8

25. Журавли.

Когда летятъ весною изъ вирія, то не надо называть ихъ
журавлями, а веселиками, не то человѣкъ будетъ цѣлый годъ
журитись (печалиться). Журавли сохраняютъ супружескую вѣр-
ность и собираются стадомъ судить провинившуюся, которую
и убиваютъ носами.
(Правда, 1867, № 13)

26. Аисть.

Бусол (чорногуз) с чоловіка. Бог весь гад у мішок зібрав і
дає чоловікові: «на цей мішок, каже Бог, до чоловіка, однесеш
на море і вкинь ёго в воду. Оно як нестимеш, то не розвязуй
і не дивись у мішок; неси собі, шоб і не знав ти, шо там е».
Іде той чоловік з міхом до мора, —кортить: тра подивитись. «Як
то можна, буду нести на собі і шоб я не знав, шо я несу. Чого
там боятись? Загляну»! Роспустив того міха, гад і поліз, і поліз
з нёго. А Бог і каже тому чоловікові: «не хтів мене слухати,
пустив ти гад по всіх усюдах, — йди ж та збірай»... Оттоді і
став той чоловік буслом.
В. Менчиць.

Аистъ приносить счастіе двору, гдѣ поселится. Разорять
гнѣздо аиста грѣхъ. Онъ мстить, сожигая дворъ. Не разгъ будто
бы видѣли аиста съ горячею головнею.
(М-ра).

27. Кукушка.

Зозуля — це удовицца, тим вона і гнізда не вье.

(Ср. Чуб. І, 60. Алекс. у. М—ра).

Зозуля стала изъ женщины, что убила мужа и была осуж-
дена Богом не имѣть пары и скитаться по лѣсамъ.

(Правда, 1867, № 13).

Зозуля то з дівчини. Купались на ставу дівчата, виходят із
ставу, почали плаття брати. Їдна дівчина до свого плаття: уж
туди вліз. Лежить, звернувсь у клубок; ті дівчині не можна
плаття взяти. Шо будеш робити? Нема в що одягтись дівчині..
А далі став уж ті дівчині казати: «вилізу звіціль, оно будь моєю,

9

а то не оддам тибі одежі». Як тут за ужа за муж іти?! Стоїть та дівчина коло води, і стояла там, поки череда стала йти в село. Тоді вже побрала вона свое плаття од ужа, а ему каже: «піду за тебе, присилай старостів». Незабаром приходять ста- рости. Дає вона їм рушники. Одійшло у них весілля. Її чоловік не бере до себе, а каже: «пожиймо у твого батька». Аж якогось часу чоловік говорить, шо піде на те саме місце, де вона купа- лась. «Піду, то як забарусь, то но прийди туди і крикнеш: куку, куку, куку! я вийду до тебе. А тепер піду од тебе; тра с своїм родом побачитись. Бач, каже, ти не захтіла до мого роду йти жити, а міні скучно без роду жити». Ото пішов це він; нема ёго, нема довго. Пішла жінка до того місця, де купалась колись з дівчатами. Приходить на воду і кричить: «куку, куку, куку»! Виплів її чоловік, як вона гукнула, і вони знов почали жити.. Коли береться він до свого роду йти знов, а жінці наказує ви- кликати ёго в воді, як він часом буде баритись. Ото трапилось, шо й третій раз збірається той уж до свого роду навідатись. Говорить він до жінки: «будеш і тепер моне так викликати, прийдеш і скажеш: «куку, куку, куку»! Може тепер я й не вийду до тебе; скоро сам не випливу, то пошлю свого приятеля. Як захочеш зо мною бачитись, сядь на мого приятеля, як він до тебе виплеве, то він привезе тебе до мого роду. Не бійся сі- дати на ёго, то мій приятель; він тебе одвезе до мого роду. Прошу я тебе, приїзжай до мене, бо не схочеш скоро но приї- хати до мене, то не останеся жінкою і не вернеся до свого роду; станеш птахом ти, як не прибудеш до мене». Ото ж не захтіла вона їхати до того ужа, шо її чоловік був,... і стала птахом, полинула і тепер кукае.
(Изъ тетради Вл. Менчица).

**28. Воробьи.** На Семена (1-го сентября) чорт мірає го- робців міркою. Насипле їх у мірку, так геть до гори з верхом насипле мірку... То що в мірці, те ёму йде, а що счеркне, те зостається на росплід.
(Вл. Менчиць).

Собраніе воробьевъ на Семена называется горобьяча рада.
(Правда, 1867, № 13).

10

Гороби. Як прийшли жиди довідується, чи вже вмер Христос, а вони літають та: жив—жив, а Ср. Чуб. І, 59.

29. Голуб буркоче: умер—умер. Тепер горобця як піймай, та понеси до жида, то він ёго викупе і випусте. (Харьк.).

30. Ночниця—будто бы существуетъ такая птица, слѣпая, которую водитъ малая птичка. Въ лѣтнюю ночь ночница кричитъ жалобно. (Правда, 1867, № 13).

## 31. Черепаха.

А черепаха то не так (як зозуля). Мати до дочки пішла в гості. Підходить мати до хати, де її дочка жила, а дочка угляділа матір, вхопила з мискою печену курку і побігла постановила в коморі: «саме на той час вони в двох с чоловіком їли курку печену». Входить мати в хату; садовлять матір, приймають. Мати поседіла, береться йти... Тілки мати за поріг, дочка с чоловіком до курки доїдати курку. Вносить ту курку, а вона накрила її покришкою, до тєї курки, а там черепаха. Так як накрито було двума полумисками, так і в черепахи черепья зверху і зісподу, скрізь твердо». То черепаха таким правом.

(Запис. Вл. Менчиць).

Була колись мати та дочка. От раз дочка і зварила курку в борщі, а на той час до неї мати прийшла; дочка взяла курку і сховала. От як пішла мати—вона до тієї курки, одкрила, аж вилазе черепаха.

І тепер як вона дітей виведе, прислухається—то неначе квохче.

Ср. Чуб. І, 56. (Запис. М-ра).

Раз напував чумак воли, та і углядів її, побив, потрощив на мнясо, погнав воли, а вона за ним; вони в дорогу, і вона за ними, та аж три дні лізла, та куди він не піде, і вона за ним. Давай, кажуть, подивимось, шо вона буде робить; положили ёго, накрили повстью, вона злізла на ёго, висцялась, —та як крикне —і полізла собі. Зняли вони повсть, аж він мертвий. (Ал. у.).

Келеп. Такъ называють черепаху около Святогорья.

(Харьк. губ. М—ра).

11

## 32. Гадюка.

Весною появляется на «Варуха, — як земля руха», когда вся тварь выходить изъ вирія; исчезают гадюки на «Хреста»; «після хреста вже їх не побачиш», въ вирій допускаются невинныя только, не укусившія за лѣто никого. Поэтому-то гадюка, если увидитъ человѣка, то бѣжитъ отъ него; даже если наступить на нее, то она съ нерваго разу не кусаетъ. «Це він, кає, не баче», а як наступить у друге: «це, кає, він шуткуе», а як в трете: «це, кає, дратуе», та тоді вже й укусе. Вирій гадючій — особ од птичого; птичий десь на теплих водах, за пущами і за багатирями, а гадючий в Руській землі. От шо про ёго кажуть:

> Пішла дівка в ліс і провалилась в їх вирій. Як провалилась, а гадюки як засичать, а сама більша як засичить на них; — вони всі і помовкли. І лежить там, кає, сірий камень; оцце яка не підійде, то й лизне, і лизне того каміня; а та старша так коло тії дівчини вьется, та кланяется, показує, шоб і вона того каміни лизнула. «Я, кає, довго і кріпилась, аж девять день, а там і лизнула; так, кає, так зразу і одужала і їсти не хочеться». А як прийшло їм ремня вилазить, всі порозлізались, а старша стала дугою, а дівчина на неї та і собі вилізла; не довго і пожила. От про камінь тіки я не докажу, чи взяв ёго хто, чи він там.

(Ал. у.).

Як хто зна таке слово, то з ними можна шо завгодно робить.

Були косарі. От як сядуть обідати, а один з них і напуска гадюк, а вони лазять по табурі; косарі жахаються, а він хвалиться, ходе куражиться. От один дививсь, дививсь, та і кає: «а ну, подивимось, шо ти знаєш»? Взяв повсть, розіслав, поставив ёго на повсті та і кає: «стій же, не ворухнись, бо тут тобі і смерть». Як свиснув! Котиться колесо, тіки добігло, стало на свіст та жалом то в те око, то в те, як як не виколе. Вистояв та опосля і кає: і внукам, і правнукам закажу цим хвалиться.

(Алек. у.).

Чув я од салдата, як змін облягала. Шли, значить, два салдати по одставці: один конем, а другий пішки. Тіки і захватила

12

їх в степу ніч; в ранці як прокинулись, аж їх така змін обля-
гла, як гора кругом. Сидять вони там та плачуть, коли це вона
трохи так хвостик откинула. «Ну, кає один, ти з конем—то ті-
кай, може втечеш». Тіки той виїхав, вона упьять і замкнулась,
а там розвернулась вся та кланяється, та пищить, — от-от не
промове, та все зве ёго за собою. Він, значить, як-то подав йй
знать, бутто согласився. От вона полізла, а він за нею, за нею.
Прилізла до нори, як запищить, а з нори як вискоче друга змія
—давай вони биться. Той салдат прицілився—і тій, шо вилізла
голову і зняв. Та благодарить так та кланяється ему; «побігла і
нагнала десь крамаря; крамаря вбила, а ёму той віз з конем
пригнала.
(Ал. у. разск. Кравець).

(Ал. у. разск. Кравець).

А то ще, год пьятнадцять назад, шли кудись вони, чи їх шо
небудь сослало, чи вони мандрували, тіки шли як вода, одна
по уз одну, вширш буде на верству, а вдовж — верст пьятнад-
цять. Ідуть, кажуть, і нікого не займають; в середині сама здо-
рова біжить і голову в рост чоловічий підняла; попереду меньші,
по краям ше меньш, а в середині там всякі, так по уз Санжа-
рівку і йшли. Тоді і пани бігали на їх дивиться.

(Отъ него же. М—ра).

33. Пчела —просила Бога, шоб той вмерав, кого вона вкусе.
Нехай, кає, лучче ти сама вмреш.
(Ал. у. М—ра).

(Ал. у. М—ра).

34. Летючій павук такий, що як укусе—то тут і смерть
(бабочка—мертвая голова).
(Ал. у. М—ра).

(Ал. у. М—ра).

35. Комарь и оводь.

Летить овод, дивиться: коли-ж у холодку під кущиком сидить
комар. Він і каже ему: «Полетім, брате, за компанію»! — «Е,
тобі добре, коли в тебе самі ребра, а я чоловік жирний, сонця
боюся». — «Ну, прощай же, коли так»! — «На добре здоровья»,
одказав комар. Тілько що сіло сонечко, комар летить і пі-
сеньку спиває, а сам думає: «стріну коня, або чоловіка, то зьім»!
Коли глядь: на сухій гильяці сидить надувшись овод, да ку-
няє. «А, здоров, пане брате»! сказав комар, штовхнувши овода

13

ногою.—«Та, що?! здоров»! одказує с просоння овод. «Полетім,
брате, тепер за компанію»!—«Не полечу: холодно, да й боюсь,
щоб жупан не заросить».—«Прощай же! Видно овод комарю не
товариш»! — «На-добра-ніч», одказав овод, потер задніми ніж-
ками, да й захроп.
(Зап. І. Мурашко).

36. Ракъ все просив Бога, шоб той ёму дав волові очі, а Бог ёму приносе рачачі.—Застроми їх, каже в г—о!—Бог взяв і встромив ёму очі в г—о. (Изюмск. у. М—ра).

37. Чай.

Був пустинник; — в пустині спасався і став ёго диявол со-
блазняти — та ніяк не може. От і став він ёму вії напускать;
так напусте, шо нельзя ёму і на світ глянуть. Пустинник взяв
і поодривав ті вії і закопав. «Коли, кае, Богу вгодно буде, то
с цих вій що небудь добре виросте». Пішов через стіки там
ремня подивиться, аж з них чай виріс. От-то чай і не гріх
пить, а табак гріх курить.
(Александр. у. М—ра).

(Александр. у. М-ра).

38. Табакъ.

Табак — виріс із тієї блудниці, шо голову Предтечі зняла.

(М-ра. Ср. Великор. легенду о происхожд. табаку, Костомаровъ. Па-
мятники старой русской литературы, вып. II, стр. 427).

Черти и табачники.

Умерла в чорта мати. Він ноложив її і позганяв всіх чор-
тів плакати. Зібрались курії з трубками, і нюхарі з ріжками.
От курії сіли в один ряд, біля чортової матері, а нюхарі в дру-
гий. Курій що потягне з люльки, той плюне чортовой матері
міжи-очі, та всю її і обплювали; нюхарі сидять собі смирненько,
та котрий потягне з ріжка табаки, то слёзи котяться, ніби
плаче. Дивився, дивився чортяка, тай каже: «добре оце діло ню-
хать табаку: і себе повеселиш, і по другому заплачеш». Дозна-
лись люди, що чортяка похвалив нюхарів, тай давай і собі тов-
кти табаку, та потягувать із ріжка, як ті чорти, що за чортя-
чою матерію плакали.

(Александровскъ, Екатеринославской губ., записана со словъ Максима Евсеевича Лисенка. Я. Новицкій).

14

39. Хлѣбный колось.

Як Бог та святий Петро ходили по землі, то тоді хліб не
такий родив; стебла не було, а колос од самої землі йшов. І
хліб родив: —як посіе чоловік сажні три, —тим с своїм посімей-
ством цілий год і кормиться.

То як Бог та святий Петро зайшли раз до чоловіка в хату,
а жінка млинці пече, і дитина сидить в запічку,—обкалялась. От
жінка взяла млинець, підтерла дитину і кинула в помийницю.
Як побаче святий Петро, як розсердиться, хотів всіх голодом
поморить, шоб не пресищались; побіг в поле, як захвате од
землі колос в корх, як шморгоне, думав весь обшморгнуть, та
собака завив: «на шо ж ти мене караеш? Остав хоч мені». Так
святий Петро, шо не вспів обшморгнуть, так на корх, то їй
покинув. Це ми тепер собаку долю й їмо.

(Г. Купянскъ. М—ра.) Ср. Чуб., І, стр. 156.

40. Овесъ и куколь (Agrostema Githago L.).

Колись отто як Бог сотворив світ, та покликав усіх до себе
і почав землю ділити. І нікого таки не обідив: і чоловікові, і
звірю, і птиці, і комашці усякій, і землю і воду, й ростпну, і
їжу указав. А чорт і не прийшов: закопався десь і що він там
уже робив, Бог ёго знає. Коли-ж ось приходить, а Бог уже кон-
чив і оддихає.

— А мені, каже, Боже?

— А де-ж ти, сучий син, був, як я землю ділив? Чому не при-
ходив? Тепер нема нічого; —іди собі геть!

Пішов чорт, плачучи.

Жалко стало Богові: воно-ж хоч і лукавий, та й ёго шкода.

— Ну, берп-ж собі овес, тільки, щоб шановався, та йди рос-
пишись.

А там так було, що хто візьме що од Бога, то йде кудись,—
там і росписується, щоб потім сларки не було.

15

Побіг чорт; біжить через поле, та: «овес, овес, овес»,—щоб не забути. А чоловік і підслухав: от дума, яку гарну рослину та Бог такій погані оддав.

— «Ну, дума, хоч ізлякаю чорта». Та і засів у борозні. Аж ось чорт і набіга, та все: «овес, овес, овес»... А чоловік з борозни: «а куди»?! Як гуконе,—чортика впав з переляку, да як схватиться, та далі.

І забув про овес; «а куди» ёму за кукіль здалось. От і побіг, та все: «кукіль, кукіль, кукіль»... Так і росписався.

Оттим то і зветься кукіль—чортова земля.

(Записалъ около Чернигова, Н. А. Вербипкій).

## 41. О сотвореніи горь і камней на землѣ.

(Тутъ же о сотвореніи коровъ, козъ, овса, осета).

З Богом заспорився идол. Идол став казати: «землю, яку ти зробив, таку саму і я проізведу... Таку саму зроблю, оно но схожу, той зроблю»,—так идол каже. Ото й почав идол робити землю. Це опуститься в море, аж на саме дно опуститься, вхватить землі в пащеку, і с тею землею наверх. А море глібоке; поки-то вийде він на верх, поки на верх вода геть вимиє землю з рота. Не можна винести землі з собою. Шо не робив идол, дак нічого не помагає; як вирине він з мора, то вода вже геть виполоскала землю з рота....

Допіру идол до Бога. Каже перед Богом: «так і так міні стається, не попаду з мора землі винести».—То то, сказав Господь, винесеш землю з мора, оно скажи: «Господи, благослови»!— Идол промовив: «Господи, благослови»! пуринув на дно мора, набрав землі і виніс її на верх. З теї то землі пішли гори і каміння. Шо Бог создав, те рівне, чисте; а вже що идолове, там саме камінячча, і гори і всякі викрутаси. То идол такого понароблював.

Так і на всёму, шо но идол робив. Заспорив идол ще з Богом: Бог посіє овес, то овес, а в идола, як посіє овес, то родить

16

осот. Бог создає корову, корова так і виходить, а идол хоче
зробити корову, а виходить коза. Таке було з идолом.

(Разск. дѣдъ изъ Могилева. Зап. Менчицъ). Ср. Чуб. І, стр. 142—144.

42. Громъ. Як грім гремить, то не можна їсти.

(Менчиць).

Коли грім вбье грішного чоловіка, то ёму прощеніе гріхів.

(Менчиць).

Ще як світ стоїть, то не чути, щоб грім жида вбив, —аж
оце якось і жида в нас вбито.

(Менчиць).

43. Дождь. Бог кает дощеві: «іди туди, де просять». А! туди, де косять! от я їм дам»! — «Піди туди, де чорно»! — «А! де був вчора! От я їм дам»! — «Піди туди, де нужно»! — «А! туди, де душно! От я їм дам»!

(Алекс. у. М—ра).

Ср. Чуб., І, 26—27, о глухомъ ангелѣ.

44. Мартъ, апрѣль и май.

Раз март апріля взяв в гості до себе. Апріль зорвався їхать
возом, а март заходивсь та зробив таке, шо став сніг і мороз.
Апріль вирнувся до дому, бо не можна возом їхать. На другий
год дождався время і ну їхать упьять у гості до марта саньми.
Март зробив тепло і розлились річки. Упьять апріль вернувся
до дому. Зійшовся апріль з маём і жалійться: скілько раз зри-
ваюсь їхать до марта в гості, та ніяк не доїду — ні возом, ні
саньми: поїду возом—зробиться зіма така, шо ну; поїду саньми
—зробиться оттепель і таке, що ні саньми, ні возом. А май і
каже: я тебе навчу як доїхати; зроби так: візьми віз, сані і
човин, то тоді доїдиш. Апріль дождався время і зробив так, як
казав май. Їде саньми, а на санях віз і човин. Март дав тепло
і ростав сніг; тоді апріль кладе сані і човин на віз і їде; став
упьять мороз і сніг, апріль склав човин і віз на сані; а далі
ростав сніг і потекіи скрізь балкамп річки і не можна їхать ні
саньми, ні возом; тоді апріль складує сані й воз в човин і таки
їде. Приїхав до марта в гості так, шо той і не сподівався. Зди-
вувався март гостю і пита: «хто тебе навчив, як до мене їхати»?

17

Апріль і отвічає: «май». Март і каже тоді: «підожди ж ти, маю,
я тобі крильця вшмагаю». То оттого і тепер часто в маю мар-
тові морози бувають, бо март і досі сердиться на мал.

(Разсказаль Андрей Исащенко. С. Ольгинское, Маріумпольскаго уѣзда. Запис. Я. П. Повицкій).

45. Мельница. Вдумав чорт. Чорт уже все поставив, тіки крил, що вони хрестом, не почепе, та каміня не насаде, бо й там хрест. То вже Бог благословив, та й насадив.

(Тамъ же. М—ра). Ср. Чуб., т. І, стр. 104.

46. Водка.

От ви горілку пъете, а не знаете, відкіль вона і за що про-
зивається горілкою. Ви думаете, що се так люде її вилумали,
тай пьють собі на лихо. Тим то й ба, що тут без нечистого
куцого не обійшлось: се їго вдумки.

От якам роскажу, як се було. Діалось се ще не за нашої
памати; люде тихенько жилі собі, тай жили, тієї гаспідської
горілки не знавши. Став ін думать і вигадувать, щоб то лю-
дям учинить таке — і вигадав. «Пожди», каже, «я їм з нехво-
рощу таке питте зварю, що хто випъе, той і одуріе, і буде ро-
бить усяку шкоду, і буде він мене вельми тим потішать». По-
чав варить він те питте; огнище розложив таке, що аж небо
закурилось, аж до Бога дим дойшов.

«Чи ви чуєте дим»? питаете Бог. — «Чуємо», одказують святі,
«та не знаємо відкі». — «Петре, каже Бог, піди, подивись, що се
там таке робиться». Накинув Петро на себе хламиду та і пі-
шов. Приходить до нечистого, питаете: «що се ти робиш»? — «Да
людям пиття варю», каже, «нехай пьють, меньше воду пити-
муть». — «Нч, який ти добрий; що ж воно хороше»? — «Ось по-
коштуй»! — «Дай». Дав він ёму, а той як хватив — чоловік не
питущий, — і з міста не зійшов, тут же і впав. А той собі ку-
рить; од людей цілій день одбою не має: всяк хоче того пиття
достать. А на небі дим аж у носах усім крутить, очі виїдає.
«Що се таке? Піди ти, Павле, та жени Петра; що він там ро-

2

18

бить»! Накинув на себе хламиду Павло, приходить до нечистого.
«Чого се Петро тут лежить»? питає.—«А спить: утомивсь дуже».
—«А ти що робиш»?—«Та людям пиття варю».—«Що воно за
пиття»? — «Попробуйте; он бачите, люде так як не бъються за
ёго».—«А ну, дай попробувать». Як дав, а той, як попробував,
два ступні ступив, тай упав, тут і простягся. А на небі ди-
виться нікуди од диму! От Бог на Юрка: «піди, козаче, та за-
дай тим обом доброго прочухана. Та який там чорт курить? На-
кажи, щоб зараз же перестав, бо я сам як устану, то так за
патли одтаскаю, що довго буде потилицю чухать»!

Юрко розлютовавсь, схопив спис і шаблюку, миттю опи-
нивсь коло нечистого, та: «що се ти робиш»? питає; «давно
тебе за патли, видно, драли, та виспятками з неба гнали; за-
був? дак я тобі нагадаю! Що ти нас на вітчину прокурить хо-
чеш, чи що»? Нечистий злякавсь. «А се чого лежять як кабани»?
—і зараз Павла під бік. Павло схопивсь. Він тоді Петра давай
роскачувать, — піднявсь і Петро, а він так близько до огню ле-
жав, що пола прогоріла; подививсь він на полу дай каже: «будь
же ти, гаспідське пиття, горілкою»! Тут Юрко давай роспиту-
вать, що з ними таке скоілось; вони ёму росказали і зараз же
принялись у трёх за нечистого: тут ёго як снопа на землю по-
валили; Юрко то списом ёго простромить, то шаблюкою вздовж
потягне, а тиї і виспятками і кулаками ёму догождали, — з не-
чистого тілько щетина сипалась, та порепалась шкура. Так вони
себе вдовольнивши, потушили огонь і отправились во своясі. А
нечистий довго лежав на еднім місті без диханія, а над вечір
рачки поліз до себе в запічок і там довго кректав, і охав, і стог-
нав. Так вона обійшлась нечистому, ся видумка!

Не дешево вона й людям прийшлася. Довго вони мірковали,
як се з нехворощу зварить таке гарне пиття, горілочку; мірко-
вали, з нехворощу не зварили, а з хліба святого як раз утра-
пили!

І нечистого не треба: краще ёго умудрились. Ёму тілько
підвести треба було!

(Въ Черниг. губ. Зап. Н. Мурашко) Ср. Чуб., І, 109.

19

47. Желѣзныя дороги и телеграфы — это сбыва- ются слова свящ. писанія: «оснуешься світ дротами, і будуть бі- гать огненні колесниці».
(Харьк. губ. М—ра).

48. Керосинъ.

Это чортова огненная вода изъ ада начинаетъ выступать. Прежде, когда люди были благочестивѣй, то эта вода не смѣла выступать на поверхность, теперь же, по грѣховности міра, она все болѣе и болѣе распространяется. Настанетъ время, когда она покроетъ всю землю, и тогда настанетъ страшный судъ.

(Харьк. губ.).

О керосинѣ уже существуетъ много разсказовъ, такъ: рожаетъ одна баба, а керосинъ горитъ; вдругъ изъ-подъ полу вылазитъ «пан». — «А, каже, тут мое світло горить; это хорошо». На другой день вся деревня истребила керосиновыя лампочки. Вообще керосиномъ молодежь любитъ пугать бабъ, и на эту тему есть уже много анекдотовъ.

1) Посовѣтовали одной бабѣ купить керосину, баба купила, налила въ каганець, положила фитиль и зажгла, чуть-чуть хаты не спалила и прокляла керосинъ.

2) Въ другомъ мѣстѣ ночной сторожъ сталъ грозить бабѣ, если она не уничтожитъ «чортового світла», то онъ, Николай угодникъ, переведетъ ее ни на что; баба испугалась и перестала жечь керосинъ и т. п.
(М—ра).

## II.

### Примъты и повъръя,

собрання я преимущественно з. Манджурою въ Харьковской
и Екатеринославской губерніи.

1. Не годиться подавать веретена і сядиться на дніпще, бо будеш с коня падать, а коли подаш, або сядеш — треба ущіпнуть себе за палець. (Харьк. уѣздъ).

2. Не годиться на порозі охать. (Тамъ же).

3. Не мети сміття на ноги, — дівчата не будуть любить. (Т. ж.).

4. Нельзя казок казать, як начнуть ягнята плодиться. (Лебед. у.).

5. Ступу нельзя оставлять не закривши, — бо перед смерттю рота не закришь. (Изюмск. у.).

6. З якої сторони за стіл сядішся — туди і вілазь, а то в друге будеш жениться.

7. Мале уюна удерже, а старе ні. (Александр. уѣздъ).

8. Як підеш сватать, замічай, як перве слою в лад буде— діло, а не в лад—погинь.

9. Коли хочеш висватать дівчину, віломп в її хаті з груби кирпичину і держи в кишені.

10. Як пойде парубок свататься, і хочеш взнать, чи висвата, то підп найди, де сама стара криша е і видерни пучок соломп; як найдеш зерно, то висвата. (Валк. уѣзда).

11. Птицю на плід годиться оставлять неготом. (Изюм. у.).

21

12. Горох, хвасолю, або чечевицю як хочеш завести, то купи на Меланки, трохи звари так, трохи в пирогах, а то остав на насіння.
(Вагад. у.).

13. Місяць іде горою, в землю впаде, а вертється водою; ту воду брать і неприятеля поїждать.
(Изюм. у.).

14. Чья дівчача ложка забудеться на столі, як поїдять куттю, та не піде той год за між.
(Валк. у.).

15. Когда поїдатъ кутью, ложки складываютъ въ миску дномъ вверхъ и ставитъ на «покутти». Чья дожка перевернется, тотъ умретъ.

16. Чью ложку забудутъ на столѣ, къ тому гость будетъ.

17. Кто за обѣдомъ уронитъ ложку, къ тому гость поспѣшаетъ.

18. Когда выбираешь корову, смотри если въ ушахъ сѣрка, а около «ріпиці» нѣту, хорошая корова, а наоборотъ—дурная.

(Изюмск. у.).

19. Восковыя свѣчи передъ образами «годиться» зажигать тѣмъ огнемъ, которымъ зажигаютъ ладонъ.

20. Замѣчай, если вѣнчальная свѣча горитъ тускло у кого-либо изъ молодыхъ, не долгій вѣкъ, а если потухнетъ, въ томъ же году умретъ.
(Алекс. у.).

21. Ті покраси, що на весіллі чіпляють в волосся, як роздають в понеділок, то сховай, бо як нападе скотину яка болість, перевъяжи їм хвіст.
(Тамъ же).

22. Коли засватана дівчина усциться, це її чоловік умре раньше її, то, бачь, вона буде плакати.
(Ал. у.).

23. Родиме робиться, як мати важкою вкраде шо небудь; то якого цвіту украдене, такого буде і родиме. А то, як важкою ходе та зликається і вхиатиться за шо небудь, то у дитини на тім місті і стане родиме.
(Ал. у.).

24. На «Меланки» замѣчаютъ, куда тельная корова ложится головой: если на востокъ, то отелится утромъ, на западъ — вечеромъ, на сѣверъ — въ полночь, на югъ — въ полдень. (Ал. у.).

25. Як мати по дітях плаче, то Бог кає: «корова дереться», а як діти по матері, — то: «то пташки щебечуть». (Ал. у.).

22

26. Щоб миші соломи не їли, або хліба, то треба класти ту траву, котрею на клечаних святках поспипали у церкві.

(Въ Зъньковъ. Зап. Г. Забодько).

27. Въ первий раз «не годиться» хрестить дівчинку, а не-премінно треба хлопчика. Це за-для того, шо на тім світі хрест-ники свого хресного батька будуть од чортів одбивать, і пер-вий, якого на сім світі охрестиш, буде перед вести. Як первий буде хлопчик, як чорти нападуть, зараз не вбиравшись піде, а дівчинка ше поки убереться, то чорти і розірвуть.

(Хут. Алексєвка, Александр. у.).

28. Хто не хрестив, то тому не можна класти хреста ножем на хліб, як ріже.

29. Після причастя гріх спати, бо ангол причастя вкраде.

30. До пороха гріх рубати, бо до ёго припъяті лихоманки, то як небудь і перерубиш, поодпускаеш їх.

31. Високое бува на сёмому году. Годів чотирі брати: Касьян, Накурій, третій от не знаю (раз. забылъ), а четвертий Високое. Отто перед високосом ті три брати по двічі проходить.

32. Кравці не крають у суботу, бо як у суботу покраїш, шоб до вечера й пошив, бо гріх.

33. В четверг баби не золять, або позволи та й випери того ж дня, а то гріх.

34. В жилавий понеділок—гріх прасти, та не то прасти, й до прядіва торкаться, бо стіки костриці витрусиш, стіки в літку на скотину черви нападе.

NB. «Жилавий понеділок»—первый день великаго поста; тогда пекутъ «жиляники» (коржи безъ масла), ёдятъ хрѣнъ съ квасомъ, чтобы закрѣпиться на цѣлый постъ. (Александр. у.).

35. В пъятницю — не рядуть, бо, кажуть, одна баба замирала, і як водили її по тому світі і показували все, то бачила вона в однім місті такого черви багато—страх.—«Шо се? пита». —«А це, кае, та костриця, шо баби по пъятницям рядуть та трусять»! Тай пхнув її туди. Тут вона і прокинулась. (Тамъ же).

36. Жінки ніколи голі спать не лягають; хоть шо небудь та надіне. То, росказують, лягла раз жінка гола коло вікна, а якась манія приходе, глянула, тай каже: «е кика, та нема чики,«

III.

Знахарство, молитвы, заговоры и пародіи ихъ.

(Ср. Чубинскаго, І, 68—73, 85, 91—96, 111—141 Ефименка — Малор. за-
клинанія. Чтеніе въ Имп. О. И. и Др. Р. при Моск. унив., 1874, кн. І,
Записки Юго-Зап. Отд. ІІ. Р. Географ. Общ. II, 387—394).

1. Отъ грому. Як туча навертає, страшно шоб град не випав, або грім, шоб, борони Боже, де часом не вдарив, — то скоро е скатерка, шо сім літ що року на великдень її посвящали, тею скатеркою тра хутній стола застелити, і тра, шоб був ніж сім літ свячаний: того ножа покласти на столі і покласти хліб, і сіль....
(Изъ тетради Вл. Менчица).

2. Когда рвутъ „зілля“, говорятъ: «царь Давид землю кротив, а Оврам орав, а Семен Зілот сіяв, а пресвятая Бого-родиця рвала, нам на поміч давала». (Банное, Изюмск. у.).
(Всѣ №№ отъ 2 до 42 доставлены г. Манджурою).

3. Отъ волоса.

Опухоль волосъ появляется будто бы, если полазитъ мохнатая
гусеница.

1. Волосний волосниче, в тебе син Максим, в мене дочка (имр.)—будь мені сватом. Йхав чоловік пустою дорогою, пустимп волами на пусту нивку—пустого жита жати, у пусті копи класти. І пусті копи клав, на пустий віз клав, пустою дорогою віз—на пустий тік, пусті молотники молотили, у пустій млин

25

молоти носили, пуста перепічайка у пустій діжі учинала і в пустій печі пекла, пусті люде—пустий хліб і с пустої, молитвенної (имр.) волос ззіли. Як пусто я говорю, так пусто з молитвенної, нарожденної (имр.) волос зійде.

2. Волосний волосниче, Бог тебе кличе на свое місто, на свое крісло; тут тобі не стоити, жоєтої кости не ломати, червоної крови не пити, білого тіла не сушити. Викотися, як ясне сонечко викочується зза горп, то так ти викотися з семидесят семи жил, із семидесят сустав, поки я не знала, поки я тебе не викликала, а теперя стала знати, стала матерь Божої прохати, стала мені Мати Божа в помочі стоати. Розійдися так, як по лугам і по берегам—вітер шумить; як по воді хвили росходиться, так у молитвен... нарожден... (имр.) волос зійде.

(Ольшана, Харьк. у. Баба).

### 4. Отъ угара.

1. Умываются теплою водой, кипяченой. (Лебед. у.).

2. Моютъ голову квасомъ. (Мурафа, Богод. у.).

### 5. Отъ обжога.

1. Обкладаютъ свѣжимъ конскимъ пометомъ.

2. Перепаливаютъ обрѣзки кожи и присыпаютъ.

3. Мажутъ куринымъ смальцемъ. (Ворожба, Леб. у.).

### 6. Если пухнутъ и гноятся глаза

1. Заливаютъ женскимъ молокомъ.

2. Брызгаютъ ръ глаза водкой такъ, чтобы больной не видѣлъ.

3. Ячмінець (ячмень). Лѣкарь—(говорить)—ячмінець! Больной (отвѣч.): Брешеш! — Лѣк. Ячмінець! — Брешеш! — Лѣк. Ячмінець! — Больн. Брешеш. Лѣк. Пес тобі дядько, свиня тобі тітка (плюетъ въ глаза больному). (Ольшана, Харьк. у.).

### 7. Мозоли и стертыя мѣста на ногахъ мажутъ древеснымъ сокомъ, выступающимъ, когда дрова горятъ. Преимущество отдается дубу.

26

## 8. Молитва оть лихорадки.

Во імя Отца і Сина і Святого Духа. Аминь. Виходя із моря Оскана — семидесят сем дівиць прекрасний; стретился ім преподобний Павхнутій і спросил їх: откуда ви, дівиці? Они отвечали: із моря Оскана, ідем в мир і людям кости ломить, в жар бросать і в зноб превращать. І тогда преподобний Павхнутій, начавши іх наказивать, і даде їм по семидесят семи ран. Они стали его просить: о, преподобний Павхнутій, помилуй нас! Аще кто тво імя будет на себе носить или выписывать і того будем отбігать, пойдем по рікам, по морям, очередами і болотами. О, преподобний Павхнутій, помилуй раба болезного (имр.) оть болезни лихорадки!

(Ольшана, Харьк. у. Молитву выписывают і надіваютъ на шею больному).

Кромѣ этой молитвы употребляютъ:

1. Вѣшаютъ на шею жабу живую.

2. Вѣшаютъ на шею тура (олень, рогачь, Lucanus Cervus), перваго, какого найдешь по веснѣ.

3. Обматывають мизинецъ шкуркой изъ яйца.

4. Курятъ, какъ папиросу, лёныще, т. е. твердын части льянаго стебля.

5. Сосутъ и ъдятъ згарь изъ трубки.

6. Обкуриваютъ кожою змѣи, потерянной при линяніи.

7. Подпоясываютъ обрывкомъ, украденнымъ отъ воротъ.

(Ворожба, Лебед. у.).

## 9. ОТЪ ЗАПОЯ.

1. Озьми поту з білого коня, змішай з горілкою і дай на похмілля.

2. Піди на річку, зачерпни води проти води (противъ теченія) і скажи: «як ці берега не стрічаються, так шоб нарожденний, молитвенний (имр.) не стрічався с хмельним вином». Озьми з обох берегів землі, вкинь в ту воду і напій на похмілля.

3. Намочи на девять день самого хужого, якого найдешь оселедця в горілці і дай випити на похмілля.

27

4. Намочи въ горільці живого линка на девъять день і си-
рого дай ззісти.

5. Найди кістку кіньської голови, положи під неї денег на осьмушку на три дня і за ці деньги купи похмелиться.

6. Озьми той платочок, шо мертвого обмивають, проціди крізь ёго горілку і дай на похмілля.

(Ольшана, Харьк. у. отъ женщины, которая всѣ эти средства пробовала надъ мужемъ, но все безъ успѣха).

10. ОТЪ ЧАХОТКИ.

1. Если человѣкъ только «порушний», копай корень пере-
ступня (Brionia alba. Sem. Cueurbita seae), вари и пой больного.

2. Если чахотки не минуло году (послѣ года её нельзя излѣ-
чить), копай корень „молошника“ (Чистотѣлъ. Chelidonium Majus)
и „кульбаби“ (Taratacum officinale), вари и настоемъ пой.

(Отъ нея же).

11 ОТЪ БИШИХИ (РОЖИСТАЯ ОПУХОЛЬ).

1. Прикладываютъ листья «бишишника» (?).

2. Приклад. яичный бѣлокъ съ мукою.

3. Приклад. зелёную глину.

4. «Верхомъ крутятъ». Берутъ «верх» съ трубы, зажигаютъ и окуриваютъ, махая при этомъ «навмання», т. е. отъ себя, говоря: Бишишнику, я тебе прошу, відступися від молитвен- ного, нарожденного (имр.), бо ти тут укорінився і пустив парости по всіх суставах, і по семидесяти семи жилах, і поки я тебе не знала, поки я тебе і не зганяла; тепер я стала знати, стала Матерь Божої прохати, стала Матерь Божа мині в по- мочі стояти. Розідися і по полям, і по морям, і по лісам, де люде не ходять, де вітер не віе, де собаки не брешуть, по лугам, по民族ам, де хаті пусті і де замки пусті. (Тамъ же, отъ нея же).

12. Французская болѣзнь (Syphilis).

1. Больного поятъ «декохтом» (продается онъ въ аптекахъ). Если пить его на водѣ, то нельзя пить соленаго и кислаго п выходить на воздух, а если на водкѣ, то все разрѣшается.

(Отъ нея же).

28

2. Шанкръ. Берутъ «яри травьинки», задуваютъ въ стволъ и втираютъ; больной часа дпа мечется, кричитъ; когда успокоится, его пускаютъ помочиться и оттуда выходить «скалки, так як білі тоненькі черви»; за тѣмъ повторяется это еще два раза, и больной признается здоровымъ.

(Отъ діда, лѣчившаго этимъ средствомъ. Баннос, Изюм. у.).

### 13. Отъ крикливцівъ (Нішниць).

1. Грудныхъ дѣтей нападаютъ—«крикливці» (нішниці); дѣти не спятъ и кричатъ.

— Понеси дптину під кури, де вони на сідало сідають і озьми кухоль води, прийди і скажи:

— «Кури сірі, кури білі, кури волохаті, кури пелехаті (штанаті—мохноногія), нате вам крикливці (нішниці), дайте молитвенному, нарожденному (имр) сопливці». Лини воду на курей, і скупай дитину в тім пирії (Agropyrum), шо росте між тином, т. е. который прорось сквозь тынь.

(Ольшана, Харьк. у. Жінка).

### 14. Пліснявка.
Вытри женскою косою и скажи: свиня до корита, плісьнявка з язика (трижды), свиня до корита прибіжить, плісьнивка з язика збіжить.
(Она же).

### 15. Сухотка.
Нужно дитя подпоясать крайкою отъ новой скатерті.
(Мурафа Богод. у. Баби).

### 16. Заговоръ отъ крови.

1. На Осіньській горі там стояв колодезь каменний; туда ішла дівка каменна, камені й відра, каменний коромисел, каменна коса, каменна вона вся; коли вона відтіля води приссе, тоді с рожденного, нахрещеного раба божия (имрек) кров потече.

2. Ішло три каліки через три ріки, рубали рожу, сажали рожу, рожа не зійшла, кріз червонна не пішла.

3. Возьми пятакъ, приложи короной къ ранкѣ и читай:

Пресвятая Богородиця, просим собі в поміч. Замовляю тобі кров буйную, травъяную і водяную.

29

Дохни, плюнь, переверни платакъ другою стороной и еще прочитай. Дохни, плюнь на ранку, приложи хлѣба и еще прочитай. Дохни п сплюнь.

Всѣ эти заговоры дѣйствительны какъ для человѣка, такъ и для всекой скотины въ случаѣ порѣза, поруба и т. п. Но если кровь, напр., идетъ изъ носу, ее «замовить» нельзя. Для лошади эти заговоры дѣйствительны, если читать на выворотъ: потече кров коня сірого съ тоді и т. д. Если заговаривать скотину, то вставляется вмѣсто «рожденного нахрещеного» и проч. названіе животнаго, масти и мѣсто пестеченія крови.

(Банное. Изюмскаго уѣз. Харьк. губ.).

**17. ОТЪ БѣЛЬМА.** Пресвятая Богородица, мати Божа наша, просим стань нам у помочі. Туди бігло трп хортики: один червоний, другий білий, третій чорний. Червоний повалив білого, білий повалив чорного. Сорока на лозі—с раба божого (пмрек) більмо злизав.

(Тамъ же)

## 18. ОТЪ зубівъ.

Пресвятая Богородица, просим собі в поміч. Святий отче Антонію, поврачував Господу-Богу от великої болезности от ломової кости, от семидесят суставів, поврачуй нарожденному, нахрещенному (имрек) от великої болезности, от ломової кости, от зуба. Шука в морі, мій батько во гробі. От сеї пори у нарожденного у хрещеного (имрек) зуби не болітимуть.— Сплюнь 3 раза.

(Банное. Изюма у.).

**19. ОТЪ БОРОДАВОКЪ.** Бородавки появляются, если жаба «обісцить» Озьми, як росчиняють курку, обмотай те місто, де бородавки, горячими кишками, та біжи насеред вулиці, та назад неоглядаюсь, так аж поки размотаются.

(Харьк. у. Сінко).

**20. КОЛИ ХТО ВСЦИКАЄТЬСЯ**—поведи ёго до воріт, нехай висциться, та в те місто осиковий кол і забий.

## 21. ОТЪ ГАДИНІ.

1. Ішов святий Єгор із Осіянських гор і ніс гадючі імена і приложив ік нарожден., молитвен.—(имрек) і опуху нема.

30

Анголи Хвиттієль—віддельник. Анголи Хвиттієль—віддельник. Анголи Хвиттієль—віддельник. На морі, на окіяні, на ріцці на Ордані дуб золотокорий, а в тім дубі три гнізді, царь Савул і цариця Олёна і царенко. Посилав царь Савул і цариця Олёна і царенко Хіврю по всіх городах, по всіх полях, по всіх лісах, по всіх домах гаду скликати із молитвен., нарожд.—(имрек) зуби винімати. Анголи Хвиттієль—віддельник (трижды). На морі на окіані, на ріцці на Ордані стояв дуб, а в тім дубі цариця Галі. Устань, цариця Галя, поможи мині із молитвен., нарожден.—(имрек) зуба виняти; як не виймеш, отпаде тобі хвіст по самий нерест.
(Ольшана, Харьк. у. Жінка).

2. Посилала пречиста черницю на Сіоньську гору; на тий горі Вавилон-город, у Вавилоні-городі цариця Вольга.—«Царице Вольга, чому ти не учиш (имрек) раба божого, щоб (гадюка) не кусала?»—Не тілько свій потомок поучю, ать і сама перед Господом Богом крижем паду. (Запис. Пл. Лукашевичь въ Переясл. у).

## 22. Тоже.

Пресватая Богородиця, просим собі в поміч. На Осіяньскім морі стоїть дуб, а в тім дубі — Яруслав Лазуревич. Яруслав Лазуревич, не будеш ти свого гаду збірати, із жовтої кості зуба винімати —полёвої, медової, травъяної, болотяної—побье тебе день Середа. Амінь.

Этотъ заговоръ дѣйствителенъ для человѣка и всякаго скота; для лошади же нужно читать обратно: Амінь Середа день тебе побье и т. д.

Еруслану Лазаревичу—подвластны всѣ ядовитыя, поименованныя въ заговорѣ гадюки. Лѣсная—веретенка не заговаривается, она не кусаетъ. Прочитавши этотъ заговоръ, можно гадюку положить за пазуху и т. п.

## 23. Если нападуть собаки.

— Тю, дурна, чого ти на мене напалась! Кусай старця за я..!! а хазяїна на порозі, а мене не кусай молодую у дорозі (триж. сплюнь).

31

Собаку, лежащую на строеніи или на плотинѣ, вообще не на землѣ, нельзя заговорить. (Отъ нея же).

## 24. Заговоръ отъ звіру.

Ішла Мати Христовая, пречистая Богородица, а Ісус Христос зострів: де ви йдете, Пресвятая Мати Христоваң із тидним Хрестом?—Іду я до раба Божія (имрек) і нарожденного і молитвенного і хрещеного, ёго ратувати, от звіру отправляти. Сьть колода в лісі гнилая, то звір нехай там ограниваб, а нашого скота не займає. (Тамъ же).

## 25. Оть скажени.

1. Царь зілля (Delphinium elatum) варіть і поіть. Если бѣшеная собака порветъ скотину, то у послѣдней—подъ. языкомъ появляются небольшія бѣлыя пузырьки, «щенята». Созрѣвши они прорываются, и изъ нихъ выходитъ червячокъ; проглотивши его, скотина бѣсится и пропадаетъ. Поэтому

2. «щеня» нужно проколоть и удавить червячка до созрѣванія. (Отъ діда. Ольшана, Харьк. губ.).

## 26. Оть перелогивѣ. Читать нужно три раза, за каждымъ разомъ дыхни и сплюнь.

Пресвятая Богородица, мати Божа, пособи нам! Сидять судьі; судьям рукавиці, а чорту порплиці. Чорту перелоги і чорту між ноги.

27. Если СКОТЬ начнетъ «худнуть», или бугай корову «сцять» или скотина одна на другу «буде плигать»—нужно вигнать её со двора той палочкой, что «колбаси вивертають», или же квачомъ, найденымъ на дорогѣ, или же «півзинкою з пустки» (півзинка—соломенная веревка, придерживающая солому на крышѣ), которая сама собой упала. (Изюм. у.).

28. Если продаешь КОРОВУ и желаешь, чтобъ она вернулась, выстриги шерсть между ногами и забей «глицею» въ ворота съ правой стороны.—Проданная скотина—сама вернется.

432

29. Шоб горобці не нападали на ниву. Озьми хліб забудьку, той, шо як виймаєш із печі та забудеш винять, і страсну спічку та й обійди кругом ниви. Харьк.

30. Коли в хаті заведуться таркани, треба хату вимазать як сход місяця. Харьк.

31. Болѣзни пчолі а. Зараза. Пчоли, як конпки, повиплигають з улика.—Перець с ситой круто замішай і корми.

b. Сліткуть. Од чебрецю (Thymus pannonic). Прелетять на пасіку і не попадуть в улик. Озьми тогож чебрецю і наьари з медом і перцем.

с. Гнилець. По злобі насплається. Чтобы сдѣлать гнилець, — накорми пчолі обълкомъ ячычнымъ съ медомъ.

(Пасішник. Харьк. у.).

## 32. Вечерняць вода для пчолі.

Воду эту должно брать вечеромъ, «як уляглися», т. е. когда всѣ улягутся спать—въ четвергъ противъ пятницы; тогда вода освящается невидимо. Это освященіе происходитъ въ каждый четвергъ. Свойства ся такія: она можетъ стоять годъ, два, і не испортится, помогаетъ лучше всякихъ лѣкарствъ отъ всѣхъ болѣзней, уронів, глазъ и т. п.

а. Когда отправляешься, благословись:
Господи мені помощи вечірнёї води набрати!

b. Прийди до води, молитву сотвори і воду поздорови: здравова була, вода Ольяна, от Бога создана, ти земля Титяна і новії ключі трутовії. Ти ж, вода Ольяна, проходила землями, новими ключами і входила ти в море, очищала ти море, піски і кріміння і коріння, то я просю тебе, благослови мені сії води морської набрати для помочі моєї і для пчолі окропленія. Я словом, а бог с помічью, Пресвитая Богородица, Мати Христова на помочі і свиті отці. Преподобні Зосим, Савватій і свята пъятінка Парасковеї.—Набрать і нести не оглядаючись.

с. Бчолу окропити і приговорити:
Святі отці преподобніі Зосим Савватій благословляли і окропляли.

33

d. Покропити і проговорити:

Дай же, Господи, цій бчолі много поспішенія і управленія,
і в чужої от нападенія, і от уроків, і от лихих глаз.

е. Як виставляеш, покропити і приговорити:

Господи от Востока до Запада сонця, поможи свою бчолу
пропустити, нищу собрати, а чужу сбивати.

f. Шоб рій не утік:

Озьми зроби с клечання липовий кілок, і забий в пасіці.
Як побачиш, -рій виходить, проговори: Стой рій, не ходи,
спомъяни, коли різдво було. Спомъяни, Господи, царя Давида
і кротости ёго. Кротив царь Давид небо і землю, а мені
укроти роя. Піди до кілка, озьмись за ёго і проговори:
Во имъя Отца. Амінь. І сина. Амінь. І св. Духа. Амінь.

g. Сажать роя:

Постав улік, озьми с під ёго землі, всип в середину, по-
сади роя і проговори:
Дай же, Господи, шоб ти був ситий як земля, сильний,
як вода.

h. Як чужу бчолу переманить. Нарви на Семена Злота цін-
ціперу (цміну); як рвеш, прочитай № 2 и послѣ «напо-
мічь» прибавь: —«воно с землі йде, с землі росте і чужу
бчолу приведе». Вкинь той цмін в улік і покропи вечір-
ней водой.

(Банное. Изюм. у. Пасішник).

33. Як насажує мірошник камінь.

— «Таляру, таляру, верчений каміню; годувала дочка сина,
як материного мужа». — Благословляютъ и насаживаютъ.

Слова эти основаны на преданіи, какъ дочь кормила въ тем-
ницѣ отца грудью.

(Алекс. у. Син мірошника).

34. Чтобы хлопцы любили.

1. Озьми терпічу (Gentiana Cruciata), піди на вулицю і прого-
вори за одним духом: «Терлич, Терлич, нам хлопців приклич,
од одного до двох, од двох—до трёх... од одинацяти до дванац-
цяти». Скажи і той терлич закопай там.

3

34

2. Піди на лотоки і скажи: «як на лотоках вода біжить, шоб так до нас хлопці бігали». Набери в рот води, принеси на вулицю і там вилий.

3. Рака живого закопай на вулиці і скажи: «дай, Боже, шоб до нас, як раки, хлопці лазили».

4. Одна дівчина лізе на вербу і трусе «Кашку», другі підстилають запаски. От та, шо на вербі, каже: «А шо груші гупотять? — Купотять.—Чи до нас хлопці гупотять?—Гупотять.—Дай, Бог, шоб так по вік до нас гупотіли (трижды)».

5. Ключку с колодязьного ключа одломи і кинь на вулиці і скажи: «як люде ідуть до колодязя, шоб до нас хлопці так ішли».

6. Найди на полі тяж с плуга, закопай на вулиці і скажи: «шоб так, як по полю плуг тягається, шоб так до нас хлопці тягались».

7. Шпинь з витушки встроми на вулиці і скажи: «як ця витушка крутиться, шоб на нашій вулиці так хлопці крутились.

35. Шоб не ходили на вулицю. 1. Кинь на вулиці кістку с кінської голови і скажи: «як ця кістка гола, шоб так на вулиці було голо».

2. Встроми іголку біз нитки і скажи: «так як ця голка гола, шоб так на вулиці було голо». (Ольшана. Харьк. у. Жінка).

36. Шоб дівчина любила, то озьми купи на базарі новий горшик, шо запросе те й давай, та наверни в ёму дірочок, посади кажана і постав в муравник та тікай, шоб не чув ёго свисту, бо як почуеш, то оглухнеш. Та як муравиі обточать—між тими кісточками буде вилка і крючечок, то як хочеш, шоб любила, зачепи крючком, а як вже обридне, то пхни вилками.

37. Шоб волосья вилізло. Зроби щолоку з оріхових кожушків і змий голову.

38. Если пожеватъ дробі во рту, потомъ этой дробью **ВЫСТРЯБЛІТЬ**, она вся попадетъ въ сердце.

39. Если хочешь заговорить **ружье**, нужно прочитать Отчєн наш на оборот, т. е. Амінь духа святаго и т. д.

35

40. Что бы сдѣлаться искуснымъ стрѣлкомъ, нужно, когда пріобщаешься, сохранить часточку и потомъ ее разстрѣлять.

Був один такий, то як не піде в ліс, так ёму чортяка і пре звіра. От і став один чоловік просить ёго, шоб навчив,—той і взявся. «Тіки, каже, треба, як підеш до причастя, часточку заховать в рот». — Приніс той часточку; взяли вони положили ії на розсохах. — «Стріляй», каже. — Тіки той одступе, прицілиться, аж заміст часточки Господь розпъятий. Так у того ружжо і випаде, так той стрілець таки приневолив вистрелить.

(Ахтир. у.).

41. Нерозміного рубля достать, так треба найти чорного кота та вмотати в ятерину, та й винести на перехрестний шлях, то чорти і прийдуть купувать і дадуть того рубля. В ятерину-то вмотують, шо вона хрестиками все повъизана, то він не може взять, а як уже візьме, то й чоловік розірве.

42. Невидимим зробиться—треба тож чорного кота, та як есть і вкинуть в казанок та варить, аж поки все облізе, а там брать кісточки в рот та стать проти дзеркала, то в й єго така кісточка, як озьмеш в рот, так і станеш невидимий. Хто не гидливий, то й роблять.

## 43. Оть припадку.

Ішла мати Христовая, Пресвятая Богородица, а Ісус Христос зустрів: «де ви йдете, Пресвятая Богородица, іс тидним Хрестом?—Іду я до раба божого (имрек) все лихе отганяти, от усёго нападенія, із ёго жил, із ёго жовтої кости, із ёго червоної кроли, із семидесят сустав, із ёго тілеса, із ёго чорного (русого и т. п.) волоса, із ёго голови, із ёго булави, із ёго очей, із ёго плечей. Поки я не знала, поти не зганяла. Зійди на ті болота, де глас божий не заходить і де люди не ходять».

(Тамъ же).

44. Если идешь на судь и желаешь быть оправданъ. При выходѣ изъ хаты візьмись за «одвірок» руками і скажи:

Ми ходили і уміемо говорить.

По выходѣ—прочитай:

36

Жив чоловік (имрек) у панів, не схотів панам служити, та
пішов по чужих землях блудити, та прийшов до зеленого гаю,
а до тихого Дунаю, глянув на море: на синёму морі стоїть
остров, на тім острові стоїть три кроваті синіх, на тих кроватях
сидить три пани сивих; думали, гадали, имрек. суд розбирали
і ключі в море выпускали. Хто сі ключі достане, тоді на нарожденного,
молитвенного, хрещеного (имрек) суд устане.

(Банное. Изюм. у.).

45. Шалопутская молитва.

Авторъ корреспонденціі о шалопутахъ (малороссахъ—хлыстахъ) въ херсонской губерніи разсказываетъ слѣдующее:

«Однажды въ Елисаветградскій уѣздъ зашелъ лірникъ, Олекса
Зіменко изъ Никополя, жена и старшій сынъ котораго, 34 лѣт-
ній вдовецъ, по его словамъ, сдѣлались шалопутами, совращали
и его, но онъ не согласился. Этотъ лірникъ сообщилъ мнѣ пред-
смертную молитву шалопута, при смерти котораго онъ присут-
ствовалъ вмѣстѣ съ своею женою и сыномъ. Передаю его слова
буквально безъ измѣненія».

— «Як помірае шалопут, говорить Олекса Зіменко, то сбіра-
ється громада: чоловіки, жінки і діти, і він, коли має силу, то
читає сам, а як же не здужа сёго учинити, то чита за его який
небудь родич, або родичка, держучи в руках черпак з чистою
кринишною водою, ось—яку молитву:

Святой Понеділочку,
Божий, Господній клюшнику,
Що по морям кладки кладеш,
А невольника з неволі визволяеш!
Прийми душу раба Божого (Нечипіра),
Да понеси на небеса;
Там свята пъятниця,
Наша пречистая матінка.
А Праваи Середа
І уся наша праведна рідня,
Свята громада:

37

Олекса теплий і Марко пречесний,
Паликоп і Пилип,
І Юрій славний,
Богові святому приязний.
Апостоли, ангели і архангели,
Дівче Оксана і Стеха,
Невісти Христові найчесні,
Заступниці наші найкращі!
(Слѣдуетъ троекратное дуновеніе)
Ясний, світлий Духу,
Ось черпак з водою!
Окропи раба Божого (Нечипіра) нею
І ізбав од лютих мук пекельних,
Од паньскої, не людьскої смерти,
І од всего земного, людьского
Од нині на віки вічні.

Амінь.

— Як скаже помирающий: амінь (продолжалъ Зіменко), то
всі громада каже:

Господи, помилуй нас грішних!
А свята Оксано, Стехо, моліть
Бога за нас,
Ваших вірних дітях.

І починають прощаться з помірающим, цілуючи его; тілько
це молитва чоловіча, бо її читають, як поміра чоловік, а як
жінка, то читається в їх вже друга молитва, та тілько я тиї
не знаю, а тоб і тую вам росказав».

(Кіевск. Телеграфъ, 1875, № 102).

Эта молитва, конечно, старѣе времени распространенія ша-
лопутства среди Малороссовъ; части ея находимъ въ слѣдующихъ
двухъ искаженіяхъ молитвъ:

## 46. Отче наш.

Не ослаби, не остави, не препусти, не запусти, не те, шо в
колисі лежить. Од же і наш, іже есть, іще трохи, тай увесь.

38

Око на небі, друге на землі, хліб наш на сішках—дай нам на виделках. Помняни, Господи, ті книжки, шо в церкві читають: Премолой, бермолой і северію і ту, шо памятинною обшита. Святата святиця, небесна цариця, Пъятінко—матінко, галулуй мене, грішную старенькую. Як в церквах, як в комірках замки замикаються, так шоб нашім ворогам губи й зуби замкнулись. І ти, препростий Марко, і ти, золотопутий Пилипко, той, шо в погрибі замурувався.—Господи, шарпни мене, шарпни мою жінку і мою дитинку, та не шарпай мого зятя, пр..... сина, за те, шо добре жінку бъе.—Хрест на мені, хрест на спині, весь в хрестах, мов свиня в репъяхах.

(Ал. у. отъ дьяка. Заи. Манджура).

47. Оче наш, оже есь та вже ввесь; око на небі, око на землі; хліб наш на сішках, дай нам на вилках! Помъяни, Господи, тії книги, що в церквах лежать: хурхулу, мерелуху, савгирю іще й тую, що телятіною обшита. Як у церквах, та в коморах замки замикаються, так щоб нашим ворогам зуби і губи позамикало!

Святая святиця, небесна цариця, пъятінко-матінко, і ти, святий нонеділочку, божий ключничку! на морах кладки клав, та невольників з неволі визволяв,—поведи нас на той світ, до наших родичів: Охрімко, Упоня і Пархімко на святих твоїх ліжках спочивають. Господи мій милостивий, царю небеський, відверни мене од дурного ума, од несвіцького сорому! да не употреблюся я крученому барану в христіянському твоему стаді, яко Терешко. Мати моя Божа,—Афаренськая, Капнуновськая, Диканьская, Почавськая і Неопалимая купино, спаси душу мою!

