“
K Majki Božjoj grede, lipe dari nose,
One se utiču svekolike bose:
Ko l' bi se mat Božja na njih smilovala,
Ko l' bi njim dragoga nazada poslala.
Lipe jesu, brate, one hladne vode,
I one divojke kada sprogovore.
Volil bih ja, brate, s njima besediti,
Negor iz Mletaka madamu ljubiti.
Madamu ljubeći niš se nedobiva,
S dragum govoreći svu volju spunjiva.

Urav. sb.

*) Op. druguda po Istri govori se: Pazin. Nego sa
„ordinom“ dakako treba i „Pisino“.

30

I još jedan černi Moro.

Našal ju je černi Moro.

I govori lipa Mare:
„Volila bim krunu zgubit
Leh černoga Morca ljubit“.

Svaki se stih opetuje i za njim istim
napjevom pjeva: Aj ni nena zlato moje, pak
opeta se stih reče.

## XXV.
Sestrin savjet.

(Lovranska)

Sestra j. brajna na večeru zvala:

„Nezovem te na večeru brajne,
Leg te zovem na tihe zgovorke.

Čula jesam, da se ženiš brajne.“

„Ženil bim se, al' neznam od kuda.““

„V našem selu na zbor tri divojke:

Prva ti je roža Bogdanova,

Druga ti je roda velikoga,

Tretja ti je kako zimija ljuta:

Vazmi brajne, ku je tebi drago.

Ma 'ko biš se kada oženio,

Na uzimlji udovice mlade;

Udovicam hunje za nedarcem,

A divojkam jabuke črljene;

Udovicam madlo sije sunce,

A divojkam na vedroj vedrine,

Bolje bi se neženiti brajne,

Leg porednu drugu dobaviti.“

Volč. sb.

52

Ako mi te vidi, nedaj se poznati,
Ako mi te pozna, nedaj se udriti,
Ako mi te udre, nedaj se do boli,
Ako te do boli, nedaj se do smrti.

Volč. sb.

## LII.
### Zašto je liepa.

(Lovranska)

Tičica pisana visoko zletala,
Ča j' više zletala, to j' šire zgledala;
Ona j' nadletala on mutni Dunaj;
Na mutnem Dunaje košuta se pere,
Za njom mi Ive mlad stupom postuplje.
„Ne postupljuj, Ive mlad, za manon košuton,
Aš san ja košuta, uboga sirota.“
„Ako si košuta uboga sirota
Ale si, košuto, galanta života.““
„Mala hvala tebi, Ive mlad junače,
Da san ja košuta galanta života,
Hvala majki mojoj, ka mi ga j' gojila:
Rano me j' klala spat, kasno me j' stajala,
Kada me j' stajala, lepo me j' obukla,
Kada me j' obukla, ručat mi je dala,
Kada san ručala, lepše me j' obukla,
Kada me j' obukla, k maše me j' poslala,
Kad' san od maše prišla, obedvat mi j' dala,
Kad' san poobedvala, još lepše me j' obukla,
Kad' me je obukla, na tanac me j' poslalâ,
Kad' san s tanca prisla, južinat mi j' dala,
Kad' san pojužinala, na šet me j' poslala,

54

Zela mi ga j' vila, ka v toj kući biva,
Ta kuća j' visoka, sa je od mramora,
Sa je od mramora, da bi se propala,
A vila ka je v njoi, da li mi dopala!

Volč. sb.

LV.

Ljuba i tanac.

(Lovranska)

Spametil san se va gore,
Da mi je ljuba va Zadre.
Kad' ja mladi v Zadar grad,
To mi ljuba s tanca gre
S tujen junakon brez mane
Va svilnoj suknji do zemlje,
Saka žica po dukat,
A sa suknja sto dukat.
Spametil san se va Reke,
Da j' moja ljuba va Bakre.
Kada ja mlad v Bakar grad,
Tot moja ljuba s tanca gre
S tujen junakon brez mene
Va svilnoj suknje do zemlje,
Saka žica po dukat,
A sa suknja sto dukat.
Spametil san se va Bakre,
Da j' moja ljuba va Kastve.
Kada ja mlad va Kastav grad,
Tot moja ljuba s tanca gre
S tujen junakon brez mene