Амлуй же мене, Господи, і пошарпни мене по боках, по ребрах, по кістках, по череслах, коло мого двора, коло мого кола, коло моєї жінки, коло моєї дитинки, коло моєї скотинки і коло мене грішного,—тілько не шарпай того, пр..... сина, зятя, що горілку пъе, та жінку бъе.

Хрест на мені, хрест на спині, і увесь в хрестах, як овечка в репъяхах! І ти, святая покрівонько, покрий мене святими твоїми крилами. І ти, золотопутий Пилипе, і ти, безкостий Марку,

40

Ввійшов я в церкву,—
Аж там піп,
Як грецький сніп,
А дячок,
Як бодячок,
А диякон,
Як диявол,
А паламар
І свічки поламав.
Радуйся, сороко,
Радуйся, вороно,
І ти, горобче,
Великий чудотворче!

Читають преимущественно во время работъ на буракахъ.

(Соловіевка, Радомысл. у. И. Савченко).

ПРИЛОЖЕНІЕ КЪ III ОТДЪЛУ.

Заклятіе отъ гостца (хроніческій ревматизмъ въ суставахъ).

Гостець і ост-ець живетъ въ костяхъ каждого человека. Онъ заявляетъ о своемъ существованіи по преимуществу ревматическими болями і ранами. Если же кто нибудь неумѣлымъ лѣченіемъ или какимъ-либо неосторожнымъ отношеніемъ къ его проявленію оскорбитъ его (спротивить), —гостець обращается тогда въ опасную і трудно излѣчимую болѣзнь.

«Заклинаю тя, гостець ¹) самця и самицю, великимъ именемъ Господа нашего Іисуса Христа и пречистою впрою нашему Божю и приснодѣвою Маріею и св. архистратигами Михаиломъ, Гаврииломъ, Рафаиломъ со всѣми умными небесными силами, св. Іоан-

¹) Это молитва рукописная. Она принадлежала одному свящ. подольской губ., который читалъ ее при чтеніи имъ молитвъ на изгнаніе бѣсонъ.

41

номъ, пророкомъ и крестителемъ божіимъ и всѣми отцами: Абрамомъ, Исаакомъ, Юсифомъ, Маріи обручникомъ, и Захаріемъ пророкомъ и всѣми прежде закона и въ законѣ Христа проповѣдавша и святыми славными и всехвальными ап. Петромъ и Павломъ и прочими апост. и учениками, христово евангеліе проповѣдавшими; св. мучениками Стефаномъ, Лаврентіемъ, Игнатіемъ, Григоріемъ, Димитріемъ... заклинаю огненый гостець самсць и самицю Николаемъ Мурликійскимъ, Григоріемъ Неокесарійскимъ... Агапите, Алипе врачеве, Григоріе, Прохоре чудотворніи и всі святіи въ Бозъ и постничествѣ пребывшіи и Христови угодившіи. Св. великомученицы: Оекло, Екатерино, Варваро, Евфиміе... умилосердися, Господи, о ранѣ сей и исцѣли его болѣзни души и тѣла, а бы ты, гостець самсць самиця та жадной шкоди не учинилъ Р. Б. имркъ, ані въ бровѣ, ані во-чахъ, ані въ шіи, ані въ плещу, ані между плещи, ані въ мишцахъ, ані въ персехъ, ані въ сердцу, ані въ селизени, ані въ плюцахъ, ані въ жилахъ, ані въ мозгу, ані въ чревѣ, ані въ костехъ, ані въ естественныхъ предѣлѣхъ, ані въ колѣ-нахъ, ані въ голенехъ, ані вруку, ані въ ногу, ані во всѣмъ составѣ, ані во всемъ тѣлѣ, абы гостецъ сей самецъ и самиця, яко камень на своемъ мѣсцу лежалъ нынѣ и присно и во вѣки, аминь.

IV.

Върованія и разсказы о чертяхъ.

1. Вѣрованія о чертяхъ.

1. Чорт сперва був у Бога первим апостолом та все ходив за ним та підглидав; як став Бог мир строіть—і він собі. От Бог ёго і прогнав, а він все таки за ним ходе. — «Чого ти за мною ходиш?»—«Зроби мені, Боже, товариша». — «Піди до моря та плюхни од себе води, то тобі і буде товариш». —От прийшов він, хлюпнув, дивиться, стоїть такпій як і він; давай він тоді плюхкать, вже до біса наробив, а Бог і побачив яка їх отара. — І'оді тобі, кає. Тоді він вже і перестав.

(Сравн. Чубинск. т. І, стр. 191).

2. Він може зробиться чоловіком, тіки ззаду кишки висять.

3. Чорта можна вбить, аби він тебе не побачив. От як грім грімить, то святий Петро б'єе чортів. Раз, кажуть, іде стрілець, а дощ і піднявсь, от він під скелю та і сховавсь над річкою; тіки баче, шо як нема грому, то він і вирне, а як грім, загрімить, він і пірне. Стій же, кає, тіки той вирнув, він націливсь, як торохне. —Бий в друге! — Буде с тебе і разу. —(Чорта як уб'єеш, то він кає: «бий в друге», то не бий, а то оживе). От Бог і кає тому стрільцю: «Шо ти за це хочеш? — А дай мені, Господи, таку стрілу, шо не побачу, то шоб і вбив». —Дав ёму Бог таку стрілу. Він як стрельнув і сам себе убив; значить, пресвятиться до Бога.

43

4. Ше чорт боїться вовків, бо як би їх вовки не їли, то, хто зна, стіки б їх наплодилось. Раз, кажуть, сидить чоловік з удкою, а чорт на другім боці передражнює. Тіки той чоловік баче, шо вовк крадеться до ёго. «Ей, кає, чоловіче, бережись, он тебе вовк ззість». Він в воду, а як виліз, то й приніс тому чоловікові мішок гроший.

Ср. Чуб. т. І, стр. 183—190. Рудченка, Народ. Южн. сказки, І, 72—73.

5. Коли хочеш чорту душу продать, то опівночі кликни ёго, і він явиться, тіки він не всякого прийме, а сперва подпиться в своїх книгах. Як хто с твого роду був у них, то прийме, а як небув, не прийме. Стали вони дуже опасаться, багато вже їх надували. Один чоловік загадав, шо тоді мене озьмеш, як свині будуть до дому пішки йти (шагом), а коли свиня пішки с поля йде? все біжить.—Другий загадав послідьню роботу: взяв жінці остріг ці міста (полов. орган). «Поки, кає, я пілу до церкви, шоб ти їх росправив». Так він чого чого вже не робив: і кілочки забивав, та ні! Так і утік. (Ал. у. Зап. Манджура).

6. Раз два парубійки підманили третёго йти з ними в другу слободу до дівчат, та завели і посадили над кручою, а ёму показується, шо він сидить на постелі. От перед світом тіж два помазали з горшечка чимсь очі і подались, а він роздививсь— сидить над кручою в репъяхах, і горшечок коло ёго. Захотілось ёму довідаться, шо в тім горшечку; взяв та і мазнув собі око, то тим оком показується, шо кручі нема, а поміст, а другим круча. От він затулив одно око, та так і пішов через кручу.

От де не заведуться люде биться, ёму і видно, як куций біга та хвостом підковирює, озьме він і прожене. І зачав куций попитуваться: «Як ти мене бачиш»?

— «А я ж, каже, тим мазав око, чим і ти.—А яке воно?— Отце!»—Той зайшов ззаду, так шпичкою й виніс те око.

(Алекс. у., Запис. Манджура. Ср. Чуб. 190).

Чи то чортів би стільки було, як їх тепер є?! Тут розвелось би їх стильки, шо й не сказати... Али ото що їх грім дуже бъе. Грім їх бъе, так бъе, шо чортового сина чорти з повітрі гинуть. Грім чортам дуже тяжкий. Пак не завсіди він і попадає в нёго:

44

часом вицілить, що но хвоста ёму одібье; одібье ёму хвоста,
то куций лихо ма так і буде. А як влупить чортяку грім, за-
бье ёго, то він смолою так на тому місці і роззільеться. То це
грім чортів не жалуе, а друга смерть чортам: вовки їх заїдають.
Вовки їх ідять так, що не можна! Ото й кажуть: «вовк ззів
убиясника».
(Изъ тетради Вл. Менчица).

## 2. Чортъ-туча.

Антон Козицький росповідає, що був собі такий чоловік мі-
зерний,—як би то він та й вийшов на лан жати. Тим часом
надходить хмара, і так що чім дальше, більша. Він каже: «но-
сімо снопи, бо буде дощ». Вони ёго не слухали, але прилітає до
нёго на білім коні чорт і каже: «ей, пусти, бійся Бога, бо згину».
Той каже: «не пущу». Прилітає в другий раз і каже: «ей, бійся
Бога, пусти, бо трісну». Допіро, каже, пущу, але так що би сь
мині ніц не зачіпав і крила пашні, а по суголовкам. Так він і
зробив: пустив суголовками, зараз ту дають до пана знати, що
то такий і такий, страшав хмару,— і ёго пан звільнив от пан-
щини.
(Под. губ. Перед. И. Р—ко).

Сравн. въ Записк. о Южной Руси, Кулиша, Н т., стр. объ австріякъ,
что удерживаетъ градъ, а также Чубписк. І, стр. 28.

## 3. Чортъ въ видѣ клубка.

В місті у Литнівцях Ново-ужицького уѣзда ¹) Кузьма служив
у генерала і ходив собі вечером наумісне до панни; і не так то
він її любив, но для того ходив, що ёму ся случило. Єдного часу
іде від неї вечером пізно, але слухає щось ніби туркотить за
ним; оглядається, а то воловяний клубок, і він начав втікати і
єму було під гору, а клубок за ним котиться, так що аж ёго по
ногах бье, і той прибіг до плота, перескочив через пліт, а клу-
бок за ним; прибіг до сіней по сходах, а клубок за ним, і він
скричав в сіних, і впібігла челять, і всі той клубок бачили, а як
един зхватив дрюк і хотів вдарити, то не знати де ся подів
той клубок.
(Передалъ Нв. Р—ко).

¹) Под. губ.

45

### 4. Чортъ въ видѣ борзой собаки.

Бо то сидів полёвий, і сидів собі в будці при воротах, але прийшло раз рано; він собі сидить. Дивиться: біжить хорт білий та й приліг коло нёго, ніби я встрашав коло нёго. Той полёвий вийняв кусок хліба і дав ёму. Він іззів той хліб і дивиться на нёго. Він взяв кинув знов; ну, і так весь хліб викидав, що но мав, він ззів, полежав собі трохи, відпочив та й побіг. Пройшло два роки чи там три; бере посилає ёго пан за 2 милі, чи там за три, з листом. Він приїхав, віддав той лист і повертає до дому. Аж тут захватив ёго нічніг на хуторі, він приходить до хати і проситься там на ніч, але хлопці кажуть: «чекайте, ми ся спитаем тата, чи скажуть приймати». —Так той батько їх виходить і каже: «а вже ж прийму па ніч». Приймив ёго на ніч і каже до жінки: «бери вари вечерю». Зварила жінка вечерю. Він приніс горілки; повечеряли, як має бути. Переночував (полёвий), рано і дякує ёму за ночліг. Той каже до того полёвого: «а чекай ще не пійди; жінко, вари обідати»! Зварила жінка обід, пообідали, бере він вже дякує ёму за обід і ночліг, бере і йде. Той хазай виходить за ним на двір і питається: «чи пізнав же ти мене»? —Він каже: «ні, не пізнав я вас». А він каже: «чому, коли я тебе пізнав, а ти мене ні?» — «А як же я вас, каже, можу пізнати, коли я іще вас і не видів і но оцей раз допіро.» —А він каже: «як то ти не памъятаеш, а як мині давав іще й хліба?» А він каже: «я не давав вам хліба». —«Але як то? каже». Ти не памъятаеш, як то ти седів коло будки, а я біг. —«Ні, каже, я не знаю». —А припомниш собі, як я біг хортом, і ти мині дав хліба». —Ну, каже, то хорт був, а не чоловік.» —«Аже ж то я сам; а правда, каже, що в тім і в тім селі гинула худоба, а в вашім жадного, і голова не заболіла, бо то мене там післано було».

(Под. г. Передалъ И. Р—ко).

Чортъ является хортомъ у Чубинск. І, стр. 188.

### 5. Тоже.
В Гавриловцях батько мій раз ішов через єдин сад; але от звідки ся зъявив білий хорт, що перебіг дорогу і по-

46

біг до едної хати. І та кобита росказувала, що щось під вік-
ном закликало її на имъя; вона тілько вийшла на двір, хорт
повалив її і мучив, доки кури не запіли; тоді пустив.

Под. губ. Отъ того же.

6. Чортъ въ видѣ дитяти.

Бо то їхав ямщик через міст, аж чуе, плаче дитина під містком, і він став і пішов під місток; дивиться: сидить дитина. Він взяв тую дитину на віз і везе, а коні так біжать, що можуть вирвати, і він дивиться на тую дитину, а з той дитини зробився чоловік і вже стоїть. Той ямщик як махнув рукою на війя, іно тілько вітер зірвався. (Чорт?) і каже: «ну, догадався, що зробити зо мною!» І там на тім самім мосту, то задушило двох чоловіків. А як, отак іно іде він через місток, то той чорт вибіжить і ёго злапає зо прирожен і тисне. То він (чортъ) так їх і губить. І то дѣствительная правда, ибо сам тот чоловік росказував, который віз то дитя. (Под. губ. Перед. Р—ко).

7. Черти въ видѣ дѣтей и борзыхъ собакъ.

Бо то един їхав через міст в селі, і як тількі минув міст,
зараз зачалися коні полошити, то він спитався свого фурмана:
«що там такого, що так ся коні полошять, що мало дипла не
поломлять?» А він каже: «бо якійсь двое дітей поперед коней
бігають». Той подивився сам: «правда, що якійсь діти поперед
коней бігають», —той крикнув на них:» а вон, псярство, з дороги!»
Але дивиться лучче: а то два хорти білих. Він хотів з рушниці
стріляти до них і казав коні зтрімати, то ті засміялися і схо-
валися під міст.

(Передано тымъ же).

8. Чортъ въ видѣ кота.

Один мині економ оповідав, що раз з Липівки їхав до
Тарноруди ¹), але під Тарнорудою на границі есть хрест, де ко-
лись ховали тіх, що вішаються. Не далеко дороги коло хреста

1) Проскур. уѣзда. Под. губ.

47

щось ся забіліло, нібі кіт. Він, мавши нагайку добру, підъїхав:
як вдарить, то що би кіт, то перервав би ёго, —а то біда стала
така висока як верства; давай скакати на нёго да на коня, так
що шапку з нёго зірвало, нагайку видерло, сертук подерло,
так що приїхав в Тарногрудку, то ледві ёго знесли, а біда ли-
шилася не далеко цвинтарю. (Оттуда же. Перед. И. Р—ко).

9. Чортъ въ видѣ пана. Бо то в селі Іванківцях ¹) як то гинула худоба, і стягали люде на едно місце стерво, і завсігди вечором виходив на тім місці по панські вбраний і ходив туда і сюда, курив люльку, і ноги були з ратицями.

(Перед. И. Р—ко).

Чортъ въ видѣ паныча, — отчего чертей и зовутъ панычами, см. у Чубинск., т. І, стр. 184—186.

## 10. Тоже.

Іваньківські мужики з тягою їхали через Ямпольчин Во-
линьскої губернії, стали коло ставу напувати худобу; дивляться:
на опусті ходить якийсь пан, гарно вбраний, питаеться: «звідки
ви, люди?»—З Проскурова, пане. — «А що у вас городничий
Носалевський?»—А він, пане. «А справник такий і такий?»—А
він, пане. А стряпчий такий і такий?—Він.—Ну знаю я їх: то
мої знакомі», і бух в воду, ніби втопився. Ті хотіли ратувати, але
там же тії люде й кажуть: «не руш, бо пропадеш: то не пан ні-
який, але сам чорт; він часто тее робить, і хто хоче ратувати
єго, то вже не вийде з відтиля живий».

(Перед. И. Р—ко. Под. губ.).

## 11. Чортъ и бузина.

В Новім світі був шляхтич Винярський. Єдного часу вихо-
дить на двір, дивиться: якийсь чоловік сидить на... і каже
до нёго: «дай мині тютюну в люльку». — Той дав; покурили.
«Ну, каже, мініймося на люльки». — Винярський оглядів, диви-
ться: добра люлька, показує і жінці. Але на другий день ди-
виться, а то кавалок... замість люльки. В ёго же... була

¹) Проскур. у.

48

бузина. Тому прийшла думка вирубати її. Над вечір став рубати і не дорубав; переночував, приходить рано до... дивиться, а коні і воли хвостами повязані і на бантині повішані, ледві що не погинула худоба. І більше вже бузини не рубав.

(Под. губ. Передалъ И. Р—ко).

Бузина—чортово дерево, см. Чубинскаго, т. І, 77.

12 Чортъ подъ мостомъ. В Проскуровськім уїзді есть міст, що через нёго ідуть до коспёла і під ним шатак оббрав собї житте, і тілько щоб вечором хто йшов, то не мине, щоби не посидів під тим мостом. Часом ёго люди видять, як він сидить на поручах, от якийсь мохнатий, нібі пес, нібі чоловік. А як перехрестити, то і не стане, десь згине мара.

(Передалъ И. Р—ко).

## 13. Водяной.

Бо то рибаки, назад тому кілька літ, в Жванці ¹) поїхали човнами рибу ловити на Дністрі. Закинули раз,—нема нічого, закинули сіти і кілька раз,—нема та й нема нічого, а тілько вода булькав. От вже не далеко берега закинули і витягнули якесь лихо волохате, чорне що як тілько до берега притягнули,— як сплесне руками, стало ся сміяти і назад в воду, так як чоловік. А рибаки і сіті покинули, без духа поприбігали до дому.

(Под. губ. Перед. И. Р—ко).

## 14. Чортовка.

Антошка Кознцький росказуе, що в Городку ²), в старім кляшторі в стані було таке місце, що там ніхто не клався спати, але фурман старий взяв на тоб не зважив, ляг спати. Як коло опівночі, як ёго надушить, то мало не згинув. Що він ся шамотав, не міг з себе зсадити, а як курп запіли, то не знати, де ся діло і каже, що обмацав скрізь, то було тепле тіло, цицьки мало, волоссе дуже довге, навіть обмотав раз руку ним, а як кури запіли, то всёго не стало.

(Под. г. Перед. И. Р—ко).

¹) Камен. Под. у.

²) Городокъ, или Грудскъ, Проскур. уѣзда.

49

15. Повитуха у чертовки и чортово полотно.

Ішла раз пупорізка кудись на родини, а жаба такенна велика
лізе через дорогу, та ніяк не перелізе: дуже брюхата. «І тобі,
кає, сердешній мабудь скоро баби буде треба», — та взяла і пере-
садила через дорогу. От через тиждень міста приїздить за нею
карета. Взяли її, повезли. Приїзджа вона до тієї жаби, тіки
вона вже не жаба, а така ж молодиця, тіки чортиця. — «Бери,
кає, дитину, та не христи, та скупай в тому квасу, шо в середу
роблений. — «А, у мене, кає, в середу роблений!» — Зараз чорти і
метнулись, прийносять цебер того класу. Скупала вона дитину
та і вкинула в цебер ніж. От як совсім управплась, дає й чор-
тиця полотна. — «На, кає, це полотно, — продавай, старцям да-
вай, собі шо хоч ший, тіки краю не шукай; хвате тобі і дітям».
Приїхала вона до дому, хватилась до квасу, аж так і е: у неї
квас брали. От як зачала вона с того полотна шить сорочки, і
собі і дочкам понашивала, ше повні скрині наклала, вже і про-
давала, вже і роздавала, а воно все ціле. — «Тепер, кає, с багато,
попукаю кінця». Як стала розмотувать, повен двір, повну хату
намотала, найшла кінець, аж там чортича ніжка; як тіки її по-
бачила, — де все і ділось: і сама гола, і дочки, де були, — голі, і
люде, шо були с того полотна сорочки, — голі.

(Алекс. узда. Зап. Манджура).

16. Чортова мать.

Було два брати: багатий та убогий. От на сват-вечір і несе
убогий до багатого вечерю. Приносе. — «Доров!» — «Доров!» — Шо?
«Та ось, брате, приніс тобі вечерю». — «Понеси ти її, кає, к
чортовій матері!» — Той убогий брат повернувсь і пішов собі.
Іде, тай іде, зустріча двох чоловік. — «Доров!» — «Доров! А куди
йдеш?» — «Несу чортової матері вечеряти». — «Ходім, ми тебе
проведем». Повели їго і привели як раз туди, де вона жила. —
«Шо, чоловіче, скажеш?» — «Та приніс тобі вечерю». — «Ну, спа-
спобі, кає, проведіть їго і дайте їму торбинку грошей». От і став

4

50

він багатіти, так розбагатів, вже і багатого брата покрив.—
Давай богатий допитуваться: «ик ти, кає, розбагатів?»—Той і
росказав все, як було. От прийшов багатий брат до дому, за-
гадав жінці шоб періжки, все таке пекла та і собі поніс. Іде
тай іде. Зустрічають ёго тіж два чоловіка.—«Куди ти йдеш?»
—Несу чортовой матері вечерю».—«Ходім, ми тебе проведем». При-
водять до неї.—«Хто тебе, пита, послав?—Та ніхто, я чув, шо
брат через тебе забагатів, так я і собі приніс».—«Ну, кає, про-
водіть ёго, хлопці, та дайте ёму доброї лози».—В силу, в силу
він душу до дому доніс. Цей, значить, не удостоївся.

(Ал. у., разск. «Кравець»; большая часть раз. тоже отъ него. Манджура).

17. Чортовъ сынъ и чертоваго кума кровать.

Була на селі вдова та все її хотілось, шоб син був у неї.
От чорт і довідавсь та перекинувсь паном і перестрів її.—«Деб
тут, кає, можно було переночувать та так шоб і з бабою?—Чом,
кає, не можно, і я переночую».—«Ну, так, то й так, кає, тікі
зробимо росписку, як син народиться, то буде твій до зросту, а
там буде мій, а як дочка—хай твоя». Та вертілась, вертілась,—
согласилась. Погуляли от то ніч, в ранці распростивсь чорт і
пішов.—От як уж вийшло її, родила вона сина. Став син до
літ доходити, такий став грамотний та розумний. Якось і най-
шов ті росписки.—«Шо це ви, кає, мамо, наробили?»—Плаче.
—«Піду, кає, я до батька, (цеб до хрещеного) хай пораде».—А
той, та ёго батько, був самому старшому чорту кум.—«Не плач,
кає, сину, я тебе визволю».—От повбирались і пішли до са-
тани. Прийшли й хваляться. Той зараз приказав збор грать;
всі чорти позбігались.—«Показуйте, кає, бумаги, чій це син?»
Всі показують: у того пъять, у того три сини, та все, кажуть,
це не наш. Аж ос іде чорт такий кривий та залипаний.
«Твій, кає, син?»—«Мій!»—«Вичеркни, кає, ёго».—«Ні, кає, не
вичеркну, бо у кого, кає, по пъять, а у мене один, та й того
вичеркнуть; ні, не вичеркну».—«Поріть, крикне, ёго!» Поролп,
пороли.—«Не вичеркнеш?»—«Ні!»—«Несіть ёго на кумову кро-

51

вать!»—«На, кає, вичеркну, а на кумову кровать не піду».—
Взяв і вичеркнув. А того хлопця скрізь водять по пеклу, по-
казують, де хто сидить, як мучиться. Приводять, аж стоїть кро-
вать, під нею смола кипить, а на її гвоздя залізне, як у чет-
верть, так искри й сипле.—«Це, кажуть, кумова кровать за-для
твого хрещеного батька, бо він нам кум».—Ну, отто одозволив
він сина, а той ёму і росказує, яку то муку ёму куми пригото-
вили.—«Я, кає, тату, вас слобоню. Збіріть ви всіх їх до себе,
та старших посадіть вище і давайте їм всякого вина і меду,
вської закуски, а меньшіх посадіть нище та положіть їм хліба
та поставте пива, то меньші на вас будуть кричать, шоб і їм
давали вина та меду, то ви, як би отлучіться та біжіть, кає,
прямо на дуба і бийтесь головою до смерти, то не буде вам
муки».—От він все так і зробив. Тікі меньші й давай кричать:
«шо це, все з багачами, давай і нам того ж, всім же нам кум!»
Той ніб-то одлучиться, та тікать, а ті, шо в горі сиділи й по-
бачили, згвалтували та за ним, а він як добіг до дуба, тут і
убивсь.—«Є, вирвавсь, кажуть», —та й подались собі на місто.
(Сл. Олексієвка. Алекс. увздъ. Разсказ. «чоловік». Запис. І. Манджура).
Ср. Атанасьева, Н. р. легенды, стр. 177.

18. Месть чорта богомольному человѣку.

Йден чоловік в церкві Богу молиться, а чортові дулі пгає.
(Чи есть же він у церкві намалёваний)? Робить той чоловік
так, ба перестріває ёго він і став питати: «шо я виноват тобі,
шо ти дрочишся з мене?». Чоловік може перехристився, може
сказав «одкажись», ото одходить він і каже: «почкай же! будеш
ти мене памятати!». Взяв геть тому чоловікові у комору весь
маєстат поносив: килихи, ризи, все забрав с церкви і пороскла-
дав у того чоловіка в коморі. Тому чоловікові до комори якось
хутко не треба було: як в ранці встане, то тра хучій на пан-
щину йти, а в вечері може не тра до комори. Должало все в
коморі до того, шо й витрасли, як стали трасти по селу. Отаку
біду на чоловіка склав поганий...
(Запис. Менчиць).

52

19. Музыканть і черти, (нечистые, куці „Антипки безняті“).

Було се в неділю в вечері. Вийшов я с скрибкою на юлицю, да й сижу на присьбі. Ось думаю, хто небудь позвове играть; а не позвове, дек пойду до шинку, там заграю метелиці; ніхто грошей не дасть, дек чарку горілки піднесуть; нашому брату і то добро! Унас у літне время скорій у суботу в вечері позвовуть музику играть на всю ніч, ніж у неділю: у неділю треба спать, щоб у понеділок на роботу буть готовим.

Сижу я так, уже стемніло. Іде щось у такім жупанчику, похоже на паньських служок, от що при дворі; підходить до мене, питає: «Ти музыкант?»—«Музыкант», кажу.—«Підеш играть, куди я тебе позвову?»—«Пойду», кажу, «чом не пойти!»—«Ну, ходім». Я й пошов. Темненько було, я й не дивлюсь, куди він мене веде; іду слідом, дай іду. Приходим ми до якогось будняка. Тут так як що небудь туману міні в очі пустило: не далеко й прошлі, а зовсім незнакоме міні місто. Будинок та-кий, як у здоровіх панів тілько буває. Входим туди:—тут челяді повно вертиться. От, думаю, тут міні і грать,—се, думаю, мене челядь позвала. Аж ні, киває дальше мій провожатий ітить. Прошов я дальше в здорову таку горницю. Тут як ви-сипало панства, да все розрижене таке, що аж ну! ще я такого, здается, і не бачив ніколи! Я уклонився низенько,—вони оска-лили зуби, усміхнулись. «А ну», кажуть, «заграй нам мете-лиці!» Я їм як учпиств, як понесуться в танці, як віхор! Я й родився, й хрестився, ніколи не бачив, щоб хрещені люде так танцювали! Тут міні горілки, закуски всякої; я п'ю, їм і граю; далі один підносить міні на чімсь гроші, да все червонці суто-злоті. «Бери», каже. Я взяв один, уклонився ёму. «Бери, бери, чого ти!» Я кланяюсь, дакую. «Не треба», кажу, «більше». А він: «забірай, забірай», і неодступлю, каже, як не забе-реш усёго!» Я забрав; так міні весело: червонці, аж кишеню міні отагнули. От, думаю, нажився не-ждано, не-гадано! Граю я їм; кажуть міні перейти в другу кімнату грать і повели мене

53

някимсь переходом; я іду с скрибкою—і впотів, став полою лице втирать, тілько крузь полу гляну: аж хто з їх порог не переступає, пудійме руку в гору, торкнеться об щось і по очах себе поведе, і тоді іде в другую горницю. «Іч, думаю, яка в їх заведенція! треба й собі, щоб не подумали, що я мужик, дак нічого й не знаю, —а ми тож де—що тямим, бували!» Пудойшов, пуднав руку, торкнув об щось, провів по правому оку,—як глину я тим оком, дек мене й мороз по за шкурою подрав, кругом нечиста спла! От щоб я з сего міста не встав, коли я брешу, або видумую; гляну оце я лівим оком—пани; одкрию праве, дек побий їх спла Божа! все тиї, що не при хаті згадуючи, да страшні такі, що мати моя Божа! От я думаю: подивиться іще на червонці,—що там таке! Впняв, глянув лівим оком—червонець як жар горить, одкрив праве—черенок! А, вбий тебе сила Божа! мене і страх, і лютость узяла; давай тоді я хреститься і «Да воскреснеть Бог» в слух читать. Вони в ростіч: вони хреста бояться. Да оце тікає, а там дивиться, як би тебе або сіпнуть, або вдарить, да тоді чим дуж втікать. Я одхрищуюсь. Один таки ухитривсь, да з заду як учистить мене у оце времи, і досі шиї повернуть не можно. Порозбігались вони; огласнувсь я, куди се вони мене завели, аж се розвалений будинок покойного писаря войськового, Черніша. Ледві я відтиля вибравсь! Вийшов на двір, ніч зоряна така; тут я тілько дух перевів, зняв шапку, перехрестивсь; пощупав скрибку і смичок—ціле! Слава Тобі, Господи! Добре, що ще сєго міні не зопсували! Поплентавсь я тоді до дому.—Дак от як буває.

(М. Воронежъ, Черн. Губ. Зап. Н. Мурашко).

Ср. Рудченка, Народн. Жоннор. Сказки, т. І, стр. 74. Чуб., т. І, стр. 186.

## 20. Тоже.

В Мармолинцах, не далеко Межибожья ¹), ішли музики на весілле грати, але то було в четвер, то вони не дуже спішилися, але вечером вже під селом надпбає їх якісь пан, їде 6 кіньми: —«Куди ви люде йдете?»—«Ідем на весілле грати». —«Чи не пішли б ти до мене сєго вечора грати? Я заплачу добре». —«Чому?

¹) Литин. у., Под. губ.

54

пійдем». Пан винив, дав гроші. Той кинув в кішеню, аж за зев-
ленькотіли. — «Ну, сідайте в карету». — Сіли, прихали під це-
ликий палац. Слуг і панів досить, горілки дають пити. Ну, му-
зики грають. Аж може коло опівночі, як півні піють, раптом
не стало ні панів, ні палацу. Ті начали шукати, куди би вийти,
але показалося, що вони спдять на камні по—серед ставу між
очеретами, а став великий: може з пъять верст буде до берегів
від камня; муспили бідні сидіти дна дні, поки рибак лодкою їхас
і забрав. І грошей в кишені не найшлося, тілько кінські лай-
лаки. І той випадок був серед літа. (Перед. І. Р—ко).

21. Чортъ заводить человѣка съ дороги.

Бо то ішов чоловік по своему интересу до міста, але йде, і
на дорозі здибає ёго фурман, їде шістьма кіньми і каже до ёго:
«як ся маеш, чоловіче? давно я тебе видів». Той витріщив на
нёго очі і не знає хто то, а він каже: «сідай». Той чоловік сів
і їде з ним, і він коні так пренко жене, як вітер віе. Прийшло,
запіли кури і не знати, де ся тії коні поділи і бричка, і фур-
ман, і но вітер зірвався. А той чоловік аж за пъять миль зай-
шов до якогось ставу. (Под. г. Перед. Н. Р—ко)

(Под. г. Перед. Н. Р—ко)

22. Чортъ топить извощика.

Раз фурман їхав через єдно село, але тут з—за корчми вибі-
гає якийсь пан, добре вдягнений і каже: «вези мене до ставу
та хутко, бо онде фурман коні напуває і скоро впіде з води;
дам я ёму, най ся не хвалить, що сильнійший мене; я за ним
пъять миль приїхав, а тепер поборемся». І тількі що доїхали до
ставу, десь пана не стало, а на другій стороні фурман впав в
воду, і тількі бульки поставали: так ся бороли, але чорт таки вто-
пив ёго. (Спутанный разсказь. Передалъ И. Р—ко).

(Спутанный разсказъ. Передалъ И. Р—ко).

23. Чортъ и три повѣсившихся.

Був то богач, і бідній чоловік ходив до нёго худоби позп-
чати, і ёму вскучилося давати, а той нарубав ликів і пішов до
нёго худоби брати, а той не дав. І бідній каже: «вже я піду

55

повішуся», — і йде; але перебігає чорт і каже ёму: «не йди ти ся вішати, от іди лучше богачові гроші викопай онде в пасіці». Він викопав тії гроші, і іде до дому. Богач прибіг до пасіки, дивиться: нема грошей; взяв з себе очкур і повісився. Жінка чекала на обід,—нема; пішла за ним, дивиться: він повішений. Вона взяла і сама повісилася. Мала чекає: нема їх,—пішла до пасіки, дивиться: вони повішани; взяла і повісилася. Чорт приходить до того чоловіка і каже: «а бачиш, міні лучше три душі, ніж една». І той тоді зробився багачем.

(Под. губ. Передалъ И. Р—ко).

## 24. Обманутый кривой чоръь.

Був чоловік, мав дуже багацько дітей, а сам був дуже бідний; бере покидає їх, а сам іде в світ. От надибає ёго на дорозі чорт, питає ёго: «куда йде». Той росказує ёму. На решті чорт каже: «запиши міні молодшого синна, то буду тобі що суботи гроші торбою носити». — «Я тобі сам лучше запишуся. — Ну, добре». — Взяв врізав пальця, записався на 20 літ, і чорт зачав ёму носити гроші досить, що він зробився таким багатим, що і пана такого не було. На решті виходить вже 20 рік, і того вечора, що мали ёго взяти, приходить до нёго якийсь старець, проситься на ніч. Той приймив ёго; по вечері каже: «ну, ложіться, діду, спати»! — «Ні, ти лянгай, а я сяду коло вікна». Тілько той заснув, аж тут чортів таких налетіло, що аж страх. Друтся до вікна із ними кривий. А той дід каже до нёго: «віддай запісь». — «Ні, не віддам». — «Ну, то: амінь—камінь», — і всі чорти каміннем поставали. Той покропив їх водою, каже їм: «встаньте». Вони повставали і знов хотіть взяти того чоловіка. Дід кілько раз кричить: «віддайте запісь», — але вони не хтіли, а той старець каміннем їх робив. На решті взяли і віддали, і чорти полетіли в ліс і кривого свого роздерли.

(Под. г. Передалъ И. Р—ко).

## 25. Чортъ и бѣдный шляхтичъ.

В Новім світі був шляхтич, дуже бідний; називався Барновским, і ёму дуже допекла біда. Здумав чортові душу записати,

56

тілько що он ёму дав звідки жити. Взяв калалок полотна побі-
леного, тілько що від ткача, і около опівночі пішов на роздо-
рожь. Вийшов не далеко фигури, відступив три кроки назад, і
начав кричати: «Грицю безпъятий! ходи до мене». Так три
рази казав, і за третім разом явився ёму чорт і пітаяться:
«чого ти хочеш?»—«Хочу тобі душу записати, дай тількі гро-
шей, що бим був богатий». — «Який ти дурень! Хочеш, що он я
покинув палацп, а йшов до твоєї кучі; не хочу; я не можу
панам настачити грошей, а не то таким лайдакам як ти».
І зник, але в кількі час написав ёму щось на притуї такого,
що ніхто не міг і розібрати і на припічку впаскудився такою
смолою, що й досі смердить на всю хату.

(Под. губ. Передалъ И. Р—ко).

У Чуб. т. І, стр. 97 чортъ не дастъ денегъ крестьянину въ замѣ處 дитяти.

26. Какъ вызывать чертей.

Хто хоче мати з чортом справу і свою душу запродати, то
най іде на—серед роздорожья, де три дороги выходиться і де е
три фигури і най там крикне три рази: «Грицю без пати»,
то зараз ёму ся покаже і спитає: «чого треба?» Чи душу ёму
записати, чи шо,—то він буде ся зараз годити. Тілько те біда,
що тепер чорти чогось збідніли: вже душ не купують і хоч ся
покаже, то нічого з того нема. (Под. губ. Передалъ Н. Р—го).

27. Избавленіе запроданнаго чорту ¹).

Був собі чоловік бідний, і задумав пійти до міста, купити
хліба дітям. Переходить ёго чорт і питаяться: «куди ти йдеш,
чоловіче?»—Он рече: «іду до міста хліба купити дітям». — Чорт
каже до нёго: «запродайся міні; я тобі дам шість кабанів, а
забогатіеш». — Тот бідний чоловік пристав на тое і запродавси,
а вечір пізно приганает ёму чорт шесть кабанів і отдает ёму,
а то на три роки. Тот чоловік jedного кабана заколов, а пъять
продав і забогатів. По трох роках кончиних сів і задумався:
«чи прийде чорт по нёго?» В то время приходить старець і

1) Языкъ разсказа смѣшанный съ книжнымъ.

57

проситься в нёго на ніч, і впросиця; але питает того чоловіка
старець: «чого сумний і задуматий?» Тот єму росказует при-
чини свої. Тот каже старець: «ни бійся, только, як он приїде, ни
одзивайся». Допіро пізно, коло опівночі, прилітает чорт під вікно
і питает: «кто есть в хаті?» А старець одзивається: «один так
як одного нема». Питается чорт: «а два?» старець одказує: «вдвох
добре молотити». —А три? — «Втрох добре в дорогу їхати» — «А чо-
тпри? — Чотпрі чоловік колисі мав, то свій віз має». — «А пъять?»
— «Пъять чоловік дівок мав, то свої вечерниці мав». — «А шість?»
— «Шість кабанів чорт мав, бідному чоловікові дав і на вічне від-
данне пропало». — Чорт розсердився, зірвав верх з хати і поле-
тів, а тот хазяїн подякував тому старцеві за тое, що ёго освобо-
див від смерті.

(Под. губ. Передалъ И. Р—ко)

28. Какъ добыть чорта — слугу?

Бо то кажуть: хто хоче мати чорта на услуги, то той най
дістане куряче яйце, зносок называемое. Воно маленьке, таке
як горобъяче, і в кого найдеться, то три рази перекидають ним,
щоб ся розбило, і розбиваемо. А хтівши мати чорта, то треба
єго девять день носити під пахою і по девяти дних вилуплюється
чорт, котрий нічого не їсть, тілько не солоні клёцки. А ежели
би хто посолив клёцки, то з того місця, де він сидить, все по-
скидає. Але пильновавши єго добре, то він до всёго пригідний,
доглине худоби і всёго; але перед смертью треба непремінно єго
кому віддати, бо буде мучити так, що все не милим зробиться.

(Под. губ. Передалъ И. Р—ко).

29. Какъ человекъ встрѣтилъ чорта.

Бо то ішов чоловік із Жанчика ¹) до Пифидовіць пізно і до-
ходячи до ліска прикро єму було самому іти через ліс. Огли-
дається: за ним їде конякою чоловік і просить єго: «возьміть
мене, то я вам куплю горілки. І той нічого єму не казав і
посунувся; той сів і їде з ним і дивиться, кобила дуже шпарко
біжить. І росказує (съвшій) єму, куда він іде по якім ділі, і єго

¹ Ушицк. узьда. Под. губ.

58

питає, звідки і куда їде, що він нічого не каже? І ёму стало
лячно; подумав: «я не потрібні річі говорив, а Богу не моли-
вся». І хрпститься і мовить: «Отче наш». І дивиться: нема ні-
чого, і на тім самім місті спдить, де і стояв.

(Под. губ. Передалъ И. Р—ко).

### 30. Какъ экономъ видѣлъ чорта.

Однъ экономъ разсказалъ слѣдующее: він був, назад тому
кілька літ, економ в селѣ Литовці і вечором пішов на тік подивитися,
чи є вартівники. Приходить між скирти, дивиться, а там хтось
стоїть в писарёвій бурці. Той кричить на ёго на имя,—не
відзивається; той до нёго приступає,—а воно відступає; на решті
пішов і закликав вартівників, то ті тільки глянули,—відсту-
пили і кажуть: «пане, то якась біда, ніби чоловік, ніби кінь»;
на решті перехристились, а та біда як рушить вихрем, то зов-
сім окіп розвалила на 10 локіть; отаман приходить до станції,
дивиться: бурка писарёва стоїть на кілку, і він спить.

(Передалъ И. Р—ко).

### 31. Чортъ жида береть за десятину.

Гаврилівський мужик Фучела росказує, що назад тому з 15
літ він їхав з поля, і на гостинцю здібає ёго якийсь пан, гарно
вбраний, то було вечором, і каже ёму: «ідь зо мною до Камянця,
дам ті три рублі». —«Ну, каже, сідай». —Поїхав з ним. Той каже:
«заїзди просто до жидівської школи і, каже, чикай-же ту, доки
я не вийду». Сам пішов до школи. А тоді був в жидів судний
день, і вони всі були в школі. І так через годину, виводить
звідтиль жида, посадив на віз і каже: «їдь туда, десь мене най-
шов». —Той приїхав; став, думав, що би вони вставали, огли-
дається, нема нікого; поглядів, чи гроші є, але вони були. І то
ніц иншого, тілько чорт жида вхопив на судний день.

(Под. губ. Передалъ И. Р—ко).

### 32. Тоже.

Другий мужик росказував, що він їхав вечером на судний день до Орипина, але за якіманською корчою здібав ёго якийсь

59

чоловік, з великою торбою на плечах і каже: «підвези мене до Довоцької корчми». Той каже: «сідай». — Приїхали не далеко болотів за жабпнецьким лісом. Той каже: «чикай но, я пійду трохи». Той став; пішов (сѣдокъ) до болота, а торбу лишив. Мужик скоро до торби подивився, а там живий жид сидить. Той вже чекає, що то буде? Той прийшов від болота, дав ёму на горілку, а торбу взяв і як перекинувся вихрем, то аж очерет і вода стогнали. Така втіха була, що жида вхопив. (Тоже).

## 33. Тоже.

В селі сидів орендарь, але на судний день вибрався до міста, може за штирі милі, а мужик на судний день пішов в ліс за дровами. Дивиться, орендарь з вихрём так біжить через очерета і болота, що трудно ёго догнати. Той якось ёго перебіг і лап за руку і задержав.—«А ви що, каже, пане орендарю, так біжите? якесь вас лихо несло в болота?» «Ні, Боже борони, я собі прохожуюсь».—«Деж та проходка, та то штирі милі од міста. От мовчить».—«То щось мене взяло і несло, а я сам не знаю, куда».

(Перед. И. Р—ко).

## 34. Чортова расплата. (Жена не другъ).

### А.

Раз сидить чорт над берегом біля річки, та о чімсь неборак задумавсь і не чуе, як з заду крадеться вовк (вони, значить, вовка та собаки ярчука тільки й бояться, і вовк може підкрастись до чорта, так що той і не очується). Як на те по тій дозрізі проходе рашавець ¹); шкода ёму стало чорта; дай, думає, одвалалаю од смерти. Взяв і гукнув: «ей, земляк, стережись!» Той кинувсь, зирк, недалеко вовк, він шубовсть в воду й нема; а вовк тоді потопав у ліс. Як вовка не стало видко, чорт тоді виліз із води й каже чоловікові: «ну, одвалав ти мене од смерти; прийди ж до мене завтра і приведи те, що є в тебе найвірніше:

¹) Мѣстечко Рашевка, гадачск. у., полт. губ. назвѣстно торговцами ходебщиками, которые покупают воскъ, щетину, и пр.

60

я тобі одячу». От прийшов чоловік до дому, думає, щоб ёго
взяти? Возьму собаку: вона найвірніша. Ото так собі й мір-
кується, а далі дума: похвалюсь іще жінці, мо вона що пораде.
Узяв ото і похваливсь. Як цідійметься тоді на ёго жінка: «так
ти, сякний та такий, мене проміняв на собаку? Хіба я в тебе не
вірна?» І, лихо! хоч з дому тікай бідному чоловікові. Ну ото на
другий день пішли вони в-двох, приходять: чорта нема. Ждать—
пождать—нема. От чоловік і каже жінці: «Ну лишень, жінко,
я трошки замгну, а ти мене піськай». Ліг ото собі й заснув.
Коли це їде коляска, коні сірі, гладкі як печі, та гарні, коля-
ска нова так і мигтить, і в коласці панич хороший, молодий;
убрання на ёму дорогі, ланцюжок і сам такий, як картина.
Порівнявся з тим чоловіком, спинив коні.—«Здрастуй, краса-
вця!»—«Здрастуйте!»—«Що ти тут робиш?»—«Та так нічого».
—«А хто это такий?»—«Се мій чоловік». —«Ото такий потаний! ти
така хороша, а він такий гидкий; покинь ёго, сідай лучче зо
мною, будеш мені жінкою!» Зачав її розхвалювати, а чоловіка
будити. Вона спершу не хотіла, а далі згоіплась бути ёго жін-
кою; іде до коляски, а він тоді й каже: «як же ти будеш мені
жінкою, коли в тебе чоловік живий? а ти вже, коли так, заріж
ёго». І вговорив її, щоб зарізала. Вона взяла ніж, прийшла,
тільки, тільки що хотіла різати, а чорт (той панич був чорт)
як крикне: «стережись!—той і прокинувсь. Жінка так і скаме-
ніла од ляку, а чорт і каже: «ну, ти ж мене спас учора, а я
тебе сёгодні», та й счез. Той тоді зостався ні з чим, а якби був,
дурний, узяв собаку, то собаки б не приманчив: инча є така,
що й хліба не возьме, а друга й хліб іззість, як кине, та і впять
таки гавкатиме.

(Въ Зѣньковск. у. Зап. Забадько).

B.

Бо то пропали у чоловіка воли, і він пішов шукати їх і
перебігає ёго чорт і каже: «знаеш ти що,—прийди з своїм прия-
теме, то твої са воли вернуть». І прийшов він до дому і думає
собі: «хто мені найлучший прилатель?—жінка!» Бере жінку і
ідуть. Прийшли в ліс на тое місце і посідали і сидять, але чо-

61

ловік заснув. Чорт приходить, вбрався собі по панські, і каже:
«на тобі грошей, а зарубай свого чоловіка і будеш зо мною
жити», і дав йй шаблю і каже: «заріж ёго». Вона і схотіла ёго
зарубати, а він не дав і каже: «ото такий твій приятель, що
хотів тебе зарубати»! І застрашився і каже: «іди до дому і прийди
з своїм приятелем, бо то жінка - то твій ворог». Він прийшов
до дому і каже: «а пійду я в ліс, чи не надибаю де свого прия-
теля». Але іде, а за ним собака біжить. Прийшов на тое місце,
сів і заснув, а чорт іде знов, а собака до нёго, і він пробу-
дився. І каже чорт: «ото твій приятель, — собака, і онде твої
воли в лісі привъязані». І тоді (чоловік) воли знайшов, і пес ёму
лучший приятель став.

(Передаль И. Р--ко).

Сравн. Рудченка, Нар. Юр. сказки, т. І, стр. 12. «Стрілець і чорт».

V.

Разсказы о мертвецахъ.

1. Мертвецъ, сосущій кровь.

В Кумакова була хата, де сидів піп, а жінка му завше була
слаба. Він поїхав до Сатанова ¹) до доктора порадитися. Той обі-
цявся приїхати; на другий день рано їде, приїхав над село,
питається, де та хата. Кажуть: ото там, де туман над нею сто-
їть. І питаеться: «чи то палять в хаті, чи ні?» Приїхав, а в
хаті ще не палили. Подивився на слабу, жадного лікарства не
дав, а тілько казав копати на тім місці, де постіль була. І стали
копати і небільше, як три штихи викопали і найшли умерлого
козака, похованого, Бог знає коли, але він такий був, як жи-
вий. Видно, що він ссав кров слабої. Взяли вони, в иншим
місті поховали, і жінка попова поздоровіла, і туман більше над
поповою хатою не показувався. (Под. губ. Перед. И. Р—ко).

2. Мертвякова намітка.

Гуляла челять не далеко од гробків; то оцце хто небудь
з хлопців напнеться рядном тай ляка; по первах лякаллись, а
там, як обвикли, то ше сами налякають. От і встав заправжний
мертвець, встав та і йде до них, а одна дівчина підскочила і
схватила з ёго намітку;—дивиться, аж воно не таке; вони в ро-
стіч, воно за ними; вони вскочиплі в хату і заперлись, а воно

¹) Проскур. у., Под. губ.

63

ходе кругом хати та одно: «хто взяв мою хаю,—той і надіне». Уже й світ, а воно все ходе. Давай вони в хаті кричать. Люде позбігались, узяли попа, всі святощі забрали, а воно все ходе та: «хто взяв мою хаю, той і надіне». Кажуть, щоб двері одчинили. Одчинили двері, а воно сразу в хату, тай сіло на покуті.—«Хто взяв мою хаю, той і надіне». Розібрали, шо воно свою намітку просе; начепили на махові вила,—подають ёму. Куди!—озьме так до порога й потире. Та так аж до трёх раз. От вони взяли привъазали ту дівину вірёвками. «Піди, кажуть, сама надінь на ёго».—Підступила вона до ёго; тіки хотіла надіть, воно як ухвате її!—так кріз землю і загуло, і вірёвки не вдержали.
(Зап. І. Манджура. Синегубовка, Алекс. у. Отъ парубка).

### 3. Жена—упырь.

Як зо мною була прахтика, то варто навіть списати цее. У мене померла жінка, і як раз на різдвяні святки перед самою голодною кутёю її ховали. Поховав я свою жінку, остався сам з дітками: цей мій Василь ще в колисці колихавсь, другі трохи більшенькі були. Сидів я тоді в свої старі хатині. Остався це я вдівець. В день то підеш там, чи як, сюди туди повернеся, і день мине; ше таки в день то не так важко самому сидіти. Ото вже як прийде нічка, дітки дрібниї, тра їх гладіти, а це я незвиклий був з дітьми. То як настане ніч, поки її перебудеш, то дуже довгою вона тибі стане. І не знаю, коли це зробилось; пам'ятаю, що хутко, як жінку свою я поховав, сижу я в хаті, колишу сина. Ніч на дворі, якось так і місяця не було. В хаті темно, кругом тихо. Я колихав і став куняти. В хаті тихо, оно діти сопуть,—да так здалось, що як ниначе ложками на лаві затарабанило; думаю, певно, кіт. В мене тоді не було свого кота, али, може, чужий вбрався в хату. Ото встав я і йду до лави, а руки розставив, щоб кота того піняти: нехай, думаю, буде кіт у хаті. Ото я скрадаюсь тай скочив до лави... То як прискочив я до лави, то так оно вітром на мене дмухнуло і такий то тажкий фетер! і знов затихло, і нема ніде нічого. То щоб ви казали, шо я злякався та мині здалося, або як, а то ні! йшов до лави,

64

хотів кота зловити, думав, кіт пораїться. Дивно так міні стало,
али взяв я й ліг спати. Коли в ранці кинувсь, хтів підвести
головою—тяжко так мині, болить мене всюди, руки й ноги як
поодрубувані, розломило мене. Просто як наче хто взяв та по-
чавив мене. Повставали діти, і дітям так: ходимо всі хатою так
от як не живі. Що це таке з нами робиться? І на другу ніч по-
лягали ми спати, і на другу ніч повставали наче не живі... І
хтось з сусідів прійшов до мене і як глянув на мене, то аж
здивувався, аж не знає, шо казати: «а який же ти, каже, жовтий!»

Став я думати, як тут міні бути і надумався, що не буду
ще лягати спати і цілу ніч сам сидітиму, і нехай світло коло
мене горить. Проседів я цілу ніч, і не було зо мною такого; я й
здоровий, і діти здорові; ну, такий я радий, добре шо це попав
я на лад. Ну, ото став я з світлом по ночах сидіти. І довго ні-
чого не чутно було, аж якоїсь ночі сидів я, уже пізно було, али
півні ще не співали, і так міні здалося, наче хто в мене на тік
ворота очинив. Коли далі так наче табун коней женуть. То було
тихо, а тут в ідні годині зробилось таке, що страшно слухати.
Кругом хати бігає, шукає, гукає; такий туртус, аж хата двиг-
тить.. Я сижу, не вихожу с хати. Коли дальше то стукотіло на
подвіръі, а то під вікном як драпне, то аж шибка затріщала.
Встав я й підійшов до вікна, і сокира в мене в руках. Думаю,
все буде лучче, як заліzo в руках. Хрещуся я, взяв мене страх..
І то погуркотіло і стало стихати. Став я йти до колиски, то й
ноги підо мною трусяться.

Саме тоді сокойний Олексій був титором. І то як у мене
таке робилось, то він на той час нахопився до церкви подиви-
тись, чи там є сторожа і чи благополучно, то він обійшов кру-
гом церкви, той бачив, як моїх трое худоби гнаньє, дорогою,
що йде з валу на місто. І то женуться, і ніхто їх не гонить, а
біжать так, аж стогнуть. І як вони втікли з обори, і чого вони
бігли, то Бог їх знає. Вони всі трое були в мене попривазувані
на оборі. То той чоловік аж здивувався, та ввійшов до нас в
хату і каже: трое товару погнались геть дорогою так як Васи-
леві воли. А знов, сторожі коло ночували косцёла теї ночі, то

65

йден чоловік знав мою худобу, то приходив до мене, каже:
«цеї ночи ми бачили твою худобу: бігла геть і к кладо-
виську».

То як поприходив той товар до дому, то аж мокрий, такий
потомляний.

Ото вже стали люди казати, що Василева жінка ходить,
стали раяти: «то зроби, то зроби». Прираяли міні: возьми, ка-
жуть, попилу і перекинь до гори дном сито, і насип попилу на
дно, і візьми те сито с попилом, і бери так, щоб долоні у тебе
були в поле і тім попилом посип хату. Я с теї хати вибравсь
до сусіди, вона пустувала, я й посипав хату; прихожу вранці,
є сліди. І ті сліди, то так чудно лежать, наче хто на їдні нозі
скакав, і всіх слідив оно було три: знати, так як у панчохах
ходило. То я закликав людей, показував їм ті сліди, і старий
паламар йшов коло мене, то й ёму я показав ті сліди. І довго
це так робилось, то я такий став, що й на ногах не встою.
Ото знов пораяли міні люде найти кіньску голову в полі, щоб
вона суха була, така суха, що хоть у піч клади то горітиме,—
і положити ту голову на призьбі під вікном, то скоро шо це
нічого, то голова так буде й лежати, а скоро есть що, то голову
прийме воно. Пішов я на поле шукати такої костомахи. Тепер
такої б і не найшов, бо де но яке стерво, геть ёго приберуть,
а тоді, то було цёго добра. Я приніс голову і поклав під вік-
ном. Вранці подивився я, аж нема її; то найшов тую кістку
аж на городі в себе, на березі. Покинув я дітей у сусіди, а сам
пішов до сестри, шо була в Нізгурцях, росказав там; її чоловік
і каже міні: «я б тебе порадив, та що вже задавнилось; ото
приклич попа та нехай тобі хату освятить». Та я й сам рад-
ніший цее зробити, коли мізерний я такий тепер, шо людей
не буде чим навіть принняти. Вернувся я до дому, а тоді на
провесні так виривало греблю, і як вода збігла, то риби осталось
по болоті, то діти назвірали теї риби, а я продав її тай купив
за тії гроші пшона, вік зо два горілки і прибравсь хату свя-
тити. Сестра приїхала, то привезла з дванадцятеро печеного хліба,
відро капусти, картоплі.. Та посвятили мою хату і, крив Бог, стало

ξ

66

тихо: наче мілліон віська хто поставив коло мене, наче варміх
окружила мене.
(Запис. Вл. Менчиць).

4. Мертвецы на заговѣнахъ.

Росказовала тетушка: у нас на заговіни у пост як повече-
ряють, дек усі ідуть у другу хату або до сусіди, і все те, що
останеться од вечері, оставляють мертвим покойникам: вони до
пітухів прийдуть і тож заговіють. Я була мала, дурна, і за-
була, що треба після вечері йти куди небудь; залізла на піч да
там і заснула, а про мене, ідучи, забули, оставили. Проснулась
я, дивлюсь: каганець горить, в хаті тихо, і цвіркун не цвіркне;
на столі вечеря стоіть,—хто не доїв кусочка, дек так усе і ле-
жить. Тримтить на міні все од страху, і не придумаю, що міні
робить. Утекти?—дак боюсь. Що як там у сінях хто небудь стоїть?

Присіла вже я, дожидаю, що буде дальше. Коли так через
скілько хвилин одчиняються двері: дід наш покойний входить
(він недавно й помер: тоді років три міні було, дек він мене на
руках носив же), —сивий і бородою заріс. Сів він на покуті.
Коли далі входить дядько покойний,—повів очима кругом і сів
біля діда; а далі, дивлюсь, сунеться Євдоким, злодюжка був на
все село, дак багато на ёму навішано разної разниці, і гроші
в руках: все те, що він на сім світи накрав. Тож сів мов-
чки біля. За ним Вакула Пархоменків, що торік повісився
у клуні, пъяничка був, так з мотузкою на шиї і ввійшов.
Багато, повна хата їх найшла; тілько після всіх, дивлюсь,
щось товпиться, да в дверях ніяк не пройде. Придивлююсь, аж
то Трохим; він нам і родич їще був, да в нас соху ко-
лись і вкрав,—дак тепер, що не розгониться, та в дверях і
застряне: з нею ніяк не пройде. Я дивилась, дивилась, не втер-
піла (де ж, всі їдять, а ёму, може, нічого не останеться), да як
крикну: «боком», кажу, «Трохиме»! Тілько що я се промовила,
як не знать, де й ділось все: от просто, як на каганець дмух-
нуть да воно погасне, так і се,—як крузь землю прошло!

Так то вже міні тоді жаль було, що я їм і попоїсти не
дала; лучше-б уже я була мовчала!

(С. Семеновцы, Черн. губ. Зап. Н. Мурашко).

67

5. О мертвой рукѣ и о свѣчѣ изъ человѣчьяго жиру.

1.

Іде собі старичок, і зустрівають ёго розбойники, а разбойників та було дванадцять чоловік. От перехватили ёго, посадили на бричку і сталі питать, у кого в їхній слободі більш грошій. Той довго і не признававсь, а там і сказав, шо у попа. — Поїхали вони до попа, обідрали. — «Ще, кажи, у кого?» — «У мене», кас.—Поїхали до ёго, війшли в хату, запалили свічу з чоловічьёго жиру і мертву руку на стіл положили; ходять собі, шукають, а ті сплять хазяева, як побіті. Шукали, шукали, не найшли. — «Та ви, кає, пошукайте в будці!» — Вони в будку, і там не найдуть. От він і кає тому, шо ёго стеріг: — «Піди скажи, шо мої гроші — он-там в кутку!» — Тіки той в будку, а він і запер їх там. Кричить: «ратуйте, помогіть!» — Ніхто не просипається. — «Та ти піди, кажуть, та погасів хаті свічку та винесі руку, тоді тебе і почують». — Погасив він свічку, виніс руку, всі і повставали тай забрали тих розбойників.

(Синегубовка. Алекс. у. Кравець).

2.

Пришли разъ воры къ помѣщику на грабежъ, зажгли свѣчу изъ человѣчьяго жиру; баринъ и то крѣпко спалъ, а то еще крѣпче заснулъ; не спалъ только одинъ кучеръ, который и видѣлъ все это и сбилъ тревогу. Воры убѣжали, а свѣчу бросили. Стали барина будить, баринъ не просыпается; надоумилъ кто-то свѣчку потушить, — тушили, тушили не потушатъ; наконецъ нашлась старуха и посовѣтывала конскими кизяками тушить. — Только попробовали, — свѣча потухла, и баринъ проснулся.

(Паволочь. Алекс. у. перед. П. А. Синегуб.)

3.