68

Da će jednu za dukat prodati,
Drugu da će za dar darovati
Ki će njega šivat naučiti,
S'kim će se on sirota hraniti.
Kad je prišal na pol ravna polja,
(Sprogovara vojevoda Janko:)
„Pomoz Bože i diva Marija,
Da ja pridem v Angjeline dvore! “
Kad je prišal v Angjeline dvore,
Na dvore je Angjelina majka:
„Dobar dan ti, Angjelina majko! “
„Bog te sprimi uboga siroto! ““
„Češ me zeti noćas noćevati?“
„S dobre volje, uboga siroto,
Što to imaš v bile koneštrice? ““
„Ovo imam dvi svilne kanice,
Jednu da ću za dukat prodati,
Drugu da ću za dar darovati
Ki će mene šivat naučiti,
S kim ću se ja sirota hraniti.“
Kad je bilo škura doba noći,
Al zavapi sirota neboga,
Da s kim oće večer večerati,
„S kogu ću ja noću noćevati?“
„S manom očeš večer večerati,
S Angjelinu noću noćevati.““
Kad je bilo neko doba noći,
Al zavapi Angjela divojka,
„Aj prokljeta, mila majko moja,
I još ote bile dvore tvoje,
Kada si je nigdar zagradila
I sirote va nje prijemala!

106

Da mu ja darujem
Facol rakamani,
Ki je v suzah pran,
A na srcu sušen.

Isti.

## CVIII.
Mare neće Creske vlastele.

Inačica XII. na 17. strani.

Kad se je otila Brone oženiti,
Ona je počela na balkun hoditi.
Pod balkunom šeću tri criska vlastela,
Oni su počeli Broni govoriti:
„Podaj, Brone, ruku ter budi vesela,
Da ti mi spodamo zlat prsten na ruku.“
„Volila bin se ja v kanal utopiti,
Nego brajnu momu sramotu činiti.
Pisala mi je list moja sestra Lade,
Da se ja neženin va Cris bile grade,
Zač da ni naša mat Criskinjica bila,
Neg da je ona bila zaderska vladika;
Ona iz Zadra grada v Osor popejana.
Osorske balkune pelni su bašalka *),
A naše su dvore drobne maružane.
Maružano moja vazda si zelena,
Ki mi te je gojil, da si tako lipa ?
Mene je gojila moja mati Mare
Kako i kiticu drobne maružane:

*) basilka.

113

CXIII.

Preliepa Franica.

(Iz Vrbnika).

Kada je Franica na misu hodila,
Za njun mi Nanulo na konju teciše.
„Počekaj me malo, prelipa Franice,
Prelipa Franice, moja sujenice!“
„Nit san ti sujena, nit te čekat hoću!““
Nanulo podbode svoga vrana konja,
Pak srene Franicu posrid ravna poja.
„Voliš li, Franice, od meča umriti,
Al mene mlajehna spode tâl jubiti?“
„Volit ću, Nanulo, od meča umriti,
Neg tebe mlajehna otajno jubiti!““
A Nanulo stegne spod bedri sabjicu,
Pak mi on odsiče Franici glavicu.
Franičina glava delgo je letila,
Nanulu mlajehnu tako 1' govorila:
„Nehodi, Nanulo, s onim pravim putom,
Zać se trefit hoćeš na devet brat mojih,
Oni tê te pitat za sestru Franicu,
Si l' ju kadi videl, ali š njun govorel:
Ki bude najmlaji, on će bit najjači!““
Kako ona rekla, tako je i bilo.
„Ča su ti, Nanulo, ostruge krvave?“

(Moja pripovjedaočica nije znala konca
pjesme. — Nanulo se izpričava, da je košu-
ticu ubio; ali mu braća nevjeruju, te ga
prisile, da se vrati i da im pokaže ubijenu

9

136

CXXXVII.

Košljun. ¹)

(Iz Punta, priobćio Bl. Orlić.)

Jadril sam Taliju
Do Livorne grada,
Španju, Ingilteru
Do maltežkih strana.
Bil sam va iztoku
V lipoti od svita,
Gdi se porodila
Ružica od svita.
Nisam mogal vidit
Takove lipote,
Koja se nahodi
Posred Europe.

¹) Usried morskog zatona bieli se otočić Košljun, na kojem je samostan otacah Franjevacah Milina ga je gledati obrašćena šumom i šikarjem. Tamo se godinice svraća nebrojeno stranacah iz dalekih stranah, da vide tu krasotu božje naravi. I bivši nadvojvoda austr. Maksimilijan, Meksikanski car, htio je, da ga pohodi. Odkada je samostan na ovom otočiću, nezna se točno, al Otcem Franjevcem dao ga knez Ivan Frankopan god. 1448. za Pape Pavla II. Znamenito je kod fratarah otog samostana, da su neizmjerno gostoljubivi, te se njihove gostoljubivosti nemogu dosta nahvaliti ni tudjinci ni domaći. O postanju ovog otočića obstoji sliedeća priča: Sadanji puntarski zaliev, bio u starodnevno doba polje i vinogradi, svojina troje braće. Jednoga od ovih, sliepca, varakala druga dvojica na svaki način. Al on ih prokle riečmi: Budite prokleti od Boga, te pretvorila se vaša polja u more, a moja ostala zemlja! I tako nastade Košljun.

147

CXLIX.