Если взять «із покрівця», которымъ покрываютъ мертвому лицо, три ниткп, то съ этими нитками вору безпрепятственно можно входить куда угодно, и никто не услышитъ: всѣ будутъ спать.

(Ольшана. Харьк. у. Баба).

VI.

Вѣрованья и разсказы

о людяхъ съ чудесной силою. (Вѣдьмы, ворожки, волшебники).

1. Вѣдьмы.

Відьми є рожденні і вчені. Рожденна та чужого не займе, а
свого не попусте, а вчена—то скажена. Вчені ходять по ночах
коров доїти роспатлані, в одній сороцці, або білою сучкою: так
цицьки по землі і тіліпаються. Як схоче вона поглумиться с
кого, то перекинеться клубком та бъеться під ногами і збива чоло-
віка, а то по вуху бъє, а він і не баче. Раз бачили, як вона
копицею сіна перекинулась, та по лёду й гаса. У неї со вся-
кого звіра є молоко і сметана; вона їх чортам продає. Може
вона встромить ніж во шо небудь; та на яку скотину не подума,
з тій скотини через ніж молоко потече.
Алекс. уѣздъ.

(Ср. Чубинск. І, 196—204).

2. Побачить її можно тікці кріз осикову борону, шоб в один день була зроблена і нетесана, -тікці так, щоб вона тебе не бачила. Раз двое підглядали, а вона й побачила та — сядьте! кає. — Вони й сіли та вже світом повставалп.
(тамъ же).

3. Раз городовик росказував, шо найшли вони в ріцці скриньку: обмотана, кає, бичовою і така щільна. Як одкрили, а відтіля, як ластівочка, так і пурхнуло, а то нечиста сила туди зірку сховала.
(Тамъ же).

4. Піймать відьму можно очкуром с тих штанів, шо на тобі будуть, ик побачиш, шоб успів вихватить з очкурнії; тоді удер-

69

жиш. Можно і мотузком, тіки мотузок трсба ссучить навпаки,
цеб то до себе. Як скоче вона на тебе, то хватай за цицьку—
то вдержиш, а то викрутиться. Мій дід був запорожець, так мати
росказували: войшли вони на двір, а вона дое корову; війшли
вони в хату та і хваляться.—«Шо се у нас, тату, корову дое?»—
А дід зліз з печі та на двір, зайшов зза тіні й піймав. При-
носе в хату.—«Давай сокиру! лапи і вуха пообрубую». Вона—пере-
кидаться, вже чим не чим: і голкою, а там давай проситься:
«пустіть, кає, і внукам, і правнукам закажу вас обминать». Дід
і випустив її.
(Алекс. у.).

5. А то раз найшли батько черевики під повіткою і пізнали цьї. —«Се твої, кумо?» —«Та мої; бач, бісови цуценята куди затягли». А в друге мати найшли на тім місті кров'яну сорочку. та хотіли в піч кинути, а батько й кажуть: «Гляди, шоб вона тобі печі не рознесла, дай я спалю», та пішли на город, викопали кабицю. Як запалили, так ту кабицю й винесло. (Тамъ же).

6. Мій батько тож кає шо знав. Раз мати пішли коров дойть, аж сама кров. Батько й кає: «постав її в піч, хай кипить», а сам взяв ніж такий, шо ще ні в якій роботі не був, (він так для того й державсь), та й встромив в ту кров. Як закипіло,—а вона й приходе.—«Шо се ви топите?» а сама в піч загляда.—«Шо то у вас кипить?»—«Та то на обід молоко паремо», а горшок так і делеса по печі, а вона то побіліе, то почорніе, та давай проситься:—«слобоніть». —«Я тебе, кає батько, пущу, а мені шоб корови справні були». —Пошептала вона в вечірі, стали корови дойться.
(Алекс. у).

7. Коли хочеш завести ярчуків, то треба сучку, як ощечиться, вбить і цуценят всіх перебить, оставить одну тіки сучечку, та так аж до дев'яти поколіній, а тоді вже дев'ята сучечка і наведе ярчуків. От від'яма й буде приходить їх викращать, так треба схвать в такий погріб, шоб в один день був викопан, і нагрить бороною осиковою, шоб тож була в той день зроблена, і набить в борону дев'ять зубків, та дев'ятий і залить воском. От вона як прийде, та зараз зачне зуб'я лі-

70

чить: один, два... сім, вісім, а девятого не скаже, бо воском
залитий, та упъять-один, два... та так аж поки півні заспіва-
ють. І так треба їх ховать, аж поки загавкають, а тоді вже,
як вона почує їх глас, буде чор зна куди обминать той двір.

(Ср. Чуб. I, 53).

8. Півень у відьми співа ранійш всіх, то поки вона по-
рається біля коров, то він і мовчить, а як прийде до дому, скаже
єму, він і заспіва. То й замічай: де півень ранійш співа, там
і відьма.
(Ср. Чуб. I, 58)

9. Як хочеш взнать, хто відьма, то озьми у субботу під Ве-
лик-день сиру в рот і підні до церкви: вона прийде до тебе
сиру просить.

10. То, як хто зна, той на Юръя їх всіх баче, вони тоді
ходять росу збирать.

11. На головосіка (14 сентября) відьми ходять юри рвать,
а салдат такий, шо знав, і собі пішов тудні підглядувать; от
вони, як побачили ёго, підхватили і заперли в хату, а там по-
приходили, та яка не помаже під плечима, так в трубу і загуде,
а тоді їм треба злітаться у Київ на базар. Порозлітались всі;
він і собі помазав, і той туди. Приліта, а вони спидять с мечи-
ком од терниць, та це яка не підійде, та вдаре по руці: «сіку,
сіку-не пересіку!» А він і собі та шаблёю:—«сіку, сіку і пере-
сіку», та так аж сім, чи шо, порубав. А та ёго хазяйка: «на
тобі швидче коня та тікай, бо розірвуть». Прилетів до дому,
глядь, а під ним верба.

12. Соль для вѣдьмь.

То жінка все требує од чоловіка соли; купить він с пуд, гляди в
тиждень і мема. От ёго сусіда і навчив: «там у тебе, кає, за
дверми стоїть кухва, так ти улізь туди, —то описнися у Криму,
та будуть вони, кає, туди по жмені соли кидать, покидають і
полетять, то ти повну кухву і напри соли, аби тобі було місто».
От, о півночі злітаються відьми, підватили ту бочку та у Крим.
Притаскали, вкинули по жмені і розлітілись, він напер чуть не
повну, аби самому сісти, так шоб не видно. Притаскали вони

71

єго і до дому. — На другий день жінка: — «давай соли!» — «А я ж, кає, сю ніч повну кухву притаскав». — «Відкіля?» — «А із Криму». — «Хиба ти там був?» — «А вже ж шо був». «Ну, мовчи ж, кає, а то вони й мене, й тебе розірвуть».

(Всі эти разск. в Алекс. у. на Волчей отъ парубків, хлопців № 9, 10 и 11 отъ бабы Манджура).

## 13. Відэмьский хрестик і циганська голка.

Покровський чоловік росказував, шо ёго відьми чуть не замордували. Жав він з жінкою од снопа, а рядом жала удова та все в ёго десятину і зажина. І поспорили вони; вона ёму і кає: «Ну, будеш же ти мене помнить!» — К вечеру він і захворів, а в ночі як налетіло їх, колють ёго, щипають; він кричить, а ніхто нічого не баче. На другу ніч ще дуще. На третю ніч уже совсім ёго задавлять, так одна гаврилівська відьма приліта і дає ёму хрестик. — «На, кає, заховай ёго, де сам знаєш, а то вони тебе сю ніч задавлять». Він взяв та під сінешний поріг і заховав. От як налетіло їх, а та Гаврилівська вскочила в сіни та: «Ох мені лихо, загубила!» — А вони біз того хрестика нічого не пероблять; шукали, шукали, по одній соломині всю кришу перебрали, не найшли, с тим і подались. На другий день преліта та відьма. «Ондай, кає, мое!» — «Ні, не оддам: вони мене задушать» — «Є, ні, брате, оддай, а я тобі дам цнганьську голку, то ти встроми її в сінях в одвірок, за сім верст будуть обминать». Так він і досі дякує тій Гаврилівській; кає, як би не вона—пропав би.
(Алекс. у. Вовча. Парубокъ. Манджура).

## 14. Відьма та відьмак. (Билиця ¹).

Була собі мати та дочка, і обидві відьми. От дочка і полюби парня. Так і чипляється на ёго, а він не хоче, значить, ночувать, а вона, як узнала, давай на ёго сідать; він вертаетсяь з вулеці, а вона очепеться за ёго, то він і таска її до світа. От він і похваливсь батькові, а батько ёго та був відьмак. Батько

¹) Разсказъ представляєть черезвычайное сходство съ «Віемъ» Гоголя. Ср. также Рудченка, Народн. Южнор. сказки, т. ІІ, стр. 27, Упырь. і св., Миколай, Чубинск. І, 199—203.

72

і каб ёму: «Піди на базар, та купи пута залізні і, шо не за-
просе, те й давай, то як вона на тебе учепиться, а ти кинь
її через голову та тим путом бий, аж поки побъеш, ї то, шо ос-
танеться, кинь на неї. От він все так і зробив: тіки вона оче-
пилась, він її через голову, об землю, та тим путом бив, бив,
все побив: і то шо в руці осталось, і те на неї кинув. Так ухо-
див, шо вона чуть жива полізла.—Як прийшла ніч, мати її і
пішла до того хлопця, шоб він йшов до неї спати. А батько і
приказуб: «бери з неї сто рублів та піди на базар, купи собі
сковороду; шо запросять, те і давай; та як прийде тобі, буде треба
ти і сядь на неї». От, приходе він до неї на ніч, а вона ле-
жить на перинах; тіки він війшов, мати і заперла ёго з нею.
От, близько опівночі—вона заснула;—він ту сковороду в піч
тай сів на неї; як сів, та і став невидим. Саме о півночі при-
ходе мати; глянула, ёго нема; як наскалпкала вона відём, аж
сто двадцять він налічив; стали вони ёго шукать; шукали,
шукали, не найшли, а тут півень: ку-ку-ріку! Вони і пропали, а
він пішов тай ліг на постіль. Приходе мати в ранці.—«А де ти,
кає, був?»—«Та тут, кає, лежав». От і на другу ніч іде він до неї
ночувать уже за двісті рублів. І упъять теж: вона заснула, він
сковороду в піч, сів і став невидим. Поззивала мати відём, шу-
кали ёго, шукали—не найдуть.—«Є, постойте, кає, у мене в Ки-
їві є тітка, та ёго найде». Як метнулись вони за тією, зараз і
привели; вона туди—сюдп повернулась.—«Ось він, кає! так в
лоб чуть не пхнула, та нesлязя ёго, кає, узять». Як заходились
вони біля ёго, вже і як не як. Сндить і не поворухnetься. Взяли
вони, заклали ёго кирпичем і підпалпли. Кирпич горить, аж
тоготить, а він усе терпе, от уже ёму і невмоч буде, а Бог і
посилає ангола: «полети, кає, та скажи півневі, шоб співав, не
то вони, паскудні, загублять христіянську душу». Приліта ангол
до півня:—«співай», кає.—«А ти, кає, шо за учитель найшовсь?
Хіба я біз тебе не знаю, коли співать»!—Полетів ангол до Бога.
—«Не хоче, кає, Боже». —«Полети ж ти ще, та смикни ёго за пи-
рину,—тоді заспіва». Прилетів ангол: як смикне півня за пирину,
півень: ку-ку-ріку!—відьми і счезли. (От-то с тії пори, кажуть, як

73

прийде півневі ремня співать, то у ёго пирина і закрутиться, а він і кричить). — Він пішов тай ліг на своему місті. От на третю ніч та дівчина вже померла, приходе мати найма ёго одчитувать, дає ще триста цілкових. Батько ёму і кае: «Глядиж, як прийдеш читать, так, стіки руки хватить, опиши круг себе круг та постав хрест і розіннись на ёму». Прийшов він, все зробив, як ёму сказано—і чита. От о півночі налетіло їх сила, ще більш. Упъять за ёго, вже шо шо не робили, давали примір от—от ёго заколять, або стопчуть. Мордувались, мордувались, а тут півень ку-ку-ріку! вони і згинули. Забрав він триста цілкових та і став собі жить.

(Вовча. Алекс. у. расказ. Кравець. Записалъ Манджура).

## 15. Вѣдьма въ видѣ решета.

Раз мужик їхав з ярмарку вечором і каже хлопцёві: «поганяй». Той каже: «як я маю поганяти, коли поперед коней котиться решето чи сито?»—«Ну, каже, стій». — Став, мужик зліз з воза, підняв решето, привіз до дому, взяв і путом прикував ёго до ковбиці; сам ліг спати. Рано встае наймичка; дивиться: коло лавки стоїть прикована молодиця голісінька; просить наймички дати їй сорочку і фартух. Та дала їй; вона вбралася і чекала, поки мужик встав. А вставши давай сварити, на що вона дала сорочку, але та (відьма) зачала просити, що більше не буде того робити, а він каже: «а бач, кумо, хтіла мене перехитрити, а не мала би сь чим стиду прикрити; більше того не роби, бо дійдеш до великої біди». (Под. г. Перед. И. Р—ко).

## 16. Какъ ловить вѣдьму?

Каже, чим, відьми не зловпш, чим? — а як є той очкур, що сім літ у ёму виходить, і посвячує ёго що року, як паску святить, — то вже накинути відьму тім очкуром, — допіру не втіче вона от твоїх рук, буде всяково-перевертатись: і котом, і собакою, і чорт знає чим, а вже з очкура не зрине.

(Запис. Вл. Менчиць).

74

## 17. В'єдьма „на добре і на зле“.

Якось москалі через наше село переходили і в нас поставили їдного були москаля. Шож то за москаль був? знанний, знаний був дуже чоловік! То той москаль нам казав: «есть тут жінка у вас, вона живе не далеко, її трети хата од вас, — то тан жінка дуже багато знає, али все на зле, на добре то вона мало знає. Так як казав москаль, так і е: в треті хаті тут живе...

(Запис. В. Менчиць).

## 18. Какъ ворожка посылаетъ смерть и вызываетъ суженого.

На Андреїдна стара дівка в Балабанівці просила баби, щоб йї зробила, аби ся віддала заміж; хоч то була дуже погана дівка, але хтілася віддати. Баба каже: «ну, добре». Вечером вийшла на двір, подивлася по зорах, прийшла до неї і каже: «твій сужений жонатий, має жінку тяжку і буде ще жити кілька літ, але як хочеш на свою душу приняти дві душі, то я тобі зроблю». — «Прийму», каже. — «Ну, то я зроблю». Зробила там щось, а на ранок дають знати, що її дочка заслаба дуже. Прийшла, застала, що вже на лавці, і дитина ще в череві підкидалася. Стара як забачила, та тількі вдарила в долоні, та й здуріла, а зять поховав жінку і через кілька час оженився з тою, що просила баби. А вони (відьми) ту штуку так роблять: вечором возьме нитку спрову, ще непрану; на един конець привъяже якогось зілля, а другий кінець нитки привъяже до ножаного мизиного пальця, розбереться зовсім і гола лягає на порозі головою. Тут примовляє щось. Приходить до неї чорт, і вона з ним говорить, пішле кликати тую кобиту, що вона має вмерти, то та вибігає на двір, лякається і вмірає. Часом здається, що сужений вже вмер, то вмерлий встає і показується. Але сёго способу рідко уживають, бо такіх бабів нема, а частійше варить дівка кашу ячмінну, роспускає волосся, набірає каші миску, і іде на ворота в ночі і кричить: «сужений, розгужений, ходи

75

до мене кашу їсти!» І в образі суженого зовнішньєї, їсть кашу; но бувають случаї, що яка мара прибіжить, напудить, та дівка вмирає з того.

## 19. Какъ ворожка отводить смерть ¹).

Ново-ушицького уїзду в М. Жванчику, мужик мав четверо дітей, і двое ёму до тижня вмерло, і пішов він просити ворожки, щоби ще і тії не вмерли. І вона ёму сказала: «то я поражу, і но пійдеш зо мною на цвинтарь». І прийшла до того чоловіка, і зварила зілля, і каже: «ходи за мною». І він пішов, і вона лишила на цвинтарі, а він лишився за хвірткою. І скинула... і платте і вона... і так пішли на цвинтарь, і він стрівся, що вона гола ходить... Пішла на гріб на тії діти, щось шептала і на востошну сторону розбила той горшок і так з него тріснуло, як вистрелив з рушниці. І він втікає до дому, а тая баба за ним гола. І він прибіг до дому: до дверей,—двері засунені; він-по за хату, а баба за ним, і по тому жінка ёго дивиться в вікно: її чоловік бігає і за ним якась гола... біда. І той крикнув: «відчини», і жінка відчинила і ёго пустила, а баба каже: «пусти і мене, бо згину». І тая і її пустила. І питалася тая баба чоловіка: чого ти так біг?—«Я дуже настрашився, що щось дуже тріснуло». —«Бодай же тебе! то я думала, що ти... бачиш, і просила ёго, що би він пішов і приніс платте, а він каже: «най там будуть гроші, то не піду; рано піду, то й принесу», і до світа пішов приніс платте, і діти більше в ёго не вмірали.

## 20. Человѣкъ, знающій языкъ животныхъ.

Каже, що всячина, всячина говорить, ми но не розуміємо того, а все на світі язик свій має.—«Був, каже, такий, що оце знає, що не говорить, то вже він і розуміє. І добре було дуже тому чоловікові. Оце начнуть воли говорити, як ёму буде поводитись, яке коли нещасте випаде, він слухає, тай стережеться. І то не міг той чоловік росказувати, що він чуе, що він знає;

¹) Къ сожалѣнію, записыватель сдѣлалъ, ради неумѣстной стыдливости, пропуски.

76

ото сам собі слухай, а щоб кому другому сказати,—то неможна.
І вже той чоловік знав цее, мовчав про все, жив собі, і жилося
єму добре.

Коли так примітила за ним ёго жінка, чого це її чоловік
усміхаеться. Питає вона свого чоловіка: «що це такее, чого це в
тебе такий дивний усміх»? От їй чоловік став казати: «О, ти
дурна, ти нічого не тямиш; я багато де чого знаю, тілко міні
не можна росказувати». Отказав він свої жінці так. О, як зро-
биться гвалт лисячий! Таке причипилась жінка: «шо ти знаеш?
скажи, тай скажи міні, нехай і я знатиму». —Шо ти порадиш?
От тра буде признатись жинці за все. А тут таке, шо як скаже
кому про тее, що він знає, той годі ёму жити. Тут не можна
нікому говорити про те, шо він чуе, а тут жінка репъяхом увя-
залась: «скажи міні, шо ти знаеш?» Як намоглася так жінка,
той чоловік бере готується на смерть. Облився, взяв білу сорочку,
прослався на лаві... геть все поробив... оно лягти і вмерти.

Так він клопочиться, а тут по хаті, по подвірьї ходять качки,
курі, він слухає, думає, це вже в послідне почую, як на світі
кожне має свою мову. Зслухає він, — качки кажуть: »вмре наш
хазяїн, хоче жінці правду сказати». Індики, кури і ті теж саме
говорять. Ще смутнійш тому чоловікові стало. Слухає він цю
мову, аж півень на призбі на все подвірье як вересне: «от же
вмре наш хазяїн; шо ти думаеш?.. хоче дурень жінці правду
сказати. Чиж можна жінці коли небудь правду казати, а—яй!
Диво з нашого хазяїна. Я от кільки жінок маю, а жадні правді
не кажу. Як найду зернятко, то закричу: тут, тут! а сам ско-
рійш ззім, вони до мене, то я то ту, то другу в голову, вони
й повтікають».. Чоловік це вислухав, зірвався з лавки і годі
жінці признаватись, і годі й годі... Може й пожив який час
потім...

(Записалъ Вл. Менчпць).

21. Волшебники.

Ну оце й за волшебників, кажуть сяк да так, ніб нема такіх
людей, що можуть лихо робити чоловікові. Аце ж як ви ска-
жете? Послав мене соцький привести до поліції кілько чоловіків,

77

шо не платили податі: я саме тоді був за десятника. І ті му-
жики були самі такі, шо мухи в носі мають. Йшли ми вже до
поліції і зайшли на годину до шинку; нам дорога була якось
так через місто. Ото заходим до коршми; взяли ті люди горілки;
там слово по слову, і то давай битись меж собою об заклад.
Закладаються: хто зробить так, шо оце редька біла, а то щоб
почорніла і щоб ту чорну та знов у білу повернути. І то їх
було трох чоловіка. Дак це я сам бачив, два то зробили з редь-
кою... оце біла, дивись шось зробив, вже чорна; знов коло неї
заходиться, то це така чорна, чорна;—дивись уже та сама чорна
стала білою. Так собі жартують, і то таке роблять. Ото і до
третёго прийшла черга, аж він і не може де чого зробити. Зро-
бив шо була біла редька, а то зусім почерніла, та вже назад
не одверне, шоб чорна стала білою. То два тіх першіх кажуть
єму: «шож? ти зробиш лихо чоловікові, а на добре одвернути тебе
не має, а ти».. То били ёго дуже і свараться. А я стою та ди-
влюсь на ніх... Ст. Биховъ. Запис. Вл. Менчицъ.

Зробіть шо?!.. Плод одніме у чоловіка. А знов схоже, то
зробить так, шо жінка дітей не матиме. От у Бихові і тепер є
баба Арина. Її зробили, шо дітей не має, тай не має. Усі на-
віть знаємо про неї...
(Ст. Биховъ. Могил. губ. Запис. Вл. Менчицъ).

VII.
О кладахъ.

1. Кто клалъ клады?

1. Клади більш клами Запорозьці: як зганяли їх відціля—то вони думали, шо назад вернуться—та поклали і позаклинали. Вони не як і заклинали, тікі давали обществу присягу, шо один ніхто не може взять, а через нестільки год, на стіки той клад клався, можно кому небудь сторонёму сказать. От, кажуть, ішов запорожець та казав, шо там, де тепер Нехвороща построїлась, вони повен колодязь золота самого насипали.

2. Кладь давался дѣтямъ.

2. В старі годи—клади сами ходили. У одного чоловіка дітина була так год двох. От седить воно та кашу їсть, а півень вискочив с-під полу тай собі дзюба; а воно ёго ложкою,—так купка грошей і насипалась.

(Пѣтухъ падъ кладомъ—чортъ, см. у. Чуб., т. 1, стр. 99).

То тож було: седить хлопчик в хаті, а мати десь порається. От пребіга вона до вікна та: «Чи ти тут, синку?»—«Тут, мамо!» —«Шо ж ти робиш?»—«Обротьку плету, он по хаті лошатко біга, то піймаю».—Яке там, дума собі, лошатко і побігла до діла.—Пребіга у друге.—«Шо ти там, синку, робиш?»—«Граюсь, мамо».—«Шо ж там у тебе таке?»—А дивіться,—стіки грошій!»— Вона в хату—так і есть.—«Деж ти набрав?»—«Та це, кає, бігало по хаті лошатко, а я піймав ёго, воно грішми россипалось.

(Тоже кладъ по прошествіи срока, на какой зарытт, принимаетъ видъ животнаго, см. у. Чуб.. 1, 99).

79

### 3. Тоже.

Був собі убогий чоловік та жінка, і було у них двоє дітей: синок маненькій і дочка, Палазя. Пішов чоловік на заробітки, а жінку з дітьми дома кинув. І до того вони дожились, шо вже і їсти нічого; спекла вона з останнёї муки два коржі, то і всёго. От сидять вони раз в вечері, а шось як загуде, як зашумить поуз хату, а тому хлопчикові і випало на толок вийти подивиться. Вийшов, —дивиться стоїть скриня повна грошій, і свічечка горить. Набрав він грошій в запіл, вніс в хату, а там у друге пішов. —«Шо ти там робиш?» —«Та там, мамо, на дворі скриня з грішми; так я оцце набрав та ще піду». —Вийшла вона с хати, як побачила ту скриню — россмикалася та тікі нахилилась брать, а скриня її зачепила та так кріз землю і загула. Плаче той хлопчик, сидить в хаті, матері нема, а Палазі нічого їсти. От прокинулась Палазя: —«Чого ти, братіку, плачеш»? —«Та матері нема дома». —«А дай мені їсти!» —Одломив він кусок коржа — дав їй; сидить упъять плаче, аж іде в хату дід, такий старець! —«Дай мені, кає, хлопчику, хліба!» —«Чого ж я вам дам? у мене тікі і є шо два коржі, а матері дома нема». —«Дай, кає, хліба, я тобі матірь найду». —Він взяв і дав. Тікі в вечері — як загуде, як зашумить, він вийшов з хати, аж стоїть скриня, а біля скрині мати. —«Ідіть, мамо, в хату». —Вона пішла в хату, а він давай ті гроші носить, аж поки всі переносив. «Я, кає, мамо, отту свічечку внесу?» —Вніс і свічечку. —«Я, кає, мамо, і отту скриню вволоку?» —«Та не треба, синку!» —«Ну, так я, мамо, в свою гроші поскладаю, а в нову сорочки». Переклав все тай живуть собі. —От-то вже ёго щастя, бо окрьом ёго і мати не могла взяти.
(Синегубовка. Алекс. у. Парубок).

### 4. Свѣча надъ кладомъ и гробомъ праведнаго.

А то я занімавсь: сім год клади шукав. От пішли ми з одним чоловіком в Теплянській ліс під Великдень, а тоді над кладами та над праведними душами свічки горять. Прийшли, —сидимо, а у мене та був дротик і шип так в сажень; оцце як де поба-

80

чиш, встромиш шип, то і чути. Ну, сидимо, тіки в церкві до христа дочитались, а воно лусь, лусь! як с підстоля, і вийшла свічечка. Я туди шоб хоч шапкою замітить, а він перелякавсь та не пуска мене, одначе я замітив. Пустив шип—есть, стали рать аж домовина. С тик пір я і кинув ходить.

(Банное. Изюм. у. Дід Кулемза).

Свѣча надъ кладомъ, см. у. Чуб., т. І, стр. 98.

### 5. Кладъ подъ грушею

Малим це я був, памятаю шо їхав якийсь і він в нас ночував. То як ночував, росказував, що як вони втікали, то в Хаминському лісі гроші закопали. Каже: «є груша в лісі і рів коло неї, то ми закопали там гроші, ше й шаблею три знаки зробили на груші».

То расказує, али казав, шо й сам не памятає, в якому то місці гроші вони поклали. Знаю, шо так коло груші поклали, три знаки шаблею зробили на груші, і ше рів тут був, али шоб піти в ліс, то не вгадаю, де то те місце. Дуже тяжко нас гнали; бігли дуже, так на бігу стали, положили і далі...

(Запис. Вл. Менчиць).

### 6. Кладъ въ замковомъ подвалѣ и крестѣ.

Зараз за Бердичевом, коло Жидівець, есть село Крилівка. Колись замок там був, де та Крилівка, замок був і лёхи в замку були.. Замок геть спустошили, а про лёхи замкові ходила чутка, що вони не порожні, оно що не даються нікому достатись до них... Коло них може не їден заходив, копано, всякий спосіб прибірали,—не даються... так і покинули ї... Добре!

Росказував небіжчик піп Жидівецький, я в ёго служив, то сам чув од нёго... Каже, у тому замку сидів чоловік, і їден но він і був там; так от як і в нашому замку перше то сам но Коробка сидів; білш нікого не було. Він їден сибі там жив.. Так і той чоловік... сидить спбі сам на замковищі.

Сказано, як у господара, в того чоловіка може яка мизерія, має він те, друге; ну, як у господарстві, була в того чоловіка,

81

вибачайте, свиняка. Мав він ту свиняку, їдна но вона в него
ходить, а по замковищі бузина поросла, така бузина скрізь як
ліс, ніхто туди не ходить,—та буяе, так шо продертись тру-
дно. Та свини узнала всі лади; все в ту бузину ходить, стала
ходити в бузину, вийде звітиль заїжана така, наче де товч йла,
або муку: морда вся заїжана така буде в неї... Дивуїться той
чоловік, деб вона це могла найти тую поживу собі?.. На решті
думає той чоловік: «це вже вона до когось в клуню ходить, або
де повітку продерла, то може з соломиника шо їсть. Як улов-
лять свиню, то ноги поперебивають. Тра її дослідити, де вона
ходить». Ото в празник, є час; можна тепер дослідити тую свиню.
І празник був,—Зелені свята. Рушила та свиня в бузину, чоловік
за нею; пройшов геть, ба полізла тая свиня у нору... Став той
чоловік над норою, жде тут своєї свині, поки вона вибереться з
теї нори. Пождав він, вилазить вона звітиль, і вся морда зама-
щана; їла, знати, шось: ше дзвакає та плямкає... Нора с при-
ходу узенька. Приніс той чоловік заступа, роскопав і поліз в
нору, проліз трохи,—стала вона ширшати; поліз він геть,—чує,
шо далеко нін уже проліз. Він дальше став лізти. Ніби як світ
звіткільсь виходить. Розглядає він у ті норі, аж видко ёму двері,
не причиняні двері; із за дверей світ виходить. Дивиться той
чоловік кроз ті двері: зробляно так, наче хата; по середині
стіл, застеляний скатеркою, на столі хрест лежить і діямент,
і то світ йде от того діямента. Кругом склеп, муровано, і
коло стін поробляні засіки, а в тіх засіках добра всякого?...
Незчисленне добро в тіх засіках: грошей всякіх, пашні. А
по склепу тихо, тихо, те добро так і лежить сибі,—як цілий
склеп, то нігде нікого й духа нема... Не без того шоб той
чоловік грошей не брав звітіль; брав він гроші, став вже
ходити до того лёху як до свеї комори. Шож? нема там ні-
кого, сам як прийде, сам і господарить як хоче, то чом же
не брати, або не ходити? ніхто нічого ёму не каже. І хо-
див той чоловік до того склепу. Скортіло ёго хреста взяти
до хати. За діямент, то він обміркувався, шо як візьму,
а побачать у мене, то спитають, де я взяв; діямент до себе

6

82

страшно брати, а хрест візьму, а вже й жінці признався той
чоловік.. Пішов він брати до хати хреста того. Взяв того хре-
ста і йде з ним... тілко шо він за двері, так весь склеп і за-
двиготів: пішло по лёху аж гуде, аж стогне. Чоловік як взяв у
руки хрест святий, держить ёго, а вже кругом ёго наче світ
перекидається. Далі дверми тіми як бразне! Стало чутно, шо
наче замки бразкають, і засипає ті двері, замуровує, а гуде, а
двиготить! так аж стогне земля накруги. То той чоловік йде, а
за ним засипає лёха, він йде, а за ним засипає; вийшов геть з
лёху і всёго лёха так як ніколи не було: засипало, завернуло,
замуровало, а далі наче шось говорить до того чоловіка, пере-
стало густи в землі, а ніби говорить до того чоловіка.—А, чоло-
вік же ти! і добре ж ти зробив; кілько я ждав, шоб хто нахо-
пивсь та взяв мого ворога звідціль, аж таки дождався, уже нема
єго... збувся я свого ворога! Потім той чоловік росказав це,
то ніби знак е: хреста в руках держить, грошей набрав, привів
на те місце, де та нора була; уже можна ёму поняти віри, шо
він правду каже. То приходили з коровгами, процессії з двох
сіл, одправа була.. шож? не дається. Копають, то земля,—більш
нічого й нема.

То це не казку я вам росказав, це правда. Піп той сам,
казав, правив там і це все своїми ушила чув од того чоловіка,
шо добувся був до лёха. Тепер мудрощі всякі, царі, князі всякі,
тепер можна по жмінці знести ту землю,—коли не сила, не
спосіб, там є хазяїн. То це росказав вам істиную правду. Дія-
мент в ті печері остався, а хреста взяв той чоловік...

(Записалъ Вл. Менчицъ).

7. КладЪ ВЪ БАШНѣ СТАРАГО ЗАМКА, ВЪ С. БЪЛИ-
ЛОВКѣ (Кіевск. губ., Берд. уѣзда).

То, проше Вас, наша Білилівка, вона тепер но село, а перше
був город, називався Білилів. Ше то діди наші росказують,
крепкий город, кажуть, був такий, що їдних церков було сорок
сороков.—Ну, а тепер, що?! село таке от як другі, а перше
їдних церков було сорок сороков, і називався той город Білилів.

83

— «Шо то, дідуню, у вас в Білилівці, таке камянне, на горі
стирчить: стіна не стіна, мур не мур, і то височенне таке над
річкою?»...

— «То, проше вась, башта. То це в давню-давню пору стро-
йлось, це за татар. Там під нею лёх е, і зачиняний він на 12
залізних дверей, і коло кожних дверей по замку висить. Гро-
шей у тому лёху моц е, та не можна достатись до них. Роска-
зують так: був собі чоловік, такий мізерний, ще ніяк не ма-
вся, не було у нёго нігде нічого. Ото сниться раз ёму: «так і
так, піди до бапти, спустися в лёх, то набереш грошей, скілько
сам захочеш; ті гроши тибі судились».

Бере той чоловік йде. А бідний був; сказано, кому не хо-
четься багатим бути? і він хтів на ноги стати. А ще й чув він,
що у башті, в лёху грошей, так не вам кажучи, повні засікп
понасипані. Йде той чоловік до башти, спустився у лёх; до
дверей, — спав замок з дверей, він далі, а з другіх дверей замок
спав; ото поспадали всі 12 замків; геть всі двері, оно гремить
по лёху, як замки спадають, та двері очиняються. Поочипялись,
пішов той чоловік, пішов у глиб, у такий глиб, що аж сум ёго
взяв, а мізерний був, хтілось то копійки зажити. Ото став він
приглядатись у тому лёху, дивиться, аж засіки повнісенькі гро-
шей, і коло кожного засіка собака на ланцугу вкований. При-
дивляються він, аж панна сидить тутинькі і книжку читає. Ото
й каже вона до чоловіка: «возьми собі грошей, тибі судилось
тут бути; я вже знаю про тебе; ото но ти й побував тут, а
більш ніхто цюди не зайде». Той чоловік подякував панні і пі-
шов, набравши грошей. То то така в нас башта.

От і покойний грап, Потоцький, хтів добути того лёху, за-
чав рити землю, роскидати мури, так ёму очі на потилицю вп-
вернуло і вязи скрутило. Як зробилось цее, — ёге! «беріть стіну,
складайте на перше місце»... Склали камінь, як він перше був,
тоді і грапові полегшало, одпустило ёго трохп. Більш ніхто вже
й не зачіпає. Давній, давній, кажуть, то мур: ше як Татари
наїжали, то оттодішній.

(Запис. Вл. Менчиць).

(Запис. Вл. Менчиць).

84

8. Кладъ въ видѣ щуки въ колодязѣ.

Моя дочка Мотра жала колись в Сотні. Приходить в вечері
до доми і каже: «али то я, тату, щуку бачила здорову, в кри-
ниці,—така от як чоловік. Стоїть у воді і дивиться на мене,
так дивиться!»—«То може ти маленьку бачила: маленька часом
буває»...—«Де вам! велика! така от як чоловік, голова в неї
така здорова»—«Є, то не щука, коли така! Добре навіть що ти
не нахилялась; мабуть то той, шо грошей своїх стереже.—«Я й
не нахилялась, бо велика дуже, стоїть і так дивиться на мене.
Думаю, хоть уловлю, то не витягну?» Ходив я до теї криниці,
али щуки бачити не бачив. Я знаю, та криниця зветься муро-
вана, і стежка до неї мурована. Каже, гроші закопані саме на
ті стежці... али тепер нігде і жадної цеглинки не видко.

(Запис. Вл. Менчпцъ отъ старика Лукъяна).

9. Кладъ въ подвалѣ у могилы, — въ приложеніи
послѣ ХІ отд.. № 1.

10. Кладъ у могилы Галаганки—тамже, № 3.

11. Кладъ у могилы Капитанъ—тамже, № 6.

12. Камъ запорожцы клады закапывали, см. тамже, № 5.

13. Кладъ Палія, см. отд. Х, № 6.

14. Разговоръ со старикомъ Лукъяномъ Заверу-
хою о кладахъ, (тутъ же и объ ордѣ и могилахъ).

«Є! прожили трохи, діду»...

—«Хвалити Бога! прожив.. Таки й я дещо бачив, дещо па-
мъятаю. Прожив, прожив трохи, хвалити ёго ласку небесну».

—«Як, діду, з самого малку тут все й жили?»

—«З малку. Дід мій був захожій: прийшов він з Любара ¹). Колись то це можна було переходити, він тоді і перейшов до Вчорашнёго. — Тоді як було? оце надокучить сидіти на їднім

¹) Новоградвол. у., Волынской губ.

85

місці, то взяв здпйнявся і йде, куди сам хоче. Али гляди, щоб
на дорозі не вловили. Як оце з йдного місця знивсь, а до свого
місця не дойшов, то на дорозі нагибає перший пан,— то тоді
буде бити і назад заверне. А дойшов до свого місця, вже ти й
певен. Батько каже, шо тоді в нашому Вчорашнёму було по 17
хат, а ёму далі місце на Вовчі горі. І на тому кутку оно 7
хат було».

—«А чого то призвісько: «Вовча гора», через що то вона?»

—«Урочисько таке. Батько росказує, що там оно 7 хат було.
Тепер там порівняно, тепер, хвалити Бога, людно стало, а перш
там лёхи були, бугири були, ще то не ціх людей лёхи, а якихсь
инших. Бувало, на тіх місцях вовки водяться. Оце серед дня
вхватив овечку, або теля, заволік у лёх—і не знати де й шу-
кати, де й що»....

—«А знов оце на горбу, коло гребельки. «Хрести» звуться
всі ті місця».

—«Яге, Хрести, Хрести! Тут коллись манастир був, це мана-
стирище. Колись, кажуть, тут крепкий город був на ціх міс-
цях, де наше село, і орда ёго спустошила. Тепер уже валів і
не знати, а перше ще я пам'ятаю, то вали тут були великі, коло
замку то такий високий. Ще я пам'ятаю, шо й кіт не видра-
паїться. Бувало так по за ціми окопами був город, манастирі
стояли от на тіх місцях, що хрести звуться. Іден манастир, де
тепер, Жорнівка—другий, а на Кулишівці—знов був манастир,
а коло лидського кладовиська, це де могили, там знов манастир.
Ще і тепер у чоловіка на городі хрест стойть. Колись то тут
город був, звався Китай—город. В самому городі за окопами
та за валом, то були церкви і багаті люде тут жили, а за око-
пами, то которі бідніщі, там сама но Шуя сиділа. Ще батько
запам'ятає, шо де це в нас тепер замчисько, то стояло там, ро-
сказує, якесь високе деревяне, старе було і погнило зверху, то
то як вітер крепкий подихне, то ломачча і падає на землю. Бу-
вало, каже, збіраємо те дерево топити в пічі. Колись то чого
не було, а тепер, бачте, все зпустошано, знесяно, тілки всёго й
пам'ятки каміння»...

86

— «А нема відома, як у тому замку, що в нёму? Як би шу-
кав, може б що й найшов. Чи нема нічого, пусто скрізь?...

— «Хто ёго знає. Кажуть, що й під нашим замком лёхи є і
крепкі лёхи. Кажуть що й гроші є такі, що можна взяти, є й
такі, що не даються. Я вже казав, шо перше в замчиську сам
но їден Коробка сидів. І то вже, кажуть, був геть докопався
до дверей, оно йти в той лёх.. і здурів; до смерти своєї до па-
мяти не приходив. От тіх дверей вже і не отходив: як копав,
так і остався на тому місці. Найшли ёго таминьки, і ті двері
побачили. То як очинили—такий дух звітиль вдарив, щой вп-
стояти не можна було. То взяли геть і засунули тее місце. А
Квачиха, що сиділа у валу, росказує: оце як лягаем спати, то
но ляж на полу головою до образів, ляж,— так вже цілу ніч і
на годину не заснеш. Цілу ніч в голові таке думаеться, верзе-
ться не знати що, і стане так маркітно шось таке робиться..
А повернеся, ляжеш ногами до образів, то як не та хата, і ду-
маеш і памятаеш, любенько собі спочинеш: цілу ніч проспиш.

— «А не чули, діду, за гроші чого? кажуть, що є в землі по-
хованіх багато грошей, і ті гроші навіть горать що року? так?
«що року горать?». А на наших грунтах, майбути, є де поховані?

— «Моему батькові росказували чумаки, як ішли з Барди-
чива. Батько над дорогою шось робив: чи волочив борони, чи
що таке; він пак і казав, та я забув, то чумаки виправли коло
єго, то росказували. Оце, кажуть, на вашіх, чоловіче, грунтах
заховані гроші, як їхати з Бардичива до Вчорашнёго, то в ліву
руку од дороги буде чагар; в чагарі шукати кущів глодових,
дак у тіх кущах—є гроші. Там закопано сорок тисяч якіхсь
грошей. В тому такп чагарі є, казали, глибоке озеро. На дні
озера того закопані гроші: повен човен міді закопанпй. Каже,
човен на човен покладяний і обручами залізними збито і все
вмісці закопано». Я знаю який то слід: тепер там рови, ям,
майбути, хтось шукав грошей. А в озері то шукав піп Чорно-
рудецький. Знаете, як почали озера висихати, то він десь то
знав про гроші, то шукає, бувало. Оце поїде в ліс, наче стриляти
прпіхав, а він за грішми, лазить по болоті.. і найшов, каже.

87

Знов у Шпичинцях, піля коршми, на яру, в ліву руку од коршми там була крпниця. У тій криниці, глібоко в землі, то там закопано штирі тисячі кіс,— і землею наверняно, і забито, і кіньми затоптано. А на горбу піля коршми, знов в ліву руку од коршми, то закопано 4 сакві червінців. То це все піля коршми, али де та була коршма?... хто ёго знає. А то в Гуцаловому хуторі, то були гроші, али вже їх взято. В їдні вербі то поклав 4 оружині, а в дуплі другої верби, то 4 гарці червінців. То їден наш чоловік рубав вербу і найшов оружини, а по них добрався вже й до грошей»...

Якось мій покойний батько, і Василь Нечипорук, і мелник, звався він Темком,—пішли на Шпичинеччину грошей глядіти. Взяли вони с собою свердла, пішли. Поки зайшлі, смеркло. Тенер тим свердлом тра глядіти в землю. Мій батько перший взявся до свердла, він найстаріщий тут був. Скоро я вгородив свердла в землю, а мене щось за бороду лап. Перемовчав мій батько, тілко боїться тім свердлом білш глядіти, а дає свердел Василеві: спробуй, думає, ше ти щастя. Нечипорук тім свердлом в землю, уже перейшов на друге місце, так, знаєте, сміливо заганне того свердла, байдуже собі; він же порається з свердлом, а батько і очей з ёго не спускає. Коли Нечипорук як мотне головою до гори... і годі... став... випустив свердла з рук; свердел так і оставсь в землю вгорожаний; ото Василь мовчки дає свердла мелникові, той ще нічого не постеріг, ми пже вдвох; волосся до гори стало, а він ще нічого не примітив. Мацає тим свердлом, а далі як крикне, а підскочить, вхопився за підборідок, держиться і став казати: «Дух святий при нас! Дидьку Василю, діду, чи ви тут, шо це з нам? міні за малим щось очей не видерло». Ото й вони кажуть, шо й їм те саме було. А бачите, мелник був молодий аж він не вмовчав. Батько каже, як кіт наче мене так драпнуло, як рукою за бороду взяло. Та послі того вже годі і годі глядіти. Всі трое пішли звітиль. Цур ёму! Більш і не ходили, полякались дуже. То то таке мій батько покойний росказував. «Пригнувся я, каже, тілки шо свердла загнав в землю, то наче кіт мене за бороду драпнув, і недуже, і

88

нікого невидко, поночі, а на полі, то і покинули ми, і пішли,
і годі глядіти: цур ёму! щось драпає..

—«А за орди росказував батько ваш?

—«І за орди росказуе, росказуе, бувало. Погано, каже, тоді було. Чоловік як тая сорока на тину: і пасися і стережися. Тоді не так, як тепер, що царі і мудрощі всякі; тоді зійшлись ідні з другими, то жоден торбу має, буде в ті торбі каміння, пісок... то для войни. Або насадить шпичку залізну і тим ото воюється. Біда, бувало, людям! Тоді як от і тепер кидали дітей дома. Це сидять діти дома, чоловік прийде в вечері, вони стоять радком під стіною і лавою приперті. Подумати, то вони собі играшку таку найшли, а то поставить їх радком під стіну та лавою притисне, то вони не живі так радком і стоять».

—«А що то ці могили, що їх такого скрізь видко?»

—«Росказуе, бурало, батько: це люди роблять по полях, а на могилі стойть штандарт і на штандарті чоловік буде з тичкою стояти. Люди і будуть робити, поки віха тая до гори стойть; скоро віха похилилась до землі, то тікають, ховаються по бурьянах. Нігде тоді так не сховаїся, як забіжить чоловік у воду і забереться на глиб так, що ніс но вистромить. Збожжа все, бувало, по ямах держать: в стіжках і недумай держати...

(Запис. Вл. Менчиць).

VIII.

Разсказы о церковныхъ лицахъ и явленіяхъ.

1. Сотвореніе и благословеніе міра. (Богомъ и Сатанаиломъ).

Ото як задумав Господь сотворити світ, то й говорить до найстаршого ангела, Сатанаїла.

«А що, каже, Архангеле мій, ходім творити світ»!

—«То ходімо, Боже, каже Сатанаїл». Ото вони і пішли над море; а море таке темне, сказано, безодне! Ото Бог і каже до Сатанаїла.

«Бачиш, каже, оттую безодню?»

—«Бачу, Боже».

«Іди ж, каже, у тую безодню на саме дно та дістань мені жменю піску. Та глиди, каже, як будеш брати, то скажи про себе: беру тебе, земле, на имя Господне!»

—«Добре, Боже».

І впирнув Сатанаїл у самую безодню над самий пісок, тай зазлістно ёму стало. «Ні, каже, Боже, приточу я і свое имя: нехай буде разом і твое і мое!» І бере він той пісок тай каже: «беру тебе, земле, на имя Господне і свое!»

Сказав сказав. Прийшлося виносити, а вода ёму той пісок так і измиває, той так затискає жменю; —але де вже Бог ощу- кати! —заким вигулькнув із мора, так того піску як не було: геть вода змила.

90

«Не хитри, Сатанаїле, каже Господь. Іди знову та не при-
точуй свого имя!» Нішов знову Сатанаїл, але чорт чортом; знову
примовлие: «беру тебе, земле, на имя Господне і свое!» — і знову
піску не стало.

Аж за третім разом сказав уже Сатанаїл: «беру тебе, земле,
на ими Господне!» І ото уже несе та й не стискає жмені, так
і несе на долоні, щоб то вода змила, але дармо! як набрав
повну руку, то так і виніс до Бога.

І узяв Господь той пісок, ходить по морі тай розсіває; а
Сатанаїл давай облизувати руку; хоч трохи, думає, сховаю для
себе, а потім, думає собі, і землю збудую, а Господь розсіяв.

«А що, каже, Сатанаїле, нема більше піску?»

—«А нема», Боже!

«То тра благословити!» каже Господь, тай благословить землю
на всі чотирі части, і як поблагословив, так тая земля і по-
чала рости.

Ото росте земля, а тая що у роті і собі росте, далі так
розрослася, що й губу росперає. Бог і каже: «плюй, Сатана-
їде!» той і зачав плювати та харкати; і де він плював, то там
виростали гори, а де харкав, то там скали. От через що то у нас
і земля не рівна! Воно ще кажуть, що ніби то ті скали та гори,
Бог знає, доки б росли, а то Петро та Павло як закляли їх, то
вони вже й не ростуть. А ото вже Господь і каже до Сатанаїла:
«тепер, каже, Сатанаїле, тілько б посватити землю: але нехай
вона собі росте, а ми відпочиньмо!»

—«А добре, Боже,» — каже Сатанаїл.

І лягли вони спочивати. Господь спить, а Сатанаїл і думає
утопити Бога, що би землю забрати. І ото підняв ёго тай бі-
жить до мора. Спершу на полудень біжить тай біжить, а мора
нема; вдарився на північь, — і там не видати. Побивався на всі
чотирі части світа,—нігде нема мора; звісно земли уже так
розрослася, що в саме небо уперла краями, тай де вже там тée
море! Бачить він, що нічого не вдіб, несе Бога на те саме
місце, тай сам коло ёго лягає.

Полежав трохи тай будить Бога:

91

«Вставай, каже, Боже, землю святити!»

А Бог ёму й каже:

—«Не журись, Сатанаїле! земля моя свячена: освятив я еї
сеї ночі на всі чотирі боки!»

(Запис. Ст. Руданскимъ, въ с. Хомутинцахъ Виницк. у., Подольск. губ.).

Ср. Чубинск. І, 141—114 та у насъ выше въ отд. І, № Происхожденіе горъ
и камней.

## 2. Сотвореніе Адама, чорта, женщины. Грѣхо-паденіе.

Чоловіка, кажуть, виліпив Господь з глини; дав ёму зовсім
свою святую постать. На біду тільки зоставалася їще жменя
глини. Де еї подіти! Господь і приліпив межи ногами, а з той
глини і зробилось грішне тіло, тай агубило чоловіка. Як би не
воно, любенько жив би собі Гадам у раю, а то ні! Прожив день,
тай засумувався: сказано, надійшла грішна думка. Аж Господь
усе таки не хоче дати ёму жінки. «Лучче, думає собі, дам я ёму
приятеля; приятель усе таки лучче, як жінка!» Ото й каже до
чоловіка:—«Не сумуй, Гадаме, стане, чого хочеш! Вмочи в росу
мизиний палець, та й стріпни перед собою,—то й приятель
буде! Гляди ж тілько, сказав Господь, не тріпай позад себе!»

А Гадам чи забувся чи що: вмочив в росу цілу руку та як
тріпне навидворіть, так і зъявилось пъят чортяків. Глянув Гадам
та у ноги: а чортяки давай пазюри мачати та тріпати позад
себе. То такого ж то їх намножилось, шо аж небо тріщало.

Оттак і тепер жиди роблять. Жид, пся віра, ні за що не битре
рук по христіанській, а непримінно стріпне перше на видворіть мокрими руками.

Поглянув Господь, якого лиха наробив Гадам, тай казав своїм
ангелам усіх чортів із неба позганяти. То як посипались із
неба тії чорти, то де которий Бога спомянув, то там і остався:
которий на небі,—на небі остався, который на землі,—на землі
остався, а который у повітрі,—в повітрі остався.

Але усе чорти чортами. Ті, що на землі, підтинають чоловіка;
ті, шо під небом, дрочаться із Богом, за то їх Господь і побиває
своїм громом. Буває так, шо чорт ховаться часами за

92

христянина, то Господь і христянина побиває громом, але за то
єму гріхи видпускає. А часами чорт ховається в землю, то гро-
мова стріла і в землі ёго побиває, а через сім літ виходить із
землі і кажуть, що вона помогає від кольки. А ті чортяки шо
на самім небі, ті каждого вечера світять на небі свої смолянії
свічки; але ангели ходять пличами тай зганяють їх із неба. І
летить чорт із неба як ясная пасмужка і скілько раз христянин
скаже: аминь, на стілько сажнів він залізає в землю; а як
часами ніхто не скаже, то він по землі так і розливається
смолою.
(Ср. Чуб. І, стр. 145—146).

Ото Господь ізнов приходить до Гадама тай каже:

—«А що, Гадаме, лебонь тобі жінки треба!» Гадам поглянув,
тілько облизався.

—«Та вже нічого с тобою робити! каже Господь, треба тобі й
жінку дати».

І наслав на нёго сон і виломав у нёго лівее ребро, а с того
ребра і сталася жінка.

І не натішився Гадам, як побачив жінку; але живо переко-
нався, шо де чорт не може, там жінку пішле. Там десь у раю
були такі яблучка, що Бог заказав їх їсти. Жінка як заглянула
то й причипилась до чоловіка: «дай та дай!» Гадам і каже, що
не можна. А вона: «то так ти, каже, мене любиш, що жалубш
і яблучка для мене!» Гадам і каже: їж уже, коли хочеш, жінко!
хоч мене до гріху не доводь. Як поїла сама, так і зачала пре-
прошати чоловіка; що не відмовлявся, а ні способу! Ото вже
юсть і чоловік; тілько що ковтає, аж надходить Господь, так тее
яблуко в горлі і осталось, і тепер воно на горлі у вського чоловіка.

Подивився Господь і дає Гадамові заступ, лопату і жменю
насіння, та й каже до нёго: «оттак, Гадаме, не хотів ти шану-
ватись, так тепер крівавшім потом їди дороблятись хліба»! Тай і
вигнав ёго з раю на землю.

(Запис. Ст. Руданскій, въ с. Хамутинцахъ).

### 3. Адамъ земледѣлецъ. (Тутъ же сотвореніе коня).

Вразився Гадам, шо Господь вигнав ёго з раю. Копає землю,
тай не каже: «Боже помагай!» а чорт і радий тому, і що Гадам

93

скопає за день, то він у ночі і поперевертає до гори травою.
Гадам копає на другім полі; (він то думає шо поле ёму винно),
копає тай копає, а рано гляне, а ёго поле ізнов зеленіе, як не-
копане.

Бився він бидній та побивався, далі здихнув до Господа Бога тай каже: Господи Боже, допоможи мені! І як сказав, то так тая земля, що він копав, так раптом і зачорніла. І помо- лився Гадам Богу, тай зачав засівати.

Ото засіяв Гадам, запрігся сам у борону тай волочить. І
так—то ёму тяжко тую борону тягнути, а чорт із заду сидить
на бороні та сміється.

І поглянув Господь тай каже до свого ангела. «Бачиш, каже,
того чорта, що на Гадамові бороні?»

—«Бачу», каже.

«Піди ж, каже, та зроби с того чорта коняку для Гадама!»

Ото ангел і пішов та як закинув на чорта обрьоль, то так
з нёго і сталась коняка. Тогді ангел і каже до Гадама: «Рос-
прагайся, чоловіче, та запрагай коня: Господь дає тобі ху-
добину!»

Ото с той коняки і почались наші коні ¹)!

(Запис. Ст. Руданскій, въ С. Хомутинцахъ).

4. Смерть Адама и преблаженное дерево.

Жив собі Гадам. Ото вже ёго Господь і діточками поблаго-
словив. Така то ёму втіха та радість, що, здається, вічне хтів
би жити; а до того ще й здоровье ёму служило. Ото й говорить
Гадам до Бога.

«Боже Боже! не умру я; бо я сильний чоловік!»

—«Сильний ти сильний, говорить ёму Бог, а все таки умерти мусиш. Заболить тебе голова, защемлять руки, заломить тобі ноги, і ти таки умреш!

¹) Як видно, то наші люди не дуже прихильні до коня. В їх оповідках кінь по-
чався с чорта; по конях йздать чорти, коня проклинає і Вожа мати. В їх приповід-
ках, «кінь ворог христянина!» В їх господарстві коні тож само не певні. Ідни тілько
козаки мали у нас коня за віригого товарища.

94

Не вирів Гадам, поки був молодий, а прийшла пора, мусів
новірити. Розболілась голова, рощемислись кости,—сказано, у
старого. Баче Гадам, що недалеко до смерти, тай каже до свого сина:

«Сину, каже, сину! піди, каже, до раю, та принеси мені з
раю золотого яблучка, бо отсе вже находе на мене остатня го-
дина!« Пішов син до раю: але замість яблучка приніс того
прута, що Бог Гадама виганяв із раю. Гадам і казав зробити с
нёго три обручи і наложити на голову. Але де вже від смерти
та шо поможе! Воно то голова ніби і перестала боліти, а
вмерти усе таки вмер. І як умер він з тими обручами, то так
ёго з ними і поховали; і ото з тих обручив і виросло три дерева:
кипарис, кедрина й треблаженне древо.

Ще за треблаженне древо кажуть, то матер Божа с Спаси-
телем їдного часу спіткнулась на нёго тай сказала с переляку:
«О, треблаженне древо, на тобі син мій розіпнеться!»

А син і промовив: «Правда, моя мати!» І справді, скілько
послі хрестів не підберали, ні жадним не могли ёго розіпняти,
а тілько на їдним треблаженнім древі, которое ще тогда, як ро-
сло, мало вигляд хреста.

(Запис. Ст. Руданскій въ с. Хомутинцахъ).

5. Каинъ и Авель.

На Великдень, поки з церкви випустить, гріх не тілки чо-
ловікові їсти, а й скотині давати. Один чоловік, чи не знав
сёго, чи не вірив, та ранком на Великдень так, що ще й до
служби не дзвонили, узяв та й пішов товарові давати, та
хотів набрати соломи на вила та й стромив вилами, а в
соломі спав менчий брат, от він ёго й настромив і підняв
у гору на вилах. Так Бог сей гріх на місяцеві й начертив. Як
придивесь на місяць, то й видно, що брат брата на вилах дер-
жить. Як хто каже, що се держить на вилах Каїн Авели.

(Записано въ Зънковъ. Г. Забодько).

6. Потопъ.

Як потопа мала бути на землю, то Ной брав к собі, у ковчег,
всякий плод, всяке звірѣе і птицю всяку. Так от з Ноем, у ков-

95

чезі, було вського плода по парі, но не брав Ной з собою йдного
тільки сокола. І був потоп 12 дней і 12 ночей; так всі ці дні
сокіл вилітав і остався живий.

(Дѣдъ изъ Могилева на Днѣпрѣ. Запис. Вл. Менчицъ).

7. Потопъ, (и птахъ—носорожець).

Йдного часу задумав Господь затопити землю і витопити всіх
людей, які тільки були, — тай каже до йдного святого чоловіка:
«Роби ти», каже, «корабель, святий чоловіче, — бо я хочу землю
затопити!» — Ото той чоловік і зачав робити карабель; теше
стовпи, розпилює дошки, сказано, щоб усе до міри було; а
чорт, — як назбитки, — прийде у ночі тай усю ёго працю пере-
робе не до міри: там надрубає, там надпилие, там переструже,
так що а ні способу разом поскладати. А чоловік бідний ні-
чого й не знає: все теше тай теше, а тих і не змірає.

Аж Господь ізнов говоре до нёго:

«Складай, праведний, корабель, завтра потоп буде!»

Ото й кидає він тесати та пилити, зачинає складати, але
шо візьме в руки, усе не до міри: то тонке, а то коротке... Що
тут робити у світі Божому? а взавтра потоп. Заламав він руки
тай стоїть над дошками. А Бог ёму і говоре з неба:

«Не журися, чоловіче мій! шо довше, — то стули і буде ко-
ротке; а шо коротке, натягни, то й буде довге; та кінчай мер-
щій корабель; бо узавтра потоп».

Тілько що скінчив він корабель, аж земли і зачала в морі
потопати. Злітаються птахи, збираються звірі, а той видберає
зівсёго по парі і впускає в корабель; йден тілько сильний птах,
носорожець, не хотив іти в корабель, за то ёго і покарав Господь,
щоб він не гордив зи своєї сили.

Ото упирнула земли, пливає корабель, пливає і носорожець;
а птахи бідні, птахи так і кричать, так і бъються ў повітрі.
Уже бідні і із сили спадають: нігде видпочити, аж підпливає
носорожець, і ріг ёго як віха стерчить над водою; ото птахи і
полетіли на той ріг. І сідають тай сідають; а носорожець
тримає, далі не витримав та так і впирнув головою в воду.

96

Птахи позлітали, тай знову сідають, а носорожець ізнов голодою в воду; і злітали і сідали аж поки зи всім не втопили носорожця. І с того часу пропали носорожці с коріням і насіням.

Ср. Чубинск. І, стр. 211, Единорожець.

## 8. Фараоны сирены.

Оно й тепер, колі бура—вецер биває на морі, корабль як пливець, так з мора все і вискакуюць Фараони. Плаває коло корабля і все питаяць: чи скоро конец света настане? Как буря, чуеш, так он уж і плаває; і много їх, так у ветер коло корабля і все просиць скажи це: «чи скоро свет кончится, чи не?»

Колі знаєш їх, так скажеш: «вчора буде свет кончаться».

— А Фараони, вони ж самі-хто?