Kćeri otcu

(kad im se htio ženiti).

Kožo namrzgana,
Sivi su ti vlasi!
Nemoj tužni mislit,
Da ti veće mlad si.

Aj ti stari starče!
Ni divojka za te,
Nego mi je za te
Crikva i molitva.

Isti.

CL.

Hodi kud ti j' drago

Hodi kud ti j' drago, — prit ti je pred Bakar,
Onde su divojki — kako juti papar.
Hodi kud ti j' drago, — prit ti je va Hreljin,
Onde su divojki — ke kopaju merlin.
Hodi kud ti j' drago, — prit ti je va Reku,
Onde su divojki — po place se vleku.
Hodi kud ti j' drago, — prit ti je va Kastav,
Onde su divojki — sveu je hrbat hrastav.
Hodi kud ti j' drago, — prit ti j' na Volosko,
Onde su divojki — se jeno gosposko.
Hodi kud ti j' drago — prit ti j' v Opatiju,
Onde su divojki — nevajaju triju.
Hodi kud ti j' drago, — prit ti j' va Leprinac,
Onde su divojki — ko juti pelinac.
Hodi kud ti j' drago, — prit ti je va Ičići,
Onde su divojki — se za gospodićići.
Hodi kud ti j' drago, — prit ti je va Iku,
Onde su divojki — za majkinu diku.

157

Škrivani su, majko,
Od mlade Rokojice.
One mi se šeću
Do veloga broda,
One zazivaju
Kapitana od broda:
„Kapitane mili,
Kapitane dragi,
Dajte vi nam vanka
Najboljih mornarí,
Najboljih mornarí,
Najboljih frajarî!“
Nemoremo vami
Toga učiniti,
Zač nam je do ure
Jadra otvoriti,
Pak nam je zajedrit
Put Levanta grada.
U Levantu gradu
Tri kaštela zlata.
U svakom kaštelu
Svoja kamarica,
Na svakoj kamari
Svoja poneštrica,
Na svakoj poneštri
Svoja divojčica.
I one mi mlade

Redom popivahu;
To mladi mornari
Na moru čujahu.
Homo mi dva, brajne,
Tu prvu prositi,
Nebil' nam ju dali,
Ali obećali.
Oni su nam rekli,
Da je obećana.
Ko je obećana,
Ma ni s kuće dana.
Homo mi dva, brajne,
Tu drugu prositi
Nebil' nam ju dali,
Ali obećali.
Oni su nam rekli,
Da je rukovana.
Ko je rukovana
Ni iz kuće dana.
Homo mi dva, brajne,
Tu tretu prositi,
Nebil' nam ju dali,
Ali obećali.
Oni su nam rekli,
Da je premlajahna.
'Ko je premlajahna
Svima je dragahna!

Bl. Orlić.

169

CLXVIII.

Prosci.

(Zarečka.)

Pojmo, pojmo, niš nestojmo,
Tu ni niš za nas! *)
Nudiju nan babetinu,
I ona ni za nas :
I ona mlada divojčica
Bila bi za nas.
Divojčice nan nedadu,
To je joh za nas !
Dali su nan koru kruha, mrvu sira,
To je joh za nas !
Pojmo, pojmo, niš nestojmo,
Tu ni niš za nas !
Volč. sb.

CLXIX.

I nevjera djevojke — velika je grehota.

(Iz Voloskoga).

Umjetna pjesma po svoj prilici dobro poznaatog pokoj.
Celigoja Riečanina.

Želim potužiti — neviru ljubavi
Suncu i misecu — i zelenoj travi,
Jer ju j' oskvrnula — lipa Andrijana,
Koja verenica — meni bi udana. —

*) Opetuje se.

170

Jedan dan na putu — ugledam lipotu,
Vas sam se izmenil — i ostal u potu,
Jere me ustrilji — s oči od ljubavi,
I tako čovika — na ništa napravi.
Jutro dan opeta — kada je hodila,
Iz vrta rožicu — u ruki nosila,
Opet me ustrilja — od pete do glave,
Sam joj se poklonil — do zelene trave.
Z ustima od raja — je mi zahvalila
Z mečom od ljubavi, — srdce mi ranila,
Rožic tulipana — mi je darovala,
I sve tuge tako — mlada mi j' oprala.
Pital sam slobodu — na stan njejin priti
Za oca i majku — dragu izprositi.
Vele ljubeznivo — je mi zahvalila,
Ključi srdca moga — je mi naklonila.
Na večer sam došal — u njej stan predragi,
Kade jesam našal — srdce od ljubavi.
Njoj sam ja daroval — moj prsten od zlata,
A ocu i majki — maramu od vrata.
Za viru ljubavi, — ako bi dostojan
Biti njeji verni — do smrti gospodar.
Desnu svoju ruku — mi je priklonila
I starica majka — je nas prekrižila.
Eto mene sada — sužnja okovana,
Mlada Andrijana — prez novac prodana.
Na njoj i od mene — sve što joj je drago,
Kad sam ja predobil — prvo velo blago.
Al kako ja moram — sada odlaziti,
Tebe, moj biseru, — mi je ostaviti;
Neću moć podniti — daleko vrimena,
Ostat će od mene — za uvik spomena.