— То Мосей переводив народ через воду. Бог звелев ему махнуць на воду рукою. Мосей как махне, так мост і став через воду.

Фараони женутьця за народом; народ через мост, Фараони себе угналися на мост. Тогда Бог звелев Мосебу: «махні рукою на мост!» Мосей махнув рукою к мосту; Фараони беглі серед мосту еще так серед мора, как Мосей махнув рукою,—їх і не стало. Мост принявся. Бог так зробив, зарівняла все вода, тілько й сліду било по Фараонах. І зробилось у морі, що Фараони стали до пояса жонка, а од пояса—риба. До пояса у Фараона—груді, голова, волоса, всё женское: женщина по всей формі; од пояса-всё як у риби. Ім Бог і пищу назначив, і то вони дожидаються, поки конець всему буде. Як пливеш на морі,—а Фараон спросе: «чи скоро свет кончится? то гавариць нужно: «вчора свет кончится, вчора?» Вони ради, щоб свет кончився...

(Зап. въ старомъ Быковъ Вл. Менчицемъ. Языкъ переходной къ бълорус.)

Ср. Чубинск. 1. 211, «морськ. людъ»

## 9. Царь Давидъ. (Судъ съ Богомъ и псалтырь).

Давид то був собі такий цар, і добрий то, кажуть, цар був, та тілько не христіянин. Ото ж Господь і задумав ёго до пуття

97

привести, нарядівся купцем, та й приїжжає до Давида палац
купувати. А палац у Давида був такий, що не було кращого в
цілім світі. Ото купець і каже до Давида: «А що, каже, цару
Давиде: чи не можна в тебе палац торгувати?»

— «А чому не можна, каже Давид. Воно то можна, та тілько не знаю, чи будемо сватами».

— «А бо чом?»

— «А так, каже, купче чужеземний! Коли маєш стілько злота, що всі мої люди наберуться і скажуть, шо вони довольні, то твій буде палац; а ні, — то й не думай».

«А добре, цару! каже купець. Вели зберати народ!»

Зібрався народ із цілого царства; купець ёго і веде до їдної гори і як поблагословив купець тую гору, то так вона і розсипалася злотом. Народ кинувся до того злота і став розберати; понаберали стількі, скількі хто здужав підійняти. Купець і питає:

— «А що ж ви, люди, чи довольні?»

— «Довольні! довольні!» — закричали люди, тай усі і роззійшлися.

— «А що, Давиде, каже купець, не програв-есь, може?»

— «Не дуже і програв! каже Давид, моя земли, то мое й злото!»

— «Та чия хата, того й правда,» каже купець, «а все ж таки треба, щоб хто розсудив!»

— «А хто ж нас розсўде»: — питає Давид.

«Та про тее не журися! каже купець. С на світі такі люди, у которых обидва ми рівні. Ходімо на цвинтар, там нас розсудять умерлії.

— «То ходімо, купче!» — каже Давид.

От вони і пішли на цвинтар. Приходять, а купець і каже.

«Правдивії люди, люди умерлії! Встаньте, люди, та розсудіть мене с царом Давидом!»

А вмерці повставали, упали купцеві до ніг тай сказали:

«Правдивий Боже! не нам тебе судити, а тобі судити нас на другім пришествії!» Аж тогда пізнав Давид, с ким судився і с того часу став христянином. Все, бувало, тілько і робив, що

7

98

писав святії письні, та грав їх на гуслях. І писав він тай пи-
сав і як списав уже цілую книгу, то й розрізав листи тай ки-
нув на море. І ті листи, шо були не святі, то ті і потонули,
а ті, шо були святії, ті плавали собі по морі. Ангели і зібралі
тії лісти тай понесли до Бога, а Бог перечитав, тай казав
передати людям.

От звітки то і почалась наша Псалтир.

10. Іосифъ, Сампсонъ и Соломонъ—Давидовы дѣти.

Цар Давид так колись преподобився Богові, що Бог сказав
до нёго:

«Проси в мене, Давиде, чого хочеш, все дам тобі!»

Ото Давид і просив собі у Бога три сини: їдного найкра-
щого, другого найсильніщого третёго найрозумніщого. Бог і
дав ёму Юсипа, Самсона і Соломона.

Прекрасний Юсип завідував снами. Той тепер коли що
страшнєє присниться, ми й примовляем не встаючи:

Нехай святий Юсип

На все добре переносить.

Сильний Самсон воювався по всім світі, на остаток з нами
задумав воювати. Пливе Дніпром, але тілько що з води, аж на
нёго лев. Самсон до нёго, та як ухватив ёго за пашу, та як
наступив ногою, то так разом з левом і закаменів. Так він і
тепер стоїть у Київі.

Премудрий Соломон сидів, кажуть, у дома та тілько книги
читав, але ото раз пішла поголоска, що він хоче проповідь го-
ворить. Збірається народ із цілого світа послухати ёго пропо-
віді; а він тілько пійшов тай сказав людям:

Як маєте що шити

То перше кгудза завъяжіть!

Ото тілько було й мови, тілько й чутки за Соломона ¹).

(Запис. Ст. Руданскій въ Под. губ.)

¹) Расказовала женщина и потому, вѣрно, не захотѣла дальше говорить о Соломонѣ.

99

## 11. Іерусалимъ.

А, проше у панича, є в Іерусалимі, хата така, що всі померші душі сходяться до тії хати і живуть в ні? Мині москаль казав, що ніби така хата є в Іерусалимі. Він каже, пас воли там, той бачив її, казав, що зветься вона—«Дім Давидів». Як так дивитись, то здається можна по драбині вплізти до неї, щоб заглянути у вікна, а стань же лізтп, то ти лізеш, а вона вищає, ти лізеш, а вона вищає... А знов, от теї хати недалеко стоїть мур; як візьмеш до ёго підходити, він дальше, дальше, все дальше од тебе; ти до ёго йдеш, а він бере отходить од тебе. А в середині в нёму, то—штири криниці. То вже на весь світ вода росходиться с того муру, с тих штпрох криниців. До москали того було пристало штпір жінки: ото женися на котрі з нас, на котрі сам но схочеш. Так до ёго взялись, що москаль той нікуди діться! вибрав собі їдну молодицю, та як вибірав, то котру молодицю собі взяв.... Та якась стара баба ёго навчила: не бери молодшої, а саму старішу, за себе бери... То й була криниця, оно перекинулась бабою.. (Запис. Вл. Менчаць).

## 12. Премудрый Соломонъ.

Повненька була Соломона мати, і як приходить до неї їдна пані і проситься сховати від пана. Цариця сховала, аж тут незабаром приходить і пан, тай єї питає: «чи не було, каже, жінки, у ясної цариці?»

—«Не було, пане, каже цариця; а із неї Соломон і промовляє.

«Не слухай, каже, моеї мами, бо і мама така сама як і твоя жінка!»

Такий то був Соломон і ще Бог знає де! А нк родився на світ, то ёму ще і трох літ не було, а він уже важив жіночий розум. Зробив ваги, повішав на брамі, кладе на їдну шайку мамин чепець, а на другу жменю ключа, тай реготить, аж качається, що ключа перетягає.

Аж приходить мама.

«А чого, питає, смієся так, спну?»

100

—«Та як же не сміятись, каже Соломон, коли жіночий розум не важе і жмені клоча.

Злютувалась мама. «Почекай же, каже, погане песиня! яж тебе запрачу!» І сей час казала слугам завести ёго в ліс убити і ёї на знак принсести серце і мизиний палець.

Взяли ёго слуги тай ведуть убити, а Соломон і почав до ніх говорити:

«Не ббивайте, каже, мене добрії слуги! Дайте мені хочь трохи ще пожити на білому світі! Відріжите палець, без ёго я обійдуся, а серце виймите у собакі тай занесіть до мами. Мама не пізнає!» Ото слуги й послухали Соломона. Урізали ёму мизиний палець, а серце взяли у собаки тай понесли до цариці, а Соломона пустили жити.

Але шо вже то помагало Соломонові, коли ёму і так назначено було тілько три роки жити. Сів бідний Соломон тай плаче, а святі з неба дивляться тай собі плачуть. Де то вже такі розумні дитині тай не дати жити. От вони і просять Бога, щоби Бог позволив ёму хоч трохи прожити. І вблагався Господь тай каже до святих.

«Коли вам так хочеться, щоб Соломон прожив їще на світі, то йдіть ви на землю, та просіть людей, щоб ёму своїх літ уділили!»

Ото святії і зійшли на землю, ходять, просять, —ніхто не уступає. Аж приходять до їдної старої баби, що вже сто літ прожила, а ще сто літ прожити мала.

«Бабуню, кажуть, змилуйся над Соломоном, уділи ёму хоч півкони своїх літ!»

Ото баба послухала їх тай уділпла, і Соломон зачав жити бабиними літами.

Підріс уже Соломон порадно, тай думає поїхати в гості до цариці. Вибрав такий час, що цара не було дома, нарадився купцем тай їде до цариці.

Прийжає, показує товари, але майбутні він сам цариці сподобався, бо що йно тілько покаже, усе то цариці до сподоби. Ото й питаеться вона:

—«А що, каже, хочеш, молодий купче, за тії товари?»

—«Та нічого, царце, каже купець, а хіба дівчину на нічку!»

101

—«Добре, купчику! каже цариця; зоставайся ж ночувати».

Ото спить собі купець на царській перині, а цариця й поси-
лає ёму дівчину. Купець оглянув, відсилає назад, тай каже: ве-
лика! «цариця посилає другу, купець подивився і ту відсилає, каже,
що маненька». От цариця іде сама тай лягає коло нёго. Дога-
дався купець, кладе руку на груді, тай говорить: «се тії дуди,
шо я в нії грав!» А потім на природу тай промовив: «А се тії
брами, шо я ни виходив!» Більше для Соломона не тра було
нікого; і тілько мати заснула, він устав тай вписав на стінах.

«Правда, шо жіночий розум не варт і жмені клоча, коли
рідная мати з своїм сином спала.

Написав тай поїхав.

А тим часом прибуває і цар. Прочитав тай пізнав, що то
Соломонова справка тай задумує ёго відпитати.

Ото робить він золотого плуга тай посилає ёго возити по
всім світі і записувати, скількі хто буде за того плуга давати.

Повезли слуги того плуга, возил тай возили, ніхто не цінив
меньше тпсячі червоніх. Ото вже вони повертають, аж здібають
пастухи. Пастух сидить собі тай жвакає хліб. От вони ёго нас-
мішки і запитали.

«Як думаєш, парубче! чи багато варт отсей плужок?»

А парубок устав, подивився на того плуга тай каже:

«Гнівайтесь не гнівайтесь, а я вам правду скажу, шо як в
маю не буде ні краплі дощу. то він не варт і сёго куска хліба,
що я доїдаю!»

Записали вони і се тай поїхали до дому. Царь, їх і питає:

«А шо люди, як там цінили мого плуга!»

—«Та всі добре! Богу дякувати, меньше тісячи ніхто не давав.
Ідень тілько, кажуть, убогий пастух не цінив ёго й закавалок
хліба, як тілько в маю дощу не буде.

—«Правду ж він казав, промовив Давид, і то не пастух, то
син мій Соломон! шукайте ёго!»

Пішли слуги шукати; шукали, шукали тай не найшли; —і
Давид видумуе другу штуку. Видає бал і спрошуб людей із
цілого світа.

102

Ото люди і зібрались на бал, посідали за столи, і страва то усе такая добірная, тілько б поживати, а тут а ні способу, бо у кождого ложка на два локті.

І сидять гості над тою стравою тай куняють. Вже й царові докучило дивитися, і пішов він на часок до цариці. Аж тут раптом показався Соломон: «А чому, каже, не їсте ви, люде?»

—«Та як же ж тут їсти, заговорили люди, коли ложки такії прокляті!»

—«То годуйтесь як діти ложками через стіл!»

Послухали люди тай стали годуватись. Приходить цар, усі їдять, роспитався,—ёму й кажуть так і так було. За Соломоном, але ёго поминай, як звали.

То так і умер Давпд, а не відпитав Соломона. І як умер Давид, то Соломон і став на ёго царство; і як став на царство, то й задумав ізмірати небо. Зробив собі такого круга, тай став на крузі і підійматись на небо. І ото вже піднівся у самую хмару, а святий Петро ходить у хмарі тай до нёго й каже: «Стань, Соломоне! тут твоя границя, а то далі як підеш, то й не вернешся. Повертайся назад та дивися добре: під тобою буде синее поле і чорнее пятно. То ти спускайся на чорне, не на сіне; бо чорне то земля, а сіне то море!»

Спустився Соломон тай думає собі: «не змірав я неба, хоч зміраю море!» І зробив собі шклянную хату, сів уню, тай касав себе на міранім ланцуху спускати в море.

Ото ёго спускають, тай спускають, аж лізе до нёго морський рак. (А морській ракі такі здорові, шо два чоловіка на собі кажний потягне). Ото і каже він до Соломона:

—«Соломоне, Соломоне! не зміраєш ти мора! Двадцят літ шукав я колись дна, та й то не найшов, а тобі, Соломоне, ёго неп видати! Повертайся ти назад; бо й то може бути, що який небудь молодий рак клешнями тобі ланцух перетне!»

Послухав Соломон тай вийшов із мора, а тут ёму уже не багато й жити оставалось.

Ото і думає Соломон, як би ёму утікти від смерті. Дочувся він, що десь то є на білім світі безсмертная гора, тай став од неї діставатись.

103

А під тою горою жпли черці, та манастирі будували. Ото
Господь і каже тим черцям:

«Покидайте живо всю роботу, та робіте гріб і домувину! До
вас їде премудрий Соломон умирати!»

Ото вони й роблять гріб і домувину, аж надходить Соломон.

— «А що ви, люди, робите?» питає.

— А вони й кажуть: гріб на Соломона!

Почув Соломон; крути не верти, а треба вмерти.

— «А маєте ж ви міру?» питає їх.

— «Ні, не маєм!» — кажуть черці.

— «То беріть міру з мене! Він такий як я!» каже Соломон.

Взяли черці з нёго міру; зробили домовину; по домувині при-
пустили і гріб.

— «А ну, чикайте, каже Соломон, я зміраю домувину!»

Положився в домувину! «Ну, каже до міри! а впустіте в яму!»

Опустили в яму.

— «Тепер засипайте! каже Соломон, а Соломона вам не треба
ждати, бо я сам Соломон!»

(Записалъ Ст. Руданскій, въ с. Хомутинцахъ).

13. Царь Соломонъ и жена его.

Був собі вірній і примудрій цар Соломон, та ожинився в
невірного царя. Жінка дуже не любила ёго й не хотіла ёго слу-
хать. Бувало, Соломон йде в церкву, а жінка ёго не хоче, але
раз Соломон заставив таки її піти в церкву. Тільки вона ёму
й каже: «піду в церкву, але як буду христиться, то не буду
молиться, а як буду молиться, то не буду христиться». Пішли
вони до церкви, але ж жінка й не христилась й не молилась.
Прийшли до дому, а жінка й каже Соломонові: «Ходім же те-
пер в нашу церкву». — «Добре, каже Соломон, але ж я буду стоять
так, як ти стояла в наші церкві й не буду кланяться». — Але ж
хитра жінка: ще наперед приказала зробить так двері, щоб спу-
скались зверху вниз. Прийшли вони до невірної церкві, цариця
прийшла вперед, а Соломон тілько що на поріг, — а двері ёго
по потилиці-буці! — «Ну, думає, перехитрила бісова віра! Я ж тобі

104

доїду кінця», й пішов до дому. Раз ёго жінка зговорилась з одним невірним царевичом втікти од Соломона й змовились так: жінка приставиться мертвою, і як поховають її, то тоді царевич впокопає її, й вони втечуть. Зробили так. Царицю вбрали, положили на стіл й покликали Соломона. Прийшов Соломон, обдивився кругом жінки й думає: ні, бісова віро, не обдуриш в другий раз, не вмерла ти. Взяв роспік залізний підісок, та як держала вона руки складячи, —так й пропік наскрізь. Алеж вона хоч би писнула—така була завзята! Соломон нічого не сказав. Ввечері поховали жінку. Тілько що її поховали, невірний царевич зараз підъїхав до кладовиша, одкопав її, повіз до себе жінку Соломонову. А Соломон на другий день прийшов до її батька дай каже: «Біжіть, тату, да подивіться, чи е в труні ваша дочка».—«Бога ти бійся, каже батько, я буду ще трпвожить тіло мертвої дочки!»—Але Соломон настояв на своему. Пішли, заглянули в яму, та тілько руками сплеснули—труна була пуста. Думав Соломон, думав, а далі приказав зробити собі тачку й насипати туда землі; взяв з собою війско одно чорне, друге біле, трете червоне. Звелів він, щоб ёго везли до невірного царевича і вкотилі в ту хату, де царевич з ёго жінкою п'ють чай; взяв він ще з собою три сопілки. Привезли ёго до царевича й вкотили в хату. Царевич й жінка Соломонова засміялись тай кажуть: «а чого тобі тут треба»?—«Приїхав, каже, вас побачить».—«То випий же з нами хоч чаю».—«Не хочу, каже, веставати з своеї землі, подайте сюди». А жінка каже: «ото дурний! Отак і вік з таким дурним скоротала, але тепер він в нашіх руках».—Дала Соломонові чаю. Царевич вийшов й приказав зробити шибиницю на Соломона. Випили чай а царевич й каже: «Йди з нами, Соломоне, на балкон».—«Ні, каже, з своеї землі не оступлюсь, хіба винесете мене». Царевич приказав винести ёго на балкон. Сидить царевич з Соломоновою жінкою на стільцах, а Соломон в тачці. Царевич показує на шибиницю й питає Соломона: «кому то хата строїться?»—«Або тобі, або мині, але скоріщ тобі», каже Соломон. Ті обое засміялись тай кажуть: «в нашіх руках, а ще каже, шо шибениця скоріщ на мене, ніж

105

на нёго». — Ото повезли вже ёго до шибиниці. Соломон й про-
сить царевича: «нехай я перед смертію хоч заграю». Як заграв
в одну сопілку,—ого! біле війско біжить, як може заскочить; а
царевич пита: «що то таке?»—«То, каже, мон смерть». Як за-
грав в другу сопілку,—червоне війско летить як може. Царевич
пита: «що це таке?»—«Це, каже, вибігає моя невинна кров».
Як заграв в третю сопілку, чорне бісько в одну меть приле-
тіло. «А це що таке?»—«Це, каже, чорти по твою душу приї-
хали. А що каже, я на твої землі, та й повісю тебе». Як кри-
кнув на свое військо, так царевич і шмигнув вверх нашиби-
ницю. Цариця тоді в ноги Соломонові. «Прости, каже, мині, мій
голубчику». — «Ні, каже Соломон, бісова віра! З тобою вже мині
не жить». Приказав зараз привязати її кісьми до конячого хвоста
й пустив ёго в чисте поле. Отакий то був премудрий Соломон!
(с. Кахтановка, Звенигородскаго узіда. Запис. Евг. Борисовъ).

14. Премудрый Соломонъ и злая мать его.

Був собі багатирь і був у ёго син Соломон. От цар потребував багатиря на службу, а син і каже: «піду і я з вами». Батько і отвіча: «ти маленький, сину, оставайся дома»! Син остався, і став граться! зробив терезки і почав важить г...о собаче і бабъяче. Мати і каже: «шо ти, спну, робиш?» А син і каже: «важу собаче г...о з бабъячим, так бабъяче важче, це значить шо воно будто й толком розумніше». Мати і каже: «ах ти сукин сину! постой, я тобі дам!» Та і пішла до бондаря, та і каже: «зроби мині бочку з залізними обручами, бо мині дуже треба». Бондарь зробив. Вона взяла ту бочку, принесла до дому, напекла паляниць, пошила каптан своему синові і посадила ёго в бочку, тоді найняла чоловіка, шоб одвіз бочку на море. Той чоловік одвіз і вкинув в море. Плавав той син в морі не багато: сім год. Коли ось приходить ёго батько до дому і пита: «а син де?» Вона отвіча: «умер». — «Справляла ж ти поминки?» — «Справляла!» — отвіча жінка. От зробив багатирь золотий плуг, найняв людей і послав з плугом по світу, тай каже: «хто угада ціну плугові, того й приведіть до мене». Ті люди пішли.

106

Шукали, шукали, нікого й не найшли, шоб ціну угадав. Коли це багатирьского синя викинула вода на берег. Біли берега паслось два буйвола, і підійшли води пить. Салимон почув, шо шось шамтить на березі, та як закричить в бочці: «Єй, хто там ходе?! вибейте, спасибі вам, у цій бочці дно!» Буйволи прийшли, та один із їх як торохне рогом, так дно й вилитіло. Він тоді вийшов з тії бочки, пирихристився і дивиться кругом; коли це побачив на горі віз, а біля воза сидить чоловік; він пішов до ёго, тай каже: «здрастуйте!» — «Здрастуй!» отвіча дід.—«Шо ви робете?»—«Вівці пасу!» каже дід.—«Найміть мене!»—«Так грошей нема!»—«Дайте мені ту сопілочку, шо ви граєте, то буду служить і за неї».—«Ну коли хоч, паси, за сопілочку». Він і найнався. Взяв він тоді одежу свою поскидав, покховав у торбу, а чабаньску понадівав, взяв киёк, сопілочку і пішов овець пасти. Коли ідуть люди, і плужок золотенький несуть. Побачили чабаньский віз, тай кажуть: «ходім до того воза, може там хто одгада». Прийшли тай кажуть: «здоров!» «Здорове! каже дід. Вони і питають: «Чи ви розберете ціну сёму плужкові?»—«А хто ёго знає що він стое, каже дід, підіть до много підпасича, може той чи не розбере». Вони пішли. Побачив підпасич, шо вони йдуть з плужком та сів тай с... і хліб їсть, і воші бъе. Вони й кажуть: «шо ти робиш?» Він і отвіча: «старовину викладаю, а новину накладаю і ворога побиваю». Ті люди кажуть: «шкода й показувать». І пішли до дому. Прийшли тай кажуть багатереві: «ніхто цёму плужкові і ціни не складе». Багатирь тоді і пита: «шо як ви хоч бачили, роскажіть?» Вони отвічають: «а шо ж ми бачили? ми бачили хлопця, так як росказать вам, то ціла сторія; ось слухайте: прийшли ми до чабана, показали плуг, а він каже: «не складу ёму ціни, несіть до много підпасича». Ми дивимось, шо далеченько на траві сидить хлопъя, пішли до ёго; коли він, звиняйте за це слово, сів с... і хліб їсть і воші бъе; так ми ёму й плужка не показували. Біжіть, каже багатирь, то сами той, шо відгадає. Пішли до ёго, узяли з собою плужок золотенький, і троє коний, шоб привизти ёго до дому. Доходять до ёго, він упъять те робе сів с... хліб їсть і воші бъе. Вони

107

кажуть: «на, оцей плужок, та розбери ціну ёму». А він і каже:
«цей плужок нічого не стое». Вони тоді взяли ёго на коня і
повезли до дому. А він як заграв, а коні як затанцюють, а
вівці і собі танцюють та до гарбі біжать. А ті люди поляка-
ллись та пустили того коня, шо він сидів. А він тоді поїхав до
гарбі, взяв свою одежу, каптан той, шо мати пошила, як у бочку
заперала, і поїхав до дому. Прихав, а батько побачив, тай каже:
«зрастуй, мій син!» — «Зрастуй!» отвіча ёму. Багатир тоді і
каже своїй жінці: «бач, ти казала, шо умер, аж воно і брешиш?»
І став її лаять, та бить. Пожив син з батьком не багато. По-
требували батька упъять на службу, а син остався з матерею.
Один раз мати підмовляла сина з собою спать. Син не хоче.
Мати позаперала двері, шоб він не втік. То він тільки скаже
слово «отченітеся», то двері й поотченяються. Стільки раз не за-
перала, то вони й поотченяются. «Ну, постой, каже мати, я тобі
дам». Намовилась із тим, шо горілку куре, винокуру чи як ёго
по паньский; каже: «я пришло ёго, а ти вкинеш в горілку». Він
согласився. На другий день посилає мати сина до ёго. Син пі-
шов та і вкинув у горілку самого винокура, а сам пішов, куда
очі глядять. Іде тай іде. Коли дивиться, стоїть кузьня. Він пішов
у кузьню, тай каже ковалеві: «зрастуй! Боже поможи!» Спасибі!
отвіча кузнець. — «Найми мене в ковалі! — «Наймись». Найнявся
він. От стали вони курать. Той кузнець загадав ёму молотом
бить. Багатирьский син як узяв молот, та як ударе, а те ку-
вадло так і зашуміло в землю, і сама кузьня розвалилась. Коваль
ізлякавсь. Багатирьский син і каже: «стой, не лякайсь, то я не
зважпв руки». От построїли вони нову кузьню. А багатирьский
син і каже: «давай скуем цеп довгий, та зробім хату склину,
та привъжим цеп до хати, та я влізу в хату, а ти пúстиш на
морське дно: я подивлюсь, шо там є». Скували цеп і хату зро-
біли і поїхали до моря. От багатирьский син і каже: «гляди, як
стрепену цепом, так щоб ти витяг». — «Ну, ну», отвіча коваль.
Пустип коваль багатирьского сина в скляній хаті в море. Він в
морі і побачив кіта рибу. Кіт риба і каже: «чого ти сюди заліз:
чи по волі, чи не поневолі?» Він і отвіча: «більше того шо по

108

волі, чим по неволі». От і пробув там багатирьский син не багато: сім год. Як вийшло сім год, він тоді стрепенув цепом, а коваль і витяг. «Ну, каже, багатирьский син, достали в морі глибини, ну достаньмо ше й висоту». — «Давай!» каже коваль. Взнили, зробили залізну драбину. Багатирьский син і поліз в гору, та доліз під небо, а дальше нікуди. Бог дивиться, шо він робе, тай каже ангелам: «очиніть небеса». Ангели отченили. Він тоді уліз. Бог питає: «чого ти сюда заліз: по волі чи не поневолі?» Він отвіча: «більше по волі, чим по неволі». — «У тебе ж і родичі е?» — «Ссть на землі один брат». Бог каже ангелам: підіть на землю та возьміть цёго чоловіка брата». Ангели злитіли, присписли ёго брата ковали. Вони обидва там і присвятились.

Маріупольскій уздъ. Екатер. губ. записана въ с. Михайловскъ учт.
Трухмановымъ и доставлена въ рукописи.

(Изъ рукописнаго сборника народ. учт. Я. П. Новицкаго)

15. Судъ Соломона.

Було собі три брати. Іден же такий,—ніяк не може нічого в смак попоїсти; а другий знов такий, шо ніяк не може господарства розвести; а третій,—сміх казати,—оженився та жінку дуже лиху взяв. Такі то три брати; сказано,—біда! В біді чоловік без ради не буде. Всім тром погано, всі три радяться... Далі кажуть: «ходімо до премудрого Салеміна, він нас порадить. «Приходять до цари. Спершу старшого впустили до нёго». Розказуе старший ёму. Вислухав царь—і крикнув: «в ліс!» Середужший входить; ёму Соломін крикнув: «рано вставай». Вже йде той, шо жінку має, лиху. Росказав Соломонові.—«В кузню», крикнув цар. Зійшлися брати, роспитали їден у другого. Самі собі не вірять, шоб це Салемін їм так порадив, не хтять вони робити того нічого, шо чули у Салемона «Ет! це дурисвіт якийсь; нам така біда, а він що плете»... Али далі радяться, що не трудно. Можна спробувати того, що він нам каже. Іде старший брат у ліс... в лісі дивиться: люди зубали дерево і ніяк не вкладуть на віз кража того. Став він помагати тім людям, став помагати, поподвпгавсь таки добре, вернувсь до дому, ззів хліба, такий ёму хліб смашний придався, ше й не їв він

109

такого смашного хліба ніколи. Росказує він братам, вони роблять і собі тее, шо сказав йм Салемін. Почали робити. Середужший став рано вставати. Почало господарство поправлятись. Знаїте, як він раньше всіх встане, а пізніше всіх ляже, у ёго скрізь робота, скрізь лад... Менший дивиться на тіх братів, йде до кузні: що ж він бачить там? Нічого більш, окрім того, шо залізо в огні і під молотом мякшає.. Гріють, думає він, ковалі залізо, можна мині жінку попогріти... Жінка, правда, мякшала трохи... Так вийшло з тими братами...

(Малый Чернатин.—Берд. у., Кіевск. губ. Запис. Вл. Менчиць).

## 16. І. Христось въ ясляхъ (кони и волы).

Ото як народився Господь, то лежав у яслах, то віл не порушав з ласел жадного стебла, а ще дихав і загрівав Бога. А кінь стояв із другого боку тай тягнув сіно, яке тілько було. Ото ж то Божа мати і сказала: «будеш же ти, добрий воле, завсегда в Бога синий, а ти, коню, усе будещ голодний, хоч будеш їсти до роспуку!»

І справдились ти слова. Кінь їсть і все голоден, а віл хоч голоден та має жуйку в роті. (Запис. въ Под. губ. Ст. Руданскій).

Ср. Чубинс., І, 48—49.

## 17. О концѣ свѣта и страшномъ судѣ.

### 1.

—«Хлеба, покуль помреш, не пересеі. Ге,—знаеш ти, шоб хлеба людим не стало? Хлеб все останетьця, нехай все помрем».
—«А Бог дасть, шо у мене не врадіть, у другого—где таді хлеб возметьца?» «Е! що то говорить, будзе так, шо хлеба людзям не стане».—«Це звесно, голод будзе. Але зразу на цебе не прийдзе. Первий скот помреть; леса нігде не будзе, таді вже на людзей голодная смерць найдзе. А так шоб зразу на человека, ото не!

Таді Михаїл Архангел в трубу затрубе,—всі на суд станут, страшний суд настане.

Може птица, которая съела человека,—та будзе кость несті; звер може колі заєв—і тот будзе кость несті, щоб усе собралось

213

викопали яму і вивернули туди ті гроші, возами затоптали, а
чумака пустили, та з тих пір і зветься той яр Осударевим, шо
там осударева казна. А Погрібівській як, то там були погріба
гайдамацькі, там і досі пещери е, де вони жили. Городище, шо
кругом валом обнесено і канавою, а по середині тічок е, та їх
саме вся братія жила. То, росказують, поїхав туди чоловік дров
рубати, а другий в лісі вже і кас ёму, шо в городищі, де саме
ворота, клад е, та ще там де тічок посеред городища, і приміти
всі росказав. Приміти, шо е дуб, весь прострелений, то вони
все в ціль били з піцтолів, приміти найшли, а грошій нема.

b) Вони все по лісах жили, отце вилізе який з них, встроме
пику серед дороги, панчу (повсть) простеле, коня зааркане,
а сам ляже спати, то чумаки їдуть—і солі, і риби, і пшона, там
шо е, накладуть на ту панчу і їдуть собі, а як не дадуть, то
всю валку обідять.

с) А то моя баба росказувала, я тоді маленьким ще був, як
ограбили вони в Цареборисовім Чугая, а він тоді там шинку-
вав, та вдарились до перевозу, а перевоз тоді був верст сім
вище Богородишного, переїхали. Ну, давай, кажуть, тут зата-
гануем, а вони, звістно, як козаки, все з собой возили; тіки шо
наварили каші, випили добре, а тут за ними і погоня, все об-
щество з дрючьями. «Давай, кричать на перевощика, парон!»—
Той дід хотів встать парому подать, а гайдамака підняв піцто-
лет та: «отце твоя, діду, смерть, тіки ти всташеш». —Ті погоня
кричать: давай перевозу, а діду вже звістно смерть, а гайдамака
і озивається: «може, каже, вам гостинця дать, от підстав грудь,
то такого дамо гостинца, шо і жінці і дітям повезете, так та
погоня і вернулась ніс чим».

(Святогорскій монастырь, разск. монахъ, уроженецъ села Богородичнаго,
дѣтъ 65 1873 г. Зап. Манджура).

d) Був у нас колись, а це давно було, старий рибалка Ба-
бак. От раз поїхав він рибалить за Пичужино, це верст сім
нижче Титянівки і найшов хижу, а там та жили розбойники
дванацать чоловік і на те времня їх дома не було, поїхали
кудись пана грабувать.—От він заходивсь, наловив риби, си-

214

дить в хижі і варе, дожида їх.—Прийжають розбойники. Шо, говорять, за невежа у нас в хаті; подивились в вікно, аж він сидить, рибу варе.—Ватажок і оклика:—«Діду, пугу!»—А він—козак з лугу!—Бачь, каже ватажок, що скурвий дід і окликається; бережись, діду, я тебе заклейню!—«Клейни,» каже.—А повернись до нас передом.—«Та клейни, каже, із заду». От той з пістоли стріль, тіки зашкварчало і юшка потекла, він з другого, і с того тіки зашкварчало. «Ну ще, каже дід, стріляйте ви». Ті, ёго братія, хто не стрельне, зашкварчить, юшка потече тай тіки. Ну, каже ватажок, проси нас, діду, в гості». —«Та милости просим, я це, каже, для вас і наготовив». Посадив їх за стіл, угоща. От як накормив добре—тепер, каже, я вас буду клейнить, та якого не озьме за руку, виведе зза стола та макогоном по потилиці, по потилиці тай випха с хати. Поклейнив всіх, сам спати ліг, а вони ходить кругом хати, ні в хату не війдуть, ні от хати не підуть. «Давай, кажуть, прощенія просить, а то він нас всіх в острог позабира. От встав дід. Шо, пита, ви тут?» А вони всі—прости нас, діду. «Ну, каже, добре, та щоб вас тут не було, та повіб їх за межу, та якого виведе на межу, вихрить, вихрить, ступай, каже. Випровадив, вони ёму і кажуть: «ходім, діду, з нами, ми тебе будем за батька почитать, бо ти такий, шо тебе нішо не озьме».

(Банное. Изюм. у. противъ святогорскаго монастыря раз. дід Кулемза, лѣть
70. 1873 г. Запис. Манджура).

21. Король польскій Понятовскій и Екатерина II.

1.

Як остались ляхи без короля, то царница наша Катерина почала вмішуваться в ляхівські діла й хотіла поставити королем одного багатого ляха. Раз послала вона лист до ляхів, щоб вони прислали до неї того, кого хтять зробить королем. Яхи дуже серделись за те, що Катерина вмішувалась до ніх. Як прочитали вони лист та й кажуть: вшисткі їй маць, цо то бендзе, ежелі ми бендземі слухаць баби, то ми посадзем ю під кундзелю на саму вельконоць!» Але все таки послали до неї хоч найти

215

того самого пана, которого хтіли зібрать королем. Прихав він
до Катерини, а Катерпна й пита ёго: «хто ти такий».—«Я,
каже, наймит того, кого хотять зібрать королем».—«А як тебе
звуть?»—«Понятовський».—«То будь же ти король польский? Ти
кланявся всім ляхам, нехай вони тепер тобі поклоняться». За-
раз же послала з ним таке в Польшу козаків й ще багато війська,
і Понятовський став королем в Польші. Тоді Катерина й каже
ляхам:—«А що? ви сміллись з мене, баби, а тепер я з вас по-
сміюсь, бо я зробила у вас королем паньського наймита!»

(Каэтановка, Звенигородскаго узвда. Запис. Евг. Борисовъ).

2.

Тими гайдамаками Катерина тішилась. І як то, що баба та
на царстві сиділа! Вона у поляків короля їдного скинула, а ко-
нюшого Понятовського настановпла. Каже, той польский король
не схотів сам бачитись з нею, а послав свого конюшого до неї.
Як той конюший прихав і дає її пісьмо; вона пісьмо теб про-
читала і говорить ёму: «як ти називаїся, мой любезный?....»
—«Понятовській» каже той.

—«А, ти Понятовський».—«Будеш же ти круль польский».

Послі того король вже хоче Понятовського з світа згубити.
Понятовському сказали, шо—«тибі смерть готуїться, стережись».

Понятовський бере нічыю коня і до втёку; тікає до Катерини.
Вона була тоді в «Білі-Церкві» він впав перед нею і став пла-
кати. Ото Катерина і сказала ёму: «не бойся, мой любезный, от
тобі сей час буде сорок тисяч козака»... Тоді король той усту-
пивсь.—Катерпна впізжала з Варшави і пісню співала:

«Поляки Полщу ой та запропастили,

Без войни та без грошей москаля до неї пустпли».

(Запис. Менчиць).

22. Паны Потоцкіе и конфискованные крестьяне.

(1830).

За старого Потоцького сидів там (в хуторі) мужик, Бех. І то
грапові в прекметі,—що багатий дуже мужик і хутір має гар-
ний. Бери вруговуй того мужика; нехай там він не буде... І
взяли той хутір на пана.

216

Е, за панів добре було. Як молоді Потоцькі їхали у матеж,
то громада прийшла до них, лазять їм по ногах, просить; «не
їдьте, то нещастя, поробіться слабими»... «Не можна, сказали;
тра йти!» Так і не послухали старіх людей.

Після того нас повернули в улане, і стригли нас, на вали
гонили.

— Як то на вали гонили?

— Оце де трохи вишченько, горбочок або що, то вижинуть нас, там нас муштрують. Таке з нами робили; аж дальше приїхав їднорал і питаб у громади: «може не хочете бути уланами, може підете у земледельці?»—Старі люде й сказали: «нехай буде прама казна». Так ото й присигнули на казну.

(Запис. Вл. Менчиць).

23. Месть польскаго пана крестьянину.

Чи була коли біда така, як оце народ терпів, як під панами був?.. Як згадати, то аж тіло терпне... Просто як Сус-Христос на хресті терпів, так народ тоді терпів.—З Шучуєк мужик та сказав в суді, що ёго пан у себе держить пороху багато, рушниці і ще де чого багато. Приїхали судові шукати; вони б і найшли, як би шукали так, як повинно бути... У пана не найшли нічого такого, як мужик казав, а мужика того оддали панові до рук. Пан взяв того чоловіка і забив у заліzo і так у кайданах ходив той чоловік цілих два роки, і на кожен день той пан казав мужика того два рази бити, і так по два рази клалп і били. Бувало, як прийде до церкви, то подпвитись на нёго: жовтий на лиці, аж в душі холоне; як придивиться, такий жовтий та такий страшний, така дуже мука велика була ёму. Та ото побув він у тіх залізах та висох дуже і помер. В церкві, бувало, бразне залізо, то обернеться, стоїть він... то так, Господи, ніяково, як глянеш на нёго. Пан, бувало, позволяе ёму ходити до церкви....

(Запис. Вл. Менчиць).

24. Панскій атамань на томъ свѣтѣ, см. въ отд.
VIII, № 29, 2 (Разбойникъ).

217

25. Разсказъ крестьянина о старинѣ и современности въ 1862 г.

Весною 1862 года, по дорогѣ изъ Кіева въ м. Бровары (Остерскаго у. Черниг. губ.) встрѣтилъ я старика изъ—за Прилукъ. Мы поздоровались. «Звідкія ви?» пита. «Із за Чернигова». — «Не по одній нам дорозі! тілько до Броварів».

Мы пошли вдвоемъ. «Як у вас за Прилукою живеться?» спрашиваю. — «Так собі,» — «як і завше!» — «Чи ви волні?» — «Ні, паньські!» — «Що ж у вас уставні грамоти на землю пишуть?» — «Є, ні! нема нічого; ніхто сѣго й не знає. Люде кажуть.... та що, кат ма долі на наше щастя!» — «Хіба пани дуже не добрі?» — «Ніякі, так собі як пани! ось стара пані була ледача людина; дітей зовсім позанапашувала: казна в яку службу загнала, загинули марно. Хму! А рідна мати! Тай її же добре прийшлось. Захотіла за москаля за між піти; от і взяла з ним шлюб; він же не був дурний, спочатку підбився її під ласку, потім поїхав у Москву тай запродав там якось усе жінчине добро своїй сестрі; ця приїхала, та усе й загарбала: і поля, і села! Прийшлось нашій пані бідувати на старість у мужчій хаті, а сини її то так, кажу, марно загинули. От що?»

Разговорившись, старикъ говорилъ дальше: «Та й у москалевої сестри не було дітей. Ми її мало й бачили. Кажуть, що померла і нікого після неї не зосталось; все пішло в чужий рід, в чужі руки! Понаїзджало панів з Московщини дуже багато.— Скільки їх вже попропадало, одже ж все ще восмеро є. Ох, ох! за старіх нічого ще було, а як пороспложувались, так погано стало. Тепереньки ж таке що й сказать не можна! Люди кажуть золя, а нам зовсім неволя! Оберталися ми до мирового, казали білу. Та що казать! на кого казать! Вони їм, тім средникам, патять, ну, вони за їх і тягнуть руку. Хоч кажи, хоч не кажи, нма ні поради, ні запомоги. І чорт зна що виходить: одно на лио коять! Підмовляють на якийсь то оброк; по їх—плати та виупай, та тільки те й роби, що плати. Сказано, собаку привъязаю, то вона і бреше! Який оброк? та й с чого ёго заплатищ?

218

з шкури! та її й так доволі драли, зовсім облупили, не дурно
кажуть тепер: волна! Хму! А з землі? за віщо ж то за свою
землю, та ще й платити? Бог її нам дав, Бог і візьме. Ми всі
знаемо, що Налех зайняв «Островище» собі в займанщину; до
єго всі підсусіжувалися по волі, і по своїй—і по єго волі, як хто
хотів; се ще було за Катерину царицю, коли знаєте. Ну, й
жили собі усі у нас тоді добре; землі було в ті часи багато,
люду мало, всего, кажуть, було доволі, нічого, що тепер, не було.
А вже ото вона, (Катерина), бачите, прислала того, як єго, во-
лоха, генерала чи що якогось, хто єго зна. (Давня це річ!) Во-
лох той і оселився у нас; усім землі доволі було. І до сего по-
чали підсусіжуватись; він почав орудувать; про те, на роско-
шах, ні до кого не мішався, нікого не займав: добра, кажуть,
людина була. Діти ж пак єго повдавались ледачі, приперли добре
так, що багато і в утікачі пішло!

Про те, бачите, людей росплилося, роскоренилося до ката;
почалась тіснота, землю поміряли, поділили, з підсусідської за-
помоги зробили панщину... Людім після колишнєї волності так
тижко прийшлося, що якось були взяли тай пішли всі заразом
геть! Бо обридло од сучих дітей напасти приймати. Аж зза Кі-
ева завернули, до тії старої ледащиці пані! Посіли ото знов...
а тепереньки нікуди й іти! навкруги станового та всякого ин-
шого началства всюди до біса позаводилося. Може й справді
прийдеться свою землю, свою кров'ю политу, викупляти!»

(Изъ записной тетради П. А. К.).

ПРИЛОЖЕНІЕ КЪ 13 И 14 МЕБ.

26. Разсказъ шляхтича польскаго о гайдамакахъ

To proszę, niebożczyk ojciec opowiadał o tych Hajda-
makach. W te czasy, w Czarnorudce był szlachcic, pan Ch-
dakowski, zamożny, bardzo zamożny. Zapewnie, u niego, jk
u gospodarza, nie bez tego, żeby nie było najmytów. I ječn
z tych chłopów za coś takiego rozgniewał się na swego pana.
Oto rozgniewany ten chłop rzuca wszystko i poszedł do Iaj-

219

damaków. A oni, proszę pana, mieli sobie mieszkanie we Wczorajszem, i tyle ich było, że wszystkich było tylko cztyry człowieka. Ten chłop idzie na tę porę do nich i opowiada, że taki i taki obywatel z Czarnorudki ma pieniądze, jest majętny, bardzo majętny. A co teraz?! Zgromadzają się te wszystkie łotry i ruszają, panie dobrodzieju, do Czarnorudki. Przyjechali oni ku Czarnorudce, a noc, panie dobrodzieju! Wchodzą do pokoju; zaraz złapali pana Chodakowskiego. Wzięli go; teraz jeden pyta się: „masz pieniądze, masz! mów; kiedy nie chcesz łycha dostać, rozpowiadaj gdzie one, mów wszystko". Co tu robić? Taka gwałtowna rzecz? Ten szlachcic długo nie odpowiadał, na wszystko, o co pytali go; mówi, że: „nic u mnie niema, jestem biedny człowiek". Oto oni postawili go pośród świetlicy i nasypali jemu żaru w cholewy. Męczyli, mordowali go gwałtownie. On nareszcie nie wycierpiał, rozpowiedział wszystko za swoje pieniądze, wskazał gdzie. To te łotry zabrali wszystko, co miał ten gospodarz, a potem pozli do drugiego szlachcica. Odbywa się to wszystko. Mój ojciec, wzruszony tym gwałtem, nie wiedział co robić, porwał się do ekonoma, oznajmić mu, żeby ratował. Tylko co mój ojciec do ekonoma, a już oni swoją wartę rozstawili po wszystkich miejscach. Żadnego sposobu nie było umknąć od ich rąk. To zabrali mego ojca w swoje ręce; jak było już wszystko skończone, ułożyli swoją zdobycz—i cichacza ruszyli szlachem do Berdyczowa. Oto już stali na odpoczynek i mówią do mego ojca: „co, chcesz z nami?" Zatem zbatowali swoje konie i mwięzą do ojca: „stawaj na czaty! Zbudzisz nas jak w Białopolu będzie słychać: koziu, koziu". Mój ojciec pilnował całą noc, i kiedy ich zbudził, słychać było, że już żydki w Białopolu nie spią. To przyjechał do Białopola i zaraz do karczmy. Jeder stanie z tej strony na bramie, drugi—jemu na przeciwko i do arendarza: „dawaj pieniędzy". I tak ze wszyst

220

kiemi robili. I jak rozpoczęli tę swoją robotę, to żydzi ze
wszestkiego miasta nosili do nich pieniądze, a Hajdamaki rozes-
słali burkę śród miasta i na tę burkę odbierają pieniądze.

Na tę chwilę pojazd jakiegoś dziedzica przybywa do Biało-
pola. Hajdamacy rzucili się do powozu i pan ten wypalił na
nich z pistoleta, to jeden mówi do niego: ma не плой, су-
чий сину, не плой. Ten pan powtórnie wypalił, a na tę porę
kula padła na ziemię. Tedy już wyciągnęli pana dziedzica z
powozu i mówią ku furmanom: A добрий цей ваш пан? Fur-
manowie mówili o nim, że dobry, bardzo łagodny pan. Ale
cóż? To nic jemu nie pomogło: Hajdamaki wzięli go w swoje
ręce, taj batogiem jego tak spasowali, że miejsca żywego nie
było na ciele, a potem płótnem go obwinęli, zabrali u niego
wszystko, co miał, położyli jego w powóz i odprawili go do-
kąd kierował się, to jest do małej Czerniawki. Przyjechali
tam zajeżdżają do dworu, ziwołali gromadę we dworze,
i pytają się u gromady: „co wasz pan, jaki był?" Gro-
mada odpowiedziała, że człowiek był łagodny, krzywdy nie
robił. Hajdamaki mówią do gromady: Ми з вашим паном, в
Білопіллі, трохи пожартовали; але ми его не забили до смерти,
поїхав собі живий. Zatem odemknęli loch u pana dziedzica,
to, co tam było trunku, wszelakich rzeczy do jedzenia — to
wszystko pozwolili Czerniawieckiј gromadzie zabrać. Mówią
ludziom: Нийте, люде, беріт, що хочте. Це ваша праця!
Poszli do stajni i wzięli koni, jakie najlepsze. Memu ojcu ta-
kiego konia dali, że więcćj jak 50 dukatów był wart. Mejo
ojca już tam puścili, ruszają sami do Umania. W lesi Łyje-
dynie oni obrąbali się i mieli sobie tam mieszkać.

(Запис. Вл. Менчиць).

XI.

Преданія о мъєстностяхъ.

1. Какъ иногда получаютъ имена урочища.

І. Градова криниця.

На яру під селом Чорнорудкою ¹) е криниця, називається вона градова криниця. За тую криницю росказують, то Бог ёго знає, старі люде. Якийсь чоловік взявся до неї, хтів може її видати, може цямрини поробити, хто ёго знає, шо він там хтів; досить того, став коло неї поратись. А вона сибі так була криничка, ніхто її не чіпав, вона далеко од села, на яру... Як взявся той чоловік до теї криниці, то град дуже великий впав на землю. Ото і стала з того часу криниця градовою зватись, градова й досі градова....

(Запис. Вл. Менчиць).

2. Каснерів хутір.

То за старого ще грапа, Потоцького, був каснер, що касою завідував. І заможний був, всёго було: коні, воли; мався той каснер. Ото раз і надібрало щось касу. Він нічого: досипав. Ба другий раз знов щось багато, багато не стало грошей. Каснер ще раз досипав касу своїми грішми. Коли так незабаром знов надібрало касу; він не міг нічого зробити, взяв тай застреливсь. Ото ёго і хутір був, що видиться. Діти зостались, старший син зоставсь у дома, ото хутір обкопав, хату построїв; а менший у віську чин заслужив.

(Бердич. у., Кіевск. губ. Запис. Вл. Менчиць).

¹) Кіевск. губ.

222

### 3. Злодійська доріжка ¹).

— Чи ти бак, Василю, не знаєш, чого ота узенька доріжка, що в Редьковщині, зоветься злодійською.

— А, сяя! Се ж Венгер був колись, оціх Венгерів, що тепер, дід чи прадід. Несчисленне багацтво було в ёго, кажуть; погреба глибокі були покопані з залізними дверми, а в тих погребах усячини: і грошей, і одежі всякої повні. А він усе тее крав; звісно, то в своему селі, то на стороні де. То оце вкраде і везе за село, да тією доріжкою—сам і доріжку проложив аж до того болітця, що коло мостка, ото що рів прокопано; у тому болітці усе й ховав. Затим же тее болітце й досі зоветься Савчиним,—єго бачте Савкою звали, та й тепер Венгерів инші зовуть Савченками. От як дознались опісля люде, що він крадене тудою возив, то й прозвали ту доріжку злодійською. А він та-кий був, той Венгер, кажуть, що оце вкраде у кого небудь що на своїм селі, а той чоловік почне ёго просить (бо люде примічали, та боялись ёго всі: звісно нечисленне багацтво), та й могорича купить, то він поїде до того болітця, забере тее, що в того чоловіка вкрав, та й одвезе у пущу. «Іди, каже тому чоловіку, отам твое й отам». То той і забере. А тогда кругом нашого села усе пущі були; оце Нагалле, що за шляхом, зоветься, Редьковщина, Лапківщина, коліно тее,—се все пущі булти несходимі, нечисленні, аж туди до Попасного і к Дроздівським лісам. А тепер бач на яке попереверталось: орем усюди. Ми якось не дуже давно, годів десять чи що, впорали на своему шматочку у Редьковщині дубовий пень; да такий здоровий дуб був, що мо б і втрох не обняв.
(Изъ черниг. тетради А. И. Л).

### 4. Чорнеча гребля ²).

Був я якось у Кузюренка Демъяна. Не скажу вже, чи на великоденних святках це було, чи так якийсь празничок, тілько позвав мене до себе Демъян, по чарці випить. І Сіренкових їще

¹) Черниг. губ.

²) Черниг. губ. Нъжинск. у.

223

покликав: Яков пришов з Параскою, й Самійло. Посідали за
стіл, випнили по чарці, по другій, закусили, та й почали бала-
кать. Не знаю вже, що таке Параска росказувала, тільки каже
щось «Чорнеча Гребля;» я й питаю: якая, кажу, Чорнеча Гребля?
—«Та сяя ж, кажуть усі, що за хутором, за Хведорівками». —
«За Свистухами, значить, за моїми родпчками,» додав Демъян.
Зареготали усі. А я, кажу, і не чув ніколи, щоб еї звали Чор-
нечою. — «Ні, Чорнеча, з віку Чорнеча». — Чого ж се вона так зов-
веться? — «А Бог ёго святий знає,» каже Параска, та так гля-
нула, вже й видно, знає та не хоче говорить. А тут Вівдя Демъ-
янова знов по чарці; випили. — Ну бо, дядино Параско, роскажи
будь ласко, чого се гребля Чорнечою зоветься? — «Та коли б не
гнівно було»... А чого там гнівно, озвавсь Яков: хіба там що
теб, чи що?...

— Та отже ж як воно, коли вже захотілось вам послухать,
отак було, кажуть; мині свекруха покійниця, хай царствує, рос-
казувала. Колись давно ще, прадід ваш чи що, жив у хуторі,
де от і тепер хутор, дак при ёму сією греблею кголдували чор-
ниці якісь, чи Ніженьськи, чп Бог їх знає якії. І млинів там
два стояло водяних і при тих млинах безпреч дві чорниці си-
діли: звісно то, за млинами дивились, розмір брали. От одна
чорниця, звиняйте, і виявила дитинку, ёї за це й посажено в
камъяний погреб за залізні ворота. Дак вона й переказує ва-
шому прадіду: «Постарайся, каже, щоб мене випущено, до твої
млини будуть і гребля». Той як почав старатися, як почав, то
й вистаравсь, і випущено еї із того погреба. От ёму за це й
гребля досталась і млини тії. Оттак кажуть, да Бог ёго знає,
чи правда воно, чи мо так блеють.

— А вже ж Бог ёго зна, каже Яков: я чув, дак кажуть, що була
тая чорниця якась тітка вашому прадіду, чи сестра; і гребля
була еї, і млинів два. Дак як умерла вона, то вашому прадіду
все й досталось.

(Изъ черниговск. тетради А. И. Л.).

224

5. Буняково замчище (около села Деревичи) и Настина могила (около м. Мирополя. Новградволынскаго уѣзда).

Про це замчище багато де чого росказують. Найлучче як би
ви спиталися у нашого добродія, у ёго там у церковних запис-
сах, кажуть, є переписано про все: і коли ті вали повисипувані
і хто тії мури мурував, що тепер од їх тільки цегла та камі-
нячки валяються,—про все там є; то, бачите, инші говорять,
що там колись місто було,—ніби на тому городищеві; говорять,
що й церква була і що тую-б то церкву перенесено в Деревичі.
Ще росказують (хто ёго зна, чи воно казка, чи що, так старі
люди росказують, то й я за ними) що ніби колись давно, давно
сидів у тому городищові якийсь лицарь, звався він шолудивий
Буняка. І був той лицарь не аби який,—навіть і тілом не та-
кий як повинно бути людині: мало того, що страшенно вели-
кий, ще, вибачайте, у ёго печінки й легке та були на версі,
отак от і стреміли за плечима, такий то не подобний був той
Буняка! Ну, жив він собі у городищеві, і дуже ёго всі боялись;
найстрашнійший же був він ось через що: їв людей! Отак таки
справді їв; оце, кажуть, звелить було, щоб ёму привели що най-
кращого хлопця, та візьме та і ззість; і так кожного: що при-
ведуть, то й зітне, то й зітне. Багацько позбавляв Буняка та-
ким способом людей, але ж таки й ёму добра причина сталася!
Прийшла, бачите, черга іти в замчище, тоб що на вбій, яко-
мусь то там хлопцеві (бо то хлопців тіх по черзі брали і поста-
чали Буняці). А в того хлопця та була тілько мати, батько не
давно вмер. т Ота бідна мати плаче вже плаче, та побивається,
що нікому поратувати хлопця. А як ёго виратувати? Плакала
та жінка, плакала, а далі щось то їй прийшло на думку, пере-
стала побиватися, розважилась і просить тільки людей, тіх, що
мали вести хлопця до Буняки, щоб зачекали годиночку, поки
вона щось зготубе синові на остатню дорогу. Ті кажуть: добре.
От чекають; а вона взяла, пішла націркала у себе з грудей по-
корму, замісила з того покорму тіста, спекла періжків, та даючи

225

їх своему хлопцеві й каже: «на ж, сину, тобі оці періжки, та
ось що з ними зроби: як прийдем до Буняки, то конешне під-
веди ёго, щоб він хоч єдного періжка ззїв; оцим ти мабш виз-
волитися, бо як Буняка найсяся моїх періжків, то вже тебе не
займе, для того, що вважатиме тебе за брата (то б то через її
покорм)».

Ну, той хлопець так і зробив: як прийшов у замчище, то
умисне й став так їсти материні періжки, щоб Буняка побачив.
Той побачив, та й питается: «що це ти їси?»—«Це,» каже,
«міні мати дали, вирижаючи в остатню дорогу». — «А дай лиш,»
каже Буняка, «покоштувати, що там воно таке!» Хлопець оддав
єму періжки, а він і поїв їх. Як же найвся Буняка тіх періжків,
зараз і почув, яка в їх заправа була. «Ну,» каже, «хлопче,
дякуй своїй матері, що так мудро вхитрувалася: тепер ти еси
визволений від смерти, не можу бо я тобі того лиха заподіяти
через те, що ти стався міні братом.

От той хлопець уже такий радий, такий радий, неначе справді
в друге на світ народився! ото ж хотів був по тій розмові мер-
щій до дому бігти, а потім роздумався тай не побіг зараз: «ос-
танусь лиш я,» каже сам собі, «на який час тут ще; я, мовляв,
тепер безпешний, Буняка мене не ззість, а тим часом зроблю
ось що: заподію нашому ворогові таке, щоб він не тільки мене,
але й нікого більше не міг безвременне на той світ загоняти!»
Ото ж і зостався при Буняці; у ночі Буняка заснув, а той
хлопець мерщій до ёго в хату, підступився нищечком до ліжка,
та черк ножем і відтив Буняці печінки (вони ж, бачите, на версі
були)! Як відтяв, Буняка зараз і пропав!

(Слышала Ольга Коскачева оть крестьянина села *Деревичи*, Новоград-волынскаго уѣзда).

2.

В сёму миропільському займищі, от що звуть Буняковим,
в гору по Случі, за місчечком, у лісі, жив колись то давно по-
ганий Буняка, ворожбит, татарин. Коло того займища, давно
колись був перевіз через Случ і йшов шлях на Бердичів; того
ліса, що навкруги ёго теперечки росте, зовсім не було. От той
Буняка дуже любив Настю, тутешню таки дівку чи молодицю,

15

226

і взяв її до себе, за жінку. А вона ёго не любила. Та ще як стала з ним жити, то й догляділася, що у ёго печінки на версі, так просто за плечима, і побачила вона, що то він не аби з ким знається.

От та Настя якось одкралася, та й утекла од Буняки; а він догонити! Наздогнав її у степу, що тепер за Миропільям, туди до Гордіевки, вговорюе вернутися, а вона каже, що через те й через те не хочу. Тоді Буняка бачить, що вона про ёго все знає, та й убив її. Ота ж сама Настя сказала була, щоб на її кошт поставили у степу корчму. То от, де її вбито, впсипали могилу,— так вона й зветься Настина могила, а на шляху за Миропільям постановили корчму,— вона й тепер стойть і теж зветься Настиною.

(Слышано отъ крестьянина, въ мѣстечкѣ Міропілья пі передано Ольгой Косачевой).

Конечно, замчище Деревическое не имѣетъ ничего общаго съ Половецкимъ ханомъ Боняком, котораго только имя осталось въ память въ той мѣстности, по которой онъ проходилъ во время набѣта на Галиччину и Угровъ въ 1097 г. Бонякъ называется безбожнымъ, шелудивымъ въ Лавр. лѣт. подъ 1096 г. и является колдуномъ, разговаривающимъ съ волками, также подъ 1097 г. (Лавр. л., изд. 1872 г., стр. 224, 261). Другой варьянтъ о гайдамакѣ Бунякѣ, людоѣдѣ, см. въ Богданѣ Хмельницкомѣ Кōстомарова, І т. стр. 180: здѣсь преданіе о немъ связано съ могилой близъ м. Вербы, между Кременцомъ и Дубномъ.

A.

## МѣСТНЫЯ ПРЕДАНІЯ, СОБРАННЫЯ ВО ВРЕМЯ ПОЪЗДКИ НА ДНѣ-ПРОВСКІЕ ПОРОГИ ЯК. НОВИЦКИМЪ.

Въ концѣ мая 1875 года, во время поѣздки на Днѣпровскіе пороги, намъ пришлось проживать нѣсколько дней въ лоцманскихъ селахъ Камянкѣ и Старыхъ Кодакахъ, выжидая благоприятной погоды, чтобы проплыть пороги на плотахъ. Села эти населены еще во времена запорожцевъ, и намъ казалось, что въ нихъ, болѣе чѣмъ въ другомъ мѣстѣ, можно легче всего собрать историческія преданія и пѣсни. Дѣйствительно, мы не ошиблись: въ этихъ селахъ сохранился еще чисто запорожскій духъ, и онъ

227

богаты преданіями и пѣсенями старины. Но п'здѣсь, какъ и во
всѣхъ малорусскихъ селахъ, не легко заставить старика пропѣть
ту или другую п'сню, или разсказать что—нибудь о прошломъ.
Малороссъ дѣлается развязнымъ и довѣрчиво относится къ вамъ
только тогда, когда вы съумѣете расположить его къ себѣ, когда
познакомится съ вами ближе, узнаетъ цѣль вашего приѣзда, вы-
вѣдаетъ, «не чиновникъ ли вы» и наконецъ, когда вы въ его
убогой хатѣ раздѣлите съ нимъ вмѣстѣ хлѣбъ-соль и чарку водки,
а потомъ угостите и его въ свою очередъ. Послѣднее условіе са-
мое главное въ быту хлѣбосольныхъ малороссовъ и намъ вездѣ
приходилосъ прибѣгать къ этой мѣрѣ, въ особенности, имѣн
дѣло съ стариками. Встрѣчали не мало и такихъ разскащиковъ,
отъ которыхъ трудно услышать что—нибудь прежде, чѣмъ онъ
выслушаетъ васъ. «Ви люди грамотні, ви роскажіть нам що не-
будь про старовину, бо більш нас знаете». Вотъ что большею
частью отвѣчають на просьбу разсказать что—нибудь. Разумѣется,
передашь одинъ другой фактъ старику изъ исторіи родной Мало-
россіи, передапь раньше записанное гдѣ—нибудь историческое
преданіе, разшевелишь этимъ старика, и тогда успѣвай записы-
вать. Таковъ намъ попался и лоцманъ с. Камянки, «Осип Омель-
ченко,» съ преданіямъ котораго мы сейчасъ познакомимъ нашихъ
читателей. Передаемъ слово—въ—слово записанные нами раз-
сказы о могилахъ.

## 6. Могилы „Близнецы“, (Кладъ).

Ще не було села Камянки, а в Старіх Койдаках (въ
трехъ верстахъ ниже Камянки) шинкував мужик. Приходе
раз до ёго чоловік й каже: «дай горілки!» Шинкарь дав.
Випив чоловік горілку й каже: «ходім за мною, я тобі за-
плачу». Привів ёго с Кайдаку аж до могил Близниців, а
там лёх очинитий; въ лёху сидить старпй чоловік, заковатий
в залізо. Той чоловік взяв у закованого діда грошей і віддав
шинкареві. Пішов шинкарь до дому, а чоловік, випровадивши
ёго, вернувся назад у лёх і після того шинкарь вже бпльш ёго
не бачив. Роскізував шинкарь, шо лёх на полудень від шляху,

228

під могилою, збоку. Де хто із старіх балакають про лёх, шо він
і тепер з грішми.

7. Сторожева могила.

Встарину були забіги. В робоче время, в жнева, стоїть,
було, козак з віхою на Сторожовій могилі і дивиться кругом,
бо з неї видать скрізь, то оце як забаче було, що йде орда,
то він віху об землю і тіка в Кайдацьку кріпость. Люди
було в степу все поглядають на віху; углядять було, шо віхи
нема, та втікають і собі в кріпость. Віху ту далеко було видно,
бо й віха висока, й могила висока.

Могілі Близнецы (дв'ї) і Сторожевая находятся вблизи селъ Камянки и Кодакъ. Первыя дв'ї видно съ берега Днѣпра, на горѣ (вблизи деревушки Мандриковни), а вторая удалена въ степь. Съ могилъ отлично можно наблюдать окрестности.

8. Могила Галаганка.

Жили на ції могилі розбойники з ватагом ¹). Як за-
бачать було з могили, що їде чумак шляхом, то винесуть
ратище і застромлять над шляхом. Як доїжжа чумак, то вже
й зна, що треба класти всєго потроху с харчів, які в ёго
є; покладе і їде собі дальше. Які чумаки нічого не клали, то
розбойники їх грабили. Це було після того, як цариця стаку-
вала Січ, бо розбойники були з запорозьців.

В Сухачевці ²), літ десять уже буде як умер старий дід, по-
кійник Прихідько. Було ще за жизні старий дід багато де чого
росказує про Галаганку. Було каже, ёму літ дванадцять як пас
він вівці біля Галаганки. Раз, каже, стали варить куліш, коли
до їх приходе пъять чоловік: два заковані в залізо, а три ні;
ті два були, кажуть, розбойники, а три чоловіки гнали їх в Тома-
ківку ³). Наварили чабани кулішу і дали всім пъятём попоїсти.

1) Ватаг це-6 то старший отаман у розбойників. Примич. разскащацка.

2) Село въ 12—15 верстахъ отъ Камянки за г. Екатеринославомъ, надъ Днѣпромъ.

3) Село Екатеринославскаго уѣзда, между г. Екатеринославомъ и м. Никополемъ,
въ степи.

229

От як поїли розбойники куліш, повставали, помолились Богу,
подякували і кажуть чабанам: отут, хлопці, щукайте гроший;
тут, кажуть, на всхід сонця, біля могли, закопано гроший дуже
багато: один лёх з золотом, а другий з ломом ¹). Приміти, кажуть
на лёху, що з грішми, лежать чотирі каміня, на дверях як раз,
зверх землі; на лёху, де лом, нема приміти. Погнали розбой-
ників, а чабани й заходились ножами та паліччами копать. Ко-
пали, копали й понаходили каміння, та такі великі, що й з
міста не зворухнеш; бачать, що нічого не зробліть, та взяли те
каміння, тай загорнули упъять землею і більше вже й не копали.

Як виріс Прихідько, то взяли ёго в салдати, і там він був
тридцать літ. Після служби прийшлось ёму чумакувать; віз він
раз хуру з губернії в Кічкас; приїхав до Галичанки, пустив
волів на пашу, а сам заходивсь шукать приміти, де колись він
бачив каміння; шукав, шукав с півдня і не найшов того міста.
Старі люди кажуть, що тіх грошей і досі ніхто не забрав, бо
вони глибше ввійшли в землю.

Могила Галаганка находится въ 20—25 верстах отъ Днѣпра,
на языковской степени, Екатеринославскаго уѣзда. Мимо нея из-
давна проведена почтовая дорога, по направленію отъ Екатерино-
слава въ г. Александровскъ.

Слѣдующія два преданія записаны въ с. Волохскомъ, у по-
рога Лохана, со словъ крестьянина Тимофеи Каверелы.

9. Срільча скеля ²).

За Срільчий острівок давно між людьми балачка в, що
там закопані гроші. Запорозьці, кажуть, впкопали на острівку
яму, поклали туда свій скарб: талирі золоті та срібні, за-

1) На вопросъ, не знаетъ ли старикъ, какой ломъ былъ въ лёху, онъ отвѣтилъ: «та бачите лякий це ломъ: це, кажуть, то ризи срібні та золоті з ікон, то посуда разна золота та срібна, може поламана та погнута. Казав Прихідько, що було запорозьці з Польці всёго наносять, бо й панів і церкви їх грабували».

2) «Срільча» скала расположена на правомъ берегу Днѣпра, ниже порога «Лохана»; весной отдѣляется отъ берега незначительнымъ проливомъ, пересыпаннымъ камнями, образуя такимъ образомъ каменный, небольшой островъ; отъ скалы до лѣваго берега Днѣпра пересѣкають камни.—Это «Стрільча забора».

230

лізо, ружжя і де що инше; тоді взяли й засипали піском; потім
взяли хлопця, літ 12, котрого украли на Вкраїні, положили на
тім місті, де скарб, і давай ёго бить лозинням. Вибили добре,
тай питають: «а що, знаеш за що бъемо?»—«Не знаю», каже
хлопья, а само плаче сердешне. Запорозьці давай упъять бить
хлопця. Перестали і упъять питають: а що, знаеш за що бъемо?
—«Ой, татусенькі, рідненькі, йй Богу не знаю», каже хлопець.
Вони ёго в трете давай пиріщить. Кричало, кричало бідне хлопья.
а далі аж охрипло. «Годі, кажуть запорозьці», і давай упъять
питать: «скажи, сучий сину, за що бъемо? як не скажиш, упъять
одрепіжемо». —«Знаю, каже хлопья: це б то за те, щоб знав де
клад заховали». —«Ну, кажуть запорозьці, подивися ж кругом,
та й іди собі з Богом, може найдуться добрі людп». Вирвалось
хлопья та між людьми давай роспитувать штяху на Вкраїну. Чи
вже довго йшло, чи не довго, а до батька допиталось. Це було,
кажуть, зараз після того, як січ зруйнували. Годів через десят-
ків там стіко, с Києвської губернії гнав по Дніпру плити ста-
рий дід; став він біля нашої слободи, пішов на стрільчий острі-
вок і давай кладу шукать; шукав, шукав, нічого не знайшов,
бо те місто тепер загорнуто каміннями; а дали прийшов у сло-
боду і давай роспитувать: «чи ніхто гроший не відкопував». В
слободі ніхто й не знав про гроші. Давай тоді дід росказувать
всю сторію, бо він був сами той, котрого запорозьці били. Дід
ще розказував і за приміту, де гроші. На тім боці Дніпра, каже,
як раз супротів острівка стрільчого, стояв колись старий, ста-
рий та товстий дуб; на дубові була гилка товста, котра як раз
показувала на острівок саме на те місто, де клад. Де які старі
люди ще зазнають того дуба, а міні, признаться, і не взамитку;
тепер, оно бачите (указываетъ пальцомъ) як раз на тім місті
виросла груша.

## 10. Два камня—„Багатирі“.

Росказують старі люди, шо колись, дуже в давню ста-
рину, зійшлось два багатирі: один став по той (лѣвый) бік
Дніпра, а другий по цей (правый): зійшлись тай кричать

231

один другому через Дніпро: цей каже: «уступи міні місто,
я посилює з своїм народом,» а той каже: «ні, я заселю цей
край; геть ти відціля!» Тоді багатирь з правого берега й каже:
«коли так, то давай лучче поміряймся силами: хто кого пересиле,
того й земля буде». — «Давай, каже багатирь з лівої сторони». Взяли
вони, поотколупували з скель каміння одинакової ваги, поста-
валі на горі, по—над Дніпром—той з того боку, а цей з цёго, і
давай шпурлять. З лівого боку як кинув багатирь камінь, він
і впав біля цего берега, в воді, не далеко від Срільчої скелі;
тоді з правого боку багатирь як шпурнув свій камінь, він так
і опинився на тім боці, на сухому березі. Тоді багатирь з лі-
вого боку й гука: «Ну, коли так, так я піду дальше, а ти за-
селяй землю». І пішов багатирь дальше, а цей поселив народ
свій і по цім, і по тім боці. На тім каміні, шо з лівого боку,
і досі зостався слід як раз в тім місці, де багатирь брався ру-
ками: так руби й знать, і пальці, і долоні.

Камни «Багатирі», дві огромныя гранитныя глыби, лежать
ниже скалы : Стрільчей,» одинъ подъ правымъ берегомъ въ
водѣ, а другой на лѣвомъ берегу, на сушѣ. Камни у лоцма-
новъ носять названіе багатирей—«праваго» и «лѣваго».

СТЕПНЫЯ МОГИЛЫ МАРИУПОЛЬСКАГО УЪЗДА, ЕКАТЕРИНОСЛАВСКОЙ
ГУБЕРНИ. (СООБЩЕНІЕ Г. Я. НОВИЦКАГО).

Въ Маріупольскомъ уѣздѣ, намъ упалось записать нѣсколько
преданій о болѣе выдающихся степныхъ могилахъ. За сообщеніе
преданій мы въ особенности обязаны крестьянину села Ольгин-
скаго, Андрею Иващенку (Евпаку по уличному). Иващенко, ста-
рикъ бывалый, жилъ въ забродахъ, т. е. на рыбныхъ заводахъ
у Азовскаго морн между сбродомъ безопасныхъ бурлакъ (схо-
дившихся туда въ сороковыхъ годахъ со всѣхъ концовъ Россіи),
выслушивалъ отъ нихъ преданія, разсказы, сказки и пѣсни
старины. Отъ него нами, кромѣ преданій о могилахъ, записано
нѣсколько замѣчательныхъ сказокъ и запорожскихъ пѣсенъ. Но
приступимъ къ передачѣ разсказовъ о могилахъ.

232

## 11. Капитанъ—могила.

Преданіе говоритъ, что настоищее названіе получила могила въ слѣдствіе того, что на ней убитъ какой—то капитанъ. По разсказамъ дѣло было такъ. Во время царствованія Екатерины II, когда поселенія были рѣдки на просторныхъ южнорусскихъ степяхъ, на могилѣ занимала постъ шайка лугарей, предводительствуемая «ватагомъ». Степи теперешняго Маріупольскаго уѣзда, прилегающія къ Азовскому морю, назывались тогда «Погорілого участок;» на степяхъ бродили многочисленныя отары овецъ, принадлежащія какому—то капитану. О капитанѣ преданіе говоритъ крайне сбивчиво: иные утверждаю, что это былъ купецъ въ капитанскомъ чинѣ, другіе увѣряютъ, что это былъ человѣкъ, носпивший фамилію «Капитана,» третьи, что это былъ богатий помѣщикъ, капитанъ. Но какъ бы ни было, исторія идетъ о Капитанѣ-могилѣ. Въ то время, говорятъ, какъ капитанъ слѣдовалъ обозрѣвать отары въ степяхъ, его убила разбойничья шайка на могилѣ и взяла денегъ 40,000 руб. О томъ, что эти сорокъ тысячъ до сихъ поръ хранятся зарытыми вблизи могилы, мы изъ многихъ разсказовъ крестьянъ, говорившихъ съ одинаковою точностію, передадимъ разсказъ знакомаго намъ старика Пващенка. «На Воздвижиння, в шісьдесят хторім годі, їхав я з села Миколаевки ¹), з ярмарку. В однім огороді набрав з криниці води в боклая тай поганяю воли селом, мимо хати старого діда, Абрама Волика ²). Дід сидів на призьбі, бачив, шо я брав свіжу воду, тай каже: «дай міні, спну, холодненької водниці напиться». Я підніс. «Отакі люди царство заробляють і щастя запобігають,» каже дід. А я й кажу: «щастя, як трисьці, кого схоче й нападе». — «Так, сину, не кажи. Відкіля ти?» — «З Оглёвки, кажу». — «Ти знаїш Капитан-могилу, шо вище Платонівки?» — «Знаю». — «Піди-ж, там, коло неї закопано сорок тисяч карбованців гроший; на їх положена Вангелія, хрест, а

¹) Село Николаевка, Маріупольскаго у.

²) Дѣдь Волыкъ, одинъ изъ участниковъ разбойничьей шайки, умеръ въ концѣ шествицелыхъ годовъ въ глубокой старости.

233

зверху двадцять копіек мідніх, щоб вони не сходили з міста, бо
себербо сходе з міста». Я й питаю: «скажіть, діду, приміту: чи у
могилі, чи від могили де»? А він і каже: «Ти знаеш, Ботки (балку),
що на Корелівськім (с. Карловна) степу, де і вода е»?—«Знаю». «Од
могили до Ботків одмірь сорок сажень, то там есть приліпка—
яма; там викопав платонівський чоловік гроші, та хоч і взяв,
та мало ¹)». —Чом же ви, діду, синам своїм не покажите де гроші,
або сами не викопайте?—«Тим, сину, що я з ними не в ладах
живу; сам же не хочу, бо як закопували гроші, то цілували
хрест і вангелію і дали таку присягу, щоб нікому з нас не
викопувать». А далі дід і приказуве міні: «піди, каже, на ніч,
під Виликдень, та заміть де гроші, бо на тім місті покажиться
тобі огонь; ти заміть місто і тоді коли захочиш, то й викопайш;
та тіко не лай мене,» каже дід. Я попрощався з дідом і поїхав
до дому. Перед Покровою, в тім же годі міні прийшлося їхать
в Марнаполь (Маріуполь), з пшиницію поз могилу. Став, знаете,
біля могили, подумав про ту приміту, шо казав дід, одміряв
сорок сажень од могили до Ботків: так і е; мене тоді і душе
охота взяла, бо думав шо правда. Замітивши приміту, я зъїз-
див в Марнаполь, і вернувся назад. Вже аж через три годи міні
прийшлося навідаться до грошей, бо все боявся мужицьких на
говорів, шо, кажуть, «буде на тебе квочка кидаться та буде на
тебе гора навертаться». Протів Виликодня я взяв і пішов на
ніч з мішком до Копитана могили, а з собою набрав святощів:
дарника торішнёго, херувимського ладану і страшну (страст-
ную) свічку. Прийшов, одміряв 40 сажень од могили до міста,
де колись замітив, сів на урочищі, обчеркнув кругом себе пали-
цюю, як казав дід, првчитав воскресну молитву (Да воскреснетъ
Богъ) і сижу. Сидів цілу ніч і нічого не бачив. Стало розвид-
няться, а я, не побачивши нічого ні страшного і ніякого, взяв
собі палицю, тай пішов до дому. Іду, та все лаю того діда: «су-
чий сину, мошеннику, обманив мене, шо через ёго я тіко гріха
набрався: ні в церкві не був, ні Богу не молився».

¹) Въ народъ дѣйствительно ходятъ слухи, что крестьянинаъ с. Платоновки вы-
копалъ деньги у Капитанъ-могилы.

234

Послѣ этого Андрей Иващенко разсказалъ намъ характери-
стическія черты. изъ жизни дѣда Волыка. «Покойний старий
Волик, царство ёго душі і хай Бог простить, шо налаяв (крес-
тится), любив горілку пить. Як нема було в ёго гроший, то він
візьме іконку, та й піде просить по чужім слободам, де ёго не
знають, мов на церкву. Напросе грошей, тай пропье».

Капитанъ-могила расположена на возвышенной степени, откуда далеко окрестности и могили: «Чорна» и «Ведьмідь могила». Изъ подъ кража, на котором могила, берутъ начало 6 степныхъ рѣчонокъ: Кальчикъ, Кашлагачь, Шайтанка, Ботки и Сухая и Мокрая Виковахи, орашающія степи Маріупольскаго уѣзда по разнымъ направленіямъ.

12. Видьмідь—могила.

О «Видьмідь» могилѣ нами записаны разказы отъ трехъ крестьянъ, въ с. Благодатномъ (Маріуп. уѣзд.). Якимъ Скочердяка передалъ слѣдующее: «Як жила по ярам ¹), біля Видьмідь-могили нагайва ²), то наше військо ставило на могили пушки і виганяло їх із ярів на гору, тай било їх. Це було за царя Петра, коли ще Азов був Турецькою столпцію». Старикъ Андрей Костенко, на вопросъ, не знаетъ ли, отчего могила получила названіе «Видьмідь», сообщилъ ходячесе въ народѣ преданіе такого содержанія: «Як я був ще малим, то старі люди було росказують, шо явились там гроші ³); люди було тіко шо стануть копать у ночі, то впьмідь зопнеться на задні лапи, йде на людей і реве. Звісно нічь, вдима смерть страшна, то вони й тікають. Від того й названа вона Видьмідь могилою». Крестьянинъ Семенъ Голыкъ, вслушавшись въ разсказъ Костенка о могилѣ, дабавилъ и отъ себя нѣсколько словъ. «Ця могила більш Капитана-могили і стойть на цілині. Я як пас вівці Ивана Аликсандровича Карпова ⁴), літ тридцять буде

¹) Яръ—балка, оврагъ, провалье.

2) Нагайва-нагайці, шо кобилятину ўдять; нагайвою иноді називають і татар. Прим. разскащ.

3) Де в гроші, то там, кажуть старі люди, огонь показуіться в ночі. Примѣч. разскащика.

4) Фамилія какого—то помѣщика.

235

тому, то все було як вийдеш в жарку пору на неї, то на ній так вітер і гоне. Пас я там вівці года три, а тепер як їдеш мимо могили, то все зайдеш на неї та подивися, де колись хлопцем грав у сопілку, та ночував літ троє.

Могила «Видьмідь» находится вблизи села Стрѣтенки, на югозападъ; ее видно за десетки верстъ.

## 13. „Дворянські могили“.

На югозападъ отъ села Ольгинскаго, въ трехъ верстахъ, возвышаются шесть небольшихъ могилъ, изъ числа которыхъ двѣ побольше. Могилы эти по величинѣ не замѣчательны, и мы бы прошли ихъ молчаніемъ, но обратили вниманіе на найденныя въ нихъ въ разное время вещи, какъ передали намъ объ этомъ Андрей Пващенко и Андрей Костенко. Иващенко передалъ: «Дворянськіми могили названі за те, що там був колись хутір якіхсь то дворян чи що. Літ двадьцять пъять або й більше буде тому назад, Оглёвський чоловік, Глаголь, (покійний) роскопував ці могили, і в одній, не знаю тіко в котрій, найшов залізне стремено; стремено було більше, чим тепер у нас роблять і зроблено на инчий манір». Андрей Костенко, говоря о тѣхъ же могилахъ, сообщилъ: «В Оглёвці жив старий Глаголь, котрого я ще добре зазнаю. Він було тіко те й робе, що ходе у ночі з лопатою на могили копать гроший. Раз пішов він на Дворянські могили, став копать і викопав дуже велику макітру; макітра була чи чирипьяна, чи каменна, не знаю, а чув тіко, що велика та місна; в макітрі було чи попіл, чи уголь, чи так якась жорства ¹). Він, кажуть, узяв ту макітру і з год, а бо й больше держав її у себе у скрині; а далі одніс її на прежне місто, тай закопав. Кажуть, шо в тій макітрі і були гроші, та він тіко не вмів їх узять; пожививсь хтось, та другий, бо кажуть люди, шо ту макітру хтось одкопав, тіко місто зосталось».

¹) Шось таке, піском наче взялось. Примѣч. разскащ.

236

Этимъ мы и окончимъ наше описаніе могилъ Маріуполь-
скаго уѣзда. Теперь передадимъ записанное нами въ Маріуполь-
скомъ уѣздѣ, отъ Иващенка ¹), преданіе, о замѣчательной могилѣ
«Савуръ» которая воспѣта народомъ въ думахъ и пѣсняхъ.
Савуръ-могила, по словамъ Иващенка, находится въ Землѣ вой-
ска Донскаго, вблизи селъ Обросимовской, Голодаськи и Саву-
ровскихъ хуторовъ (ближайшихъ къ могилѣ), не далеко отъ
рѣчки Кринки. Расположена она на высокомъ кряжѣ, и съ ней
видны довольно далеко окрестности. Преданія о Савуръ-могилѣ
записаны отъ нѣсколькихъ стариковъ, но въ общемъ они схо-
дятся между собою, и мы остановимся на разсказѣ Иващенка.

14. Савуръ—могила.

А.

На Савур-могилі колись то жив ватаг Савва і держав
шайку розбишак, такіх як сам; жпли розбойники в такіх
землянках, або куріях; куріні їхні були по—над могилою, бо
й досі зосталися глибокі ями. Біля могили як раз над ве-
ликим чумацьким шляхом, шо зветься ростовською дорогою,
стояло ратище. Було, як нічого їсти сердегам, то вони винесуть
повсть, або ряденце, простелять біля ратища і покладуть на ра-
денце те все, що в їх послідне зосталось і чого треба: чи там
риби, сухарів, хліба, пшона, соли, цибулі, або там чого другого
і виглядають чумаків. Проїздять мимо чумаки, подивляться на
рядно, то вже й знають, яку подать їм треба давать: той виси-
пле сухарів, той соли, той риби, і їдуть собі з Богом. А як
же котрий чумак не догадається, а більше того шо не захоче дать ²),
то ёго грабили, а не покорний, то й били,—було всего. На про-
стого чоловіка було ніколи не кидались, а жидам, ляшкам, та
ляшськім панам, так уже, кажуть, доставалось.

1) Иващенко выходец изъ Полтавск. губ.

2) Про те, шо треба давать, всяк чумак знав тоді лобре, бо все було балачка між чумаками йде про Савву. Воно й тепер, як проїздить чумаки Савур, той кажуть: нема Савви, нікому з чумака і подати брати. Примѣч. разскац.

237

Літ сорок буде, ми їхали з полтавської губерні, з Гадяча, в Ростов за рибою; їхали поз Савур-могилу; на могилі тоді стояла здорова каменна баба. Товариші мої, котрі проходили біля мо- гили не раз, вели мене на неї, шоб познаменуваться з бабою, «так, кажуть, годиться, хто перше їде»; вони, значить, шоб то хотіли мене- піддурить, а я й не зхотів з нею знаменуваться. Тепер на могилі вже тієї баби нема, а зосталась як раз на виршку могили яма, де жив сам Савва, а в тій ямі росте кущ бузини.

Б.

Передаваемое дальше преданіе записано въ с. Новотроиц- комъ, отъ 62-хъ лѣтняго старика, Павла Шелеста, и мы сооб- щаемъ въ такомъ видѣ, въ какомъ она схвачена карандашемъ, изъ устъ разскащика.

«Жили мій покійний батько ще в Харьковській губ. Валь- ківського уѣзда, у поміщика Пптра Матвіевича Кролевцева, у слободі Гріпівці. Були тоді людп паньські. Мене ще на світі не було, а батько мій, Семен, були у погонцях, і доставляли з дру- гими людьми провизію для війська, котре стояло біля Азовсь- кого моря. Тоді хранцуз воював чи що. Земля, де тепер жи- вемо, росказували покойні батько, була не наша, і не скажу вже вам, чия вона була, а може й совсім її не було хазяїна. Кажуть, був край чисто дникъ: шо за звіра, та птиць всякіх!... Були, кажуть, і коні дпкі, і свині, і кози, і всяка там птица, котрої тепер нема, бо вже попереводилась. От мій покійний батько їхали з хурою: везли там то сухарі, то крупи, то пшоно. Пе- реїхали Самар річку, і стали їм поподаться по—над шляхом бай- раки, такі ліски, значить. Заїхали вони от Самари днів за три за чотирі вже далеко, і ніхто їх не займав. Стали вони доїжжять до Савура могили, коли дпвляться—шо за пришта! в байрачку, шо над шляхом, стоїть ратище, застромлене в землю, а біля ратища лежить хусточка; на хусточці поспано небагато соли, пшона пучка, і ще там де чого. Ніхто с погонців не знав, шо воно за знак. Батько мій узяв, вийняв ратище із землі, тай швирнув ёго геть геть от дороги; хусточки ж не займали, бо

238

бонлись: думали то колдовство яке. Тіко стали одъїжжать від того
міста, де було ратище, коли це з лісу бух! бух! бух! Так і по-
валило три воли у вальці. В одного погонця був хлопець, літ там
сімнадцяти чи як, і він був такий родимий, шо не на худоріс,
а на добро. От хлопець і каже: «добийте вола того, котрий му-
читься, поділіться та зваремо кулішу». Вони так і зробили: добили
вола, поділили ёго, наварили кулішу з маханом і давай їсти.
Тіко шо стали їсти, коли до їх з лісу виходе три чоловіки, і
один іде та кричить на все горло: «ратуйте, хто в Бога вірує».
Погонці дивляться, коли в того, шо кричить, очі так і повила-
зили, і тіко на жилах тиліпаються, а другі два ведуть ёго під
руки. То самий був Савва, котрий мів розбойників на Савур-мо-
гилі. Прийшли ті люди до возів, а Савва й питаїться погонців:
«чи не найдеться між вами доброго чоловіка, котрий поробив би
таке, шоб очі стали на своему місці?» А товариші ёго й собі
просять. Погонці не знали, шо їм і отвітить. Хлопець же лежав
на возі і нікому не показувався. Батько ёго встав, пішов до
воза і пита: «шо їм отвітить?» Хлопець і каже: «скажіть слі-
пому чоловікові, нехай нам доставе три вола, триста карбован-
ців і те ружже, котрим убиті три воли». Сказав погонець Савві,
шоб доставив він все те, шо казав ёго син, а Савва і велів прин-
ести ружже. Показали ружже хлопцеві, а він і каже: «це не
воно». Принесли друге. «І це, каже, не воно». Савві дуже не хо-
тілось давать свого ружжя, та треба, бо очі миліші. От він по-
слав забрать ружже, гроші і три вола. Хлопець подививсь на
ружже і каже: «оце так воно!» Забрав він те ружже, гроші і воли,
тай каже: «принесіть в казан води». Товариші Саввині принесли
води і поставили на траві, біля хлопця. Хлопець узяв, вирвав
трави, зробив кропило, прочитав якусь молитву, шо ніхто її не
розібрав, покропив Савву, повдавлював ёму очі в ямки і велів
умиться водою із казана, а сам пішов, тай заховався між во-
зами. Умився Савва, блимнув очима і став бачить. Дививсь, ди-
вивсь на погонців—ні, не баче того, хто над ним насміявся; він
тоді і давай питать. Погонці не показують ёму хлопця. Коли-це
вийшов хлопець, а Савва зразу й пізнав ёго. «Молод молодець,

239

ти високо літаеш», каже Савва. Сказавши це, попрощався тоді
Савва з погонцями і пішов на Савур могилу, до котрої було го-
нів може десять (около 2½ верстъ). Одійшов ше геть геть, став
він, тай гука: «Ну, згадаєте ж ви мене! посміялись ви надо
мною, буде вам ще хуже!...» А хлопець і каже: «коли так, то
не дійдеш ти до свого куріня і за три дні!» Сказавши це, він
шось прочитав, і над Саввою зробилась мов річка (воно річки
не було, а Савві тіко так показувалось). Давай тоді Савва з товари-
шами ту річку перебродить; бредуть, бредуть, та все й на однім
місті. Поїхали погонці дальше. От через три дні вже одvezли
все до війська, котре не далеко десь стояло, і вернулись третіх
суток упъять на те місто, де варили куліш, біля Савур-могили.
Дивяться, коли Савва з товаришами ходить на тім самім місті,
де їх оставили погонці; штрикають наліччям в землю, мов у
воду і броду ніяк не найдуть, шоб перейти на той бік. Погонці
заходились варить куліш. Савва подививсь у ту сторону, де стояли
погонці, і показалось ёму, шо то стояла слобода. Прийшов він
до їх, а хлопець і каже: «А шо, посміявсь над нами! Не будь же
ще два твої товариші, шо на Видмідь-могилі, та на Горілому Пні,
то я б і тім очі повидовбував, шоб людей подорожніх не оббірали.
Став Савва просить прощенія у погонців, а хлопець упъять ёму
й каже: «іди, чоловіче, з Богом!» Пішов Савва на Савур. Як по-
їхали погонці до дому, то вже Савва більше не жив на Савурі,
і покинув свое кишло. Покинули свої кишла і ті два ватажки,
котрі жили на Ведмідь-могилі і Горілому Пні, бо ними завіду-
вав Савва.

Разскащикъ называлъ ватага Савуръ-могилп, Савву и другихъ
двухъ ёго сообщниковъ (именъ которыхъ Шелестъ не знаетъ),
жившпхъ на могилахъ «Медвѣдь» и «Горѣлый Пень,» еретиками.
Савву называлъ главнымъ «ватагомъ-атаманомъ», а остальныхъ
двухъ «ватажками—послушниками». Моглы Савуръ, Горѣлый
Пень и Медвѣдь расположены у проѣзжихъ большихъ дорогъ,
изъ которыхъ двѣ и теперь, какъ намъ извѣстно, существу-
ютъ—первая «чумацькій шлях» надъ Савуръ-могилой и вто-
рая, «Великій шлях і Поштова» надъ Медвѣдь. О могилѣ же

240

«Горѣлый Пень» мы не могли положительно узнать, гдѣ она. По словамъ Шелеста, Горѣлый Пень гдѣ-то «над Донцем, чи що». Всѣ три ватаги имѣли шайки лугарей или, какъ выражается Шелестъ, «товариство охотників до розбою». Ватаги всегда дѣлились добычею, и лѣвиная доля, разумѣется, доставалась Саввѣ. «Було, говоритъ Шелестъ, як на якій могилі есть багата добіч, то ватаг тіі могили і виставля у ночі високе ратище, а до ратища привязуб хлак і великий финарь, шоб видно було; то оце ватаги з другіх могил забачять огонь, той звѣйжаются туди с товарищевом і діляться. Той ватаг, шо стояв на Видьмідь-могилі, викидав хлак і финарь перше у себе, тоді на Копитан-могилі, котра ближче до Черної, а потім уже на Чорній, котра була ближче до Савура».

Въ заключеніе старикъ Шелестъ розсказалъ, что семъ лѣтъ тому, онъ былъ на Савуръ-могилѣ. Съ дѣтства онъ помнитъ, что вблизи могилы былъ дубовый лѣсъ, а теперь его нѣтъ, «сплендрували» говоритъ онъ: «зостались де-не-де пеньки, а одъ їх ідуть одростки». Не так далеко отъ Савура, юнѣе, уцѣлѣлъ лѣсъ «Леонтьевъ байракъ,» состоящій въ вѣдѣніп правительства. На самой могилѣ и теперь остались камни, да глубокія впадины ямъ-мѣста бывшихъ землянокъ лугарей. Савуръ-могила, по замѣчанію Шелеста, висока, потому «шо на могилі стоїть ще могила;» другіе говорятъ, что она расположена на высокомъ кражѣ. Вблизи Савуръ-могилы протекаетъ небольшой притокъ Міжа— Кринка, впадающій съ правой стороны. (Я. Н. Новицкій).

## Б.
### ЮЖНО-РУССКІЯ СТЕПИ ВЪ СТАРИНУ.

(Изъ воспоминаній старика крестьянина Маріупольск. у., Андрея Костепка).

Колись було на степах буръяні, та комиш такі, шо більші чоловіка, а трави по пояс, бо ніхто їх ніколи не косив. Зімою, було, на степу пасемо скот, як нема снігу; сіном топимо, з сіна робимо загаті, в місто заборів, і обгорожуемо двори; сіно було ні почом. А як був год неврожайний, шо не вродило ні сіна, не хліба, а все випалшло, то було чоловік розгребе загату, та лучче сіно дасть скотині, а хужим топе. Косить тоді було дуже

241

трудно, бо між травою була нежерь (стара трава). Як пригонять
було до стога отару овець, то верх з скирди скинуть геть (вер-
хне було гниле), а добре роскидають по бокам, тай годують
овець. Як один стіжок чоловік згодує отарою, то жене її сажень
за тридцять до другого, і годує упъять. А мало тоді було звіра
вського, та птиць: Боже мій!.... Тепер все перевелось: ні тіх
птиць, не того звіра; тіко зайця, вовка, та гавряха і бачиш.
А річки Кашлагач, Волноваха,—хіба такі були як тепер, шо лі-
том нігде й жабі сісти? Вони ж, колись, не висихали, і риба в їх
було, аж кишить. Забредеш, було, ругелію раз, то й є риби та
раків мішок. Та то ще нічого, шо ругелію, а то було хлопці
підуть і без ругелі, та, гляди, разів зо два зо три забредуть
штанами, позавъязувавши холоші травою, то й є на казан. Те-
пер би й люди сміялись, як би ловив штанами, і риба-б не ло-
вилась, бо вже хитріша стала, а тоді ніхто нічого і не замічав.
Було парубки, а иноді і молоді чоловіки як постають без штанів
у ряд з косами, та як зайдуть по ниві, так аж шумить.

(Запис. Як. Новицкій).

15. Перенесеніе церкви изъ приселка Котлове въ село Москаленки ¹).

— Чи давне, хазаян, ваше село?

— «Та давне вже. — Іще як проїзжала цариця (Екатерина II) по Дніпру, то-й тогда вже воно було; було село, була й церква в селі».

— Як-то.... церква, кажете, була? А де-ж вона поділась?

Хозяинъ вздохнулъ, промолчалъ немного, затѣмъ продолжалъ:—
«Не перебивайте мене... стидно й росказывать про це діло, та вже,
нічого з вами робить, роскажу. Тілко цур не сміяться в вічі;
будете собі сміяться инчим часом, в другім місті, а тепер цур
не сміяться, а то щоб часом не впйшло між нами не гаразд.

Так от їхала цариця по Дніпру, та доїхала як-раз супротів
Кітлова. Старик (Днѣпръ) йшов тогда не дуже далеко од нашого
села; тепер, бачите, Дніпр геть оддавсь і-к тому боку, а тогда
було близько, так що з байдака, що їхала на ёму цариця, наше

¹) Полтавской губерніи, Золотоношскаго уѣзда.

16

242

село видно було як на долоні. А коло цариці з другими панами
їхав і пан Неплюїв, ось тут недалеко од нас ёго ікономія. Так
от порівнялась цариця з Кітлівом, а Неплюїв підступив до неї,
та-ї каже: «подаруйте, каже, мені, матушка государиня, отцей
хутірець; тут, каже, кругом ёго мої риболовні й землі, а тілко
отцей клапоть чужого вмішавсь поміж ними, то воно було-б уже
як-раз до діла, замішки, як то кажуть, не було-б». Вислухала
цариця Неплюя, подивилась на наш Кітлів в прозорну трубу,
та-ї каже ёму: «е, ні голубчик, це, каже цариця, не хутірець,
а це, каже, ціле село, бо он видно й церкву». От почув, знаєте,
Неплюїв від цариці таке слово, підкрутив хвіст та-ї посунувсь
по оддаль від неї, повісивши носа. Так от-так-то, спасибі ца-
риці, Кітлів наш, як сами знаєте, і зостався вольним—козачим.

От і живуть собі, знаєте, наші діди, ні гадки, та дякують ца-
риці за її ласку. — А тим часом мир плодиться; людей, що рік
Божий, усе прибува. У Москаленців церкви не було, ходили до
нашої церкви, а строїли нашу церкву і Кітлівці і Москаленці.
Москаленки було білше протів нашого села; там було простір-
нійше, туда і Кітлівці потроху перебирались на житло, як у
нас у Кітлові стало тісно жить; і волость у нас була одна. —
От-так-то жилось і довго. А тим часом Москаленці, як прибу-
вало у їх селі миру, колись не колись стали до Кітлівців мать
таку причіпку: «церкву, кажуть, строїли всі ми гуртом, ваш Кіт-
лів за наші Москаленки далеко меньший, ходить нам, кажуть,
до Божого дому в Кітлів не приходиться, бо нас білш чим вас;
то вже, кажуть, мабуть зробімо ми так: перенесімо ми церкву
в Москаленки». Звичайнє діло, така річ дідам нашим була не по
думці. «Шкода, кажуть, про це-ї балакать: і вам хочеться цер-
кви, і нам хочеться церкви; церкву батькі й наші, й ваші по-
ставили у нас, та щ так повинно вже це діло й зоставаться. По-
ставте собі, кажуть наші дідп, другу церкву, як що вам хочеться
її мать в свої слободі, а ми своєї не дамо. Будете строїть, і ми,
може, станемо вам в які підпомозі». — «Так ні ж, не те нашим
дідам кажуть Москаленці: ні, кажуть, церкви другої ставить ми
не будем, а будемо добиваться таки, щоб вашу перенести в

243

нашу слободу».—«Добре; добивайтесь собі там, скілько хочете, кажуть їм наші діди, а ми одно знаемо, що церкви нашої від нас не візьме ніхто».

От-так-то живуть собі наші діди і гадки не мають: і в голову їм те не приходить, що надумали против Кітлівців ті яритичі сини. А вони, кляті, возьми та-й вигадай таку причту:—«Певно, знаете ви от-той острів, що від нашого села за річищем і к тому боку, до Полщі? ¹) Острів той колись був не поділений. Колись-то, росказують, і зовсім ёго не було, то-б-то там колись Дніпр йшов, а потім-би-то там стала коса, а потім білша коса; затім став прорістать де-не-десь шплюг (лоза), а там із року на рік поде куди стала пробпваться трава, так що попереду вийшов з того острова пастівник, а затім і косить стали. Косять, було, так: от як поспів трава, волостний, а бо попереду осавула, нікому зазделегідь не кажучі, з вечера того дня, що мається буть косовиця, дає повістку і Кітлівцям і Москаленцям.—Як тілко повістку почули, тогда вже годі висипаться, кожний норовить як-би не проспать. Инчий летить чуть світ на громадський жак, другий до-світу там вже опинивсь і цілісіньську ніч в селі стукотня, неначе протів якої тревоги. А то, бачете, при каганцях клепають коси, клепають не так, як-би-то косить де у хазяїна, або у попа на толоці; там, звичайно, всяк бува: часом врубаєш і гладко, а часом як трапиться: нехай, мов, і гривиця зостанеться поповим або і инчим чиїм лошятам. — А бо-й так бува: на що, каже, дома з вечера клепати косу, поклепаю й там, і на живіт, бачете, легше буде: ті булуть в ручці, а я стук та стук, хоч і не по косі, аби стукало. «Нехай лиш, скажуть косарі й хазяїн, поклена, а то на живіт буде важко, та-й хазяїнові негвіода, як не чепурно буде рубать: бо то все гроші, горілка, мов чогось стоїть». Так тут, як бачете, клепали коси не так; кожний норовив так справить косу як бритву, щоб не треба було вже завтра клепать, бо там так: одвихнись на саму малу годину, вже й програв, звичайно, як на жаку. Тут не зівай:

¹) Полщею на лѣвомъ Днѣйровскомъ поберожьи называютъ правый берегъ Днѣйпра.

244

зівнув, знай, пропало; що раз стукнув по косі молотком, вже певно прозівав, що було-б на раз товаряці ковтнуть.

Так от раз об косовиці у вечері гвалтують по нашому Кітлові: «а ну, на завтра гайда дурницю косить». Чуть світ, Кітлівці всі до одного, хто був могущий, опинились за річищем. На острові всі, мов німі: кожний приліг до ручки так щиро, що в ёго й думки другої нема, як-би тілко по-білш захватить дурниці. Так кожний про себе міркує, та тілко зо-зла на сторону коли неколи поглядає, як другі підбувають на острів за дурницею; затупиться трохи коса, тернув мантачкою сюди туди, так що аж відляски по лугу пійдуть, та впять до ручки. Сонце вже підбилось об ранній обід; треба було й по шматку хліба заїсти.— Коли, зирк, аж з Москаленків в Кітлів їдуть підводи; шлях на долоні, їдуть та й їдуть, і кінця не видно. Що за причта така, думають наші Кітлівці; шлях не трахтовий, чумак об цю пору не йде, щоб то подумать до порона; що за причта така? ззіли по шматку хліба, та впять до кіс аж шкварчить під косами..... Коли це чують, хтосьі гукнув: «ей! братця, дивіться, дивіться, хтось по наші церкв лазить». Глянули та разом й обімліли: як есть чоловік лазить по церкві і примощує до бані драбину. Диво та-й-годі! «Чи не пожежа в церкві?» кричать одні. Коли-ж ні, диму нє видно.—«Є, нічого тревожиться; це, видно, троха чи не приїхав шкляр з Веремівки, та, мабуть, піп послав ёго повставлять у горі на церкві стекла, бо вже й справді аж сором і гріх, що там понароблювали прокляті спчі». От так собі поміркувались наші Кітлівці, та впять до кіс. Коли чують перегодом хтось кричить не своїм гласом: «гвалт, ратуйте, хто в Бота віруе!.... хрест з церкви знімають». Зиркнули на церкву, та так таки разом всі й обмерли: як есть видно, що один чоловік по драбині зносить з церкви хрест, а понизче залома стоять два три чоловіка, та піддержують в руках драбину. Всі, мов, одуріли; покидали коси, повитріщали очі, чуть дух переводить, трясуться, мов лихоманка їх бье, а все таки в голову собі не візьмуть, що воно робиться таке з нашою церквою. Коли дальнь дивляться..... Боже наш єдиний! лишенько та й годі...... Один за

245

другим лізуть на церкву люди. «Ратуйте, хто в Бога вірує,
кричять по острову, баню розбирають...» Аж тогда догадались
наші діди, що-то воно діється і що-то за підводи були, що без
ліку йшли на Кітлів. «Давай сюди Москаленців,» ревуть наші.
Коли ж роздивились, аж ні однісінької души з Москаленців не-
має. «За коси, братця, на отбій!» Мов бішені, трясучись, поза-
пінювавшись, кинулись наші з косами до човнів. Прибігли, гля-
нули, та-й одуріли... а ні одного тобі човна! А вони, лебе-
дику, як бачете, викрали від наших всі до однісінького човна,
так що ніхто того й не примітив. Лишенько, та й годі! А рі-
чніще тогда було широке, не те що тепер; шкода й думать, щоб
кинуться вплинь. Крик, галас над річищем, мов у пеклі: той,
мов бішений, махає косою, та гарцює на березі; той, мов ска-
женний, рве на собі сорочку, та клене лукавих так; що, мабуть,
і в пеклі чи зуміють так клясти, инчий до неба руки зніма, та
плаче, мов мала дитина... Лишенько! а ті, кляті, знай, роз-
бирають собі нашу церкву, та складають на вози. Нема кому
її боронить: в слободі тілко малі діти, та баби, молодиці в полі
жнуть. Прибігла була, росказують, одна Кітлівська баба з кочер-
гою Божого дому боронить, так-що-ж? Сміху тілко народила: на-
глумплись над нею вражі сини, а з церквою нашою зробили, як
сами зхотіли. Аж об вечірній опруг роздобулись якось наші
Кітлівці човнів, та пізно вже було: церква наша вже була в
Москаленках під кріпкою сторожою.

Так от-так-то, добродію, здобровали наші діди; погнались за
дурницею, та й себе з нами дурнями зробили. Хоч-би вже не
сміялись з нас кляті Москаленці, так ні ж: не вбережись тілко
наш брат, Кітлівець, та зведи річ на церкву, так таки зараз й
опечуть тебе кляті... «ваші діди, кажуть, на косовиці свою
церкву пропили». Правда, та тілко з одного боку: і пить не
пили, а дпивсь, мій голубе, яке похмілля добули!

От-так-то, добродію, счинилось колись з нашою церквою».

(Списалъ со словъ Якова Саміловича Джогала, жителя приселка Кітлова,
Золотопольскаго уѣзда, Полт. губ. Гуковъ).

246

ПРИЛОЖЕНІЯ.

І. Бѣлорусское преданіе о постройкѣ крѣпости въ старомъ Быховѣ.

Давно то, за Литву, як Литва у старому Бихові кріпость
строїла, тоді, росказують, що оце висиплють кріпості, то через
ніч, або як, глядять: вже й не знати, де ділось то все, що ро-
били. Скілько земли не сиплють, чого не роблять, нічого не вді-
ють, ніяк не втраплять кріпості зробити. Горе тай тільки! му-
чились, мучились, нічого не помагає... Що тут робить? хоть
покинь візьми!. Ащо?! надумались якось, що тра робити. Беруть
посилають людей на шлях, що з Бихова йшов. Кажуть тім лю-
дям: йдіть геть шляхом і примічайте, як скоро буде хто йти про-
тів вас дорогою, беріть і ведіть ёго в город. Така то, значить
рада була, що так випадае робити, а то і крепості не збудують.

Ну, нічого. Пішли вже ті люди на шлях, йдуть собі тай
йдуть, геть уже от города пройшли... придивляються, йде ніби
хтось; підойшли ближче, стрічають: йде собі хлопець. Ну, нічого,
ото беруться вже вести ёго в город. Коли це, так не забаром
чи взяли, чи не взяли того хлопця, нахопилась дівка. Що будеш
робить?! взяли й дівку. Ведуть вже це обох в город. А в городі
вже й яму їм наготували: так їх обойко, хлопця і дівчину, жи-
вих, так і засипали землею.... Отто і кріпость почала йти в
гору; вже, що землі насиплють, дак вона й лежить, да так і
кріпость збудували. Це стара мати було росказує. Каже, Литва
тоді у Бихові була. Ну оце й росказує, які податі колсьбу були.
Що тоді подать?! заплати 12 копіёк в рік, ну і спокієн.

Таки мати говорила, що як воював москаль Бихів, от щось
як і не памятаю добре, москаль би то, чиб то хто инший, так
що воювали Бихів, стріляли, всякого там було способу, а крі-
пості не можна добути. Дак років з 6 воювали і не подужали, а
вже на 7 рік кріпость піддалась.

(Запис. Вл. Менчиць отъ человека изъ ст. Быхова).

Ср. Сербск. пѣсню о постройкѣ Скадри. Вука Карадж. т. II, стр. 115,
№ 26. Пост. мѣста въ Артѣ, Passow Carmina popularia Graeciae recentioris
№ 512 13. Постреніе церкви чумою Dozon, Chans. populaires bulgares, № 5 ср.
Миладиновца Булгар. нар. пѣсни, Загребъ. 1861, № 3. Ср. Тайлора, Перво-
бытная культура. 1, 98–101.

247

## II. Бѣлорусское преданіе о могилахъ ниже Мозыря, (наказанное неуваженье къ празднику).

Оце й я знаю: пониже Мозира, кажуть, чотирі могили с. Мужик такий то розумний найшовся, каже: «Е, велик-день, пойду я по-ору, чиж то больш я виору». Да на полі ён, воли і погонич, як орали, так все й камнем стало. Це й я чув. Пониже Мозира могили ті стоять; росказують, так я чув, а сам не бачив.

(Запис. Вл. Менчицъ).

Ср. Кулиша, Зап. о Южн. Руси, II, 30. Свиридова могила (провалилась сквозь землю отъ грода).

## III. Великорусское преданіе о камнѣ возлѣ Брянска. (языкъ крайне мѣшанный).

Коло Брянску, розказують, так було: мати сина прокляла. І ёму нельзя йти дальше, як на три версти од села; дальнь не піде, і жити буде до строку, доживе до строку, і де ёго смерть захватить, там камнем він і стане. Так это мать закляла сина.

Калі это мать закляла сина, найшовся такий, шо разрѣшив тому проклятому йти в свет. Став проклятий хадіть по свету і думає: «яка моя смерть страшна? Вирою гроб, помру, так в гробе буду, а не камнем». І лёг это он в могилу. Лежав он много в могиле, смерти все поджидав, а далі давай, думает, вийду на свет посмотрю. Как это он вишел, камнем так і стал, камень такій большущій з него сделался. Как, став это камнем, так і стоїт. Говорят, камень тот коло Брянску, мохом весь порос.

(Разказыв. Николай изъ Радуня, Записе. Вл. Менчицъ).

XII.

ВЫЛИНАЫ.

1. Илья Швець и Змій.

—«Ото диво! Ян наш склав у четверо підошву, і од їдного разу перетив зубами! А рамінного наконешника в шестеро склав, перекусив взнв і те од разу! ото, кажіть, зуби?!. Він всім так як чоловік, оно такий дужий на зуби.—А як Илія Швець та 12 шкур перервав!.... Цар оддав прожерти змієві свою дочку. Змій уподобав її і став жити с тею царівною. Та царівна прожила с тим змієм і якось просить у нёго: «В мого батька, каже, є два голуби, такий і такий: чи не можна, я хтіла б їх достати?» Просить вона тіх голубів, так просить,—«достань мині од мого батька». А той змій, бачте, признався її: «мене ніхто не звоює; окрім е на світі Илія Щвець, то той Илія но мині страшний. Як він сидить у свої хаті і шиє, то йде з ёго пара, і за 12 верст видко стовп парі теї... Али от який він, а я ёго не боюся, він не піде зо мною битись, бо не знають, як ёго просити, хіба б послали до ёго 200 дітей, що 8 літ кожне, то ті ёго впросили-б»...

Як достав змій тіх два голуби, царівна списала все і про
змія і протого Илію Шевця написала, та привизала голубам
своє пісьмо до ніх і пустила... Прилітають голуби до цара в
двір, там їх углиділи і карту побачили, шо висіла у голубів коло
ні; дивляться в карту, аж то царівна пише: прочитали й те, шо
вона писала за Илію Шевця.—Робить цар, як ёму дочка напи-

249

сала: послали дітей до Илії. Ілія сидів у своїх хатні і як угля-
дів, що до ёго діти рачкують, та навколішки повзуть, то по-
вернувсь до вікна, а шкурі держав в руках, 12 тіх шкур і тріє-
нуло. Після того взяв він 300 пудов смоли, і конопель 10 возів,
обмотавсь, обсмоливсь і пішов туди, де змієві жертву давали.
Змій углядів тай каже Илії: «будемо битись, чи будемо миритись?» Илія каже до ёго: «будем битись». І каже змієві: «прожирай мене». Змій взяв ёго, а Шлія вже не бойться зубів, та як вхватив ёго за язик, дак змій і не може дальше Илію прогли-
нути. Илія й каже до змія: «Щож ти дальше зо мною будеш робити, куди ти мене кинеш?» Той змій став ёго ще сюди і туди, на всі боки ним крутить, а Шлія все ёму за язик чавить. Та змій мутушав їм, мутушав, кидав, кидав, то хоть Шлія був і добре засмолянпий, а все ёго в двох місцях ще пронняв той змій; та дальше не ковтнув, так Илія і удушив ёго. А ще все таки
Шлію пройняв в двох місцях.
(Запис. Вл. Менчиць).

Ср. у. Кулнша, въ Запис. о Южной Руси, т. II, стр. 27—30 о Кириллѣ
Кожемякѣ. Nowosielski, Lud ukrainski. I, 278—284 Москвитянинъ, ХІ—ХІІ, 146—9.
Ср. также сербскую пѣсню о большомъ Дайчинѣ, въ сборникѣ, Караджича II,
460, № 78 и великорусскую сказку о Никитѣ Кожемякѣ, у Афанасьева, Нар.
р. сказки, т. І, 495. Древнерусскій расказъ объ Усмошвецѣ, см. въ Полномъ
собраніи русскихъ лѣтописей, І, стр. 53. Вольной Георгій. Dozon Chansons
pop Bulgares № 40. О кракѣ и змѣѣ въ Вавелѣ см. San Marte Polens Vorzeit,
16. Другіе примѣры у Буслаева. Клинообразныя надписи Ахемендидовъ, Рус. В.
1873 г. № 12.

2. Чудовищный людоѣдъ буняка, — см. въ отд. ХІ,
№ 5. Буняково замчище и Настина могила.

3. Михайло и золотыя ворота.

— І Михаїл, — той, — то був добрий войн...

— А же про ёго в описах повинно бути. Мужики то так рос-
казують.

— Колись, каже, давно то ще, був князь на світі Владимир.
Володимер князь царством всім обладує, а Михаїл то син царсь-
кий, али ще він молодий, то на царство ёго не садовлять; нехай
підростае, а Володимер то старіший, то він усім і править. «Добре,
так оце діється.... А в стороні Татаре свое царство мають. То

250

ніби їдно царство, а то татарське друге, і в стороні татаре жи-
ють. І знахорі татарські стали ворожити, догадались про Ми-
хайла, кажуть своїм: «глядіть, шоб не було чого нам, росте з боку
коло нас такий і такий Михаїл; тепер от ёго і нечути, а ви-
росте той Михаїл, тоді вже будемо знати, шо то за Михаїл; ка-
жуть знахорі, шо воїн, воїн з ёго вийде, може ше світ не ба-
чив такого ліцера». Росказали знахорі про Михаїла; тепер треба
шось робити. Татарський пише до Владимира: «ми довідались,
пише Татарський, за Михайла, він ще дитина у вас, ёго цар-
ство, ёго все буде, як підросте—то віддай нам ёго, будьмо сва-
тами». Ото Володимер скликає людей, говорить, шо Татарський
хоче до себе взяти Михайла, далі дає цю річ до Санату. Мірку-
вали скрізь, чи зробити так, як Татарський пише, і присудили,
шо віддаймо малого. Вся громада сказала так...

Ну, ото присудили так, Володимер примітив, що Михаїл
став хмурний дуже, ходить такий засмучаний.... А Михаїл був
уже паробок літ 18. Спитав Володимер ёго: «що ёму за туга
така?» Михалятко-дитатко! чого ти засмучаний такий?

В тебе чаша золотая,
Вина повна
Завжде,
І часть Київа на тебе йде....

Міні так здається, що журитись тибі нема чого. Михаїл і
каже Володимерові:

Господару—Цару Володимеру!

Так, в мене чаша золотая,
Вина повная
Завжде....

І часть Київа на мене йде,
Али Київська громада,
То зла в неї рада....

Володимер на цее промовчав. А Михаїл каже до меча свого,
що на стіні висів:

Мечу мій мечу! та на Татарове.
Мечу мій мечу! та на Юланове...

251

Михаїлові буйдуже, що Татаре хтять ёго брати, він меч свій
ик візьме, то... Али Володимер цее вислухав і дивитьсь, що
Михаїл малий такий і каже ёму: «Михаїлтко—дититко! молоде ти
і неспосібне, то тра щоб бути літ 20 або 30, тоді хіба за меч
можна братись». Влодимер так до Михаїла говорить, а Михаїл
єму одказує по своєму:

«Господару Цару, Володимеру!
Возьми ти утятко молоденьке,
І пусти на море синеньке:
Воно попливе як і стареньке».

Тоді Володимер каже до Михаїла: «як так оце ти говориш,
то, Боже, тебе благослови».

Ніселя того Михаїл взвав меч, копію, коня ёму вивели; їде
Михаїл і зострічає, що стоїть Татаруга, Турок той; Михаїл ні-
чого не робив, оно перехристив вісько татарське своїм мечем.
То по обидві сторони Михаїла не стало того віська: на ліву
сторону то так як огнем спалило, на праву—так як солому ви-
клав. Як посів тее вже вісько, Михаїл, то поїхав в світа і при-
шлось ёму їхати через царські ворота; то до їдного стремена взяв
на ногу їдну половинну, а на другу ногу другого стремена взяв
другу половину. С тими ворітьми поїхав за якісь гори.. і став
там жити, тай досі, каже, живий... а може й помер.... Так оце
росказують про Михаїла..

(Запис. Вл. Менчиць, по всей върхолтности около Бердичева, Кіевск. губ. отъ кр. Лукъяна Заверухи).

Ср. болѣе короткій варьянтъ Кулпша въ Записк. о Южной Руси, т. І,
стр. 3, перепечатанный въ Историч. пѣсняхъ малор. народа, съ объяснені-
ями Вл. Антоновича и М. Драгоманова, т. І. стр. 50, а также, къ сожалѣ-
нію, не дословный и переведенный на польскій языкъ варьянтъ г. Трусе-
вича въ книгѣ Kwaty і ошосе. Kijów, 1870, стр. 237—238.

### 4. Богатырь и конь.

«Їхав я вчора з Дроздивським козаком Прокопом Ярмолен-
ком із Дроздівки в Переходовку. Дорогою ми якось розбалака-
лись про коней, і я росказав ёму, що бачив годів шість, чи сім
назад, в Чернигові на земській конюшні, дуже гарного карабахсь-

252

кого жеребци, що за того жеребця заплачено було 6,000 карбованців і що як вели ёго раз із Носівки в Чернігов, то держали ёго на канатах два салдати і десять мужиків.—«А не знаїте, де тепер той кінь є?» попитав мене Ярмоленко.—Бог ёго, кажу, знає: ті земські конюшні тепер вніштожени, а коні чи роспродано, чи що.—«Отже я знаю, де той кінь, каже Ярмоленко, якось мудро всміхаючись: він хазяїна найшов».—Якого хазяїна? Хіба їн крадений був, чи втеклий? Дай далеко ёму хазяїна шукати: він куплений верст тиснч за дві.—«Та не те, каже Ярмоленко: коли ви кажете, що то такий кінь був, що в дванадцяти насилу держали, то то непевний кінь був, не простий, а багатирський. А такий кінь з роду не вдержиться у простого чоловіка, а як прийде ёму врем'я, безпримінно втече і знайде собі хазяїна—багатира. Ото ж у нас є москаль одставний; так він ходив на заробітку у Чорномориї і росказував штуку про сее. Косимо, каже, нас у хазяїна чоловік з двадцять, чи може й більш. І був між нами один, Бог ёго знає, відки: скільки не роспитували, не казав. Чоловік, як і всі люде, і косив так, як усі; тільки було, як посядемо їсти, то він з роду не сяде вкупі з людьми, а набере собі хліба там і всёго, та сяде оддалик і їсть. От косим ми, каже той москаль, неділь три чи що, аж якось біжить проти нас кінь, та такий, що я, каже москаль, увесь світ сходив, а такого доброго коня не бачпв. От отаман і каже: «а ну, хлопці, піймаємо сёго коня, то певне буде од когось на порцію». От всі ми до коня. А той чоловик: «і не турбуйтесь, каже, дурно: не піймаєте ви сёго коня; опричь мене нікого він до себе не підпустить». Ми в регот, та все таки до коня. Оступили ми ёго, чоловіка в двадцяти, давай підступать, а він як вискалить зуби, як зарже,—наче грім прокотивсь, та на нас. Ми в ростич, а він через так і перелетив, наче птиця, та одбіг трохи і став, як укопаний. «А що, братти, каже той чоловик: піймали?»—«А ти піймаєш? питає отаман».—«Я то піймаю!»—«Глидж, каже отаман: не піймаєш, то лопаток спитаєш».