172

Kad sam ja prohajal — u dnevu i noći,
Žuhko moje srdce — zaplakane oči,
Nigde nimam mira — nikaka pokoja,
Sve to cića tebe, — draga dušo moja.
Ne more bit drugo — moram se vratiti,
Ali kako prija — dušu izpustiti,
Pak nevidit majke, — brata, ni sestrice
Niti tebe, draga — moja verenice. —
Kad sam natrag došal — nemogu te naći,
Suze prolivajuć — idem tvojoj majki.
Nitko me nepita — uzrok moga bića
Hrana moja biše — otrovana pića.
Kada sam te našal — i pozdravil lipo
Niti me negledaš — nego jadnovito.
Stal sam te pitati: — ka j' moja grihota,
Da me j' odvratila — ljubavi dobrota?
Strašno odgovaraš, — da me već nepoznaš,
Tvoje lipo srdce — drugi da nahaja,
Da morem odkrenut — kudgod mi je drago,
Jer da se j' promenil — moj biser drugamo.
Tako odpustiti — nije već moguće,
Nego mi ukaži — vrata tvoje kuće,
S kih ću odlaziti — od danas do vika,
Nigdar ja već znati — neću za čovika
Na ta govorenja — srdce joj omrzlo,
Moja duša štela — da odlazi brzo,
Vindar ju upitah — stanje takva zgoda.
Neće govoriti — nikaka razloga.
Moram odlaziti — u planinu goru
I š njun ću plakati — divojke neviru.
Plačem i tugujem — kudgodar prohajam
Nikake utihe — nigder nenahajam,

173

Telo mi propada, pamet zapušćuje,
A rad Andrijane — srdce mi boluje.
Stanem zazivati Mariju Divicu,
Vidim letujući — meni pastiricu,
Koja me j' začela — lipo spićevati,
Uzrok moga bića — zać se zapušćati ?
Njoj sam izpovidal — uzrok od ljubavi,
Da me Andrijana — to učinit spravi,
Ka mi j' viru dala — pak ju j' prekršila
Prez moje krivinje — veće njeja j' bila.
Dobra pastirica — stala je plakati
Ljubeznivo mlada — od mene pitala,
Da bin otel jedan —, listak napisati,
Da ga ona hoće — Andrijani dati
I njoj ukazati — Eduarda stanje
U crnoj planini — mrklo prebivanje.
Ako nebi tvrja — od kamena bila,
Da ju oće smutit — ta moja spomina.
Pišući suzami — ovo izgovara:
„Spomeni se viré, — dušo Andrijana,
Budi milostiva, — gani se na mene,
Da moj teštamenat — izručim ja tebe
I na tvoje oči — dušu da izpustim,
Sva moja skrovita — tebe da izustim.“
Dobra pastirica — leti Andrijani,
Da joj ona povi — i ljubav zahvali.
Njoj je priklonila — milostiva lista.
Na to odgovara, — da znat neće ništa.
Virna pastirica — natrag se povraća,
Ugleda Eduarda — kako se navraća,
Ufajući čuti — kaki dobri glasi.
Ali na aviz prvi — padaju mu vlasi,

174

Pokle u nebesa — težko uzdišuje:
„Ah, dragi moj Bože, — ovo besiduje —
Jeli je to plaća — pravoj mojoj vire,
Da ja ovdi sada — nesretno umirem.“ —
Posle svega toga — stane povidati:
„Kadigoder bude — moje telo stati,
Prosim svrhu njega — postaviti hoćeš
Ova moja slova, — kâ razumit moreš:
— „Ovdi leži telo — od virne ljubavi,
Za kû ga nevira — u zemlju postavi:
Neka izgled bude — sada za svakoga
Onoga, koj štije — ova moja slova.“ —
Tebe, dobra dušo, — sada ću moliti,
Ovo smrtno telo — nemoj zapustiti.
Neka jurve zvone — zvoni angunija
Duša sad izlazi — Isus i Marija!“ —
Mlada pastirica — gorko je plakala,
Eduarda telo — ondi pokopala,
Dali Andrijani — znati dogojenje,
Videti naredbe — od nje dovršene.
Tada Andrijana — zašla iz pameti,
Kako luped tica — do groba doleti.
Kad ona ugleda — vrhu crna groba
Mrtva Eduarda, — ona tužna slova,
Ustane plakati — sebe zaklinjati,
Sveg' svita dìvojke — onde sazivati,
Neka verne budu — svakomu mladiću,
Ako nete upast — va njeju nesriću.
Kako j' to izrekla — dušu j' izpustila.
Mlada pastirica — za nje je molila,
I kot virna ljuba — ju je pokopala,
Spomen vekovita — s ovem je ostala.