А отаману, да й нам, досадно, значить, що ми всі не піймали коня, а він береться. От той чоловик іде до коня,—той

253

стоїть, як овечка; підійшов зовсім, взяв за гриву, по шиї, по голові гладить, всміхаючись. Стоїть кинь. Погладив так, та й каже: «Здоров, товаришу! довго я ждав тебе, та таки дождався; тепер, каже, не разлучимось». А кінь на це, як зарже! — Та так прегарно, приязно.

— «Ну, погуляй же,» каже. Та до нас, — а кінь стоїть.

— «Ну, каже на хазяїна: тепер нам треба росчитатись, та й роспрощаемось». А він, значить, грошей за роботу ще ні колійки не брав. Хазяїн давай було просить, щоб зостався, так ні! — «Не можна, каже, прийшов мій час, треба йти, куди мене Бог посилає. Пошли ти, каже на хазяїна, купить півтора відра горілки за мої гроші: випъімо на прощанье!»

От узяв один там два бочонки: один в піввідра, другий виндерковий, сів на хозяйського коня, в мент придув з горілкою. От той чоловік узяв піввідерковий бочонок: «оце ж мені, каже, братця, порцін, а не вам». Та й дае нам відрове барильце, а сам ототкнув воронку, притулив рильце до рота, закинув голову, та так духом півведра й видув. — «А закусувать, каже, не буду, не хочу вас обіжать, бо як почну сії порції закусовать, то не стане усёго того хліба, що вам хазяїн наготовив». Та взяв кришечку хліба і кинув у рот. «Ну, тепер, каже, прощавайте! А тиї моїх три карбованці, що в хазяїна ще є, дарую вам на порцію!» Та прийшов до коня, взяв ёго за гриву, та так без сідла і гнуздечки й сів. Кінь як стрибне,— так усіма чотирма ногами по концю й вибив, у коліна завглибки тай пішов далі. З півверсти ми ёго бачили, а там і счез, Бог ёго знає, де й дівся. От ми, каже той москаль, пішли по сліду, аж усюди так і знать: де ступне той кінь ногою, так копець у коліна. Так з півверсти слід був, а далі вже й не знать нічого. А він значить уже горою пішов, на крилах, бо багатирські коні крилаті.

— Що ж се воно значить, попитав я Ярмоленка, вислухавши сюю пistorію. — «А що воно значить? Отказує той: значить, той чоловік був прирожденний багатир, та коня ёму до якого часу не було, а вони без кони нічого. От він і був так, як і простий чоловік: і косив, і все робив, як і всі люде. А прийшов

254

єго час, найшов ёго той кінь, що ёму приділен, от він і пі-
шов на своє місто, на службу».

— Яка ж у їх служба і де вони живуть, тії багатирі? — «Бог їх святий знає! Кажуть, десь на гряниці, чи зміїв стережуть, чи Бог ёго знає: сёго вже именно не докажу вам».

(Черн. І. А. И. Л.).

XIII.

Сказки фантастическія, игра словъ и остроумія.

1. Ведмеже вухо, Вернигора и Крутивусь.

Жили собі піп та попадя, і був у їх на руках малий син. От попадя узяла сина і пішла в ліс моху рвати. Де взявся ведмідь, ухопив попадю з сином, поніс в гущину, вкинув в нору, став гудувать їх. Виріс син і каже: «Мамо? ще шість день нам про- бути тут, а тоді удерем до дому». Вийшло шість днів; вони ви- лізли із нори. Тоді син вирубав киёк і пішли до дому. Дивляться, коли біжить ведмідь. Син і каже: «ви, мамо, ідіть за лісом, а я коло ліса». Мати так і зробила. Ведмідь біжить до попаді, а спн, як ударив ёго кийком, та й убив. Тоді поклав на ведмідя киёк і говоре: «оттак тобі, зла личина, і треба». Ідуть далі; див- ляться, стоїть криниця, а біля неї рів. Вони сіли в тім ріву і сидять голі. Приходе дівка до криниці по воду, а вони й гово- рять: «піди до дому, дівко, і скажи свой матері, нехай дасть нам по сорочці». Дівка пішла і росказала дома все, що бачила. Пі- шов батько до попа, росказав ёму, де ёго попадя і син, а піп зрадів, та мерщі забрав сорочки і штани і пішов. Приходе— коли так: сидить попадя з сином голі і трусяться. Піп повдягав їх, та й повів до дому. Як пустив піп свого поповича до хлоп- ців граться, то він якого ухвате за руку—руки нема, за голову- голови нема, за ногу—то й ноги нема. Бачить мужики біду, тай кажуть попові: «Де хоч свого сина подінь, нехай нам біди не робе, а не то і тебе із села виженем». Росердивсь піп на сина;

256

тай каже; «іди від мене світ за очі, бо через тебе і міні життя нема». А син і каже: «Зроби міні, батінька, булаву (пулю) таку, шоб її триста чоловік зсадили на гарбу, і чотиріста коней везли в ліс». Піс зробив булаву і вивіз у ліс. Як усе було готово, син і каже своїй матусці: «Слухай, мамо, я кину булаву вгору, а сам ляжу спать на сорок часів, а ти, як почуїшо буде літіть булава вниз, і буде густи, то тоді ти мене збудиш». Проходе сорок часів, пули гуде і от--от скоро опиниться на землі; а мати і збудила сина. Він підставив мизиний палпць, а булава як упала на палиць, та й розбилась, а палиць цілий зостався. От як іспробував попів син свою силу, та назвався Ведмежим вухом і пішов у степ. Іде, коли на встрічу ёму багатирь Вирнигора. От вони і побратались. Йдуть вони дальше, а як приходиться їм переходить гору, то Вернигора переверне гору, та й підуть по рівному. Довго йшли вони, коли зустріча їх Крутивус-багатирь, вони й того прийняли і пішли втрёх. Приходять до широкої і глибокої річки. Крутивус скрутив свій вус, річка розступилась, і вони перейшли. Дойшли до скелі, зробили з камінів хату і стали там жить. От раз Ведмеже вухо і Вертигора пішли в ліс, а Крутивус зостався дома на хазяйстві. Прилитів до ёго Змій, зідрав шкуру з потилиці, тай пустив, а сам полетів. На другий день зостався Вернигора дома. Наварив він каші, а Змій прилитів, поїв кашу та й Вернигорі зідрав шкуру з потилиці, а сам упъять политів. На третій день зостався Ведмеже вухо, а Вернигора і Крутивус пішли в ліс. От наварив він каші, а Змій і прилитів. Ведмеже вухо узяв Змія за голову, привьизав до дуба і підпалив ёго, тоді забрав попіл в торбину, поніс до Змієвої нори і поліз туди; там сиділо бравіх три дівки, він витяг їх, і їдуть вони в чотирех; дивляться, коли пасеться табун коний, вони узяли чотирёх, посідали і поїхали до дому. Приїхали, коли дома Вернигора і Крутивус. Тоді вони взяли, та всі троє пожинились на дівках, одігралп свадьбу за одним столом і стали жить та поживать.

(Разсказалъ Михайлъ Масевскій. Село Ольгійское, Маріупольскаго уѣзда.
Запис. Я. Новицкій).

Ср. Чубинск. 1. 212--216.

257

## 2. Розомнижел'езо, Роспихагора и Загативода.

Бив єдін царь, мав двір такий, шо нікто не міг в нім сидіти. Пак ся обебрав един панич, пішов у тоту землю, як учув, до того царя. А він бив єдного короля син, іде, а чоловік стоєт, пітат ся:—Що ти за един?—Я Роземнижелізо.—Не наяв би ти ся у мене?—Та чому, наяв.—Та ходи зі мнов. Іде, другий зновсьль также стоєт. Він ся питат:—Що ти за един? —Я повідат Загативода. Він мовит: Ци не наяв би ти ся у мене.—Та чому, наяв.—Та ходи зі мнов. Уже має двох. Іде далі, чоловік зновель тамки лежит, відти гора а відти гора, а він у едну гору ногов, а у другу ногов, і руками запер ся. А він ся питат:—Що ти за един? Я Розпихагора.—Ци не наяв бисься у мене?—Чому, найму.—Та ходи зі мнов. Як взяв з ними іти, як взяв з ними іти аж за чорне море, до того цари, що мав той дьір. Тай там у тім місті пришов на трактирню, сів си, то си їсті велів дати, та бесідуе:—Що ту чувати у тім місті? Приходит тамка огородник так цари, та повідат яка річь, же такий а такий великий двір, а наш царь мусів уступити, що не міг сидіти, а кто бися такий найшов, що би тот двір вичистив, то му дасть царь дівку свою і половину крулества. Тот повідат: —Ге! як би Божа ласка, я би сам може учистив тот двір. А тот зараз побіг, та дав цареві знати, шо гу такий а такий прийшов, що ти паляці учистит. А царь зараз по нёго послав. Він взяв, прийшов до того царя, та повідат:—Я учищу, шо ми за то дасте? А царь му повідат вже згоду гет. І пішов, а тамки за містом бив тот двір на горі великой дуже, а красна гора бпла. Приходіт тамки ід тим брамам, там і всі мости оловині збиті, а брами усі желізні позамникані так, же жадним способом не дійде. Взяв тот Роземнижелізо одну колодку на брамі роземняв на тісто. Входит тамки, там у тих дворах срібні двері, все під золотом, під сріблом, все таке красне, шо не можь ся надивити. Він як взяв ходити по тих покоях, як си взяв любовати, по всіх покоях ходив, хіба один замкнений, забитий, що там не мож дійти; он там ся дпвит, там ліжка всі позастеляні

17

258

дорогими диванами, а нігде нема живої душі, а все так як би
царь бчорай вийшов. Він собі взяв палаш, там три палаши ви-
сіли, він дав един, другий і третій, а собі взяв четвертий. Уже
там ночовати будут, і мав дванайцять свічок зе собов, і дванай-
цять горцей нових. В вечер як легали, усіх дванайцять свічок
зажог, і усі дванайцять горцья укрив, та повідат, то буде че-
рез нічь горіти, а тим слугам наказуе, як би я бив у яким
утрапленю, як я крикну, бисте ставали. Десь приходит ід пів-
ночі, слухат, Господе! такій гук, така музика, тілько їх ся
керинит, же весь двір так ге на воді. А того поставив Роземни-
желізо під порогом, би си під дверми ліг. Як взяло ся керинити,
як взяло ся тіщити, а він му мовит, жебись всё, що буде че-
рез тебе іти, жебись взяв та роздавив, та вер на міст. Таке на-
метав аж під стелю, а він сам із тими двома ізхопив ся, бо
стала дуже тіжба велика, через вікна ся пхали, та рубав. Пові-
дат един явол до нёго: Кролевичу! жебись ще рубав цілий рік,
то нас не перерубаш, а не то за тоти три ночі. А він повідат: Я
десять літ буду рубати, поки не вступити. Як взяв знімати го-
рці, як взяв рубати, вже, остатний горнець зняв, і вже ся роз-
видніло, і тоті всі пощезали, хіба тоті лізли, що їх Роземни-
желізо подавив, там ще двох зістало покалічених, а тот Роземни-
желізо почав їх мняти един другим, они почяли мовити:—Кро-
левичу! пусти нас, не мучи нас так дуже, ми тебе на дорогу,
напровадімі. Ту ще прийде два війска тої ночі, ще і на трету
нічь, а як тоти віска звоюеш, то они вже більше не прийдут,
та дадут запис, що тот двір твій буде чистий. І они повідают
ще тому Роземнижелізові, же буде на самим остатку іти, шо тім
завідує всім, жебись того імп. Прійшло на другу нічь такжій
ночуб, зажог дванайцять свічок, укрив дванайцять горцьми, і
зновель си ліг на постіль, на таке ліжко дороге, также слухат
у півночі, такий гук, таке граня, що ажь тот двір зновель ге
на воді ходит, так ся телепат від грому від великого; зновель
собі ліг тот нід поріг, а тот на ліжко і зняв горнець, а тот
розминат, тот рубат, а дабол ще ся сцідит, ще ся мусит скрі-
пити, порубав вже всі, що здійме, а то ся навалит, а ті все

259

гасят, прийшло так як вже переночували, зістало каліцтво, а тоти два прокляті держат при собі, що ёму спріяли. Прийшло на трету нічь, также так зробив, зновель слухат у півночі, Господе, таке іде, таке співанье, такий гук, що му кінця нема, так сн валіт і вікнами і комином. Як взялі рубати, як взяли рубати, усі три, таке нарубали, а тот імів того проклятого із записом і такий го не пущат, такий го в руках держит, повідат:—Дай ми запис тот, то тя пушу, а ні, то ті буду в руках давити так, шо тя на болото розсучу. Він ше не слухав. Розказали тоти два, шоби тернового огню накласти. Як го на терновим огню бу- дете печи, то він вам дасть. Як наклали тернового огню, він взяв зараз шукати і повідат: Юж на вам запис, юж вам двір чистий. Теперь тот зараз розказав тому дяблові, жеби бісов- ску капелю спровадів, жеби так грали, жеби ціле місто ся зрадовало. Як ся тото зійшло, по дахові посідали, як взяли грати, стріляти на утіху, так ся весь мир сипав із міста, що царскій двір вже охарений. Там вже і царь пішов і всё, вже сидат, і він собі сподобав тоту принцизну, царь ёму дав писаня таке, половину царства, і принцизну. Так він велів весіля си робити, зараз пішли до костёла. взяли шлюб із нев, і царь пише до нёго, жеби. на війну ся ладив. Він взяв си, тот вже війска не має, та тот взяв ся, та іде з тими слугами на війну, а вій- ска не має жядного, і там тот вже вийшов і пустив лицаря в перед, і тот пустив, як ся зійшли тоти лицари оба, та си руки подали, повідат:—Вітай, брате! Тамтой го як го подавив, то му з каждого пальця кров спикула, а тот як подавив, же з каж- дого пальця кров тече, імив го за голову, та повідат:—Пане Боже ти заплать. Та му все з голови здер, та на землю вер, і відтак як вже так зробіли, стали до огню меже горами, а від- там било море червоне, як пішов тот Розпихагора, розепхав гору, як пустив воду, а тот загатив, та стала потопа, та тото війско зараз ізгубили. Відтак ся вернув до своїх паляців та кролёвав.

(Игн. зъ Никловичъ).

260

### 3. Покотигорошокъ.

Бив єдин хлоп, мав шість синів. Пійшли они орати у поле,
і наказали, жєн сестра наймолодша за німи пак полуденок ви-
несла. Она повідат.—Я не знаю де. Они повідают:—Ми будемо
тагнути скебу від дому ажь там де будемо орати, жебись за тов
скебов ішла. Тай взяли, скебу тягнут, тягнут, тягнут, аж там
де вийшли орати, а проклятий взвів скебу закотив їх, а свою
витиг до своїх паляців. Так она взяла, як взяла полуденок не-
сти, нести, за тов скебов, аж у ліси запровадила ся до прокля-
того двора. Они поприходили в вечір домів, та до матері по-
чали мовити:—Ми орали, а не їли, не ничь.—Єй! повідат си-
новьку, тадже я тогда вправила а тогда сестру за вами, же
билісте мали що їсти, але кто знає, ци заблудила, ци що. Тай
они за нев, за нes; о ми повідают підемо за нев, ми і най-
демо. Усі шість пійшли за тов скебов, зайшли аж таки до про-
клятого двора, де їх сестра опла. Проклятий взяв повсаджав їх
до темніці, а їх сестру собі взяв за жону. Так мати бідна вже
ся загадала дома і отец:—Мав му діточки, та нема, щожь я пі-
чну? Она мете хату і найшла горох на мості, і поставила на
варцабу, а горох ся скотив зновель з варцабі, она поставила
другий раз, горох другий раз скотив ся, а она за третим разом
підняла та повідат:—Гріх бьсь ти ся качав, та зъїла, і зайшла
в тяжь. Уродила Покотигорошка. Такій хлопець, такій росте як
з води, а такій дужій. Зараз го дав до чків отец, так му на-
ука тенко іде, так ся вчит, що годі. Вже ся вивчив, тай прій-
шов домів на вакацію повідат до своєї матери, мовит:—Мамо!
гадже я не сам бив, я мусів мати якогось брата, якусь сестру;
чому то їх нема? Она му повідат:—Є! синойку мій, ти, пові-
дат, мав бсь шість братів і сестру єну, і они пішли орати, а
она несла їсти за німи, і кто знає, де заблудила, а они прійшли
з поля, пійшли за нев глядати, і нема їх до днешного дня.—
Ой! повідат, кой вже нема, і я іду, поблагословіт мя, тату.
Поблагословив го отец, поблагословила і мати, тай взяв ся та
іде за тов скебов за тов давнов, ще є знаті дещо, іде, зайшов

261

у ліс, та лісом, лісом іде, іде, іде, найшов дьір тай входіт до
того двора, і там его сестра, їсти варит, а проклятого не било
дома, она повідат:—Панпчу панпчу, чожь ви сюда надійшли, як
мій кгазда прійде, то ви туй згинете. Він повідат:—Га! та няй
згину, мені вже єдно; спитав си, шо ти за єдиа? Она повідат:—Я така
і така, у мене било шість братів, я за німи полуденок винесла
та ту зайшла до того двора, і вже нігде не вийду, і маю шість
братів ту. Він си пітат:—А деже твоїх шість братів? Она пові-
дат:—Я того вже не знаю, ци побив, ци де подівав. Повідат—
Ходи, ходи зо миков. Она повідат:—Та ти згинеш. А він пові-
дат:—Ходи, кой я тя пайшов, тай взвя ся та іде, із нев утіче.
Проклятий прійшов домів тамка до ней, нема сі тай зараз за
нев у погоню, хоппв бувалу, тай далі. Як то догонів із нев,
підняв тоту бувалу, хотів го забіти, але повідат:—Ні! тепер,
швакгире, ше ти дарую один раз, але як ше раз прійдеш, то
смерти пожіеш. Тай хопив тай іде. А тот ся вернув за нім, тай
іде. Тот звичайно у вітру полетів, а тот іде ногами. Проклятий
як прійшов, дома наїв ся, наїв, тай зновель полетів у світ, а тот
зновель свою сестру хоппв тай втіче назад. Той прилетів домів,
нема. Гой! який сердитий, таке форчит, чим догонів, як вдарив
бувалов і забив. Надходіт тамки чоловік чорний, тот шо сонцём
завідував, тот вже чоловік благочестивий бив; тот прійшов там
го позгрібав, взвя ізцілющу і живущу воду, і го покропив, і
го уживив. Тот повідат:—О якжем заспав!.—О заспав есь вже
на віки бив, ходи до мене, ходи, не дістанеш ти ні свою сестру,
ні своїх братів без енчого способу. В нёго била саджавка така,
що як то в тоту саджавку вложив на добу, то такий дужій бив,
же що загадав, то зробів. А тот такий бив, що сонце ізпущав
на воду, як сонце спадало на вечір, а рано зводів в гору, і дав
му такий палаш великий.—На! тепер іде, не бій ся тепер, іди,
чім там прійдеш, не бійся ничь, не втікай, іно чекай. Тот пішов
до проклятого, іде, прійшов, жде, аж нови тот не прійде з того
світа. Чім прійшов проклятий, зараз почив ся вітати:—Як ся
маеш, мій шоукгре, чись здоров? Покотигорошок ся з нім прі-
витав.—Ну! повідат ци будемо ся гостіти, ци будемо ся брати?

262

— Я, повідат Покотигорошок, я не бороню, що хочь. Взяли по
чяли ся гостити, насипав желізного грузу проклятий, почяв їсти,
а тот не може, бо тот звичайне чоловік. Відтак повідат прокля-
тий: —Ну ходім ся тепер брати. Пішли ся брати на оловяне бо-
іще, як тот утяв Покотигорошком, по кістки, Покотигорошок
проклятим як вдарив, по коліна, тот як ся справив зновель, як
нім вдарив, по коліна вдарив Покотигорошком, тот як ся спра-
вів, як утяв нім тамки на оловяним боїщи, по пояс, і не дас
му ідтам вилісти, звяв палаш і розчяв рубати, рубат тим па-
лашом, тот ся просіт. — Вже я тебе не пущу, поки моїх братів не
найдеш, і не ужівиш, і поки мою сестру не віддаш ми. Тот по-
відат до него: —Усё ти дам, лише мені жіті даруй, ході зі
мнов до склепу. А там го братя вже килькінайцять літ били,
так повисехали, ге яке черепя, а він їх еще не губив, все нім
сипав дещо їсти. Тот Покотигорошок рубав го зновель, повідат:
—Жеби ми брятя зновель таки сталі, яки билі. Він узяв і веде
їх: —Ходіт, ходіт зо мнов. Утворів двайцять покоїв і чтири, аж
у двайцять четвертим било дві каді води, єдна кадь слабої, а
друга кадь дужої. Він взяв і велів нім пити тоту слабу, а По-
котигорошок повідат: —Пій ти! із котрой ти будеш пити, із той
і они. Вибігла їх сестра і указує, котра кадь із слабов водов, а
котра із дужов. Тот Покотигорошок взяв того проклятого звя-
зав, у ланци упутав желізні, і взяв тоту кадь води, шо била
слаба, там пересунув в дужу, а де била слаба, там пересунув
дужу, і так ся го питат: —Де котра кадь із дужов, а котра із
слабов? А він зновель указав тоту слабу. —На пій! Проклятий
пье слабу, а братям дав дужу Покотигорошок пити. Відтак взяли
як ся понапивали, вже дужі билі живо, і проклятого забили на
смерть, а сами пойшлі гет відтам домів.

(Игн. зъ Никловичъ Украинскій варляпитъ въ сокращеніи см. въ статьѣ
Максимовича въ Р. Бесѣдѣ, 1856, III, 100—101. Двѣнадцать братьевъ).

4. Коршбуры попелюхъ.

Бив то єдин царь, мав трёх синів, два розумні, а третій дур-
ний, звали го Попелюхом, бо все у попелі сидів, та ся бавив.

263

І так били у того цари над морём велики статки пшениці та що
лишь в день виросте, а морске стадо в ночі вийде, та всё ви-
пасе. Та ходили все тоти розумні тоту пшеницю стеречи, а тот
дома бив, та ся раз у раз у попелі бавив, і не могли достеречи
ніяк. І так пішов тот дурний і повідат: — Коли ви не достере-
гли, ану ци я не достережу. Прійшов д морю, а била там иб-
лонь, зробив він собі на тій яблони тернову постіль, як ся про-
дрімат, то ся уколе, та ся проверюхат, бо сон ломив дуже. Десь
приходит ід півночи, виходіт із моря стадо, десь вийшов кінь
єдпні із звіздов під тоту яблонь, такій блеск від нёго вдарив, і
розчяв ся чіхрати у тоту яблонь. Він ся полегоньки сунь, сунь,
з той яблоні, сунь сунь на того коня скочив; приїхав піввздовж
і півперек світ на тім коні, приїхав під тоту яблонь, а тот кінь
промовив до нёго: — Тепер ти мій пан, а я твій кінь. Відтак
взяв завів того коня до своей стаенки, і никому ничь не повідат.
Прійшло рано, питають ся его братя: — А достеріг есь? А чомуж-
бим не достеріг, не так як ви. Тоти пішли, розчяли повідати
вітцю та матери, що достеріг, а ничь не має. Зібрав ся на другу
нічь, также виліз на тернову постіль на ту яблонь, вийшло мор-
ске стадо, виходіт кінь з місяцём, така ясність від нёго вдарила,
і у неблонь розчяв ся чіхрати, а він долів яблунев сунь ся, сунь
на того коня, скочив на нёго, проїхав піввздовж і півперек світ,
приїхав під неблонь, а кінь повідат: — Тепер ти мій пан, а я твій
кінь. Привів си домів, і завів ід дрогому, уже має двох. Так
пішов собі, і розчяв ся зновель у попелі бавити, питат ся го
брат: — «Ци достеріг есь?» — А чому бим не достеріг, не так ге
ви. Пішов собі на трету нічь зновель, зновь собі сів на тоту
тернову постіль, розчяв стеречи, зновель вийшло стадо морске,
вийшов із сонцём кінь, така ясність від нёго вдарила, же не
мож ся надивити, прійшов під тоту яблонь, став ся чіхрати, а
він ся сунь зновель, скочив, проїхав піввздовж і півперек світ,
повідат зновель тот кінь: — Тепер ти мій пан, а я твій кінь.
Привів си домів, завів там, де мав два, вже три має.

Так розіслав єдин круль великій із за червоного мори листи:
—Де ся знайде такій принц, жеби на друге пятро вискочив д

264

принцизні, той сь ю возме. Она така била уродліза, що у кож-
дого цари вибіта єї портреть била, вималёвана била у кожного
цари. Пак Коршбурого Попелюха брати ладят ся там їхати, ла-
дят си коні таки, що найстарші опли, і сами ся ладат, а Корш-
бури повідат:—Та де ви ся ладите, та я поїшу. Они ся розчяли
із нёго насмівати, а він собі вевів конище якеєс сухе і на зби-
тки собі ладив їхати. Они поїхали, а він ся вернув, не їхав за
ними. Ступив до своєї камянці, що мав окремішну, де тоти
коні били, подивів ся конёві в ухо, стало на ним злоте одінье,
та дістав злотій палаш такий булатовий, ге вицява, так сів на
того коня, там такий блеск, така ясність, же не можь виповісти,
а кінь, у царів яки коні, аж огень сиплют, але де, де, на того
як сів, полетів вітром, та дуйнув за ними. Як там прискочив,
а там всі принци поставали, бо де на коню на друге патро ви-
скочити, як его увіділи, всі ся хіба здуміли, бо то там і кінь і
всё одіня і палаш, всё під золотом, а від того така ясність вда-
рила; як під двір надіхав, зараз скочив на друге патро, а она
у вікні стояла, взяв зложив ї злотій сігнет на палець і винав
хустку з кешені дуже дорогу, передер, дав єї половину і собі
половину і поцілував ю, тото так ге у вітру зробив, і поїхав.
Як прихав домів, завів собі коника тамки назад до своей тої
стабенки, та сів у попів. Его братя приїздят, повідают, матери
і вітцю за того принца, повідают, що такій прпнц надіхав:
злотій кінь і він у золотім убраню і палаш злотій мав, а він
уходіт до покою, повідат:—То я сам. А они ся з нёго насмівают,
а тот вліз у попів, та ся бавит.

Вистало рік, як тоту заручив вже принцизну, вислав тот
кроль по всей землі, жеби приїздив весіля робити, который зару-
чив тоту принцизу.

І він повелів своїм братям, жеби ся ладили на весіля їхати з
ним, они взяли так-же ся сміют. Він взяв своїх братей і свого
вітця і там завів їх до своєй камянці до тих коней; дав едному
наймолодшому із звіздов коня, середущому дав із місяцём, собі
взяв із сонцём, подивив ся наймолодшому в ухо едного коня,
стало на ним одіня срібне, на середущим стало злоте, а на ним

265

стало всё під деяментом. Відтак всі три разом стрімнули, чім там прискочив, зараз пішли до слібу. На тім весілю принци з енчих землев билли, та ся зладили на нёго, хотіли го забити, они собі зброю поладили били, але він такій бив, же на то не дбав, бо він такого коня мав, що всё віщував, що над ним ся де зробит. Як слюб вийшов, так відтам на коню скочив і у вітру полетів і братя за ним, же не било коли го бити.

Так поїхав на війну, бо три царі погані зібрали ся били на нёго, єдин царь з двома головами, другій з трома головами, а третій з чтирма головами. Їде, приїхав до едной дуброви, на міст оловянний, дав своїм братям коня держяти, та мовит:—Моліт ся Богу, жеби я не згиб, бо я ту буду війну мати. Сам вліз під міст, під мостом сидит, надіхав поганий царь з двома головами, кінь му на мості дубнув, а він повідат:—Крук би ти, ворон би ти кров пив, ци не ївсь, ци не пив, повідат такого нема, жеби мене звитяжив, хіба чути за Коршбурого Попелюха, але бо му ту ворон кості не занесе. Тот повідат з під мосту:—Чо би ми ворон кості носив, я сам си ношу.—Ци ти ту?—Ту. — Ходи сюда, будемо ся воювати. Тот виліз з під моста, взяли ся на сам перед брати, як Коршбури Попелюх ся заправив, нпли вдарив на міст, і міст ним завалив, як ся заправив відтак палашом, стяв поганому єдну голову і другу. Пішовши до своїх братей, взяв коня, зараз почяли вітром їхати на другу війну. Повідат до своїх братей:—Но братя! Бог поміг скіньчити єдну війну, коби ще Бог поміг ще другу і третю. Уїхавши сто миль, приїхали на желізний міст, дав свого коня братям, повідат:—Моліт ся, братя, щире Богу, бо ту буде більша війна, жебисьми ще не погибли ще і всі. Став собі під желізний міст, царь надіздит із трома головами проклятий, кінь му дубнув на мості:—І'у! що дубкаш! крук, би ти, ворон би ти кров пив, ци не ївсь, ци не пив, такого нема, жеби мене звитяжив, чути, чути за Коршбурого Попелюха, але бо тутки му ворон кости не занесе. Тот повідат з під мосту:—А чо би ми ворон кості носив, я сам си ношу.—А ци ти ту?—Ту. —Ходи, будемо ся воювати.

266

Вийшов з під мосту, розчяли ся зараз рубати палашом, кри-
кнув на свої братя, би го ратували, зараз братя помогли му
изняти єдну голову, другу і трету. Відтак взяли ся їдут, уїхали
сто миль, приїздат д єдній дуброві, поставив братя свої у лози
близь води і поставив перед них полумисок сухий, повідат:—
«Братя мої! тутки клячіт і Богу ся моліт, бо тверду війну бу-
демо мати, бисьми не погибли, бом ся ізнеміг; полумисок перед
вас сухий кладу, як буде кров іти через верх, бисьте ішли ід
мні». Сам пішов під міст камянний, надіздит царь із чтирма
головами, кінь на мості дубнув, повідат:—«Чо дубкаш, крук би
ти, ворон би ти кров пив, ци не їв есь, цись не пив?»—Їв ем,
пив ем, але бо ту є Коршбури Попелюх.—«А ци ти ту?»—«Ту».
—«Но то ходи сюда». Виліз, зараз ся розчяли рубати, прокля-
тий замагат. Коршбурий Попелюх повідат до нёго:

— «Не так проклятий, робім ся когутами, будемо ся когутами
їсти». — «Яким ти будеш?» — Я буду червоним. — «А я чорним».
І все Коршбурого Попелюха перемагат. Коршбури Попелюх по-
відат: — «Стій! робім ся огнём». — «Яков ти поломінев будеш?»
Попелюх повідат: — «Я буду білов». — А я синов. Его братя пі-
снули, кров через полумисок пільляла ся. Літат крук по над
них, і крукат. Повідат проклятий: — «Круче! іди намачяй крила
у воду в морі, і гаси тоту поломінь білу, дам ти голову і трупа.
Коршбури Попелюх повідат: — «Круче! іди умочи крила в морі,
і свякин моїм братям в очи, би ся пробудили, дам ти дві голові
і два трупи». Тот пішов, зараз намачав в морі крила, засвяк-
нув брати в очи, і они ся пробудили. Они ся зробили хлопами
такими як били, прійшли его братя, і всі на проклятого вда-
рили, і стяли єдну голову, другу, трету і четверту. Подякован
Господу Богу за ту війну, шо му Бог поміг звоювати, зараз
розчяли їхати, їдут, їдут усі трие, приїхали, стоїт двір великій.
Він дав братям свого коня, повідат: — «Тутки мя трошки заго-
дите, а я піду до того двора». Вийшов до того двора і перевер
си у кота і розчяв коло дверей мавчати. Тоти три цариці били
у том дворі, що ним побив кгазди, і его пустили тамки, він собі
сів в куті і елухат, а они повідают: — «І мого стяв». — «І мого».

267

—«І мого». —Як ми ёго згладимо? Єдна повідат: —«Я ся зроблю таков керницев, що не буде води на сто миль, а они ся напют, та порозпукают ся». А друга: —«А я ся зроблю таков яблунев, же запах буде іти в мило, а они вирвут, та порозпукают ся». А трета: —«Я як го увиджу, то го живцём піжру, чім го до-гоню». Відтак відтам скочив, пильно сів на коня і втіче. І вни їдут, їдут, приїздят, з керниця, так ним ся пити хоче, аж з ко-ней падают, братя бігнут на перед, а він перебіг, витяг палаш і керницю перетив на окрижь, і зробила ся кров. Їдут зновель, їдуть, приїзджают, яблунь така стоїт, так ябка запахли, братя бігут, мовіли же вирвут, а він перебіг, перетяв тоту яблунь на окрижь, і там такожь кров ся зробила. І так їдут, їдут, приїз-дят до едного міста, там ковалі куют, він скочив, жеби бабку гріли на червоно, на искру. Загріли му ковалі бавку на чер-воно, на искру, она надпадає, у вітру летит ід ним: —Ковалю, ковалю! ци з ту Коршбури Попелюх, давай сюда, бо ти з куз-нев пріжру, як ми го не даш». Тот повідат: —«Пек ти! роздійми нащеку, я ти го вержу». Коршбури Попелюх як хопив тоту ба-вку, як в ню жухнув, зараз ся там розпала на порох.

Прихав до свого дому до царя, і отец го переблагословив, і він поїхав ід своей принцезні, а братей лишив дома, і царь му дав коруну із себе, і вже там обрядковав.

(Игн. зъ Никловичъ, 46—52).

Ср. Рудченка, II, II. Поповичъ Ясатъ.

### 5. Побѣдитель змѣи и дракона.

Бив един воячок, служив у цісаря кильканяйцять літ, аж до етарості. Відтак вислужівши ся, іде гет в тім мундурі в дорогу. Перейшов го старець на дорозі: —«Воячку, воячку! обдаріт мя да чім». —Старче Божій! чім я тя обдарю, коли я не маю, хіба два кгрейцари простих. Дав му един крейцар.

Перебіг го старець зновель на дорозі: —«Воячку, воячку! об-даріт мя да чім». —Старче Божій! чім тя обдарю, коли не маю чім, там мя старець перебіг, та давем му един кгрейцар, на і тобі кгрейцар.

268

Перебіг го старець і третій раз на дорозі: — «Воячку, воячку! обдаріт ми да чім? » — Чім же ти обдарю, били два старці, дав ем їм два кгрейцари, тепер не маю ничь; урізав му плаща кусень, на ти, залаташ си сукенку свою.

Той старець ся взяв і пішов від нёго гет. Прійшов воячок до такого міста, де жертва люде поїдала; прійшло на царя панну давати на обід, та виправив его до костёла на варту, там все варта ходила, а она ту варту поїдала, повідат: «Воячку! ідн на варту, як переночусш, дам ти полумацёк грошей». Вийшов собі під костел, став і плаче; приходит д нёму старець, питат: — «Чо ти, воячку плачеш?» Новідат: — «Виправив мене монарха на варту, а мені буде тутки смерть». — Стань собі на ліво коло дверей коло костела, не бій ся, ничь ти не буде. Прійшло о півночі, такій грім у костелі, що ся костев завалює, стала змін глядати вечері, не може найти, дуже з великим огнём стала всегде по костелу літати, глядат, не може нігде найти. Вибіла дранайцата година, оца собов вдарила у труну і зникла. Внісат на другій день монарха: Ци жіе він? Новіли монарсі, же жіе, а він ся дуже втішив. Также і на другу нічь так зробив, обіцяв му мацю грошей. А воячок став собі зновель коло костела і плаче, тяжко ю тую нічь перебити. Приходили д нёму старець, та питат: — Чо ти плачеш? — «Тамтой ночим не згиб, тепер певно згину». — «Не бій ся ничь, стань ся на ліво». Переночував зновель, а змін зновель глядала, падала всегде, сипало огнём всегде, не могла найти, вдарила у труну і зг��оба. Ше і на трету нічь післав го монарха, обіцяв му три полумацки грошей. Як впійшов д костілові, став, тай плаче, та повідат до старци: — «Така і така річь с, тепер певно зг滨ну». — Стань собі за святого Николая, она буде дуже люта, побітне із костела за костев глядати, а ти тогда заляги її місце в труні. Она прибігла у тоту труну, а он в тотій труні горінець лежит. Она го киват: — «Устань!» А він не стае. Кличе: — «Зараз стань!» Не стае. І третій раз кличе, і не стае, за четвертим разом сипало з той змії одіна на землю, таке шкарадне ге хмара, а она зістала панна така слічна, в золотім колесю, така аж блиск ід неп бье. Она в клитобі (заклятю) била

269

а він ю вибавів. Піднила го з трумни, і так ге украсила, що
всё одіни на ним злоте стало, же никто не міг пізнати, що він
е, ци принц, ци що. Де своїми руками иміла, всё злоте стало,
так і Біг дав. Посідали си обі особи на труні, в костёлі така
ясність, шо ся не можь надивити.

Так дала на другій день варта монарсі знати, що в костёлі
такаясність, не знати, шо то е. Монарха сів у поязд великій, і
поїхав до костёла, дивится, що там ся робпт. Приїздит там, а
тамка сама его бпла панна, отвіпрае костёл, дивится, а там така
ясність, така урода, що ся не можь надивітп; дуже ся зрадовав,
аж їй упав до ніг; взвив по під боки, і до поязду свого запро-
вадив. Запровадивши їх до дому, велика утіха бпла, і баль ве-
ликій почив той цар справляти, приходіт і тот старець на тот
баль, і спізнав го зараз воячок. Дав му зараз тот старець сикг-
нет на руку:—«Що лише будеш потребовати, лише тот сикг-
неть покрути, зараз ти ся стане».

Било місто єдно. Ліен ся назинав, в тім місті драк люде по-
їдав. Він то як учув, зібрав ся там їхати. Мовит покрутивши
тот спігнет, жеби я тоту змію забив, жеби люде не поїдала. При-
їхав до Ліену, до міста, ід той скалі, де тот драк сидів, став
собі на лівим боці. Як прійшло саме полудне, виставив тот драк
голову едну із той скали, він стяв, виставив другу, він стяв і
другу, як виставив трету, він розчив рубати, неможь. Впїздит
принц на полёваня і там ся ключив ід нёму. Мав він зе собов
пистолет, фузію, і палаш, і зараз му на помочі бив. Він такій
міцний бив, як палашом рушив, і повітра порушав на світі. І
там взяли сім голов дракови. Із великов радостев йшов із мі-
ста весь мпр д ним, і хвалив Господа Бога; їх така велика ра-
дість била, же того драка забпли, бо бив би на пичь весь
мір зъїв.

А тот бив принц із міста із Керелейса а вода кглукган. Тот
принц вже ся розходит із воячком, запали пожик у бука:—«Як
и згину, а ти прійдеш ся дивити, буде кров з нёго цяпкати, а
як ти, то я прійду, а кров буде цяпкати».

270

Прійшов д морю принц, дивит ся на гору склянну, а по тій
горі три панни ходят, една має убранье злоте, друга деяментове,
трета срібне. Він ходит коло моря, і плаче, бо заблудив.

Тоти панни увиділи го і собі повідают, найстарша повідат:
— «Ондикі принц, котра бьесьте пішли за ного принца?» Най-
старша під сріблою, середуща під золотом, наймолодша під дея-
ментом. Старша: — «Я не піду». Середуща: — «Я не піду». Наймо-
лодша повідат: — «А я піду».

Верла хустку через море, він ся хустки хопив, перейшов че-
рез море на склянну гору. Зараз го хонпла д собі наймолодша,
иміли ся по під боки і ходят собі по скляной горі. Він дуже ся
засумовав на той горі, а она го почяла розмовляти: — «Чош ти
собі сумуеш?» — «Сюмую собі, що я з свого краю пішов, а нез-
наю, де він е, в которім боці». — Абись вже до сивого волоса ишов,
тось не годен дійти, бо ти три доби спав несений у повітрю, бо
я ще маленька била в колюбці, коли моя мати за тебе повідала,
шо ти будеш мій. Привела го до своїх паляцов, там паляци
били таки велики, що три дні ходив, поки тоти паляци обійшов
Як обійшов, так вийшла еї мати:

— Витай, крілёвичу, як ся маєш, я тілько і тілько літ на тя
чекала, жеби я ту тя дістала.

А ему тота панна веліла повісти:

— Не маєш до мя до витаня ничь, завтра ся будеш витати
о девятой годині.

Завела его тота панна до едного покою, тамка била кать води
сильної, дала му пити: — «Пій, бсью завтра о девятой годині,
як ся буде витати з тобов, зараз стяв, бо она би ти згубила.

Она вийшла завтра о девятой годині, винесла такій палаш,
що дванайцять хлпів не могло го піднити, а він як ся той води
напив, і тот палаш по пальцю пустив, припав, і ту бабу зараз
ізтяв. Тамка зараз весіли з тов принцизнов зробив, і як взяв
відтам поезд, і поїхав тамки з своєв принцизнов, де воячок бив.
Приїздит а з ножика кров цапкат. — Ого! вже мій камрат не жіе,
повідат своєй жіні. — Не гадай ся, жебим знала, де він є похо-
ваний, зараз маю воду ізцілющу і живущу, то бим го ожевила.

271

А воячка жона сама его зтяла, і другого си миністра пояла.
Прийшов до того міста, питат ся, де тот е похований, що того
драка забив? указали му, відкопав тіло его, тота принцизна
взяла води ізцілющой і живущой, зараз го оживила; а тот
принц з лютости великой, як подняв палаш, зараз того мині-
стра і тоту принцизну, обое стяв. Того воячка із собов на ск-
лянну гору, а воячок середушу панну взяв, і так оба царями
били, оба ся не бояли, бо мали воду ізцілющу і живущу і дужу.

(Игн. зъ Никловича, 35—39).

Первая половина сходна съ Рудченка II, стр, 27. См. выше у насъ стр.
17 и примѣчаніе.

## 6. Иванъ Царевичъ и желѣзный волкъ.

Був собі царь та мав сина Йвана. От Йван Царевич поїхав
раз на охоту. Приїхав у темний ліс і став гулять конем. Ди-
виться він, коли литить пташка з золотими крильцями. Тіко шо
наміривсь стрелять, а позад ёго шось як зашелестить. Він огля-
дівсь, коли біжить залізний вовк, тай каже: «Давно вже я по
лісу туляю, та не бачив ніколи царевича, а тепер уже наймсь
царського мняса». —Не їж мене, каже царевич, лучче візьми з
мене, шо тіко хоч.— «Ну, каже вовк, тоді я тебе ззім, як будиш
жиниться». Довго Йван Царевич не жинивсь, а потім батько ёго
й каже: «Жинись, сину, вже пора». — «Ні, каже Царевич, не хочу,
бо як йздив на охоту, то вовк казав іззім, як ожинюсь». Батько
єму й каже: «Ні, не бійсь, у мене є багато війська, воно застреле
вовка». От вони й поїхали у друге царство сватать царівну.
Засватали царівну, пішли в церкву повінчались, а потім за-
брали царівну, і приїхали до дому свадьбу грать. Звелів царь
війську обступить кругом хату, а молодіх завели за стіл і за-
чали горілку пить. Випили по чарці і тіко шо стали музики
грать та танцювать молоді, коли чують, військо кричить: «Вовк
біжить! вовк біжить!» Став добігать залізний вовк до хати, а сол-
дати давай ёго стрилять. Стриляли, стриляли, нічого не зроблять:
біжіть на прόлом, та кусаїться. Баче Царевич, шо вовк добіга
до вікна і своро в хаті буде, тай кричить: «Сідлайте міні пруд-

272

кого коня!» Салдати осіддали. Йван Царевіч сів на коня і по-
литів на ёму, як птици, а вовк за ним. Біжить Царевич сте-
пом, коли дивиться-стоїть хата на курячій ніжці. Царевич убіг
у хату, а там сидить відьма з трема дочками. Поздрастувавсь
Царевич, а відьма ёго й питає: «Чого сюди зайшов: чи по волі,
чи по неволі>?—«Ні, каже Царевич, я козак не без долі, зайшов
сюди по неволі». Відьма й пита царевича: «Яка тобі неволя?»
—«Та, що залізний вовк хоче мене ззістп». А відьма й каже:
«Берпі за себе мою старшу дочку, то я вовка іззім». Поручився
Царевич брать відьмену дочку. Вовк біжить, та прямо в хату
і векочив. Відьма зараз дала ёму їсти, а вовк сів за стіл каже:
«Фу, як воня руська кость». Відьма й пита вовка: «А шо іззів
руського Царевича?»—«Ні, каже, утік». —«Ну, як не будеш ёго
їсти, то він буде нам зятем?» (Відьма була жінка залізного вовка)
«Чи так, то й так, каже вовк, равно ніякий біс не случайться».
Упустили Царевича в хату, а вовк і каже: «Як маїш талап шо
утік, то тепер будиш із моєю дочкою жить». Став Царевич
жить з ёго дочкою. От замітилп вони, шо Царевич не дуже любе
відьмену дочку, тай радяться сами між собою, як й п ёго пере-
вести. Прикинулась відьмена дочка хворою, і посплають вони
єго в ліс за живущою і цілющою водою. Пішов Царевич до
коня, тай плаче: «Теперь уже, каже, я пропав». Кінь і каже:
«сідай, поїдемо». Йдуть лісом, коли лежать кгавината; став Царе-
вич їх забірать, а стара кгава литить тай крпчить: «кра, кра
слихом сливать, як царевича в вічі видать». А далі й пита:
«Чи по волі, чи по неволі?» Царевич і отвіча: Я козак не без
долі, зайшов сюди по неволі. Кгава й говоре: «Шо хоч візьми,
тіко не руш моїх кгавинат». Царевич і говоре: Я з тебе нічого
не хочу, тіко достань міні живущої і цілющої води.—«Добре,
достану, бо я цю воду сама й стережу». Политіла кгава до ма-
лої пташки, звеліла достать води і приказує їй: «Як улітиш у
колодізь, та набереш води, то не лити вгору, а лити у бік». От
пташка набрала води і политіла у бік. Як залитіла вона далеко,
а кгава тоді й крпчить на всьє ліс: «кра, кра!» Змії стерегли
воду, та почули, шо наче кгава каже: «крав, крав,» та вставали

273

з міст і пустили з себе вогонь. Бачать, шо не запалили вора, тай кажуть кгаві: «Брешиш ти, ніхто води не крав». А пташка долитіла вже до Йвана Царевича і оддала ёму воду. Царевич сів на коня й поїхав. Їде, аж стоїть хата, а в тій хаті сидить дід. Царевич увійшов у хату, тай каже: «здоров, діду!»—«Здоров, Йван Царевич!»—«Чи по волі, чи по невол?» пита дід.—«Я козак не без долі, зайшов сюда по неволі,» отвічає Царевич. Росказав Йван Царевич дідові, де бував, шо видав і куда тепер іде. У діда тоді як раз баба умерла, і він хотів її вже ховать, а Царевич і покропив бабу живущою і цілющою водою; вже й ожила. Дід тоді дає Царевичу хусточку і навчає, як вовка стребить: «Як прпідеш, каже, до дому, то кинеш вовкові на шию хусточку, то з ёго залізо спаде, і стане він змієм, з 12-ю головами; тоді рубай з правого боку, то зараз 6 голов і отпаде, а потім з лівого боку зрубаїш і другі 6 голов». Став Царевич з хати виходить, а дід дав ёму ще й рушничок: «На, каже, цей рушничок, та як уже стребиш залізного вовка, то одъїдиш от відьемої хати, та вернися назад, махнеш рушничком, і зробися котиком; тоді вбіжиш у хату і підслухаїш, шо вони будуть балакать, шоб тебе звисти; а як захочиш упъять стать чоловіком, то вібіжиш на двір, махнеш рушничком і станеш чоловіком». Приїхав Царевич і дає воду. Став вовк брать, а він і кинув вовкові на шию хусточку; поспадало з вовка залізо, і став він страшенним змієм, з 12-ю головами. Царевич рубнув ёго з правого боку, а 6 голов так і одлитіли; він повернув шаблю, та з лівого боку, так і поодлітали остальні 6 голов. Тоді він язики повиймав, попалив голови, і все мясо змія і попіл на вітрі розвіяв. Управився з змієм, помолився Богу, осідлав коня і поїхав до дому. Виїхав в степ і здумав, шо ёму дід приказував. Вернувся він, привьязав коня до дуба, а сам пішов до хати; махнув рушничком, зробився котиком, вбіг в сіни і кричить: «няв, няв!» Стара відьма й каже дочкам: «Пустіть котика в хату, а то той проклятий царевич перевів нашого хазяїна, то ше й котика переведе». Впустили котика в хату. Посідали в трёх на пічі, тай радяться: як би царевича звисти. Старша дочка й каже: «Я

18

274

піду на степ, та зроблюсь криницію, то він напьеться води,
той здохне». Менша каже: «А я піду та стану яблунею золотою,
то він зірве золоте яблуко, іззість, тай здохне». Найменша каже:
«Я піду, та зроблюсь горницію, а в горниці буде багато найдків,
та напитків, то він війде, наїсться й напьеться і лусне». Ви-
слухав котик все, шо вони говорили, вийшов на двір, махнув
рушничком та став чоловіком і пішов до коня; сів на коня і
їде. Довго він їхав, і захотілось ёму пить. Дивиться—криниця,
він зліз з коня і хотів пить, а кінь ёму й каже: «не ппий, а то
вмреш». Він підійшов до криниці, вдарив по ній навхрист
шаблію, а з неї кров так і потікла. Поїхав дальше. Дивиться
стоїть яблуня, а на ній золоті яблучка. Він підъїхав до неї, вда-
рив по ній навхрист шаблію, а з неї кров так і потікла. Їде
він дальше, коли стоїть горниця, а в тій горниці самі найдки,
та напитки. Він встав з коня, війшов в горницю, та вдарив
навхрист шаблію по стінах, а з неї кров так і задзюрчала. Сів
тоді Йван Царевич на коня і гайда до дому. Приїхав до дому,
війшов у хату, ѫа ёму всі стали раді, раді. Пообсідали кругом
єго жінка, батько й мати, і давай він їм всі свої похожденія
та сторії росказують. Живуть вони тепер з молодою жінкою та
царствують.

(С. Ольгинское, Маріупольскаго уѣзда, записана со словъ ученика Клима Козловскаго Я. Новицкимъ).

Ср. Рудченка, Южнор. сказки, т. І, № 3. стр. 149, Залізний вовк.

7. Морозъ, голоdь и посуха.

Бив єдин царь, а нікто не міг до его принцизни доступити.
Так ся обебрав єдин принц з ёнчой землі, що ся пустив тамка
іти, взявся іде, іде, а чоловік на дорозі лежит, Господе! таке
соньце гріе, а він ся позагортав в кожух і гвавту ліпит, щоби
не змерз.—Що ти за єдин, чоловіче?—Я Мороз.—Ци не наяв би ти
ся у мене?—Чому?—Ходи.—Піду. Взяли ся оба і ідут. Другій лежит
на дорозі, хлібов около нёго, а він гвавту ліпит, щоби з голоду
не згиб. Повідат:—Що ти за єдин?—Я Голод.—Ци не наяв би
ти ся у мене?—Чому, найму. Вже має двох. Взяли ся ті ідут

275

трие. Ідут, чоловік лежит коло води, і гвавту ліпит: «Люде не дайте без відя згинути!»—Що ти за єдин? Я Посуха.—Щожь ти гвавту ліпиш, а ти коло води? А він повідат:—Го! го! мені того нема, я бим раз потяг, і води би не било. Повідат: Найми ся у мене.—Я найму. Вже має трёх. Як взяв іти, як взяв іти, зайшли в енчу землю, під того царя.

Дали знати царёві, що ту такі і такі прійшли, якісь принц за принцпизнов до царя. Царь повідат:—Добре, закличте го сюда. Закликали го тамки, почяв го гостити, бо відів, же принц; питат его ся:—Чо ти хочеш?—Я кавалёр, я прійшов собі панну заручити. Він ему повідат на тото:—Та чому, я ти дам, сли зробиш три роботи, що я ти завдам, ци піднімаеш ся ти зробити тоті три роботи?—Піднімаю.—Бо як не зробиш, то будеш смертев караний.—Але повідат, як я зробю, кто за тото відповість? То си возмеш мою принцизну. Погостили ся там, як ся приналежит, повідат царь до тих своїх послушників, жеби забили сто волів ему на обід. Тамтоті прутко зробили і зварили, і триста хліба спечи до того великого, і наносити сто кадей води. Як му зладпли красно, закликав го:—Но іди, сли тот обід зьіш, то мою принцизну возмеш. Тот ся питат:—Ци всё готове, ци всё ладне? Монарха повідат, же всё готове. А він дуже стурбований став, загадався, що тото ся таке зробило, повідат до Голода: Господе! щожь чинити, ктожь тото поїсть?—Ге! ге! мені того і на єдин обід нема і облизати ся чім. Як взяв їсти, як взяв їсти, гет поїв, гет потер до крихти, ще гвавту ліпит, жеби му ще дали. Пішли до монархи:—Найяснійшій Монархо! так потринили, так поїли, що лише кістки лишили, ще кличут, жеби ще давали їсти.—Давайже му той наїй теперка, тогда няй мою принцизну возме. Так він ся затурбовав живо.—Цит, не турбуйся, я як ссану з свого рота, і обручі поспадуют, так висушу, а всё нараз виссу. Єдну в другу висушив еще кличе:—Давайте води, бо я без відя гину. Пішли до царя:—Царю, так винили сто кадей води, що і обручі поспадували, так посхли. Царь повідат: Коли тоту воду випили, то він би і з моря випив. Повідат царь до своїх послушників: Є пьец желізний у мене, в нім паліт так,

276

аж на искри, там няй переночуют, то їх гет спалит. Он ся за-
турбовав той принц дуже: Що, повідат, до своїх слугів, що нам
аж тенер конец буде. На послідку кличе найяснійшій монарха
їх всіх: —Ту вам постіль зладована, кладіт ся і спіт. Так він ся
затурбовав дуже у тім способі і ті два слуги его, бо не знали, що
ся з ними зробит. Мороз повідат до нёго: —Цит, принце, не
турбуй ся, як потисну, ще мусиш ся укривати, загортати, бо
ще змерзнеш. Як з свого рота подув ледами, то аж иней на тим
пьецу поріс. Полізли у тот пьец всі четири і кличут: —гвавту!
не дайте померзнути, бо погинеми на вашу душу. Так ся царь
того встрашив живо, бо вже видів, жё ничь не зробит, бо він з
ним зробив згоду, що три роботи як зробит, то дістане прин-
цизну. Повідат до нёго тот царь: —Принце! ужесь у мене виг-
рав принцизну, але ще ми зроби єдну роботу, повідат, дарую тобі
усё свое царство. Тот ся питат: —Що то за роботу? Тот пові-
дат: —В мене тут такій є замок, що нікто негоден в нім пере-
ноцувати, а ти як переночуєш, то ті всё свое царство запишу.
Так тот повідат: —Та чому. Зробив згоду на всё царство і веде
го царь показати му тот замок і жеби три ночи переночував.
Тамка в тім замку сто проклятих вило, ціла їх банда била і у
дванайцятой годині цілу годину грали, танцювали у тім замку.
Так тот ся взяв і війшов собі, взяв собі чтири свічки і чтири
горці нові, як взяв засвітив чтири свічки і всі чтири укрив
тими горцьми, бо му гасили. У дванайцятой годині десь слухат,
Господе! ту така банда іде, же аж тот замок ходит, ге на воді,
так грают, так танцюют: Як війшли до замку, а принц сидит
собі за столиком, і встрашив ся дуже того. Питают го ся про-
кляті: —Що ти за един, чого ти прійшов до нашого двору? Він
ним так повідат: —Я з того двору буду робити костів, ви ту
вже не маєти рації. Тот відтак як потисне морозом, так кождий
розчяв зубами січи. Берут го в танець, на їдженя, на дещо, а
він ничь не хочет, лише ся сидит, а перед ним свічка горит, а
тот мороз ходит, та морозом так тисне, що не можь аж стояти.
Повідают до нёго: —Найяснійшій принце! що ти требуєш, ми
ті всё дістарчимі, лише нас не рушяй з того паляцу. —То вам

277

ничь не поможе, б я вас всіх буду губити, жеби ви гет з нёго
пішла. Як ся зробили турбилём великим сто дяболів до нёго,
як взяв рубати, як взяв рубати, як взяв рубати з голодом і по-
сухов, пятьдесят стяли. Вже дванайцята година вибила, вже про-
пали тих других пятьдесят. На другу нічь приходит дванайцята
година, ту ще більше прійшло як передже у великим граню, у
великим співаню. Так едні бив кривий, і дав ему таку трость:
—На, лише бись мене не бив, бо они наді мнов збитки робят,
бо я у ніх служу, як станеш нев ломити, то каждой стане під
твоёв владов. А він все спідів. Як прійшли, тілько їх прійшло,
же ся не могли стовкмити в тім паляцу, его хотіли там згубити.
А він як хопив тоту трость, як взяв бити, як взяв бити, то так
бив, як кого вдарив, вже не било що бпти, кождий мусів під его
владу стати. Повідают до нёго: —Найяснійшій принце! що тре-
буеш від нас, всё ті зробимо, лише не відбирай від нас тот замок.

—То южь нпчь не поможе, я го мушу взяти, бо буду костів ставити
з нёго. Свічку згасили едну, а він зняв другу, вже немає хіба
дві свічки, і забрали ся, а кривий зістав: —Найясьнійшій принце!
ти лише мене не бій, я тобі буду на помочі, що хочь, то вчиню,
не бій ся, я ти ничь не зробю, тих всіх виженеш. Прійшли на
трету нічь, зновель приходит банда ще більша, тілько прійшло,
що по дахові посідали, не можут ся стовкмити. Тоть кривий дав
ему таку гарапу, що котрого урве, то перерве на двое. Як ся
злетіли і повідают: —Принце, що хочь дами. тобі, срібло, злото,
деяменти, лише з того паляцу уступи, повідают за червоним морём
э така принцизна, що світ перейдеш, то не найдеш кращу нігде,
як хочь, то ми ті ю перенесемо. І він на тото пристав. —Я вам
дам усім спокою, як она мені ся сподобат, бо мені ся тота не-
сподобат. Взяли тоту, як ся змовили, пільно принесли. Тота
панна злоте восье має, і злоті стовни, і перла із очей ідут, як
хоче плакати. Так він ся втішив і врадував, повідат проклятим:
—Колисьте мі тото зробили, я вам тот змок і відступлю добро-
вільно. Повідат тот кривий до нёго: —Ту такій є палаш, що
кілько оком зіздриш, тілько війска зітне, би ти ся не вступо-
вав, поки они ті не дадут тот палаш. Як ся зійшли: —Я ся вам

278

вступлю добровільно, лише мі тот палаш дайте, що ту є замк-
нений. А они так не хотят дати, а він взяв тоту гарапу, та бье
їх. Єще повідат тот кривий зновель: —Ту є кадь води дужої, що
они, як послабнут, то ся напют, і дістанут такої сили, як світ
дужої, світ би загубив. Тот пішов, завів го, напив ся раз, ду-
жій, другій раз, ще дущій, третий раз, ще дущій. Повідат: —
Ту вода є така, як йсь хотів собі товариша, то возьми, бризни
позад себе, і будеш мати жовніра, они наді мнов збитки робят,
я всё виповім. Тот принц як став коло кади так як взяв бри-
скати як взяв брискати, тілько зробив війска, же му кінця не видно.
І всяка зброя там била, що лише треба до війни, всё там било в тім
замку. Так він обсачив тім войском, як обставив коло того паляцу,
як взяв проклятих бити, як взяв проклятих бити, гет проклятих
вичистив, хіба кривого лишив. Тот кривий повідат: —Я ті буду
на помочі, де бись на світі згиб, то я ті уживлю. Пише він
до того царя, що він му завдав роботу, жеби ся завтра на сему
годину ладив до огню. Тот царь мовит: —Ге дурне! що оно мені
зробит, в мене війско, в мене всё, а оно там в замку, кто знає,
ци оно жіе, а ще так пише. Відписав царь, що готовий зараз
із тобов ставати до війни. Вийшов тот царь на тоту годину на
то місце, де він велів із своїм войском великим. Тот собі, як
собі пішов, як став коло кади, почяв брискати позад себе, таке
ся війско керинуло, таке ся сипле, що му кінця нігде не впідно.
Як тот царь увидів, встрашив ся, що то за війско таке, а всё
у червоним мундурі, таке видите, як кармазин. Так прутко того
царя, чім го обсттупив, так го звоював, ничь му не дас пар-
дону: Бо ти мене хотів в трёх місцёх житя збавити, а я тебе в
єдним. А его принцизну не хотів, бо его царство вже взяв і в
тім замку царствовав.
(Игн. зъ Никловичъ, 72—78)

Ср. Рудченкъ, II, № 25.