17

XXIII.
Koledva

(Iz Dubašnice).

Kad dolaze kolejani pred vrata.

Evo su vam kolejani, fiole, fiole,
Ki su bili i lani, fiole, fiole,
Dobru sucu u dvore, fiole, fiole.
Našli smo prava vrata, fiole, fiole,
Da bi, Bože, i zlata, fiole, fiole,
Čim pozlati prag vrata, fiole, fiole,
Jošće sto dukat zlata, fiole, fiole.
Ustani gore, suče, fiole, fiole,
Pak opasi modar pas, fiole, fiole,
I u njemu sto dukat, fiole, fiole,
I pogledaj na tvoj dvor, fiole, fiole.
Na tvoj dvor je zelen bor, fiole, fiole,
Pod njim igra vranac konj, fiole, fiole,
Zlatnu uzdu obuzdan, fiole, fiole,
I s prstenci podkovan, fiole, fiole,
Svilnim sedlom osedlan, fiole, fiole.
Na njim jaše mlad junak, fiole, fiole.
Nije ovo mlad junak, fiole, fiole,
Neg' je Juraj oružnik *), fiole, fiole,
Ki nam budi pomoćnik, fiole, fiole,

*) Drugi pjevaju ovaj stih ovako: „Već je ono
sveti Juraj oružnik“.

2 III.

20

Kak' kragulj s kokošicu, fiole, fiole,
Koli vam je mrvići, fiole, fiole,
Tol'ko vam Bog dal starih, fiole, fiole,
Ričkih, mletačkih, senjskih, fiole, fiole.
Nesu! Nesu!! Nesu!!!

Sabrao p. P. Bogović ml.

XXIV.

Svatovska.

Brone i sestra joj. *)

Jeden krâj gospodin Drinompoji biše,
On se za istinu oženit otiše.

Pošje k Pandijanu kćer njega prositi,
Da 'ko mu ju hoće za ženu spodati.

A kraj mu odesla, da će dobre voje
Ne samo hćer, š njum blaga do voje.

Voliš li Brončicu ali Filomenju?

Volit ću ja s Bronum na kamenju spati,
Nego s Filomenjum na bilih lancunih.

Volit ću ja s Bronnm po gori šetati,
Nego s Filomenjum v kamari siditi.

Moja pripovjedačica, Mare Mâhulja, reče
mi, da se samo dovdje pjeva i da dalje ju

*) Na piru iza objeda biva tanac „na placi“. Pod večer, za „Zdravon Marijon“, uhvate se svi svatovi u kolo te obidju sa sopieli vas grad, a uz to pjevaju pjesme. Medju inimi i ovu.

21

nitko nezna; a kad ju dopjevaju, da si samo
cin pripoviedaju. Evo kako ga je ona meni
pripovjedala:

Sedaj se je zaželelo Broni, da bi šel
dvignut Filomenu, ku je zaželela. Onda ju je
šel muž dvignut i ju je po putu napastoval,
a Filomena ni otela prestat voji njegovoj.
Onda njoj je zitegnul zajik, da nebude mogla
sestri kazat. Ona je znala pismo, pek je na-
pisala pismo, če joj je neverni muž učinil.
A sestra Brone za učinit mužu dešpet je
imela siua, ki se je zval Lonfermo. Onda ga
je ubila pak ga je pol skuhala pol spekla.
Onda kada je šel muž za stol obedvat pital
je ženu: „kadi je Lonfermo, drago dite moje?
Neka re (gre) s menum obedvat.“ A žena
mu odgovori: „Jijte, gospodine, Lonfermo je
blizu.“ Onda mu ga je na jeden pjat dala
pol skuhana pol spečena; a onda je on od-
govoril: „ni Bog, ni svi judi z ruk mi te ne
zemu!“ I onda, da su se obrnuli v lastovice,
i da su šli po poneštri bižeć van, i da tako
sedaj računaju, da su od njih potekli lastovice.
I da se za to vavik lastovice crikve drže.

Trinaj. sb.

XXV.
Svatovska.
Riba zlatokrilna.

Sadila je Mare
Lonac maružani;

10

Mačka joj jih tiši
Sa slepimi miši.
Popal Stipan buricu,
Razbil mački glavicu;
Mačka teče v strane,
Stipan za njon plane;
Mačka teče stazicon.
Stipan za njon z mljavicon; ¹)
Mačka teče na poljè,
Stipan za njon na konjè;
Mačka teče na potok,
Stipan za njon na poskok;
Mačka teče va gore,
Stipan za njon nemore.