8. Ученикъ пустынника.

Бив един паничь маленькій живо. Він собі іде, іде, пішов в
ліс, і заблудив, найшов собі тамки пустельника; тот мав осла і
дві мавпи, тоти мавпи все собі огребли у серед хати, а все ко-

279

телек дукатів там впгребли. Тот хлопчина жене собі в день пасти
осла, а в ночі го тот пустельник вчит. Пригнав він осла, а там
котелек з грішми, а він мовит: Нащо мені грошей, маю в чім хо-
дити, що їсти, пити, еще ся вчу. Так му наказуе тот пустельник.

— Знай же, детино божая, я тебе наяв, жебись собі того осла
нігде не гнав, но все від моря, бись ся нікому не дав видіти.

Так він собі заяв раз, не дає ся видіти, заяв другій раз, не
дає ся видіти, так ся запхат, та сідит собі в притулках. Єдного
разу загнав того осла д морёві і розчяв тамка пасти, і дивит
ся, надлетіли три голубці ід морю, і розібрали ся, дивит ся, а
оно не голубці, но три панни, така красота, що не можь ся на-
дивити і купали ся. Він собі ся сунь, сунь, хотів взяти шматя,
а так не взяв, бояв ся того пустельника, повідат: «Господе! де
би я ся дів, бим шматя приніс». І такій пішов, не брав. При-
ганят осла в вечірь, тамь для нёго їджени вже готове стоїт, а
пустельник мовит:

— Ужесь, небоже, пріяв бив злу натуру, вжесь ся хотів зра-
дити; чого ти там хотів дивити ся, де ся ходят тоті панни із
шклянной гори купати?

Він мовит:

— Я хотів шматя украсти.

— Та ти знаеш, як би ти шмати украв, то бись вже не бив
мій слуга, тобі добре наука іде і чогожь хочь?

Гонив все там того осла пасти, все ся дивит, а бояв ся тото
зробити. Вже ся зробив тенкій паничь, уміе читати, писати,
всё гет вивчив ся, всёго пустельнічого живота, а пустельник
бив єдного паря син, та му наказуе.

— Женинь, жени осла, бись лише ся не дав зрадити.

Заяв собі осла д морю, дивит ся, тоти прилетіли зновель ку-
пати ся. Дивит ся, там ся засунув в корчі, дивит, котра най-
краща, і він ся суне, суне, висмотрив що наймолодша найкраща,
і шматя хопив, хопив шматя, почяв утікати. Тоти вилетіли, хо-
пили шматя дві і ся убрали, а тоту лишили без шматя. Тота
стала такой паннов перед ним, як била, і почяла в нёго шматя
просити дуже живо:

280

— Паничу, паничу! дай мені мое шматя, няй ся уберу, уви-
деш, яка я файна буду, и тебе не лишу, ти собі мене возмеш.

— Я би ти того не зробив, бо ти би мене лишила; я тебе
хочу за жону.

— Я би тебе не лишила.

Він дав ся підмовити, і дав їй шматя. Она зняла сигнет з пальця, і подаровала му, дорогій дуже. Як тото хопила шматя ппльно на себе, і стала перед ним злотим голубцем, і розчяла летіти і полетіла. Так він взяв пригнав того осла. Зараз почяв му пустельник мовити:

— Видиш, небоже, вжесь ся дав підмовити, як ем тя просів;
теперже ти не мій есь слуга, іди собі з паном Богом, бо ти вже
не можеш в мене бити. І розчяв му платити, утворив му тот
котелек серед хати, що вигребли го мавни:

— На! набери си! кілько хочеш, і іди, мені вже тебе не треба.

Тот его просит:

— Старче божій, де я ся тепер дію?

Повідат:

— Небійся! не хотів есь в мене бити, тепер маєш тоту жону,
щось і шматя взяв.

І взяв, заплатив, і вигнав го гет із той яскені. Тот прійшов
д тому морю, та почяв плакати, що не має де діти ся, він ди-
вит, за тими водами е гора велика, так ся світит, як соньце, а
по тій горі три панни ходят.

Єдна панна до другой мовит, до наймолодшой:

— Но! чо то твій кгазда наречений коло моря плаче?

А она повідат:

— Га сли мені пан біг судив з ним бити, то я з ним буду.

І зійшла д тому морю, і виняла хустку з кешені, і верла д
тому морю, і через море стала лавчина, а він тов лавчинов пі-
шов аж ід той панні. І она взяла, і повідат до нёго:

— Мій кгаздо наречений, сли нам Бог судив бити в едно, то
ми будемо.

Взяла его по під боки і випровадила его на тоту склянну
гору, указує му тоту гору всю:

281.

— На! диви ся, то моей мамки всё тото добра.

І усі четверо ходят, завела его до своїх паляців; її мати взяла бити їх, повідат: «Жесте си якусь біду привели в мою землю». Тоти панни почяли свою матір просити живо, жеби его не дуже калічила, бо він би бив ізгніб. Дала ним всім четвером їсти у єдно, і тоти дві повідають:

— Їть, їть, і проси свого кгазду нареченого, няй їсть.

Відтак взяла мати мовити:

— Зроби три роботи, тогда ти мою возмеш принцизну, іди в мене тот ліс є, тота полонина, жебись тоту полонину за дві годин стяв, тогда в мене принцизну возмеш.

Дала ему склянний топір і скланну мотику. Тот вийшов там, синкнув тим топором, а то ся розсипало, а він сів, та плаче. Вийшла д нёму тота принцизна, дала му їсти, він почяв живо плакати, бо ему їдженье не миле, а она:

— Цит! не плач, ти затурбований, ляжь си спати.

Він ляг, склонив ся на її коліна і уснув. Она як свиснула, тілько ся дяволів злетіло, же їм не видно кінця.

— Що найясніша принцизна требу?

— Требую, жеби ми за тоту годину вшеткій тот ліс зтятий бив.

Зяраз духом, як розказала, так стяли. Пробудила го вже, повідат:

— Ідижь, іди, як прійдеш до мого дому, як тя ся буде моя мати питати: «Ци є там добре?» бись нпчь не мовив, хіба: «Тихо бабо, не маєш ми до розказу». Він приходит вже відтам, вна вже виділа, же ліс стятій, питат ся:

— Ци є там добре?

— Тихо, бабо! не маєш ми до розказу.

Она пішла гет. Вистелила му тота панна таке ліжко в сріблі, деяментах. Відтак переночував, другого дня она повідат.

— На! жебись тоту гору перенопав, жеби ся видно било, як ся мої стада пасут, і дала му склянний топір, мотику і клёф, за дві години.

Він війшов, по разу вдарив, то ся всё потерло, думат, та уснув. Тота винесла му зновель обід:

282

— Цит, не турбуй ся, мій мужу наречений, не гадай ся ничь.

Він взняв, попоїв, зновель ся склонив на її коліна та уснув.

Як свиснула, як ся злетіли прокліті:

— Таку вибити дорогу, щоби ся видно било скрізь.

Приходит домів:

— Ци є там добре?

— Тихо, бабо! не маєш ми ничь до розказу.

Як прійшла там до покою, взяла бити панни:

— Щось ти си якусь біду привели, що ми вижене з паляцу.

Так ся дуже всердила, повідат:

— Хочеш в мене взяти принцизну?

— Хочу, я вже заслужив принцизну.

А тота забігла д нёму вперед, повідат:

— Наша матка закличе нас голубами, станемо перед нев і повеліт ти спізнавати, котра твоя жона наречена, а я стану крилом рушяти.

І так зробила, вітворила вікно, влетіли голуби, по мостові ходят. Она мовит:

— Спізнавай, бо як не спізнаеш, зараз ти згладжу.

А она ходіт по мостові, все крилом, все крилом, крилом правим порушає. Він повідат:

— Тото моя жона.

Они стали всі три паннами. Поправді то его жона. Она взяла якусь тамки паровину, почяла їх бити, виганити, вигнала їх гет. Тота пішла набрала собі золота, сріbla, деяментів, почяла з ним іти, гет їдут, втічут форм гет. Повідат вже до свого кгазди:

— Ого! повідат уже моя сестра за нами біжит. А він: — Та що?

— Не бійся ничь, я ся зроблю по одной стороні дороги ружов, а ти по другой калинов.

Зробили ся єдно ружов, друге калинов. Она пробігла, виділа тото, нима ничь, та ся обернула, прибігла домів. — Ци виділась їх?

— Ні, хібам виділа по єднім боці ружу, а по другім калину.

— Ото, жебись била що з ніх взяла, биллиб ся зараз вернули.

О! повідат не буде ничь, мушу я сама бічи.

Сама біжит, панна повідат:

283

— Я ся зроблю качков на воді, а ти орлом, та ми не будеш давати.

Она летіт, а тота качка плаває по море, тота що хоче сісти наню, а той орел мус, мус, крилами, та не дає. Вилізла на беріг.

— Діти мої, зробіт ся так, як есьти били, ходіт до мене, я вам бже ничь не зроблю, ний вас переблагословлю, будете царствоваті, і присягла тамки дванайцать раз перед ними, а панна вийшла із води, і пішли насі трое, а она їм здала всё царство і пановали.

(Игн. зъ Никловичъ, 26—31).

## 9. Два королевича.

Бив царь един, мав двох спнів, і тоти сини взяли і пішли на полёванье в ліс, як взяли будити, як взяли блудити, дванайцать неділь блудилі оба в едно, прийшли на раздорожня, три дороги било, повідат старшій до молодшого: Брате мій! уже ся розходімо на той дорозі, ти іди у свій бік, а я у свій бік. Старшій брат запяв ножик у явора, повідат:—Як бись ся коли ту ключив на том роздорожю, коло того явора, як буде кров цяпкати з кінця, то я буду забитий, то мене будеш глядати, а як я ся перше ключу, а буде кров цяпкати, то ти будеш забитий, а я тя буду глядати. Поціловалися і розійшли ся, един пішов у свою сторону, а другій у свою.

Взяв ся старшій іде, іде, іде, прийшов на таку гору високу, що вже вища не могла бити, а з песком із збровов ся ходив там по горі; огень горів під еднов яблінёв, він прийшов д тому огнёві, і почяв ся гріти, і там уходіт баба ід нёму і мовит: Панчуненьку, панчуненьку! привяжіт собі того песка, най ся загрію, бо я зціпла. Він взяв привязав того песка, став каменём там зараз і песок і він. То погана баба била.

Налійшов его молодшій брат на тото роздорожье, дивит, із ножика кров іде. Взяв ся іде за ним, іде, перевідуе, і приходит ід едной горі, там е дворок, і в тім дворку е также баба, повідат:—Як ся маеш, крулёвичу, чого ти глядаш? Він повідат: Я за своїм братом ходжу, вже рік і не можу еідвід узяти, де він згиб. Она му мовит: Я ти повім, де він згиб, бо ти не годен ні-

284

где на світі его дістати; іди ти на гору, ту сут гори, що ся бют
раз у раз, там е старець такій, що він тя на дорогу наведе. І
він відтак вийшов на гору, на таку високу, де тоти дві гори, що
си бют раз у раз, там сідят два старці, питают зараз: —Як ся
маеш, крілёвичу, де ти ту ся взяв, як, чо, ходиш? Я ходжу за
своїм братом, мій брат старшій десь згиб, і не можу нігде від-
від взяти. Єдин му повідат: Сли тоти гори пробігнеш, жеби тя
не вдарили, то я ти дам всё. І він як взяв, як скочив і проско-
чів тоти дві гори. Дали му личяк на три сяги довгій, і наказуе
му, ідиль, іди тамки на тоту гору, де тот огень горпить, як тота
баба прійде д огнёві, як буде тя просити, бись і пустив загріти
ся, повіажь, ходи, бись і зараз на тот личяк взяв і звязав і поти
ю бій, поки твого брата не уживит, і тамки е на той горі царь
і царёвна, і принцизна, і также каменём стали, доти бій, поки
всё не уживит. І взився і пішов, приходит тамки, там огень го-
рит тенгій, тенгій, і яблунь стоет, під тов яблонёв огень, она
надходит ід нёму, повідат: —Паничу, паничу, пустіт мене, жеби
я ся загріла; він на ню киват: —Ходи, ходи, ходи, ту ся загріеш,
а ту си на ню зладив; вже она прійшла, він зараз на личяк її
черкнув, і розчяв бити. Він мовит: —Повіджь, десь мого брата
заділа? Є! паничуненьку, панчуненьку, пустіт, пустіт! Я зараз
повім, де ваш брат, він бье, бье ничь не питат, а на тім огні
держить її босу, пече ю; так ю ізпік, ізбив, що вже таке ге
шкварок. В неї на горі на той бив склеп, зараз пішла з ним до
того склепу, ізцілющу водицю і живу зараз узяла, і его брата
уживила, уже її не било де дихати, так утлумив. Его брат по-
відат: О, брате мій милий, том заспав твердо. І того песка му-
сіла уживити. Тот песок і тот брат усі трнє ю бют, же усё то
каміня, що там е, уживила. Уживила того царя і царёвну і прин-
цизну. Оні вийшли з міста, та їх кортіло на ту гору вилісти, та по-
гибли. Ізійшли до того міста всі: і той царь, і царёвна, і принцизна,
і принци два, і тот ся старшій відклонив, і пішов гет від нёго.

Приходит до едного міста, місто в жалобі, чорним сукном
обгорнене. Він ся питат: Що ту ся діє, що ту така жалоба, що
ту місто чорним сукном обгорнено.

285

Повідають: —Ту змія люде поїдат, уже так виїла, же вже зав-
тра будут принцизну давати на обід. Він собі вийшов ід той
скалі, де та змія била, сів на бік і там переночував коло той
скали. Дивит ся, другій день поправді везут королівну, їде у
поязді читрма кіньми, їде, лёкай і она д той скалі, виїхала д
нёму, а він хопив її за руку, і поставив її на бік, дав її книжку:
—На, мовит, Богу ся моли. Она клякла і молила ся Богу тамка,
а із скали змія виставила голову, повідат: —Же вже чис било
обіду, а ту і снідання не било. А він также клячів, і книжку чи-
тав, і Богу ся молив і повідат: Вилізь, вилізь, я ти дам обід і
снідання разом. Змія ся сховала, ту вже прийшло д полуднєві а
нема ні обіду, ні снідання. Виставила дві голови, повідат: Вже
чис бити обіду, а нема ні обіду, ні снідання: —Вилізь, я ти всё
разом дам зараз. Дав му Господь палаш такій на цілий сяг за-
довж (перемінив му ся єго), змія вже не жде, але почялася із
той скали тіщити, що ся аж скала завалює. Він як пірвав па-
лаш в руку, як взяв рубати, шість голов ізтяв, і як ся змія ви-
токомила із тої гори, гору собов завалила. Зараз взяв, як від-
тяв тих шість голов, і на бік взяв і виняв шість язиків, відрі-
зав, завив в хустку і сховав і тій принцизні наказує, жеби їхала
до свого паляцу, жеби ся не віддавала за рік і дванайцять не-
діль, як мене не буде тогда, жебись ся віддала і вже розійшов
ся. А тот фірман взяв ю у поязд, відтяв шість голов із змії і
взяв з собов, і до міста їде, і повідат тій принцизні: —Я тебе
однако забю, поки не присягнеш, дванайцять раз предо мнов,
же я тоту змію ізтяв, дванайцять раз присягла, бо бив би ю за-
бив. І ти мені мусиш за жону бити. Приїхав до міста, зараз мі-
сто розгорнуло чорне сукно, і зараз вдарила капеля, і радуются,
же фірман згладив змію, і відтак уже напирав, жеби весіля било.
Тот крілёвич, як взяв іти, як взяв іти, зайшов до того міста,
де свого брата лишив. Єго брат тамки війшовши до того міста
із царём і царёвнов, зараз му царь іздав крілество на нёго і
всё, і тоту принцизну за жону си взяв і так тот ся обернув
тамки, і в рік і дванайцять неділь приходит тамки, а тот весіля
робит. Тот собі приходив тамка по свому звичайно як принци,

286

і питат ся зараз, що ту таке, як ся зробило що. Они повідают:
—Наш фірман згубив таку змію із шістьма головами і прійшло
на принцизну, і принцизну вибавив і тепер женит ся з нев.
Господе! я ту змію ще не видів, що би ви мені вказали, яка
она є. Они му повинемали голови тоти із змії. Повідат: —Господе!
тадже всяке диханье має язики, а у той змії нема. А того фір-
мана прибрали за принца. Тот повідат так: —Кто би повів, що
в змії язик є, того буду смертєв карати, кажу винровадити
чтири коні, кажу го привязати до чтирих коней, і в поле пус-
тити. А та принцизна го спізнала, але ничь не мовит. Він виняв
хустку, розвив, виняв тоти язики і приложив до кождої голови
язик, кождий ся іздав і розказав її повідати, як там било, ней
принцизна повість, як било. Принцизна розчяла повідати, як
книжку читала, як присягла дванайцять раз. Царь як то учув,
зараз тому крілёвичові свою панну дав, і питат го ся, яков
смертєв того фірмана карати. Тот повідат: Він собі вже всудив.
І привязали го до чтирих коней. (Игн. зъ Никловичъ, 91—96).

## 10. Тремсинъ, Жаръ—птица и Настасья прекрасная изъ моря.

Був собі чоловік та жінка, і була в їх мала дитина, хлопчик.
Влітку поїхали вони на степ жать. Нажали копу снопів, тай
положили дитину під нею, а орел прилитів, ухватив дитину, по-
ніс в ліс, тай положив в гніздо. В лісу три розбойника шлилось.
Слухають вони, коли кричить дитина в гнізді: «ува! ува! ува!»
Вони прийшли до дуба, де було гніздо, тай кажуть: «Давайте
убъемо з ружжи дитину». А один між ними обізвавсь: «Лучче я
полізу та аніму її». От поліз і зняв хлопця, стали годувать ёго,
і дали ёму мення Трёмсин. Годували вони довго Трёмсина, аж
поки став парубком; а тоді дали ёму коня, осідлали тай кажуть:
«Ну, тепер їдь від нас шукати свого батька, та своєї матері».
Поїхав Трёмсин, тай став у чистім полі коня пасти, а кінь до
єго й балакає: «Як будемо далі їхати, то буде лежать перо з
Жар-птиці; ти єго не бери, а то велика біда буде». Поїхали.

287

Йдуть, тай йдуть, захали на десяте царство, на инче государство, на тридевյату землю, коли лежить перо. Парубок і каже: «Як не взять перо, коли воно ше й здалека, та вже й сяє». Підъїхав до пера близько, а воно так сяє, шо й сказать не можна, і не здумать, не згадать, ні в казці сказать. Трёмсин взяв те перо, тай приїхав в город до одного пана. Пішов до пана в горницю, тай каже: «Чп не можна до вас пристать за роботника?» А пан і каже: «Чому не можна: можна, приставай». Утого пана були роботники, та все коні чистять, шоб ловкі були. Став Трёмсин і свого чистить. Тіко роботники ніколи пановіх коний не вичистять так гарно, як Трёмсин свого. От раз панові роботники і догляділись, шо Трёмсин, як чисте коня, то держе перо з Жарптиці, а від того шерсть на коневі так і стане вилискуваться. Позавидували вони ёму, тай кажуть: «Як би ёго з світа звисти, або яку ї ёму таку роботу загадать, шоб він не зробив її, та шоб пан прогнозав ёго». Пішли до пана, тай хваляться: «У Трёмсина є перо з Жар-птиці, та ще казав, шо як захочу, той саму Жар-птицю достану». Пан призвав Трёмсина й каже: «Ну шо, Трёмсине, мої роботники казали, шо ти можиш достать Жарптицю?»—«Я не можу,» каже Трёмсин.—«Ну коли так, каже пан, то мій меч, а твоя голова з плеч». Трёмсин тоді іде до коня й плаче: «загадав каже, пан, службу служить».—«Яку?» пита кінь.—«Шоб Жар-птицю достать». Кінь і отвіча: «Це ще не служба, а службочка». «Поїдемо, каже кінь, у поле, та ти мене пустиш пасти, а сам роздятнешся до гола, і ляжеш на траві, а вона й прийде пастись; як буде вона тебе клювать, то ти не ворушись, а як стане тебе клювать в око, то ти тоді її і ухопиш». Прилитіла Жар-птица, стала скрізь ёго клювать і тіко шо клюнула в око, а він її так і вхопив за ноги. Прибіг тоді кінь до ёго, сів Трёмсин, і одвіз Жар-птицю до пана. Позавидували роботникі і упъять думають: «Яку-о ёму таку роботу загадать, шоб він не зробив, та шоб ёго з світа звисти». Пішли до пана тай кажуть: «Казав Трёмсин, шо достав Жар-птицю, як захочу достану й Прекрасну Настасью з моря». Пан упъять призвав Трёмсина й каже: «Ну, достав Жар-птицю, достань тепер Пре-

288

красну Настасью з моря». — «Не можу,» каже Трёмсин. — «Ну,
мій меч, а тобі голова з плеч». Іде Трёмсин до коня і плаче.
Кінь і пита: «чого ти плачеш?» — «Як не плакать? Загадав пан
службу служить». — «Яку». — «Шоб достав Прекрасну Настасью з
моря». Кінь і каже: «це ще не служба, а службочка». — «Піди ти
до пана і скажи, нехай біля моря наставить біліх палаток, та
накупе разного краму і в пляшках вина й горілки, то ти будеш
продавать; прийде Прекрасна Настасія купувать краму, то ти
її й піймаїш». Пан так і зробив: понаробляв палаток, накупив
разніх платків і ситців, порозвішував їх, понаставляв пляшок
з вином і горілкою. Трёмсин тоді виїхав конем до палаток, а
кінь ёму й каже: «ну, тепер я піду пастись, а ти ляж, та мов
спи; Прекрасна Настасья вийде, та як буде питать, почему платки
або ситці, то ти мовчи, а як напьється вона вина або горілки,
то тоді сама засне в палатці, і тоді можна взять її». Трёмсин
ліг, а Настасья вилізла з моря, прийшла до палаток, тай пита:
«Крамарю, крамарю, почему оця штучка?» А він лежить 1 не
зворухнеться. Вона питалась, питалась, та підійшла до палатки,
де стояли пляшки, покуштувала—вина—добре, покуштувала го-
рілки добре, вона й напилась; як опъяніла, тай заснула в палатці.
Трёмсин узяв тоді Прекрасну Настасью, сів на коня і повіз її
до пана. Пан ёго похвалив. Тоді сама Настасья загадала Трём-
сину роботу: «Ну, каже, коли достав з Жар-птиці перо, достав
Жар-птицю, достав і мене, так достань же мое й намистично з
моря». Іде Трёмсин до коня, хвалиться ёму, плаче. Кінь ёму й
gоворе: «От бач, я казав тобі: не бери пера, а тепер яка біда!»
А далі кінь і каже: «Ну, не плач, це не служба ще, а службочка».
Поїхали вони до моря. От кінь і каже: «пусти мене пастися, а
сам дивись, як вилізе рак з моря, то ти ёму й скажи: я тебе
ззім». Нустив Трёмсин коня, а сам став на березі, тай ли-
виться, коли баче пливе рак. Він ёму: «я тебе ззім». «Не їж
мене, каже рак, а пусти мене в море, то я тобі в великій при-
годі стану». Трёмсин й каже: «ну, достань міні з моря намисто
Прекрасної Настасьї;» тай пустив ёго в море. Рак заходився з
своїми рачинятами, зібрав все намисто, виніс на берег і від-

289

дав Трёмсинові. Тоді прибіг кінь, сів на ёго Трёмсин і од-
віз намисто до Настасьі. «Ну, каже Настасья, достав з Жар-
птиці перо, достав Жар-птицю, достав мене і мое намисто, те-
пер достань з моря моїх табун коний». Пішов Трёмсин до коня,
похвалився ёму, тай плаче. «Оце вже, каже кінь, не службочка,
а настояща служба. Піди, каже кінь, та скажи панові: нехай
накупе 20 шкур, та 20 пудів смоли, та 20 пудів придіва і 20-ти
пудову гирю». Трёмсин сказав панові, а він і накупив усёго.
Тоді Трёмсин забрав це все на коня і поїхав до моря. Приїхали,
а кінь і каже: «Поскладуй на мене шкури, смолу і придіво, та
тіко клади так: положи шкуру, тоді пуд смоли, тоді пуд придіва,
і все так складуй, поки не складеш всего». Трёмсин так і зро-
бив. Кінь упъять каже: «Як упірну в море, та як буде море
красний бурун гнать, то тікай і сам, а то пропадемо, а як бі-
лій бурун, то сиди і дивись: як я вискочу із води, а за мною
табун, то ти гирію ударь коня, котрий буде бігти вслід за мною,
то він стане не такий сильний». Кінь упірнув в море, а Трём-
син сидить на березі, тай дивиться. Вибіг кін на лощину, котра
в морі, а там пасся табун коний. Як угляде ёго здоровий кінь
Настасьї, шо він ввесь у шкурах, та за ним, а з ним і ввесь
табун, тай погнали ёго в море. Тоді здоровий кінь Настасьї до-
гнав Трёмсинового, зірвав з ёго шкуру, тай давай рвать її на
шматки, а той навтики; він упъять дожене ёго, зірве шкуру,
начне її шматать, поки пошмата на кусочки, то той і втече на
70 верст. Так він гнався, поки всі шкури не зірвав. Сидить
Трёмсин на березі, коли дивиться, набіга білий бурун, за буру-
ном вискакує ёго кінь, а за ним пристрашенний кінь Прекрас-
ної Настасьї і ввесь табун за ним. Трёмсин як ударив ёго 20-ти
пудовою гирію по лобу, він так і став. Тоді Трёмсин надів на
єго уздечку, сів верхом і погнав ввесь табун до Прекрасної На-
стасьї. Похвалила ёго Настасья, тай каже ёму: «Ну, достав перо
з Жар-птиці, достав Жар-птицю, достав мене, мое намисто і мій
табун коний, тепер же подій кобіл і надій молока три шаплаки,
шоб в однім було гаряче молоко, як кипъяток, в другім тепле,
а в третім холодне». Іде Трёмсин до коня, тай плаче.—«Чого

19

290

плачеш,» пита кінь.—«Загадала, каже, Прекрасна Настасія службу,
щоб три шаплики молока з кобил надоїть».—«Ну, це ще не
служба, а службочка; я буду чухать кобил, а ти дій, поки всіх
подоїш». Так Трёмсин і зробив: надоїв три шаплики, два загрів,
а третій так зоставсь. Як усе було готово, Прекрасна Настасья
і каже Трёмсину: «ну, стрибай перше у холодний шаплик, тоді
в теплий, а потім в гарячий!». Стрибнув Трёмсин в первий
шаплик—вистрибнув старим; стрибнув в другий—помолодів, а як
стрибнув в третій, то вискочив такий молодий та гарний, шо
ні пером написать, ні в казці не росказать. Стала тоді стрибать
сама Прекрасна Настасья. Стрибнула в первий шаплик—стала
стара, стрибнула в другий—стала молода, як стрибнула в третій—
стала така молода, та брава, шо ні пером не написать, ні в
казці не росказать. Заставила тоді Прекрасна Настасія пана
стрибать. Стрибнув пан в первий шаплик—постарівся, в другий—
наче трохи помолодчав, а в третій як стрибнув—зовсім ізпікся,
аж обліз. Тоді Трёмсин взяв за себе Прекрасну Настасью і за-
жили в двох на пановім хазяйстві, а роботників, вражіх синів,
зовсім попроганяли.

(С. Ольгинское, Маріупольскаго узізда, записана со словъ ученика Даніила Баранника Як. Новицкимъ).

11. Разумная жена—солнцева сестра.

Було собі чотирі брати; то три осталось дома, а четвертий
пішов заробляти. Так цей найменший служив у чоловіка, по
три злоті в рік брав, і кидає свого хазяїна... Заробив він всіх
у ёго девять злотих. Взяв він свою ту кривавицю,—ащо?—прий-
шов він до криниці, укинув в криницю три злоті: «Ото як по
правді я робив, то вони випливуть!» Вкинув, а сам ліг коло кри-
ниці спати. Кілько він там спав, хто ёго знає; ото встає, глянув
у криницю—нема тіх грошей, невидко, не виплили. Бере він ки-
дає другіх три злоті, кинув і ліг знов спати. І за тим разом не
виплили гроші. Взяв він кинув остатніх три злоті, і ліг знов
спати. Подивиться він тепер у криницю: всі гроші, девять тіх
золотіх, плавають на воді у криниці. Легше єму стало, він за-

291

брав ті гроші і пішов собі. На дорозі зострів кацапів, повозками
їхали. Став він їх роспитувать, кажуть тії кацапи, шо ладан ми
веземо. Він давай їх просити, чи не продали б вони ёму ладану.
Ого купив, продали вони ладану, викресав огню, запалив той
ладан і зробив Богові запах. Коли прилітає до ёго ангел, пи-
таб ёго: «чого ти хочеш за теб, шо зробив Богові запах? чи
багатства, чи царства, чи може схожеш добру жінку, шоб тибі
Бог дав, чого ти хочеш?» Він вислухав і каже тому янгелові:
«Почекайте, піду я спитаюсь у тіх людей, шо он недалеко, видко,
оруть». А то орали три ёго брати, тілько він не пізнав своїх бра-
тів. Підійшов, питає: «Скажіть, дядьку, чого міні у Бога про-
сити: чи царства, чи великого багатства, чи доброї жінки? Як
ви кажете, чого лучче просити?» І питав він це у старшого свого
брата. Той чоловік каже ёму: «Не знаю, хто ёго знає: іди, спи-
тайся у кого иншого». Іде той до другого, шо тут орав. Став
казати тому, і той ниже плечима, і той такий, шо не знає. Іде
він до третєго: то був найменший з тіх трох, шо орали на полі.
Прийшов, питає: «Порайте міні, чого лучче просити у Бого: чи
царства, чи великого багатства, чи доброї жінки?» Той і каже:
«Що ж? на царство ти ще молодий; велике багатство як до часу;
а попросиш у Бога доброї жінки, то коли дасть Бог, шо мати-
меш добр жінку, то до віку тобі буде, поки жив будеш, то ма-
тимеш?! Вертається той до янгола і просить собі доброї жінки.
Пішов після того хлопиць дорогою, увійшов у якийсь ліс, і ба-
чить він, стоїть тут озеро в лісі. Аж летять три качки, спусти-
лисяколо озера, поскидали с себе плаття і пішли у воду вже не
три качки, а три панні. Вони купаються, а хлопець підкрався,
взив плаття їдної і за кущом присів. Виходить з води, коли плаття
не все. Той хлопець і каже до тєї, шо її плаття не стало: «од-
дам тибі плаття, оно будь мовю жоною». Вона каже: «Добре,
буду!» Одяглась вона, і пішли вони сибі до села. От вона і каже:
«Йді до пана, проси, нехай дасть місце на хату». Іде він до
двора, увійшов в покої, може там: «Слава Богу!» — «На віки
слава. А що скажеш, Іване?»—«Проше пана, місця на хату у
пана прийшов просити». — «А, місця на хату! ну, добре ж, добре.

292

Йди до дому, я пошлю гуменного, той покаже місце». Вертається він зо двора, жінка ёму каже: «іди в ліс та наріж дубців, молодіх дубців, наріжеш оберемок, так як понести можна». Нарізав дубців, жінка як заходилась, виставила з тіх дубців хату. Гуменний показував місце на хату і як вернувся вже до двора, став дуже росхвалювати жінку того Івана: і така вона, і така. Пан каже: «шо то шо вона гарна, коли чужа». — «Недовго вона буде чужа, одказуе гуменний. — «А же Іван в наших рўках, пошлімо ёго куди, пошлім, нехай розвідає, чого то сонце таке червоне, як сходить».

— «Певно, шо як піде, то назад не вернеться?! — «А добре ти кажеш, то пошлім ёго». Ото одсилають Івана, він прийшов од пана і став плакати. Жінка роспитала геть про все, і каже: до сонця дорогу я тобі роскажу, бо бачте, вона сама була сонцева сестра. І як зачав він іти, так як жінка ёму росказала... так і есть, розвідав як повинно бути; вернувсь і панові, так каже: «Хтів пан знати, чого сонце червоніє, як сходить. То таке діло. Сонце як сходить, то три панні виходять з мора, сонце як углядить їх, то все і зачервонійться». Незабаром посплають роспитатись, ше куди сонце заходить. Вернувся він звітіль, послали ёго в пекло роздивитись як там. Жінка сказала, шо в пекло йди, дорогу туда я тобі покажу, оно пан нехай пустить с тобою гуменного, бо він не пойме віри, шо ти був у пеклі. Скоро показались у пеклі зараз і взялись за гуменного: «Ми ёго собаку давно чикаем». Вернувсь Іван вже сам. Пан питає: «деж гуменний?» — «Там остався, а пана, казали, будуть чикати». Ото пан, як почув цее, і годі: одчепивсь, а Іван с жінкою почали жити. (Нзь тетради Вд. Менчица). Ср. Рудченка, Нар. Южнор. сказки, вып. II, стр. 155.

## 12. Три слова. (Умная жена).

Приходе раз мужик до царн, повеличав ёго, як слід там, чи ваше величество, чи як, і просе: «скажіть, шо міні робить, шоб мене звали хазяїном, бо стікі я не служу, стікі не заробляю, ніхто мене хазяїном не зве?» Подумав царь, подумав, нічого не сказав, пішов до сенаторів. «Шо, пита, цёму чоловіку зробить, шоб ёго хазяїном звали?» Ті тож, думали, думали, нічого не сказ

293

зали. Тіки царська дочка те все чула, приходе та й каже: «Треба,
каже, ёго оженить, тоді хто не прийде, то не буде питать—де
роботник, або хлопиць, а спита, де хазяїн; от я стіки у вас не
живу, все питають, чи дома ваша дівка, а не звуть хазяйкою?»
—«Такъ, каже царь, это впрьно». —Вийшов на крилце і росказав
тому чоловіку, той і пішов собі. От сенаторам то і стало зави-
дно, як-то ми нічого не сказали, а дівка та отказала. Пішло на
те, шо кому небудь треба с царства зіходить, або сенаторам, а
бо їй. «Лучче, каже, я піду, хай вони вам, тату, зостаються.
Запрягли карету, надавали їй одежи всякої й отправили з салда-
том за гряницю. От вона все плаття тому салдату отдала, шо
її віз, а собі взяла тікі три платочки, та пішла та й стала десь
в роботниці. А у того хазяїна був в роботниках і той чоловік,
шо царя питав, як ёму робить, шоб хазяїном звали. От живуть
вони там; раз роботник і каже: «Давай поженемся, то будем
хазяїн та хазяйка, а то все роботник та роботница». От і по-
женилась, десь собі хатку построїли та хазяїнували, хазяїнували,
та до того дохазяїнувались, шо вже і їсти нічого, а вона лежить
не здужа.—«На, каже, чоловіче, оцці три платочки та понеси
на базар, шо хто первый даватиме, те й бери». От несе він,
зустріча ёго салдат.—«Продай платочки?»—«Купіть, шо дасте?»
—«Скажу я, каже, тобі три слова». Той подумав, подумав, так
і жінка наказувала, шо хто шо первый дасть, отдавай.—«Ізвольте,
каже». —«Перве слово: не подумавши не начинай, а друге—не
прелюбодействуй»..... а от трете і забула (разскащица дѣйстви-
тельно третьяго слова не могла припомнить).

Приходе він до дому, отдав, каже, за три слова. Ну, отдав,
так і отдав. «Іліду, каже, на судна наніматься, гроші озьму,
тобі отдам, а там як Бог дасть». Вийшов туди, де їх нанімають
і нанивсь первим, а первому дають, шо запросе, тіки як поїдуть
та допливуть до якогось моря, то первого і пхнуть с корабля,
бо як не пхнуть чоловіка, то те море не пропусте. От забрав
він гроші, отдав жінці у порога і пішов, а вона ту слинку со-
брала та на припічку й положила, і вродились с тії слинки два
сини як соколи. Поїхав він на судах, доїхали до того моря, де

294

єго кидать треба, він і каже: «Ей, братці, не кидайте мене, бо
и знаю, куди мені треба, я і сам плигну». Надів чисту сорочку,
помолився Богу та й плигнув. Як плигнув, так море ше ревло
дванайцять суток, поки аж другого не вкинули, та тоді вже
пропустило.

А він як упав, та прямо тому водяному царю на горниці;
тут вони ёго як побачили, стали пить та гулять; «нам, кажуть,
тебе нельзя їсти, бо ти царського коліна, ти царів зять, а нам
сват». То, бачте, поземний царь родичається яксь з воданим; а
того, шо вдруге кинули й до землі не допустили, так і розшма-
тали.—«Живи, кажуть, у нас». Дають ёму дівку, а він згадав,
шо салдат казав: «не прелюбодействуй,» та й не схотів з нею спать,
а як би переночував, то у морі на віки і остався. От як погу-
ляли добре, дають вони ёму кирпичину й бумагу до ёго тестя і
отпустили. Він як вирнув, як погнав ті караблі, шо малось їм
ідти дванадцять суток, а він прегнав в два дні. От як при-
їхали кораблі до царя, собераються корабельники до царя с по-
дарками, і він проситься: «я, каже, піду хоч на двірець поди-
влюсь». —От ті ж корабельники в двірець пішли, а він ходе та
в вікна загляда, а царь і побачив.—«Шо то за чоловік ходе?»
—«А то, кажуть наш роботник попросивсь на двірець поди-
виться». —«Шож, пустіть ёго, хай подивиться. Ну, як війшов в
двірець, зараз ту бумагу царю в руки, ту кирпичину на стіл
так вона всіх і осіяла. Царь подививсь у бумагу. «Ах, говорить,
это мой зять, він мені й кораблі пригнав!» —Зараз поздорова-
лись.—«Деж моя дочка?» —«Осталась, каже, на хазийстві». Зараз
посила царь карету, сенаторів, увесь член, а у ёго там така
хатка, шо тіки боком пролізти. От приїхав він зо всім членом,
а вона лежить, і біля неї два таких молодці, а він думав, шо з
любовником, як вихвате мічь та згадав—«не подумавши, не начи-
най,» та роспитавсь, аж то ёго сини, шо з слинки виросли. Тут
зараз її в карету, повезли до царя, дав їм царь півцарства, і
стали вони собі жить та Бога хвалить.

(Банное. Изюм. у. расказ. «баба». Зап. Манджура).

295

13. Нещастный Данило.

Був собі Нещасний Данило. Де вже він не ходив, де не служив—все, шо не заробе, пак як за водою і піде; нічого в ёго нема. От і нанявсь він до чоловіка. Посійте мені десятину пшениці, то я вам і послужу год. Став він служить, стала ёго пшениця сходить; стала хазяйська в стрілки йти, а ёго вже в колос; хазяйська в колос, а ёго вже й поспіла. «Ну, кає, завтра шіду скосю, то це мені і буде». Коли се в ночі набігла туча, як ударив град, вибило пшеницю. Пішов він плаче. «Піду, кає, ше де в другім місті наймусь, то Бог погодить». Приходе до другого хазяїна: «Озьміть мене, кає, в год, я вам хоть он за те поганеньке лоша служптему». Став він служить, стало те лоша поправляться, така з нёго путня коняка вийшла! Оцце, дума, дослужу тай поїду. Колп се в ночі набігли вовкп і розірвали. Плаче він: «Піду ще де наймусь». Приходе ще до чоловіка, а у того чоловіка та на могилі камінь лежав, хто ёго зна де він і взявся, може ёго ніхто і не рушив од віку. «Наймусь я, кає, до вас за цей камінь». Став він служить, став той камінь міняться, стали по ёму разні цвіта: одпн бік червонний, другий—срібний, третій—золотий. «Ну, кає, камінь вже нікуди дінеться». Колп се завтра так ёму строк, а шось прийшло і стягло той камінь к чортам! Плаче він, жаліться, шо от стіки служив, нічого ёму Бог не дає. «Шож, кажуть, як ти такпй нещасний, іди ти до царя, як він нам всім отець, то він і тебе прийме». Послухав він, пішов до царя, царь і помістив ёго в двірню: «Роби, кає, шо буде, подивлюсь, який ти нещасний». От дивиться царь, шо Данило, шо не зробе, то лучче ёго не буде тай кає ёму: «Шож ти кажеш, шо ти нещасний, а шо не зробиш, то кращого не буде; хочу я тебе наградить». Взяв насипав три бочки: одну золота, другу вугілля, а третю піску і кає: «Як угадаеш, де золото, буть тобі царем, а як вугілля—буть тобі ковалем, а як де пісок, то і впрям ти нещасний; дам я тобі коня і зброю, і їдь ти з мого царства». От ходив він, ходив, лапав, лапав... «Ось, кає, золото». Розбили, аж пісок. «Ну, кає царь, впрям ти бещасний; їдь з мого царства,

296

мені таких не треба». Дав ёму орудіє, зброю, козацьку всю одежу,
він і поїхав.

Їде він день, їде і другий, — нема ні ёму, ні коню їсти. Їде
третій день, баче стіг сіна стоїть. «Це, кає, хоть не мені, так
коню буде». Став до стога підъїздить, він і занявсь. Плаче Да-
нило, тіки чує шось кричить зістов: «рятуй мене, бо згорю!» —
— «Як же я тебе, кає, ратуватиму, шо я і сам не приступлюсь».
— «А ти, кає, подай свое орудіє, я вхватуюсь, а ти і витянеш».
Подав він туди орудіє і витяг таку здорову гадюку, таке! дума.
А вона ёму і кає: «Коли ти мене витяг, то одправ і до дому».
— «Як же я тебе одправлю?» — «Бери мене, кає, на коня, та куди
я буду головку хилить, туди і верни». От хиле вона голову, а
він поверта; їхали, їхали і приїхали до такого дворища, шо лю-
бушка й посмотріть!» Злізла вона і кає: «Перестій же ти тут,
а я до тебе скоро вийду, сказала і полізла під ворота». Стояв
він, — стояв, ждав, — ждав, плаче, а тут і вона виходе такою розу-
браною, красивою баринею, одчиня ворота: «веди, кає, коня та
закусиш і спочинеш». Пішли в двір, а по серед двора дві кри-
нички; набрала вона з однії стаканчик води, поставила, сипнула
жменю вівса, — «став, кає, коня». — «Таке, дума, трп дні ми ні їли,
ні пили, а вона, як на сміх, жменю вівса дала». — Пішли в гор-
ницю, вона і ёму шматочок булочки і стаканчик води поста-
вила. — «Шо ж мені тут їсти?» Коли гляне в вікно, — овес і вода
цілі, а кінь уже наїдається. Гризнув він булочки, хлёбнув води —
уже наїдається, а все ціле. — «Шо, кає, наївся?» — «Спаспбі,
вже». — «Ну, лягай же спочинь». — Встає він на другий день,
вона ёму і кає: «Кинь ти мені свое орудіє, коня і одежу, а я
тобі дам свою». Дає ёму сорочку і орудіє. «Це, кає, таке орудіє,
шо стіки б сили не було, як махнеш, якого не достанеш, то той
тікі в живих буде, а сорочка така, шо тебе, як надінеш, нішо
не озьме, і їдь ти до такого то трахтиря, там тобі объявлють,
шо їхній царь визива багатиря, то як поїдеш до ёго і женеся,
то жінці до семи год правди не кажи». От попростились, він і
поїхав. Приїжа до трахтиря, ёго роспитують, шо та відкіля. Як
знали, шо с чужої землі і кажуть ёму: «Нашла на нашого цари

297

чужа земля, не може царь сам одбиться, а виклика багатира,
шоб ёго царство одвоював, ёго дочку забрав і ёго до смерти
догодував. Показали ёму, куди їхать, він і поїхав. Доступив до
царя: «так, кає, і так, могу я цю чужу землю одбить, дайте
мені тікі двох козаків, як шо случиться, шоб звістили. Впіхав
він с козаками в поле. «Лятайте, кає, спіть, а я постережу». Тікі
ті поснули, біжить чужа земля-звертай! кричить. «Ні, кає, звер-
тай ти!»—Чужа земля ня зачала кулями кидать, як зачала ки-
дать, чисто тіх козаків покрила. Він тоді як махне своїм орудіям
яких тікі не достав, то ті і жпів остались. Одбив, от то раді
єму такі всі, одгулили весілля, сів він на царство і живуть собі.

А та чужа земля давай до парівни підшанцёвуваться: «Шо ти
пішла за такого, шо хто ёго зна і відкі він, а ми ж все ж царі,
ти взнай, чим він орудує, то мн ёго стребим, а тебе заберем».
Вона і давай ёго випитувать. «Шож, кає, вся сила от в сих
перчатках». — Вона їх з ёго сонного зняла та і оддала їм. От
виїжча він на охоту, вони перестріли ёго, давай тими перчат-
ками махать, а він як махнув своїм орудієм, которых побив, а
тих привів і в темницю посадив. Вона впъять до ёго: «де тай до
ваша сила?» — «Сила моя, кає, в ціх от сапогах». — Вона і чо-
боти с сапогами зняла, випустила їх і оддала. Виїхали вони
проти їх, він впъять таки которых побив, а которых забрав та
в темницю посадив. Та вже в третій раз признався: «Сила моя,
кає, в цёму орудію та на мені сорочка така, шо мене нішо не
озьме». Давай вона ёго улещать: «ви б, кає, в баню сходили та
змились, мій батюшка всіда так робив». Він і подавсь. Тікі шо
роздягсь, вона і підмінила ёго орудіє і сорочка та й оддала тим.
Виходе він з бані, тут ёго взяли посікли, норубали, склали в мі-
шок, положили на коня і пустили. От кінь ходив—ходив, блу-
див-блудив, та згадав старе місто, де жив тай прибивсь до свого
дворища. А та ёго добродітілька побачила тай кає: «Є, кає,
шось уже Данилові заподіялось». Зараз взяла ёго, перебрала, пере-
чистила, зложила, з одного колодезя набрала цілющої води, а з дру-
гого живущою покропила, він і ожив. — «А шо, кає, я ж тобі казала,
не кажи до семи год жінці правди,— не послухав». Він уже стоїть

298

тамовчить.—«Ну, кає, перепочинь, та я тобі ше шось друге дам». На другий день дає ёму вона ретязь і приказує: «смотрі, їдь до того трахтиря, де і вперве був, та як станеш вранці вмиваться, проси ёго, шоб він бив тебе цім ретязем, як дуж по довж спини; як тікі ти води хлюпнеш, то впъять будеш у жінки, та тепер уже їй нічого не кажи». От поїхав він до того самого трахтирщика, переночував, як став вмиваться і просе: «як хлюпну я, хазяїн, в первий раз води, то бийте мене цім ретязем подовж спини стіки сили». От хлюпнув він, той як учеше ёго по спині, він і перекинувсь конем, та таким конем, шо любушка й посмотріть. Хазяїн так рад, так рад, от, дума, одного превів, а другим сам став. Зараз на ярморок, став продавать, а царь і побачив.—«Продай, кає, шо тобі дать?»—«Та давайте пъять тисяч». Царь виняв гроші, взяв і одав. Приходе в дворець, хвалиться: «Піди, душенько, посмотрі, якую я это лошадь укупив». Пішла вона, як глянула: «Є, кає, це моя погибель; треба ёго зарізать». —«Шо ти, душенько, як можно?»—«Ні, заріж тай заріж». Стали готовить ножі, тупори, а дівчинка пребігла, обніма ёго тай кає: «Коню мій любий, коню хороший, який ти прекрасний та будуть тебе різать». А він до неї і гиготить: «Ти, кає, дивись, де перва капля креві упаде, та озьми ту каплю і закопай в саду». Зарізали ёго, дівчинка зробила, як він наказував, понесла в сад і закопала. І виросла с тії креві така вишня! один лист срібний, другий золотий, третій ще який, все разні. Пішов раз царь в сад, углядів ту вишню, любуб її тай хвалиться цариці: «Посмотри, яка у нас в саду вишня хороша, хто зна коли і виросла». Та як глянула:—«Є, кає, це моя погибель, треба її зрубать». —«Шо ти, як можно, сама лучча в саду краса та зрубать? в одно зрубай». Стали готовиться, а дівчинка пребігла та: «Вишенько моя, вишенько, яка ти хороша, с коня вродилась та будуть тебе завтра рубать». —«А ти, кає, дивись, де перва тріска впаде, то озьми і пусти на воду». Зрубали вишню, дівчинка все зробила, як він казав, пустила трісочку, і такий з неї селезень виливсь, шо любушка й посмотріть. От пішов царь на охоту, як побачив, а він так сам до рук і

299

йде. Царь одежу з себе, в воду і поплів за ним: той далі тай
мане. Та манув, манув, як одвів од берега, тоді як схватяться,
упав на березі, перекинувсь чоловіком, надів свою одежу, а то
Данилога і одежа була.—«А пливи, кає, сюди». Приплів той,
він ёго вбив тут, пішов во дворець.—«А де тут така то дів-
чина?»—Показали ёму.—«Ну, кає, ти мене вдруге на світ ро-
дпла!» тай став з нею жить, а свою жінку до хвоста превъязав
і розметав. (Сл. Олексієвка Алекс. у. разсказ. «Чоловік». Заи. Манджура).

Сравн. Рудчєнка, Народн. Южнорусск. сказки, вып. II, стр 153, Безшастный Данило и розумна жена.

14. Настасья Прекрасная.

Був собі дід та баба; у діда дочка і в баби дочка, дід її вже
вдруге взяв: то то вони і звели дітей до купи. Тіки дідова дочка
чогось заберемініла, так і не звістно з чого; може, її Бог так
дав вже. Напалась баба на діда:—«вези тай вези свою дочку,
куди хочь дінь, хочь завези». —Шо ёго робить? — Запріг дід воли.
—«Сідай, кає, дочко, я тебе завезу». —Приїхали до лісу, вона і
кає:—«Пустіть мене, тату, я тут де не будь поселюсь». —Дід
вернуєсь до дому, а вона собі пішла. —Ходе тай ходе по лісу і
найшла хатку, так може така як хлівець без вікон. —Заходилась
вона у тій хатці і привила собі дитину, хлопчика. —Деж я ёго,
дума, охрестю? —Аж тут приїзча до неї багатирь з левом. —«Дра-
стуй, кума!» —Драстуйте, кає. —«Я це приїхав до тобе дитини
хрестить». —Та взяв того хлопчика на кона й подався. Так уже
ремня привозе. —Побладарила вона ёго, він і поїхав собі, кудп
єму треба було. —А той хрещеник росте не по часам, а по ми-
нутах; через три дні приїхав багатирь, а він вже й біга. —«Ну,
кає, час мені померати: дарую я своему сину свого коня, цёго
лева, усю зброю і свою силу,» а сам ліг тут тай вмер.

Ог живуть вони собі тай живуть уже год. Той хлопчик і
проситься в матері на тому коні проїздиться. —«Куди тобі, кає,
ти ше малий». —Ні, таки позвольте. Як зачав просить, як зачав
просить упросив. —«Йдь, кає, та тікі помаленьку». —Булат не гнеться
глова не рветься, добрий молодець не старіється. —Як сів він

300

на коня, кінь і тита ёго:—«Як тебе нести: чи в пол дерева, чи вище дерева, чи під облаком?»—Неси мене, кає, в пол-дерева.
—Як поніс ёго кінь, носив, носив, наловив він там всякої птиці, а лев дзвіру.
—Приїхав до дому—нать вам, мамо, а сам ліг спати богатирським сном на три дні й три ночі. Як виспавсь, про-кинувсь, впъять проситься.
—Пустила ёго мати, тіки не впади!

—Булат не гнеться, глова не рветься, добрий молодець не ста-ріється.
—Сів на коня, кінь і пита: «як тебе нести: чи в пол-дерева, чи вище дерева, чи по під облаком?»—Неси мене, кає, вище дерева.
—Кін як поніс,—носив, носив, наловив він там усякої птиці, а лев дзвіру, приїхав і оддає матері, а сам ляга спати вже на шестеро суток.
—Як виспавсь, впъять припада, просе.
—Йдь, кає, вже не каже не впади, бо він багатирем став.

—Булат не гнеться, глова не рветься, добрий молодець не ста-ріється.
—Як сів, кінь і пита: «як тебе нести: чи в пол-дерева, чи вище дерева, чи по під облаком?»—Неси мене, кає, попід об-лаком.
—От як поніс ёго кінь попід облаком і набачив він, шо десь далеко димок куриться.
—Зараз доскочив тудп, дивиться три старинки вогонь раскладають, а за ними палати стоять.
—«Драстуйте».
—Драстуй.
—«А чиї ви будете?»—Ми, кає, дзмі-ёві люде.
—«На шо ж це ви вогонь роскладаєте?»—А нам дзмії приказали.
—«Потушіть же, кає».
—Не можем, кажуть, бо як потушем той сами пропадемо.
—Взяв він потушив вогонь, а сам у горниці пішов тай став за дверима. А в горниці седіло три дзмія: один з однією головою, другий з другою (!), а третій с трёма. Як гляне старшій у вікно—шо се вони сикі такі вогонь погасили? біже меньшій, подивись. Той тіки вийшов, а він ёго й зарубав. Трошки згодом старший і кає: «шо се він там довго, а біже ти, середульшій».
—Він і цёго зарубав. Ждав, ждав старшій дзмій—нема братів; піду я сам!—Тіки, впішов він, і ёму дві го-лови зніс та в чуланчику повісив за язик й запер. Отпустив стариків до дому, а сам сів тай поїхав.
—«Ну, кає, мамо, най-шов я дворець, то покинем отсю хатку та туди переберемся».
От і перебрались вони у той дзмієв дом.

301

Одъїжчає він на охоту та й наказує матері:—«Глядіть, мамо,
скрізь ходіть, тіки туди де зачерто не ходіть». От вона ходила,
ходила та й кає: «Шо я буду за хазяйка, коли срізь не піду?»
Отперла той чуланчик, а дзмій вже преобразивсь і такий став
хороший молодець, як на картині, і її здається, шо він не за
изик висе, а за чуба.—«Одъяжи мене, кає, та й станемо с то-
бою жить». —Одвісила вона ёго, він і кає:—«Тепер приїде твій
син, він мене стребить, давай ёго зведемо».—«Давай, той давай».
—Він її і раб:—«Гляди, як приїде син то лягай на полу та
стогни, він питатиме, чого—кажи, шо не здужаю, а перечула че-
рез людей, шо есть десь у лісі під дванадцатю дубами свиня по-
росят навела, то як би я попоїла тії поросятини, начеб оду-
жала; а мене поки під подушки сховай». —От і він їде, війшов
в горницю, і лев за ним та зараз за подушку і тягне. А вона
лежить та бачь як роспустив злу личину, дізе на подушки, а я
й так прати не здужаю. Засваривсь він на лева, той сів та й
плаче. От вона й кає:—«Шось мені, мій синочку, не здужається,
перечула я од людей, що десь у лісі під дванадцатю дубами
свиня опоросилась, мені здається, як би я попоїла тії поросятини,
наче б одужала». Він зараз з хати, осідлав коня, поїхав. Їде тай
їде, аж стоїть хатка, а в тії хатці та така красавиця, як на
картині сидить і шиє. Заїхав він до неї, роспитались і посестра-
лись ¹). Одпочив він, поськала вона ёму, він і поїхав, а вона
єму і наказуе:—«Ідь, кає, не задрімуйсь і не заспівуйсь, за пъят-
десят верст свою слугу кидай». Виїхав він у поле, посмотрів в
прозорну трубу і за пъятдесят верст побачив ту свиню, кинув
шматочок булочки, лев і зоставсь. Прискоче до тих дубів, аж
там свиней, як як ёго не вхватять. Він як розігнавсь, вихватив
свій меч, так і розсік порося; хватив та тікать, а свпні за ним,
от-от ухватять; сняв він з шії платочок, завъязав те порося,
кров не капа, а свині і слід загубили. Приїхав до своєї сестрі

¹) Посéстраться—называться братомъ и сестрой. Если сестраются мужчина и женщина, то первый даетъ перстень или крестъ и покупаетъ «спідницю,» а вторая шьетъ рубаху. Если женщины, то мѣняются рубахами, часто всюю одеждую, которая въ эту минуту на нихъ и съ этой поры называются сестрами.

302

та й ліг спочивать, а вона взяла та ту поросятину вивертіла с
платочка та сховала, а туди положила собачини. Приїхав до ма-
тері і отдав, та подивилась,—(а вони з дзмієм вже друге виду-
мали) «бачь, як ти для мене стараєсь, привіз такого, шо собачи-
ною воня, от як би ти поїхав у якусь землю та есть там На-
стасія Прекрасна, а неї в саду золоті яблучка, як би я тих
яблучок попоїла, наче б одужала».—Він осідлав коня, поїхав. За-
їхав до сестри тай хвалиться, шо ёму загадано.—«Ну, кає, йдь
та не заспівуйсь і не задрімуйсь; за сто верст свого слугу кидай».
Виїхав в поле, навів прозорну трубу і побачив за сто верст;
кинув шматочок булки, лев і зоставсь. Приїжае до дворця На-
стасії Прекрасной, дивиться кругом такий високий забор, шо і
глянуть нельзя, а поверх ще й дроти попроведені і скріз дзво-
ники порозвішувані. От кінь як напъявсь, так у сад і переско-
чив. Походив він по саду, нарвав яблучок золотих і собирається
вже до дому, а далі й згадав:—«Шо ж я буду за молодець, шо
скрізь бував, а Настасії Прекрасної не видів? піду посмотрю».
Пішов во дворец, аж там спить, роспласталась Настасія Пре-
красна. Дай я з нею пошутю. Согрішив та взяв і написав, шо
був тут славний такий то там багатирь. Сів на коня, а кінь
єму і кає:—«Тепер не перескочим, бо на тобі гріх есть—піди
обмийся». Пішов він обмивсь, кінь як попъявсь—ні, не пере-
скоче та аж до трёх раз, за третім разом як напъявсь, так усі
дроти й перескочив, тіки за один зачепивсь. Як загуде дріт, як
задзвонять дзвоники, як завиють собаки, Настасія Прекрасная
і прокинулась та перекинулась вогнем та за ним у погонь так і
пале, так і пале, от-от ухвате; а єго сестра як побачила, перекину-
лась голубом, перелетіла її дорогу та й розлилась озером, а вогонь
як добіг, так і потух.—«Шо ти, кає, наробив? це моя сестра». А
Настасія Прекрасна як вернулась до дому, побачила, шо він на-
писав тай кає:—«Хочь би я єго побачила!»—От як заснув він,
а вона взяла ті яблучка і підмінила. Привіз він і оддав матері,
а вона і кає:—«Не поможуть яблучка, а перечула я-дес-то е гора
з горою бьеться, а пісок в погонь женеться, то між тими горами
есть живуща й цілюща вода, коли б ти тієї води добув, наче-б

303

я одужала». Він осідлав коня і поїхав. Приїхав до сестри і хвалиться, шо ёму загадано.—«Ну, кає, йдь та не задрімуйсь і не заспівуйсь, за півтораста верст свого слугу кидай». Поїхав він та дорогой і задрімавсь; як прокинувсь, аж вже пъятдесят верст зосталось, він тоді кинув леву шматок будьки, той і зоставсь.— Доїжає до тих гір, а вони саме тіки почали росходиться. Він як розігнавсь, як ускоче, набрав тії води та назад, а пісок так і суне за ним, так і суне, а кінь все вище та вище. Добіга до лева, а пісок ёго так і засипа; той пластав, пластав та так і пропав. Заїхав до сестри, а та впъять підмінила ту воду. От дзмій як побачив, шо вже лева нема,» тепер, кає, він наш». Оддає він матері ту воду, а вона й кає:—«Давай, кає, сину, я твою силу спробую». Взяла десять пуд дроту, умотала ёго всёго, «а ну, чи розірвеш?»—Він як сіпнув, так всі дроти й полопались.—Вона тоді взяла двадцять.—«А ну тепер?»—Сіпнув він, ні.—«А ну, старпй, вилазь!»—Виліз тут дзмій с під подушок. —«Шо, кає, хотів ти мене зъісти, а тепер я тебе зъім». —«Йж, зла личина, та не подавись». От дзмій зарізав ёго, зложив у мішок, коню очі повипікав, превъязав ёго до кони та й пустив. От кінь ходив аж три года та приблудивсь до ёго сестри. Вийшла вона й побачила.—«А шо, кає, доходився, та взяла збризнула коню очі тією водою, шо в ёго підмінила, став він такий, як і був».— Далі давай ёго перебирать, а в ёму вже черви завелись, та до купи складать, де тіла не достане, то вона або поросятинки, або яблучка уріже тай пригоне. Як склала всёго, збризнула цілющою й живущою водою, він і встав.—«Як же я, кає, спав довго?»— «Спав би ти, кає, й досі, як би не я». Поїхав він до матері, дзмія вбив, а її превъязав до сохи, поставив два стаканчика— подивлюсь, кає, за ким більш наплаче.—Коли за дзміём аж з стаканчика льеться, а ёго й на дінці нема. Він тоді превъизав її коню до хвоста та й пустив по полю, а вона, де вдариться головою, там могила, а де лобом, то долина. Так її кінь ростаскав, а він поїхав собі до сестри.
(Александр. у.)

По другому пересказу начало такъ:

304

Було собі три сестри і всі удови. От одна й заваготіда, пп-
тають с чого; кає: я й сама не знаю. Сестри взяли й прогнали
її. Пішла вона поселилась в лісі і привела хлопчика. От як став
він уже до зросту доходить, став на охоту ходить тай напав раз
на дзмін; побив того дзмін тай дубом навалив, а мати раз хо-
дила по лісу тай найшла. От і стали вони жить. Дал'є при-
ключенія тѣже что п въ предъдущей сказкѣ, только «охоту»
онъ пріобрѣтаетъ себѣ отъ различныхъ звѣрей, которые усту-
паютъ ему своихъ дѣтенышей. Звѣри эти волчица, медвѣдица и
лисица.
(Тамъ же. Запис. Манджура).

15. Поповна въ лѣсу.

То—та був собі піп. От вмерла в ёго жінка і приказує ёму:
«Гляди, кає, на ці черевички, та як буде тобі треба жениться,
то на кого вони прийдуться, ту і сватай». От поховали попадю,
став він скрізь їздить ті черевички примірять та шоб свататься.
Де вже він не їздив, де вже не був, не приходяться ні накого.
Вернувсь до дому,— «а ну примірь, дочко,» (а у ёго була й дочка).
Та приділа, як тут і були.— «Ну, кає, дочко, уберайсь, поїдьмо
вінчаться!» — Та огинається, звістцо, не хоче, а далі баче, шо
вже не совлада, тай втекла в ліс.— Поїхав він, найшов її впъять
силує. Вона вдруге втекла та найшла ополисту грушу тай жеве
там, а люде їхали, найшли й привезли. Отдали попові, той все
своє: «вберайсь вінчаться». — «Постойте, кає, тату, піду уберусь». —
Пішла в другу горницю, трохи загалась, а він і гука: — «Чи
скоро?» — Та зараз, кає, а сама кріз землю йде, так уж тй Бог
дав. — Він ще: — «Скорійшь уберайся». — Зараз, кає, зараз, а
сама вже під землею йде. — Ядав він, ждав, а там одчинив двері,
аж нема; а вона як пішла по під землею, та вийшла аж у лісі,
ходе та блука. Аж приходе до дворця, та куди не зайде— все
дверей нема; от вона торкнулась об стіну, стіна роступилась, а
вона й пройшла в середину. Ходе по горницях, а там такого
крови та гною! От вона заходилась, поприпирала все, тіки чуе,
біжить дванадцять верхівців, вона в комін скорійш і стала. От

305

приїхали ти верхівні, війшли тай кажуть: «Є, братьця, хтось у нас є, бо все поприбрано». — Ськали, ськали, не найдут. — «Єй, кажуть, хто-б там не був, як стара женщина, то будеш нам мати, а як молода, то будеш сестра». От вона і вийшла, поздоровкалась, собрала на стіл, вони пообідали, кажут йй: — «Гляди ж, сестро, будем ми дванадцять день спать, то ти дванадцятого дня дожидай як Бога. Дванадцятого дня у дванадцятому часі буде над нами висить гиря, то ти її одчепи, а нас побуди». — Сказали й полягали. От ходе вона скрізь сама, тіки раз перестріва її стара баба і кає: — «Драстуй, дочко, я цім братам, кає, мати, тіки я заклята і не можу до них явиться; ти слухай: вони в дзмієвому владенію, він на дванадцятий день прелетить за ними, то ти дивись, як буде летіти, то піди ти до такого то колодезя, набери води, та нарви такого то зілля і завари, а дзмій, як сяде с тобою гуляти, то ти єго і напій». Набрала вона води, заварила зілля, дожида дванадцитаго дня. Коли це на дванадцятий день, в дванадцятому часі, глянула вона, висить гиря, вона взяла і одчинила, а тут летить і дзмій, глянув в вікно тай кає: — «Бач яка красавця, а сволочі досталась, давай хочь черізь вікно поцілуймоси». — «Ні, кає, іди до мене, посідаймо». — Посідали, вона подчує єго тим зіллям, він випив і лопнув. Тоді вона побудила їх. — «Ну, спаспої, кажуть, сестро, шо гирю зняла, бо вона як би упала, то старшого-б убила — то нас дзмій так наказує, як заспимо». От їдуть вони на охоту і приказують: — «Гляди, як хто прийде, та буде шо давать, нічого не бери, і до себе не пускай». А дзміїха як росчухалась, хто її дзмія стребив, та убралась бабою й пішла. Приходе до неї: — «Дорова, дочко, шо це нікого нема, а ти тут сама, сідай та побалакаем». Балакали, балакали, дзміїха й кає: — «Ось на тобі, дочко, цю сорочку. (А дзміїха та перекинулась тією їх матерью). Шож, дума, брати не знають, шо в них мати є; дай озьму. Прийшла тай наділа, як наділа, так і померла. Наїхали брати плачуть; стали в довгомиму уберать, як зняли сорочку, вона і ожила. «Одъїжають вони в друге та ше строгійш наказують, шоб ні с ким не зналась». Тіки вони виїхали, а дзміїха вже тут. — «Дай, кає, дочко, я тобі в голові пось-

20

306

каю». Ськала, ськала, та в носу булавку і встромила, як встро-
мила, та і вмерла. Приїхали брати, кинулись, плачуть, стали
на смерть уберать, стали волосся росчисувать і вичесали ту
булавку, вона впъять ожила. Одъїжають в трете та ше стро-
гійш наказують. А дзміїха та перекинулась вже дівчиною,
приходе до неї: — «А давай, кає, посестраємось, я тут тож сама
у лісі живу». Стали балакать і помінились перстнями. Вона як
наділа перстень, тут і вмерла. Приїхали брати і те і се робили;
ні, кажуть, не оживе. Взяли зробили скляний гріб і поста-
вили позолочуваний стовп, та шо дня і ходять до неї здоровка-
ються, а вона лежить як жива.

А царенко їздив по морю золотою лоточкою тай набачив той
стовп. Шоб це воно було, шо я ніколи не бачив, піду, кає, по-
дивлюсь. Прийшов до стовпа, як углядів її, — дивиться, не нади-
виться, а далі взяв тай вкрав її з гробом тай привіз до дому і
поставив у себе в комнаті; як спати ляга, то і її з собою кладе,
де іде, то її запера у комнаті. От сестри — давай тай давай поди-
вимось, чого брат заператься став. Раз поїхав він на охоту, вони
ключик підібрали та туди. Вони як побачили її, а вона в перстнях
вся, а звістно дівота до тих перстнів — постягали, вона і ожила,
а царівни вростічь і комнату покинули. А вона як встала тай
пішла собі, аж у той ліс до братів. Приходе, аж її зустрічає
дідок. Драстуй, дочко, я, кає, твоїх братів заклятий батько; «не
могу сам до них обявиться, тут, кає, як прелетіла дзміїха та
всіх братів порубала, а ти, дочко, піди до такої то криниці
озьми води та посціляеш їх». От зробила вона все, шо дідок ка-
зав, поживила їх, і живуть по старому.

А царенко як вернувсь з охоти, а він де їзде та так за нею
скуче, та зараз у комнату, глядь, аж нема. Він біга, роспитує, чи
не бачив, або не чув хто? А сестри як побачили, шо він так
побивается тай признались. Він тоді у той ліс, давай її сватать,
посватав, оженились та живуть, лопатою воду носять, постолом
добро возять.

(Алекс. у. Запис. Манджура).

307

16. Дѣвушка у разбойниковъ и запроданный
чортъ.

Била панна у дуже великого пана, били статки велики у еї
вітця. Ключилося, же пійшли в неділю до костіла, а она сама
зістала. І прійшло шість опришків, мовили, що еї украдут. Так,
як ся взяли підкопувати по під мур, по під стіну до неї, а она
собі взяла палаш, що котрий випхат голову а она зітне, гет
усіх шістёх стяла.

Як виішли отец і мати з костіла, та ся дуже пристрашили,
же така прикрвавлена, (бо она позатягала била ноних оприш-
ків, а она їм каже:

— Они мовили, же мені загибель буде, а я їх стяла.

Відтак один опришок прійшов тамка прибраний за жебрака
на прібівок, що ся там стало, і ту панну шізнати, яка она є.
Відтак, як ю пізнавши, пішов відтам.

Десь ся то провело з рік відтак тота панна взяла і поїхала
на переїздку, поїхавши, як взяла в ліс їхати, і у ліс, і у ліс,
та заблудила. Найшла у лісі дуже великій двір. Відтак війшовши
она до того двора, (і там два пси били веливи, таки, хіба звор-
чали наню) війшла до едного покою, до першого, там ничь нема,
хіба марні річи били; прійшла до другого, повні стіни шаблі за-
вішени; у третом покої сами фузії; в четвертом самі зегарки; в
пятім покої їх мундури вісят, всяке убранье (а оно розбійники
били); в шестім тото саме начиня до їдла, а все золоте, в семім
срібне, в осьмім їх ліжка, всі стелени так диванами, що ся не-
мож надивити; така ясність.

Так ся тота панна придивляє, бо некого нема, хіба она сама.
Десь як заглянула за тим покоём, є покійчик, она заглянула, що
тамка суть двери до землі; тото отворила, та увиділа, що там
сут склепи по під мур. Так ся в нічь ввело аж до девятой го-
дини, так сі злюбовала, а дивно ї, же никого нема. Як вже де-
вята годпна вибила, слухат, така банда іде, така музика, таке
співаня, що ся не можь наслухати. Надійшло двайцять чтири

308

розбійників; а оно їх паляц бив тот двір. Она як ся встрашила,
як вчула, що такій гук іде, таке співаня, та скочила до того
склену. Там повно трупів; такого трупя; а межь тими людьми
каганець горит. Она розчяла ся тамка Богу молити: «Га ту тілко
погибло, тай я згину;» та до присвятой діви, жеби ю виратовала.

Цілу нічь бенкетовали ся, їли, пили, танцёвали. А она бід-
ненька тамка все надслуховала по під двері; а тамка един мо-
вит, що ходив на прібівок:

— Господе! щоби тоту панну привести, тобисьмо сами не
знали, як ю посікати.

І так вже день на свитаню; они всі піснули, хропут; она під-
хелила тоти двері, дивит ся: они всі спят, ге у плав, ге порізані.

— Боже! поможи ми ся з відти виратовати і ти, мати най-
святійша, цовідат сама до себе: Хоть бим ще тудний прійшла,
але там у сінёх сут пси; то тоти ми ізідат.

Відтак она іде через той покій, ноги її тремтат, тремтат її
руки. Тремтат її руки, молит ся, перейшла вже тот найстаршій
покій, а ще на другом покою то кухар, то они ще били. Вій-
шла до того покою, де обід їли, там бив шнурок, а на ним оба-
грянці маленьки бісовски; она сі тото взяла в руку. Як вийшла
до сіней, зараз тоти пси почали ворчати, а она шнурок меже
них верла; Біг дав, заглупали і її ничь не мовили. Вийшла аж
на двірь, і втіче вже від тіх дворів гет у ліс; як взяла втікати,
як взяла втікати, як взяла втікати без памяти, забігла до дру-
гого такого двору; тот бісовскій ся звав. Там ничь не било, хіба
єдна баба, та їсти варила так як на комашню і бесідуе до тої
панни:

— Відкильь ти, як ти походила, мій кгазда, як прійде, то тя
забье єднако.

Повідат:

— Єдно ми вже; я вже знаю, же в гіршим страху не буду,
як ем там била; хоть ми забют, то вже не так як там.

Приїздит проклятий із світа, прилетів і питат ся:

309

— Жоно! що ту десь душа плісна смердит, о! повідат, я знаю, знаю, она там била, де тоти розбійники, а пак ї пан Біг дав, же не погпіла.

Она ю під муром прикрила коритом.

— Кгаздойко, ту нема нікого.

Як пішов гладати, найшов; взяв на долоню і заніс до свого
покою:

— Я знаю, же ти там мала згибнути, але жесь не згибла,
то твоя смерть ту буде, тепер, повідат, тепер мені запиши тото
перше, що будеш мати, то тя вибавлю; бо хоть бись до сивого
волоса ишла, то не вийдиш, бо тя буду блудом вести.

Відтак він взяв, як му записала—бо не знала, що то є—і ви-
бавив ю. Як прійшла домів, некому не повідала, де в яким бпла,
зараз ся віддала за едного пана. Так тот пан дуже мазтний бив,
влюбив тоту панну і ожинив ся, і відтак в рік уродила хлопця
собі. Дома утіха велика, пан ся тішит, а она ся смутит. Пові-
дат пан:

— Моя жоно наймилійша, чого ся смутиш? у нас ся детпна вродила, повиннась бити утішна, а ти собі така смутна живо.

Так она повідат свому мужові:

— Я в таким била, же я тоту детину записала проклятим,
як ем о нім не знала.

— Єй, моя жоно! не журися тим, як ему Бог не судив в про-
клятих бити, то не буде.

Так тому хлопцёві як вистало чтири роки, взяв ся вчити до
школи, так му наука шла. Прійшов на вакацію, мати плаче, і
гладит го.

— Сину! вже не довго ся буду тобов тішти.

— Моя мамо! та повіджте ми, чому?

А она:

— Сину! я жебим того не била зробила, била бим тогда згибла.

— Мамо моя! мамо! копі Бог дав, же ти з відтам вийшла,
то я як мі Бог не судив, то я не згину.

Тот хлопец вийшов собі на гору і ходит по тій горі, Богу
ся молит і матці найсвитійшой, жебі его душу не дала проклятим.

310

Матка найсвятійша на той горі указала му ся паннов, питат го ся:

— Чому ти, паничу, так дуже плачиш смутно собі!

— Га! мая мати в таким била, же му сіла мене записати проклятим, ще мене в утробі не било; я буду матерь Божу просити, чей мене виратує.

Матерь Божа іде через тоту гору, а він за нев іде, відтак виняла шнурок із кешені своей і дає тот шнурок тому паничові.

— Нажь тобі, на тот шнурок, бо ти вже ідеш на вислугу; він тобі завдасть едну роботу таку, що ї мусиш ізробити, бо я ті буду на помочи. Взяв шнурок тот у неї. Жебсь тот шнурок на того завер, що му записаний есь, а тот шнурок сам го засилит за горло.

Так тот проклятий стрітив его в лісі, повідат:

— Ци ідеш на вислугу?

— Іду.

— Но то ту я іду, бо ти вже мій е.

— Ніт, я божій, я не твій; відтак повідат:

— Коли хочеш, жебись вислужив, ідиж, іди, там моє стадо за тов горов ся пасе, жебись імив найстаршу стадницю, і привиди ю; одики гора е, я ті укажу, де моє стадо е, де тота стадниця е.

А він свою власну жону вже на клять поставив, би ся не дала імити, би го вітром і огнём спалила, бо і она вже била проклята. І тот хлопец, як увидів тото стадо, питат ся: «Котру стадницю?» І він указав. Вихопив собі той шнурок і він таку мисль мав, жеби тоту стадницю імити, а тот шнурок такий бив, же хоть би і сто било, то як вже тоту мисль мав і вер, то вже досяг. І так узяв за тот шнурок, притяг ю перед проклятого а на нёго другій конець завер і обое держит у едной руці. Приходит пресвятая діва ему на поміч, і дає му цимпліну до битя до правой руки:

— На! бій, паничу, того проклятого і прокляту, поки ті той запис не верне до руки, жеби я свідок била.

311

Тот як взяв бити, карбовати, а шнурок тягнути, доти бив
аж проклятий повідат:

— Паничу! ни шобим тот запис не вернув, але що хочеш
ще, то ті дам.

Він побідат:

— Пек ті проклятий, жеби ти від мене пропав, жеби я тебе
на помічь потребовав, я маю Бога живого і матерь Божу.

І так не било вимови, проклятий мусів віддати декрет і під-
писати ся, же юж вислужений, же до нёго жадного права не має.
Відтак іде матерь Божа з нім, і ему повідат:

— Жебись ся добре заходив, Богу ся молив, бись гріха не
сутворив; бо будеш великим царём, будеш мати утраплінье ве-
лике, всі ся царі на тебе ізберут, але ти ся не даш, хіба про-
сом, як би ся спросили в тя. Як бись загибав, зблудив, як бись
на війні бив, на тот ті шнурок, він ті на помочі буде. І від-
так прійшов до своей матери і вітця, віддав нім тот запис до
рук, они прочитали, же вже вислужений, і дуже ся втішили.
Біг дав, же він бив царём, як зайшли на нёго ся збирати царі
а він всіх тим шнурком побідив.

(Пгн. зъ Никлович'я, 7—13).

## 17. Жена—змѣя.

То у господара був наймит. І такий придався, шо нігди не
піде у кумпанію. Ото другі хлопці заходять на ёго всякого, шоб
затягнути куди с собою і якось заволокли ёго до коршми, чи
що там. Не довго він побув з ним, вийшов з теї то компаніи,
і лісом ёму була дорога. Він став йти і не попав у село. Хо-
дить він по тому лісі і довгенько ходить, ніяк не вийде на
свою дорогу. Ото зострічає він на лісі змію, полоза. Повзе та
змія прамо до ёго і говорить ёму: «Я тебе тут ззім». Той наймит
звик уже бути на самоті, каже до теї змії: «Як собі захочиш
про мене, ззіж!» Ото змія стала казати: «Не буду я тебе їсти,
оно зроби тее, шо я скажу тпі». І стала та змія казати най-
митові тому: «Вернешся тй до дому, хазяїн буде гніватись на
тебе, шо ти так довго баривсь, шо не було ёму с ким чого ро-

312

бити, і шо до сеї пори хліб у ёго стойть на полі. І пошле він тебе снопи возвити, будеш возити, я тибі поможу. Набірай на вози добре, оно всёго хліба не забірай с поля, покинеш півкопу, білш не треба, оно їдну півкопу покінеш. Попросиш свого господара, нехай тибі дасть ту півкопу за тее, шо ти служив. І грошей од ёго не бери, оно ту півкопу проси сибі. Як одступить тибі хазяїн півкопу, то запали її, звітиль вискочить панна, ото твої жінка буде».

Вислухав це все наймит, йде до свого господара робити, як ёму змія приказувала. Став возити у свого господара хліб с поля диво возить: сам возить, сам складає, поїде в поле, то набере такого снопів, шо аж вози тріщать... Управився той наймит с хозяйствим хлібом, став просить собі остатню півкопу. Відступає ёму свій заробіток, нічого не просить у свого господара, нічого ёму нетра, то но ту півкопу хліба бажає для себе. Ото одступає ёму господар ту півкопу. Заїхав він до теї копи, запалив її, так змія правду сказала: вискочила звітпль панна. Після цёго наймит береться женитись, стараіться, шоб місце ёму було на хату. Дали ёму пани місце, де хату построїти, жінка ёму дає таку поміч, шо власне сам він нічого й не робить. Хата поспіла у нёго, як слово мовити, в хаті все є, чого но треба в хазяйстві. Той наймит нічого не тямить, ходить оно та дивується. Кудп загляне, то всёго понаготовляно, понапратувано, хазяїн такий став той наймит, шо і в селі кращого нема.

Жив він там може й довго на хазяйстві, ше піти в дорогу ёму заманулось. Було в нёго три паровиці жита посіянпх, ветаіться він до доми, кажуть ёму: твое жито не зібране, стойть щей досі на пні. А вже пізня пора. То бувало жінка, як старалась, а тепер покинула хліб у полі. Думає він, шоб то це значило? Є, став казати, гадина таки гадиною. Йде до доми, сам не свій, так розгнівався на жинку за тее жито.

Ввійшов після дороги в хату, шось лежить на подушках, жінки не видно, а то гадина велика така звернулась в клубок і лежить на подушках. Він тоді вже згадав, як ёму колись жінка приказувала, шо, борони Боже, звати мене гадиною; не позволяю

419

позлазили тоді козаки на землянку і давай штихами впихать
солому в землянку, а далі й підпалили: думали—вийде. Задуши-
вся старий Сагайдак, а вийти таки не вийшов. Довго тоді вій-
сько стояло в Сагайдашнім, вирубало увесь дубовий ліс, порізало
багато скоту Сагайдакового (бо Сагайдак був такий багатий, шо
й сам не знав щоту своєму муществу), забрали ёго табун коней
і де які припаси і поїхали дальше вже аж у Крим. Довго я вже
служив в козаках, аж поки оставку дали. Після оставки я ще
довго ходив в заброди ¹), а як зостарівсь, то прочув, шо де які
мої старі товариші, шо втекли дубом від Сагайдака, завернули
в христяни в цю слободу, де я й тепер живу,—тай собі тута
поселився; тепер уже їх і на світі нема, тай я вже послідні дні
доживаю. «Стали ми одъіжжать, а дід і пита: «А шо, хлопці, чи
таки поріс ліс на тім місті, де порубало дуби військо, як копію-
вали Сагайдака?»—«Поріс»—кажемо.—«Е, тепер уже як пору-
баете, то вже більш не поросте». Поїхали ми і вже більш не
бачили того діда».

Далє разскащикъ нашъ сообщилъ, что послѣ того, какъ
«скопіювали Сагайдака,» Сагайдашное не покидали престарѣлые
запорожцы и проживали въ рѣдкихъ случаяхъ небольшими шай-
ками, а большею частью по одиночкѣ. Такъ, отецъ разскащика
передавалъ ему, что вскорѣ послѣ Сагайдака тамъ поселился
Запорожецъ «Скотівець». Онъ жилъ очень скромно, развелъ
много скота и чрезвычайно былъ гостепріимный. Шайки онъ
не держалъ, но какъ въ то время козаки еще не могли отвык-
нуть отъ вольной жизни, то бывало часто, ѳдучи съ раздобы-
токъ или, другими словами, съ грабежей, наїзжали къ нему, п
онъ принималъ ихъ къ себѣ, по нѣскольку дней кормилъ ихъ
и поилъ, а также скрывалъ ихъ воровскія сокровища, ў иногда
и ихъ самихъ отъ преслѣдованія. «Було пристане до ёго яке
ледащо, то він і годусе ёго хлібом, та медом, аби ёму скот пас.
Іноді було понабігають з слободи дітвора до діда, обступлять ёго
кругом, то він давай їм казон росказувать, а вони коло ёго

¹) Де небудь біля моря рибу ловив. Колись було зберуться бродяги, підуть до моря й давай рибальчить. Пр. разскащика.

420

ригочуться, а дали поведе до куріня і давай угощать медом».
Разскащикъ хорошо еще помнить одного запорожца, извѣстнаго
подъ фамиліей Дворяненко, который умеръ въ концѣ пятидесят-
тыхъ годовъ. Дворяненку, по словамъ разскащпка, было далеко
за сто лѣтъ; поселился онъ вскорѣ послѣ смерти «Скотівця» и
жилъ въ землянкѣ, на пепелищѣ Сагайдака; хотя уже насели-
лось село Вознесенка въ двухъ верстахъ ниже Сагайдачина,
онъ все-таки не могъ разстаться съ одиночествомъ и переносилъ
всѣ лишенія, которые преслѣдовали его въ престарѣлые годы.
Запорожецъ Дворяненко, какъ замѣтили мы изъ многихъ раз-
сказовъ старика, велъ скитальческую жизнь съ молодыхъ лѣтъ;
это уже видно изъ того, что этотъ же Дворяненко въ концѣ
семисотыхъ годовъ, уже былъ извѣстенъ только что прибыв-
шимъ для населенія въ приднѣповскомъ краѣ нѣмцамъ. «Було
часто на Дніпрі сходився з рибалками, бо він і сам рибальчив,
та богато було де-чого росказуе про старину; знав также багато
запорозьских пісень, і любив часто співать їх; було як заведе
оції, що про Кольниша співають:

Устань батьку, Кольнишевський,
Просят тебе люди,
Та поїдем на Вкраїну,
По прежнєму буде;
Та поїдем до столиці,
Благати цариді:
А чи не дасть тії землі,
А шо від границі.

А як бува іноді пьяненькій, то було співа запорозькikh
пісень, та схиле голову й плаче. «Ей, каже, минулось на життя,
та вже мабуть і не вернеться; хіба молодими були й ми такі, як
ви тепер? Ні... Хіба сиділи-б так, як ви сидите дома, біли
жінок? Як раз... усіділи б... давно-б уже на коней тай подаліся-б
степами: або туди (указыван рукой на Польшу), а бо туди
(въ Крымъ). Запорозцеві все равно: шо свою голову зоставив,
що чужу зняв, аби живий не дався в руки, та зостався козак

421

козаком. Як подивися теперь на це все, шо понарообляли: города,
sела понаселили, понастроювали хат; на шо це все? Колись
було живемо в курінях, тай горілку пьемо, а тепер шо?... Ка'зна
що?» Пзъ разсказовъ о Дворяненкѣ, мы поняли, что онъ былъ въ
свое время путеводителемъ туристамъ по знакомымъ ёму мѣстамъ.
«Було як біжить губернатір через Кічкас, то й в Сагайдашне
заверне до Дворяненка; дід було й веде его по скелям, та по
землянкам, де жив Сагайдак, та росказуб: де що було. Колись
був губернатір, та такий легкий, шо всі було скелі śходе ¹).
Іноді й пани досякі проїжали Кічкас, то все було завернуть
до діда, послухають про старину; а як купить ему півкварти го-
рілки, то не переслухав би й за день; шо не скаже було, та все
доладу». Мѣстность эта отъ горы (съ востока и юга) окружена ска-
лами; внизу растетъ дубовый лѣсъ; средн самой мѣстности возвыша-
ются двѣ огромныя скалы, изъ которыхъ одна (южная) носитъ на-
званіе «Дурної скелі,» вдалась въ Днѣпръ, а во время весенняго
разлива Днѣпра окружена со всѣхъ концовъ водою, образуя такимъ
образомъ большой каменный островъ; другая,— «Середьня скеля»
расположена въ 80—100 саженяхъ отъ первой, на болѣе воз-
вышенномъ мѣстѣ, ближе къ горѣ отъ степи, и окружена дубо-
вымъ лѣсомъ. На этой скаль замѣчательное по своей ориги-
нальности каменное кресло, какъ полагаютъ, Сагайдака; это
просто грубо обработанный камень, взнесенъ на возвышенность
скалы, откуда есть возможность наблюдать окрестности; въ немъ
искусно выдолѣлено сидѣнье такого размѣра, что свободно можно
улечься человѣку среднаго роста; съ наклонной стороны камни
продолѣлено мѣсто спускать ноги, а вверху—мѣсто для головы.
Отъ долбленія ли, или отъ замерзанія въ немъ случайно попав-
шей воды, во время сильныхъ морозовъ—камень расколотъ на
двѣ части, но расколотыя половины плотно слеглись одна съ
другой. Съ обѣихъ скалъ хорошо видны окрестности: островъ
Хортицкій (съверный конецъ), колонія Кичкасъ (на съверѣ),
на правой сторонѣ Днѣпра, а также окрестныя приднѣпровскія

¹) На сколько намъ извѣстно, это былъ начальникъ Екатеринославской губерніи, Фаберъ.

422

степи; внизу быстро струится хрустальный Днѣпръ.—Словомъ, взору наблюдателя рисуется прелестный ландшафтъ, а шумъ воды, пробивающейся между ущельями пересѣкающихъ Днѣпръ камней, оживляетъ эту дикую природу. На «Дурной» скалѣ, занимающей огромное пространство мѣстности, растутъ кусты ракиты, дубъ и татарскій кленъ, не говоря уже о зеленой травѣ и цвѣтахъ, которыми бываетъ роскошно наряжена скала въ весенніе и лѣтніе мѣсяцы. На скатѣ горы, ведущей въ лѣсъ, на пепелищахъ Сагадайка, Скотивца, Дворяненка и позднѣйшихъ ихъ земляковъ остались слѣды куреней и тутъ же попадаются черепья горшковъ и мисокъ, которые замѣтно плотно мастерились, что можно заключить изъ толщины послѣднихъ.

(Кіевск. Телегр. 1875, № 134. Запис. Я. Новицкій отъ Кр. Романа Булата, т. Вознесенки, Алекс. у., Екатериносл. губ.).

## Запорожецъ Дворяненко и нѣмцы—колонисты.

Росказував старого німця, Якубенка, батько (Якубъ Гейнеръ изъ колоніи Островъ-Хортицкой, на Остр. Хортицѣ) шо як приїхали вони до Дніпра з німещини ¹), то переправились через Старе Дніпро на острів Хортицю і поставали в Музичиній бальці. Було, каже, сонечко перед вечером, як до їх переїхав каюком з того боку Дніпра запорожець Дворяненко. На ёму, каже, з одежі була тіко сорочка та штани, сам босий, бо було діло влітку; біля очкура висів здоровенний ніж, а собою, каже, Дворяненко був сутулуватий і широкоплечий чоловік, шо з медведем поборовся-б. Прийшов, каже, тай дивиться на німоту, бо звісно, ні він не вмів балакать по німецькому, ні вони по нашому. Роздививсь, каже, тай потяг собі каюком до дому співаючи, аж луна Дніпром ходе. Німота поморлась після дороги, поприпиняла до пакілля коней і лягла спать. Устають, каже, вранці, коли нема однії коняки біля повозки. Шукали вони, шукали по

¹) Время пріїзда нѣмцовъ и первое поселеніе ихъ на Хортицѣ относится къ 1789 году, какъ мы узнали по справкамъ, наведеннымъ въ Островъ-Хортицкомъ Приказѣ, т. е. черезъ 14 лѣтъ послѣ падепія Сѣчи.

423

Хортиці—нема. Коли пішли до міста, де коняка була припьята,
аж лежить той самий ніж, шо вчора бачили висів у Дворяненка
біля очкура. Вони тоді і догадались, де ділась їхня шкапа. Тоді
вже, каже, Дворяненка німці стали берегтися. Хоч і прокрався
Дворяненко, а все таки частенко ходив до німців, аж поки не
навчивсь трохи по їхнєму балакать; а тоді росказав їм, як украв
коняку, та загадав, шоб не сердились, бо в мене, каже, така
вже вдача.

(С. Вознесенка (противъ Хортицы), Александровск. уѣзда Екатеринос. губ.,
записалъ отъ Стефана Власенка Я. Новицкій).

Бѣглые крестьяне у новороссійскихъ пановъ.

Колись, як ще не було тут слобід, жили поміщики, іміли,
значить, такі участки землі, які хто зайняв, і були в їх хрис-
тяни. Які-ж то, думаете, христяни? Оце, було, пристануть до їх
бродяги, шо втекли от сердитих панів, тай роблять їм: аби году-
вали їх хлібом. Відціля за сто верст була волость в Дібрівках
(Большемихайловка, Александровскаго уѣзда). Було пришлють з
волости там якого поганенького начальника, старшину з писа-
рем або засідателя, навідаться, чи нема тут бродяг. Поїдуть,
було, вони до поміщика, то він їх і напува горілкою, а бродяги
чай підносять. Попьють було, попьють, і с тим і їдуть. А як
приїде який великий начальник, то пани ховали своїх бродяг:
то в бурьянах, то в очередах, то в тернах, і вони пересидять,
поки начальник виїде, а потім і збіраються до купи. Чорта з два
було хто найде. А иноді, було, пан поведе начальника на тік,
показать ёму свое багатство,—звісно, тоді було стоять стоги со-
ломи та ворохи як гори,—то оце начальник дивубьться на стоги,
а ёму і в голову не прийде, шо там чортова куча похована
бродяг, в соломі.

(С. Ольгинское, Маріуп. у., Екатер. губ., записалъ отъ Филпппа Молодика
Я. Новицкій, февраль 1876 г.).

424

КЪ ОТДЪЛУ ХІ.

Савуръ могила, къ № 11.

Колись то була така пословиця в старих чумаків, шо каже:
«Савур ¹) могила, Теплиньский ²) ліс, де бере чумаків біс».
Жив колись на Савур могилі Сава козак з товариством. Було
поставе ратище біля шляху, а біля ратища простеле повсть.
Чумаки й кладуть: хто хліба, хто соли, хто зерна якого сипе.
Хто нокладе, то той й байдуже, проїде; хто не покладе, то тому
вже й біда, про того вже й пословиця говоре. Раз їхали чумаки
поз ратище, а з ними був не великий хлопець. Стали вони
сипать зерно в повсть, а хлопець і каже: «не сипте—проїдемо
й так; а хто нападе, то я побалакаю з ним; і проїдемо благопо-
лушно». Послухали чумаки хлопця, не сипали ні зерна, ні хліба
не клали і поїхали. Одъїхали од ратица, коли це гоняться роз-
бойники, а між ними і сам Сава. Догнали чумаків, а хлопець і
вчипивсь з Савою балакать. Сава замітив, шо то хлопець був
з розумних, тай взяв ёго з собою, а чумаків пустив. От, звісно,
хлопець пристав уже до їх у шайку і знав, де що ховалось.
Раз послав Сава своїх гайдамак у Київську губернію, а там їх
половили і забрали в москалі; взяли й того хлопця, шо загра-
бував Сава у чумаків. Пройшло з тії пори вже багато год і
самого Сави не стало на могилі. Пасе раз чоловік біля могили
скот, а тут находять дощові хмари. Став покрапать дощ, а
скотарь зійшов на могилу, сів серед неї, напьяв сіряк і сидить
під ним. Слуха, шось стугонить. Оглянувсь він, коли іде до
єго москаль на милиці. Підійшов тай каже: «здоров!»—Здоров!
—«Хто оту нивку виорав, шо з боку могили?»—Такий то і такий
чоловік.—«Шо ж він багатий?»—Та розжився, каже, здорово.
—«Еге, погане діло: один казанок гроший був таких, шо можно

¹) Могила Савур стоїть в Доящині, між річками Міюсом і Кринкою. Мабудь буде верст сорок до неї от того міста, де Міюс сходиться з Кринкою. Кринка біля самої могили. (Прим'ч. разскащика).

2) Ліс Теплинський стоїть за городом Славьянським, Харьківської губ., верстов мабуть шість, або сім от города. (Прим'ч. разскащика).

425

було-б изить, тай того нема. Отут, каже, де ти сидиш, е лёх з
серебром та золотом, есть і побіля могли багато грошей, та не-
можна брать: місто закліте». — Пожалкував, пожалкував за чавун-
цем і давай росказувать скотареві, шо діялось в старпну на
могилі,— бо це москаль був той самий, котрого Сава хлопцем
узяв у чумаків.

(Маріуп. уѣздъ, с. Ольгійское, записано отъ крестьяніна Филиппа Моло-
дики, февраля 1876 г.).

КЪ - № 11.

Островъ Хортица въ томъ видѣ, въ какомъ застали его сосѣдніе при-
днѣпровскіе поселенцы, вскорѣ послѣ уничтоженія запорожской Сѣчи.

Після того, як скасували Січ, біля Дніпра стали селить села.
В цій слободі (Вознесенскѣ, противъ о. Хортицы) було хат може
з десять, або й того меньше. Батько мій як поселился, та за-
раз же заходився рибальчить на Дніпрі; часто було з рибалками
стоять каюками на Хортиці, та сушать сітки. Тоді ще, кажуть,
на острові, біля озера Домахи, була запорозька хата, така як і
у нас тепер хатки. В хаті мов недавно ще жив хто, бо стояла
піч цілісінька, і стіл, і лави; на столі, кажуть, був вирізаний
хрест, а з боку, в углі, дірка для свічки. По всёму острову де
були цілі, де порозвалювані землянки, цеб то куріні запорозькі.
Інчі кажуть, шо зазнають, як жив на Хортиці москаль-сторож,
буцім то глядів садка, котрий розвів Потёмка. Свинцеві пулі
та бомби так, було, і валяються по острову.

(С. Вознесенка, Александр. уѣзда, Екатер. губ., записалъ отъ Стєфана Власенка Я. Новицкій).

КЪ ОТДЪЛУ XII.

Король Матіяшъ. (Тото не приновідка ино правда).

Бив піп един, мав слугу. Так пішли у поле орати. Вни орют,
а стой коронація, що виберают крілі, і тот слуга ся на тото
дивит, піп за плугом ходит, а він воли гонит, повідат до попа:
Я піду на коронацію. А піп му на то повідат: —Божа дітино!

426

ми не годні тото доступити, то не наше. А він повідат:—Га мені ся добрий сон снив, як би Бог хотів, я би бив за кріля. То ся робило у Невіцку за Бескідом. Відтак піп повідат д слузі тому:—Коли тя так кортит, возьми вівса з міха у жменю, за- тули, вийди в другій конець (загона), сли пустит овес той кільцо, то підеш на коронацію. Він затулив, поки вийшов на другій конець, кільце вісит скрісь пальці. Повідат піп до нёго, як уви- дів, же вийшло тото кільце, обернув з другого кінця (загона зъ плугомъ), повідат:—Зтули сі бичину еще,—як ті ся бичина ро- зівье в руці, підеш на коронацію. Поки вийшов на другій ко- нець, а бичиня ся розвило гет. Повідат піп:—Божа дітино, ти вже не мій слуга, іди, няй тя Бог благословит, і я тя благословлю.

Зійшов на коронацію, став собі на боку. Пустили коруну (а та коруна літала) а коруна літай, літай і на нёго сіла; а він бив звичайні обдертий, та ся ним встидали; взяли, корону з нёго здерли, випрали го, а він втіки аж коло води в лози ся сховав.

Пустили коруну, коруна літай, літай, сіла зновель на нёго; они імили зновель, вибили, і зновь пригнали, а корону зняли з нёго. Відтак утіче, утіче, та у купінку сіна ся сховав. Они пу- стили коруну, коруна літай, літай, як фурне та право сіла на нёго, там на купінку. Они взяли го зараз тамки знайшли, взяли гет зволокли го, і зложили на нёго королевски шяти, і він сів до королевского двора, і зараз за кріля бив.

Зараз пише до нёго поган-дівчя, жеби ся зараз ладив на війну, бо го нікто не міг звоювати, всіх царів звоювало тото поган- дівчя.

Він розказав на цілий край венгерский, жеби кождий кгазда, що має яку худобу, зладив на кожду худобину дзвінок і смоляну свічку, і жеби як упаде розказ, всі мали тое на поготовлю; а сам ся взяв та іде в світ, і нікто не знав де він ся дів. Іде, іде, приходит до едної пущі, там било едної проклятої цариці стадо коней, і тамка у тої цариці била така стадниця, що вро- дила що місяць лошака, а там прокляті на тото стерегли, кот- рий первий хопит, того буде. Так вівчярі пасли вівці не далеко,

427

єдин мовит вівчярь:—Крілю Матіяшу! я тебе пораджу, що робити ту, бо ти не годен тото зробити сам. Возми ти сі барана, чім тота кобила лошяка уродит, вержь барана меже них. Він так і зробив, а тоти барана хопили межь себе, а лошяка лишили. Відтак взяв і дав лошякови піссати раз у той стадниці, дав другій раз, дав і третій раз піссати; як піссав, як сів на нёго, так і у вітру прилетів до свого двора.

Тепер дав розказ на цілий край, жеби гнали худоби, та жеби їм поприсиляли дзвінки деревяниї та межь рогами їм позажигали свічки смоляний, та всё жеби гнали, гусі, барани, кури, всяку худобину. Тепер написав до паган-дівчяти, же вже готовий (бо перше ся спросив, бо не мав коника), жеби ся ладило, і тото ся в ночи зробило. Женут худоби під тот замок, така ясність ся зробила, а звичайні гусі гевгают, безрогі рохают, барани бляют, кури кодкодачут, гет всё своїм голосом ся наголошат, а дзвінки дзеленкотят такий гук, що не можь. Тото поган-дівча повідат до своїх послушників, що така війна іде, що нікто такой не видів, та висилат одного послушника:—Іди, слухай, якого язика. Тот входит до ней, повідат:—То не мого язика, я не розумію. А тот вже під замок підпират. Она висилат другого послушника, щоби язика розумів, і другій повідат: Що я не розумію. Послала і третёго післа і третій повів:—Що не розуміє. Она ся зхопила сама відтам із сих покоїв та на дідинец, хопила палаш в руки, а кріль Матіяш випав на тім кони, і еї захопив на дідинци, і палаш ніс в руці на поготовлю. Она повідат до нёго: —Го, го! що кріль Матіяш зробит, яке діло, шо бабу зітне! А він повідат:—Няй буде, ци баба, ци не баба!—як свякнув, і голова аж у поділя впала, він у вітру як скочив за тов головов, і голову на палаш спяв.

І відтак, як звоював тото дівчя, Турок розчяв ся з ним бити. Він з Турком найбільши війни мав, і так му вже бив ся надоїв, що годі.

Мав кріль Матіяш такого єднорала, тот повідат до нёго:— Царю мій, кріле Матіяшу, я так зроблю, що ту Турка принесу із его жіньков. Тот до нёго повідат:—Ще не треба тото робити,

428

я ся буду у перед дивити, що він із зі мнов буде робити. Чім війна ся розчяла, зараз го Турок імив і взяв го до своей землі, виставив го на такій трон високий ге стовп, же там нікто не дійшов, і повідат: —Не пущу ти, тепер будеш війну точити тутки. І там кріль Матіяш сидів у бохонку хліба і у кварті води. Приходити дєму дявол повідат: —Крілю Матіяшу! погинеш вже тепер. —Ой! повідат, я вже виджу сам, що вже згину. А дявол повідат: —Що би ти мені ударовав, що би я тебе з відти із того трону ізняв, і до свого краю заніс? Повідат до нёго кріль Матіяш: —Щожь би я тобі таке дав, коли я такого немаю нічь. —Запиши мі ти яку душу із свого народа. —Ізчезай, ний я я ту гину, я душу не писав би, бо я душов не обладую, душов Бог обладує. Тот полетів. Прилітат другій другої ночі. —Крілю Матіяшу, я тебе з відти випущу, щоби ти мені за тото дав? —Що я би ти дав, я не маю нічь, у чім буду мочи, у тим тя буду ратовати. Він взяв відтам его, і приніс до своїх паляців. Повідат кріль Матіяш до того проклитого: —Єй! коли ти вже так зробив, зроби жь ти ми так, жебись ми того Турка і Туркеню у ліжку у тот мій сад приніс.

А то ся робило в літі, же у саду било. У тот сад принісь проклятий Турка і Туркеню з ліжком, і поставив го у тот сад. Она ся пробудила у перед, слухат, а кури піют, а вна повідат: —Го, го! царю, вже птаки не таки піют, як у нашої землі. А оно кури піяли. Він устав, подивив ся, увидів вже зараз, же далеко він. Як ся розвиднило, ще не збуджят їх, вже так било може в семій годині, взяв на полумисок вина а ручник на руці, і виніс умити ся їм, і умили ся красненько і взяв царя за руку, і до свого покою їх зевів, і крикнув на кухаря, жеби дуже дорогий обід зладив і снідання і напій, і велике пініе мав там з ним дуже, і велпку утіху, що го у своїм паляцу увидів, і повідат до нёго: —Ци видиш ти, Турецкій башо, ци так Бог приказує, щоби ти імив і губив? ци губю я тебе? І тя можу одики згубити, я тя маю у руках, але я тя не губю, так Бог не велит. І тот дуже зажурив ся і его жінька. Так кріль Матіяш повідат до нёго: —Цит царю Турецкій! я тебе не згубю, ти ся

429

так у мене весели, як бись ся веселив у своїм крілевстві. І там
кріль Турецкій присяг дванайцять раз перед крілём Матіяшом,
же війну не буде точити на нёго, і царевна також, і желізне
право зробили меже собов (же на желізі тоту угоду вибили) і
взяв і відослав їх до свого краю. Такій бив кріль Матіяш!

(Игн. зъ Никловичъ, 52—56).

КЪ ХІІІ ОТДЪЛУ.

Болгарскій разсказъ о сотвореніі міра, о Богѣ и
діаволѣ, къ № 1—2.

Малорусскіе разсказы о сотвореніи міра съ дуалистическимъ
характеромъ, по всей вѣроятности, богумильско-болгарскаго про-
исхожденія. Въ виду этого считаемъ нелишнимъ перепечатать
здѣсь одинъ изъ болгарскихъ народныхъ разсказовъ, особенно
близкій къ нашимъ, тѣмъ болѣе, что онъ не былъ въ рукахъ
ученныхъ, сравнивавшихъ малорусскіе разсказы подобнаго рода съ
разсказами другихъ народовъ, какъ напр. у Буслаева (Историч.
Очерки, І, 438 и слѣд.), у Аванасьева («Поэтич. воззрѣнія сла-
вянъ на природу». Т. II. 459 и слѣд.), и тѣмъ болѣе, что онъ
былъ напечатанъ въ весьма мало распространенномъ изданіи
«Обштъ Трудъ,» 1868 г. II, стр. 73—78. Ср. Пыпина Истор.
слав. литерат. 71. Српске Нар. Припов. Караджича 114 и
пѣсеню «Цар Дуклијан и Крѣститель Йован,» а также примѣчаніе въ
Српске нар. пјесме Кар. II, 81—85.

Испьрвенъ земіа и хора нѣмало. На 'сѣкѣдѣ било вода.
Имало само Господь и діаволъ, кои-то живѣяли тогава наедно.

ІЕдинъ пѣть Господь рекълѣ діаволу: «хайд' да напра-
вимъ земіі и хора»,

«Да направимъ, отговориля діаволъ-тѣ, ами отъ дѣ да зе-
мемъ прѣсть?»

«Подъ водѣ-тѣ има прѣсть, рекълѣ Господь па діаволъ-тѣ,
—влѣзь та извади малко».

«Добрѣ» — отговорилъ діаволъ-тѣ.

430

«Прѣди да са пуснешь ама, казалъ Господь диаволу, кажи:
съ божікъ силкъ и съ моікъ! Тогава тіи ште стигнешь дѣно и
ште намѣришь прѣсть».

Диаволъ-тѣ са пуснѣлъ, нѣ не рекълѣ пьрво: «съ божікъ
силкъ и съ моікъ!», ами: «съ моікъ и божікъ силкъ!» Затова и не
стигнѣлѣ дѣно. На вторий-тѣ пѣть пакъ тѣй направилѣ и
пакъ дѣно не стигнѣлъ. На третий-тѣ пѣть вече казалѣ: «съ
божікъ силкъ и съ моікъ!» и тогава стигнѣлѣ дѣно, и съ но-
кти си закачилѣ малко прѣстъ.

Неіж прѣсть Господь іж турилъ надъ водѣ-тѣ и станѣло
малко земіа.

Діаволъ-тѣ, като видѣлѣ това, намислилѣ хитрость такъвѣ:
поканилъ Господа да спілѣтъ, та като заспи Господь, да го
бутне въ водѣ-тѣ, че да остане самъ той и да са прослави,
какво-то той ужѣ да іе направилъ земіж-тѣ. Господь зналѣ
това, нѣ лѣгнѣлѣ и са прѣсторилѣ, че спи. Тогава диаволъ-
тѣ става, зима Господіа на рѣцѣ и трѣгнува кѣдѣ водѣ-тѣ,
за да го хвьрли; той вьрви кѣдѣ водѣ-тѣ, а земіа-та расте.
Като не стигнѣлѣ водѣ, обърнѣлѣ са пакъ на другѣ странѣ;
нѣ пакъ до водѣ-тѣ не стигнѣлѣ. Тогава са обърнѣлѣ и на
третіѣ странѣ, і, като не стигнѣлѣ пакъ водѣ-тѣ, турилѣ
Господіа на земіж-тѣ, па лѣгнѣлѣ и той. Като поспалѣ малко,
румнѣло му, че останѣла оште и четвърта страна; зима Го-
сподіа и го понасіа кѣдѣ водѣ-тѣ, нѣ 'се пакъ не стигнѣлѣ
до неіж.

Тогава диаволъ-тѣ разбужда Господа: «Стани, Господи, да
благословимъ земіж-тѣ,—вижь, колко тіа пораснѣ, додѣ нія
спахме!»

«Кога-то ма тіи носи на всѣ четири страни, за да ма
хвьрлишь въ водѣ-тѣ, и паправи крьстъ съ мене, азъ бла-
гословихъ земіж-тѣ»—казва Господь.

Діаволъ-тѣ са разсѣрдилѣ за това, оставилъ Господіа и
побѣгнѣлѣ отъ него.

Като останѣлъ Господь самічкъ и като пораснѣла зе-
міа-та тѣй много, што-то слѣнце не може да іж покрий, той

431

сътворилъ въ духъ ангели, и проводилъ ангела воина, за да повика діаволъ-тъ, да го попита, какво да стори, за да прѣ-стане земіа-та да расте.

Въ това врѣме діаволъ-тъ сътворилъ козѣ-тѣ, и, като идѣлъ при Господіа, осѣдлалъ пърчѣ-тъ, кому-то направилъ юздѣ отъ прасѣ: отъ тогава и до сега кози-тѣ имѣтъ бради.

Ангели-ти, като видѣли діаволъ-тъ да ѣзди на пърчѣ, при-смѣли му са, а той са разсьрдилъ и върнѣлъ са назадъ.

Господь тосъ-часъ сътворилъ пчелѣ и казалъ ѝ: «иди скоро, та кацни діаволу на рамо и слушай, какво ште при-казва, че доди да ми обадишь».

Пчела-та отишла, кацнѣла діаволу на рамо, а той при-казвалъ: «Ехъ, глупавъ Господь! Не знай да земе юдинъ прѣтъ, па да кръстоса на 'сѣ четире страни и да каже: стига толкова земя! ами са чюди, какво да прави!» Пчела-та като чюла това, избрънчала и хвръкнѣла отъ рамо-то му. Діа-волъ-тъ са обърнѣлъ, та ѝ видѣлъ и рекълъ: «Да ти ѣде.... онъ-зи, кой-то та испратилъ!

Като дошла при Господіа, пчела-та му обадила, че диа-волъ-тъ приказвалъ: «Ехъ, глупавъ Господь! Не знаилъ да земе юдинъ прѣтъ, па да кръстоса земіѣ-тѣ на всѣ четире страни и да каже: стига толкость земя! ами са чюди, какво да прави!!» —А заради мене, рекла пчела-та, каза: «да ти ѣде.... онъ-зи, кой-то та проводи!»

Господь направилъ това—и земіа-та прѣстанѣла да расте, а на пчелѣ-та казалъ: «отъ твой-тѣ.... да нѣма отъ сего нататакъ пó сладки!

Слѣдъ това Господь направилъ отъ калъ челѣкъ, отъ кого-то са размножили по земіѣ-тѣ много хора; а като за-хванѣли да умирѣть, Господь повикалъ діаволъ-тъ и го по-канилъ, да живѣятъ наедно. Діаволъ-тъ са съгласилъ подъ такъвъ сговоръ: Живи-ти хора да бѣдѣтъ на Господа, а умрѣли-ти негови. Господь са съгласилъ на това, а за да не умирѣтъ хора-та скоро, направилъ да живѣятъ по 200 и 300 години.

432

Слѣдъ много врѣме, като видѣлъ Господь, че умрѣли-ли
станąли по вече отъ живи-ти, и диаволъ-тъ има по много
хора отъ него, той поискалъ да развали съ него сговоръ-тъ,
а не зналъ какъ. Заради това питалъ нѣкои отъ свои-ти
хора, като Авраама, Моисея и Іозупа—питалъ и ангели-ти,
нъ никой не могълъ да му обади, какъ да развали тосъ
сговоръ. Зели да испитуватъ за това диаволъ-тъ, и веднѣшь
юдинъ отъ Господеви-ти хора го попиталъ: «Дѣка-то сте
направили сговоръ съ Господа, живи-ти хора да сѣ негови,
а умрѣли-ти твой, може ли Господь развали тосъ сговоръ?»
—«Самъ Господь не може, отговорилъ диаволъ-тъ, а неговъ-
тъ синъ може, ако само направи, да му са роди синъ отъ
духъ-тъ му, а нѣ какъ-то са раждятъ и други-ти хора.

Като обадили това на Господа, той зелъ да мисли: «какъ
може, само съ духъ-тъ мой да ми са роди синъ на земіж-тѣ
прѣдъ сички свѣтъ!» Мислилъ, мислилъ и не можѣлъ да на-
мисли. Споради това, той самъ юдинъ пѣть попиталъ диаволъ-
тъ: «какъ могѣ да направі, да ми са роди синъ само отъ
духъ-тъ ми?»—«Твърдѣ лесно, отговорилъ му диаволъ-тъ: земи,
че направи отъ босилакъ-цвѣтіе юднѣ киткѣ, тури іж въ
пазухѣ, и да прѣспішь съ нея юднѣ ношіть, като си намп-
слишь, че желаюшь да ти са роди синъ отъ духъ божи, и,
штомъ като станешь, да я проводишь на благочестивѣ цѣло-
мѣдрѣ Марию, сестрѣ Іордановѣ, за да я подуши, и тіа
ште стане непразна.

Господь направилъ тѣй, какъ-то му казалъ диаволъ-тъ, и
проводилъ съ ангела Гавраила босилавѣ-тѣ киткѣ на цѣло-
мѣдреннѣ-тѣ Марию, кой-то ю казалъ: «носіх ти отъ Бога
дарѣ отъ хубаво цвѣтіе киткѣ; подуши я, че да видишь,
какво хубаво мириши!» Тіа зела киткѣ-тѣ и я помирисала.
Слѣдъ два-три дена Марию станąла лѣфусна.

Веднѣшь тръгнѣла Марию заедно съ брата си Іордана
да иде въ черковѣ, и като прибликили до черковѣ-тѣ, Іор-
дану му румнѣло, какво ште му са смѣятъ хора-та, като
вьрви съ сестрѣ си, тѣй като тіа оште ю мома, а ю лѣфу-

433

сна, — и той ѝ казалъ: «почакай, сестро, тукъ малко: язъ штѣ
са върнѣ до дома, и сега штѣ додѣ пӑкъ». Отишьлъ дома,
въсѣднѣлъ конь-тъ си и зелъ си сулицѣ въ рѣкѣ, на като
пристигнѣлъ до сестрѣ си Мариѣ, мушнѣлъ иѣ съ сулицѣ-
тѣ надъ мамѣ-тѣ. Тіа му уловила съ рѣкѣ сулицѣ-тѣ, измѣ-
кнѣла іѣ изъ грѣди си и му казала: «почакай, братко, да
ти утриѣ сулицѣ-тѣ, за да не та набѣдіятъ хора-та, че си
ма ті мушнѣлъ,» — и съ скутъ-тъ на дрѣхѣ-тѣ си іѣ утрила
отъ кърви.

Юрданъ забѣгнѣлъ тогава, а отъ ранѣ-тѣ Мариинѣ, што
са откри надъ мамѣ-тѣ ѝ отъ сулицѣ-тѣ на брата ѝ, роди
са Іисусъ Христосъ по духъ Божи, а Маріа си останѣ
пӑкъ цѣломѣдренна.

Като чюлъ Господь, че са родилъ Іисусъ Христосъ, порѣ-
чалъ подиръ 33 годинъ да го крьстітѣтъ.

Юрданъ забѣгнѣлъ въ далечни страни, и подирь много
врѣме, като чюлъ отъ хора-та, какво чюдо Божиево станѣло
съ сестрѣ му Мариѣ, завърнѣлъ са дома и молилъ сестрѣ
си да го прости. Тіа му казала: «като са познавашь, че си
сгрѣшилъ, отрѣжи си рѣкѣ-тѣ, съ коіѣ-то ма прободе,—
тогась штѣ та простіѣ». Той си отрѣзалъ рѣкѣ-тѣ, за това
са и посветилъ.

Іисусъ Христосъ застѣпалъ мѣсто-то на Бога и казалъ
діаволу: «Азъ штѣ ти отнемѣ умрѣли-ти хора, за да станѣтъ
'сички-ти мой». — Какъ ште ги отнемешь, отговорилъ му диа-
волъ-тѣ, кога-то азъ имамъ сговоръ съ баштѣ ти, живи-ти
да сж негови, а умрѣли-ти мой». — Тù имашь сговоръ за това
съ баштѣ ми, а нѣ съ мене—казалъ му Іисусъ. — Діаволъ-тѣ
нѣмалъ, какво да стори—самъ са излѣгалъ. И тѣй са раз-
валило вече съвсѣмъ другарство-то на Бога съ диаволъ-тѣ,
коіе-то другарство траіало по между имъ восемстотинъ хилади
години отъ сътвореніе-то на свѣтъ-тъ до ражданіе-то Іисусъ-
Христово.

Като му отнелъ Христосъ умрѣли-ти хора, диаволъ-тъ
тогава подговорилъ пакъ Евреи-ти да не го вѣрвѣтъ въ ништо.

28

434

Евреи-ти послушали диаволъ-тъ и зели да търсижтъ Христа
да го убижтъ. Като не могли да го намѣрджтъ, зашто-то
го не познавали, подканили юдного отъ негови-ти служители
—Юдж, да имъ го прѣдаде. Юда имъ казалъ: додѣте юди
на кои-си мѣсто съ мене, дѣто ште обѣде и Христосъ, и азъ
штѣ землѣ да черпілѣ съ вино апостоли-ти заедно съ него,
па като доде редъ да го почерпілѣ него, штѣ са искашлѣ и
обърнѣ кѣдѣ васъ: вий ште познаете, че това ю Христосъ,
—пуснѣте са тт го уловѣте.

Юда прѣдалъ Христа, нъ зналъ, какво той ште въскръ-
сне; за това отишьлъ та са объсилъ, че като доде Христосъ
да избави изъ адъ-тъ мрътви-ти, съ тѣхъ заедно и него да
избави. Нъ додѣ Юда са объсилъ и отишьлъ въ пькло-то,
Христосъ вьскръснѣлъ и избавилъ умрѣли-ти изъ него, а
Юда не достигнѣлъ, — и тъй той си останѣлъ тамъ въ пь-
кло-то.