Ima jošte i drugi, sliedeći način, kako djeca ždriebaju: „Pen, pen, penica, jajerova (od jaja) korica, stan' glat (gledat), man' glat, popečak, stara baba va dolac.“ Djeca si izažeru jednu, koja ždrieba (gankaricu), a drugu penicu, da pazi, da gankarica, brojeć, nebi prevarila. Na koju pade zadnja rieč „dolac“, ona bieži, a sve druge za njom. Kad su ju ulovile, ona je „stara baba“ te počme igru, koju su namislile igrati.

Ždriebaju (broje) jošte i nekimi čudnimi brojevi: „Jenoga, dvakute, trikute, čičeri, pega, lega, smokva, lokva, denjo, dič; to jest: 1, 2, 3, itd. do 10.

„Glasnik“ Volč. sb.

¹) Mlatnicom, šćapom.

O narekovanju za mrtvacem.

Neće biti žao našim štov. čitateljem, da jim ovdje napomenemo koju o narekovanju, što je u običaju osobito u Gornjoj Istri.

Narekovanje je običaj samo ženskoga spola, pa kao što bi se mužkarcu smijali kad bi za mrtvacem narekovao, isto bi tako zamjerili ženskoj, koja toga nebi učinila.

Pošto pako osobitih naricaljskih pjesama, neima, zato svaka je ženska glava sklada onako, kako joj jih u onaj čas ožalošćeno srdce podaje; al to ipak biva uvjek po nekakvih stalnih oblicih. Narikovanja se pjevaju tužnim i žalostnim napjevom, dižuć i natezajuć glasom, navlastito na tretozadnjoj slovki (silabi) svakog stiha, gdje se postave imena svojih dragih preminulih i druge ljubeznive i mile im dodatke, izmienjajuć je u svoj pjesmi na koncu stiha, kao n. p.

Za djecom :

Sine moj, sinko moj! grančice moja! hći moja!
Hćerčice moja, rožice moja, lepa kitice moja!
Tanka jelvice moja! rano moja!

4

Za otcom:

Ćaćo moj, dobri ćaćko moj! velo dobro moje!

Za materom:

Mila majko moja, mila i draga majčice moja!

Za bratom:

Bratac moj, brajne moj!

Za sestrom:

Sestrice moja, mila sestro moja! dobra pri-
jateljica moja!

Za mužem:

Druže moj! mužu moj! rano moja!
Srce moje! veliko dobro moje, boru moj!

U svom narekovanju žene milo opjevaju
tugu i žalost, što su pokojnika izgubile, što
im je ufanje i nada izginula, što će težko i
mučno bez njega živjeti; prose svoje pokojne,
neka mu pridu nasprotu (na susret), a ovoga,
neka im je liepo pozdravi i neka im kaže,
kako se jako za njim žaluju itd.

Dok bolestnik boluje, žene se samo na
tiho plaču, a kako mu se duša iz tiela odluči,
odmah počmu sve, male i velike, kuševajuć
preminuloga, na vas glas narekovati. Na to
priteku i susjede, da pomognu žalovati, te ga
nezapuste, osobito one, koje su mu bližnje u
rodu, dok je druge ženske po sili tja neod-
vuku.

5

Za vrieme, dok mrtvac leži u kući, više-
puti jedna il druga podigne svoje narekovanje,
al kad će da ga u strugu (skrinju, lies) postave,
i nesu na pokopališće, tad se sve vrgu obra-
zom na njega, kad ter kad glavu nekoliko
pouzdižuć, lome i pleskaju rukami i narekuju,
kako koja znade. Mrtvaca zaručena odmah
u kući pokriju i u strugu postave; a koji
nije zaručen, po staroj ga navadi nose u nepo-
kritoj strugi, te ga pokriju stopram, kad ga
imadu u grob položiti. Kad s mrtvacem na
putu počinu, tad se narekovalice (praeficae)
odmah primaknu strugi, padši na nju sklo-
pljenima rukama i obrazom i narekuju, što
čine takodjer i u crkvi. Jedino muče ob noć
i u vrieme svete Mise. Kada pako svećenik
zapjeva „Oslobodi me Gospodi“ (Libera), tad
se narekovalice opet vrgu rukama i obrazom
na strugu i narekuju, dok se nepribliže nosci
i dignu mrtvaca, da ga nesu na grobišće. A
kad se prispielo na grob i nosci polože no-
sila na tla, tad što hitrije mogu jedna drugu
potegne i sve tja bieže, kao da nemogu nikako
gledati, kad se ima položit tielo njihova dra-
goga i miloga u grob i crnom se zemljom
pokriti. Vraćajuć se kući, svim putem nare-
kuju i plaču, a kadgod i u istoj kući. Svieću
uljenicu, koja je kod mrtvaca goriela, iz cr-
kve donesu kući i puste ju, da još koji dan
gori. Po Lovranšćini pako dodaju ulju blago-
slovljene vode, u koju metnu malo kruha, što
pak sve u oganj vrgu. Ako je pokopališće

blizu crkve, kamo idu k službi božjoj, tada
pristupivši k grobu počmu narekovati postojav
ondje nekoliko časovah. A po dovršenoj službi
božjoj začrpe pestju blagoslovljene vode i po-
škrope grob (što u obće čine sve žene svojim
preminuvšim) te narekuju, dok je druge žene
tja neodpeljaju; najmilije je pako poslušati
ovakova posebna narekovanje. Žene spremljajuć
mrtvaca, nenarekuju samo ovoga, nego tako-
djer svaka svoje najmilije preminuvše. Kadgod
se takodjer daruje štogod starim ženam, da
idu narekovati. Milo je uprav pravomu ro-
doljubu, hrvatu, slušati, kako iste nekoje
gospodje i gospodjice, koje se žalibože srame
kadgod govoriti hrvatski i diče se, da znaju
tobože talijanski, kad jim koji mili i dragi
umre, kad jim ranjeno srdce naime sve ostalo
preoblada, tad i one liepo i milo čisto hr-
vatski počmu narekovati i tim očito dokažu,
da jim je Bog u srdce ne drugu, nego baš
hrvatsku krv postavio.

Kad im je žalost, mužki ognjaju plašć
(tabar) cielu godinu danah, kadgod izidu med
ljude. Ženske pako, gdje se nose po gradjan-
sku, kao n. p. na Kastavšćini, oblače se u
crninu, a drugud pokrivaju barem glavu cr-
nom svilenom maramom. Gdje već plašta
nenose, ondje neidu na promahe doklegod žale,
nego su uvjek odjeveni u halji (krožatu s
rukavi) ili u pletenici (maji).

7

I.

Za otcom.

Caće moj! nemila ja vaša sirota, ćaće moj!

Ah, dobri moj prijatelju, ćaćko moj!

Kega san ja sada zgubila, ćaće moj!

Ah, ćaće, nemila ja vaša sirota, ćaćko moj!

Ah, ljubeznivi i prijaznivi, ćaće moj!

Kemu ste vi vaše sirote naručili, ćaćko moj!

Ah drobne i maljahne, dobri ćaćo moj!

Nenaučene i nenavajene, ćaćko moj!

Kemu ste ih vi naručili i priporučili, ćaćo moj!

Ah, ke su vam ostale, dragi ćaćko moj!

Kako drevo odsečeno, ćaćo moj!

Drobne i maljahne, mili ćaćo moj!

Kako odsečene grančice, ćaćko moj!

Ah, velo dobro moje, ćaćo moj!

Moje i ovih drobnih sirotic, ćaćko moj!

Ah, nemila ja, vaša sirota, ćaćko moj!

Ki bi bil to nam rekal, ćaćko moj!

Da ćemo se mi u suzah umivati, ćaće moj!

A našega dobrega otca zgubit, ćaćko moj!

Ah, velo naše dobro, ćaćo moj!

Ko smo mi nemile sirote zgubile, ćaćko moj!

Kako ćemo živeti prez našega otca, ćaćo moj!

Aš se svake sirotice, mili ćaćo moj!

Med svetom poznaju, dragi ćaćko moj!

Ah, i vaše te se poznati, ćaćo moj!

Aš te nas tuja vrata po petah tući, ćaćo moj!

8

Ah, tuja tujica, ljubeznivi ćaćo moj!
Će nas nemilostivo vadit i učit, ćaćko moj!
A kako dobro bi bilo, serdačni ćaćo moj!
Od vas još nauka primati, ćaćko moj!
Bimo bili svagde bolje i lepše živeli, ćaćko moj!
Ma smo drobne i nenaučene, ćaće moj!
Ah, nemile mi vaše sirotice, ćaćko moj!
Ah, ni to vaša bivalica,*) ćaćko moj!
Da se vi nećete na nas obazret, ćaće moj!
Da se nećete sada na vaše sirote obazret, ćaće
[moj!

Aš vam je nuja serce oklopila, ćaćo moj!
I sve su se vam ranice zavile, ćaćko moj!
A vašin nemilin sirotan su se otvorile, ćaće
Ah, mili i dragi, ćaćko moj! [moj!
Nećete se već na nas obazret, ćaćo moj!
Ni na levo, ni na desno, mili ćaćko moj!
Ah, vas nećemo nigdar ogledati, ćaće moj!
Aš će vas černa zemljica uživat, ćaćko moj!
A vaše sirote te vas teško stradat, ćaće moj!
Teško stradat i zabivat, ćaćko moj!
Ah, velo dobro moje, dobri ćaćo moj!
Ko je meni nemiloj odletelo, ćaćko moj!
Ah, nemile mi, vaše sirote, ćaćo moj!
Ah, ljubeznivi i prijaznivi, ćaćko moj!
Ah, nigdar nepozabljeni i nezamerni, ćaćko
[moj! itd.

„Novice“ god. 1853. Volč. sb.

*) navada.

9

II.

Za materom.

Nemila ja vaša sirota, mila majko moja!

Ka san ostala, kako grančica odsečena, mila
[majko moja!

Lepi moj nauku! mila majko moja!

Kega ste mene učili, mila majko moja!

Ki će ga sada mene učiti i vadit, mila majko
[moja!

Kemu ste vi mene naručili siroticu, mila
[majko moja!

Ka nimam sada nigdir ni jednega, mila majko
[moja!

Nego san kako drevo odsečeno, mila majko moja!

Lahko zvanje moje, mila i draga majčice moja!

Velo moje dobro, mila majčice moja!

Ko san jaz poli vas imela, mila majko moja!

Ali je sada teško stradanje moje, mila majko
[moja!

Ah, nesrećna ja vaša sirota, mila majčice moja!

Ka ću bit tuje tujice potrebna, mila majko
[moja!

A moju milu majčicu, ljubezniva majko moja!

Oće ćrna zemljica uživat, majčice moja!

A ja ću ju teško stradat i zabivat, majko moja!

Ah, nigdar zabljena, majčice moja!

Ah, dobra i pametna majčice moja!

Kada se budu druge hćeri, majčice moja!

11

Rano moja! ranjena je majka tvoja, sine moj!
Ja san mislila, da ćeš ti mane, grančice moja!
Va mojoj starosti merzlon vodicom napajati.
[sine moj!
Lepi naš oženja prez nevestice, sinko moj!
Sine moj, serdačna grančice moja, sinko moj!
Ka se je meni od serdašca odkinula, sine moj!
Sinko moj! ranjena je majka tvoja, sine moj!
Guboka rano moja! serdačni sinko moj!
Nigdar nezagojena rano moja, sine moj!
Ki bi bil to meni rekal, rožice moja!
Da ćeš ti tako brzo odletet, grančice moje!
Okrunjena grančice moja! sinko moj!
Ranjena je majka tvoja! rano moja, sine moj!
Guboka nezagojena rano moja! sinko moj!
Nigdar nepozabljeni, sine moj!
Sinko moj! ja san mislila, rožice moja!
Da ćeš ti mene u starosti nastati, sine moj!
Da ćeš me k grobu sprovadjat, grančice moja!
Pak sprovadjan ja tebe, srdačni sine moj!
Ja te sve zazivan, predragi sin moj!
Pak se nećeš na me obazreti, rožice moja!
Sinko moj! rano moja! sine moj!
Vela moja nadajo! serdačni sinko moj!
Ča puta si ti tvoju majku zazval, sine moj!
A sada ti vela nuja srce oklopila, rožice moja!
Da nemoreš ti tvoje mile majke zazvat, sine
[moj!
Lepa okrunjena grančice moja, sinko moj!
Po malo mi tamo rožice deli, sine moj!
Aš će ti ih nestati, serdačna rožice moja!
Aš je tamo čuda rodbine i bratje, sinko moj!

12

Podeli mi ovih rožic, lepa grančice moja!
Ke su okolo tebe, srdačna kitice moja!
I sveh mi tamo pozdravi, sinko moj!
I mojga otca i milu majku, grančice moja,
I svih naših prijatelj, srdačni sinko moj! itd.

Isti.

## IV.
### Za hćerom.

Hći moja! tanka jelvice moja! hći moja!
Lepa i srdačna rožice moja! rano moja!
Ranjena je majka tvoja, hćerko moja!
Ka sam se jako va te ufala, rožice moja!
Da ćeš mi bit pomoć u nemoći, hći moja!
Lepa naša nevestica prez oženje, hći moja!
Okrunjena mladost tvoja, lepa jelvice moja!
Lepa moja rožice, serdačna hći moja!
Ku san imala za zrcalo, grančice moja!
Rano moja, nigdar nezagojena rano moja!
Vela nadajo moja, ljubezniva hći moja!
Lepo te prosin, serdačna grančice moja!
Da mi tamo svih lepo pozdraviš, hći moja!
Moju milu majku i otca, rožice moja!
I svu našu rodbinu i prijatelje, hći moja!
Podeli mi teh svojeh rožic, hći moja!
Ma ih po malo deli, lepa rožice moja!
Aš je tamo čuda šlo naših prijatelj, hći moja
Pak su mi te k sebi pritegnuli, jelvice moja!
Hći moja! srdačna ranice moja!
Nigdar nezagojena rano moja, hći moja!