Stroje se psáti děje písemnictva českého, za nutné
sem shledal, napřed probrati životopisy těch osob, ježto
v duchovním u nás rozvoji nějaké měly účastenství,
zůstavivše po sobě památky snah svých psané jazykem
českým anebo některým jeho nářečím. Mnoho v oboru
tom již pracováno, ale všestranného a pokud možná
rovnoměrného probádání podnes se nedostává. A předce,
neznajíc povahy, smýšlení, společenského postavení a
praktické působnosti jednotlivých spisovatelův, těžko
porozuměti jejich spisům, natož rozbírati a rozsuzovati
je podle vnitřního obsahu a účinkův na souvékovce
a potomky! Stačí v tom ukázati na jednu stránku.
Nikde snad rozpory náboženské neměly tak důsažného
vlivu na literaturu, jako u nás. Jak velice ku př. pů-
sobila sama Jednota Bratří českých! Od počátku XVI.
do polovice XVII. věku málo se čítá vynikavéjších
spisovatelův nekatolických, kteří by nebyli buď zje-
vnými nebo tajnými Bratry. A kolik o tom posud
bylo vůbec povědomo?

Z příčin u věci samé založených připojil sem také
životopisy literárních historikův, třeba nepsali česky,
pak písařův starověkých rukopisů, knéhtiskařův, na-
kladatelův a jiných pěstovatelův slovesnosti české. Že
sem přitom mezi muži znamenitými a témi, jenž jméno

VI

své leda nepatrným spiskem obeznámili, rozdílu nečinil,
ospravedlňovati nadbytečno. Však-tě bývaly u nás do-
by, kde se živoucnost české literatury udržovala druhdy
jen plytkými praménky plodův posledního řádu slo-
vesního!

Netajím se, že mne mocně vábila myšlénka, abych
dílo své rozšířil i na mimočeské spisovatelstvo ve vla-
stech našich, jelikož by se jen tím uzavřel okruh děl-
níkův, pracovavších na literárním rozvoji našem. Ale
přílišná úkolu takového rozsáhlost brzo mne poučila,
že se uskrovniti třeba.

Pokoušel sem se o jiné ještě rozšíření, totiž na
spisovatelstvo aspoň prvních desetiletí XIX. věku; ale
i od toho upustiti ukázalo se nutným. Rok 1800
vlastní jest mezník doby dávnější a doby nové. Na
spisovatele, jejichž činnost, byť i dříve začatá, bytnou
svou částí padá v dobu novou, s jiného hleděti sluší
hlediska, nežli na starší jich vrstevníky. I stavivo,
ježto k zbudování životopisův jich pohotově, zcela
jest rozdílné.

S životopisy spojil sem výsledky nové přehlídky
starších spisů českých. Však-tě, chvala Bohu, naše
jich známost rok od roku vzmáhá se a roste. Kolik
již doplňkův k Jungmannově historii literatury české
na jevo vynesli Dudík a Hanuš! A vždy ještě můžeme
se bažiti novými a novými objevy. V posledních
těchto dnech vynikly dva převzácné rukopisy kroniky
Dalimilovy, jeden ve Vídni, druhý v Cambridgi!

Pragmatická se historie literatury české s živo-
topisy a kněhopisem nikterak v jeden celek sloučiti

q

VII

nemohla; toho nyní, kde první svazek Rukověti kladu
do rukou znalcům, doličovati bohdá se mi ukládati nebude.

O obtížích podniknutého díla šířiti se nemíním,
leč abych omluvil poklésky, kterých druhdy při nej-
větší ostražitosti nebylo se lze vystříci. Největší nesnáze
plyne z veliké rozptylenosti pomůcek literárních a
kněh českých vůbec. Kam všude po Evropě rozne-
šeny jsou rukopisy a knihy české! Ani jedna z našich
veřejných bibliothek nemůže se honositi sbírkou i jen
přibližitelně úplnou. Ba na mnoze z nich ze všech
nelze sestaviti všecko. Zajímavá tu jedna okolnost.
Že staré knihy české zhubeny hrabivou horlivostí je-
suitských missionářův, jest obecně známo; ale méně
známo jest, že s podobným osudem potkaly se české
spisy jesuitské. I tyto za dnů našich náležejí k vzác-
nostem bibliografickým.

Snažil sem se proniknouti všude k pramenům
nejbližším, ale často nezbývalo než přestati na zprá-
vách z druhé i třetí ruky. Aby udaje každý znalec
mohl kontrolovati, všude sem doložil, odkud co vzato.
Kde dokladu takového není, tu čerpáno z obsahu sa-
mých spisův spisovatelových. Zkratky, pokud třeba,
vyloženy ku konci svazku přítomného.

Velikou mi pomocí byly výpisy Šafaříkovy ze
spisů bratrských, kterýmiž se zvěčnělý za posledních
let svých s zálibou obíral. Vděčně vzpomenouti ná-
leží přívětivost, které se mi dostalo od úřednictva
veřejných bibliothek v Praze, ve Vídni i v Olomouci,
jakož i laskavou ochotu, s kterou potazům mým ho-
věli literární přátelé moji, jmenovitě neunavný pestoun

A.

Br. Abdon Martin, starší bratr Jana Blahoslava, rodic přerovský, nar. 1529. Snešením synody, l. 1549 v Prostějové odbyvané, vyslán na útraty Jednoty do Královce, kdež slýchal proslulého tou dobou theologa, Jiříka Sabina. Ale již 1551 byl odtamtud spolu s jinými mládenci od Br. J. Husity proto vzat, že se Bratří začali obávati, aby v tovaryšstvě luteránův tamních neutrpěli co do mravní kázně (Gind. GBr. I. 358, 517); i odebral se na universitu wittemberskou, kdež se spolu s Herbertem a Štefanem u Esroma Rudingera (Quellen 364) učil řečtině a hebrejštině. Mírumilovnou povahou svou ziskal si přízeň Melanchthona, kterýž jej, an z Wittemberka odcházel, zvláštním listem, po otcovsku důtklivě psaným, odporoučel (Fiedler 243). Počátkem 1555 byl v Ml. Boleslavi, kdež ošetřoval Arnošta Krajiře v poslední jeho nemoci (Gind. GBr. I. 383). L. 1557 zřízen ve Slezanech na kněžství, načež potřebován ve správě duchovní v Praze. Tam jej dne 8. března 1561 v domě Jana Kustoše z Zubří zastihla předčasná smrt, i pochován u sv. Jindřicha „blizko dveří na krchově u zdi.“ Br. Jiřík Streyc složil mu nadbrobní nápis (Fiedler 244).

Jedna od něho píseň „Mocný všech věků kláli“ v kancionále šamotulském.

Abrahámffy Jan, potomek zemanské rodiny uherské, řantiškán provincie Spasitelovy, vynikal co kazatel a drahně duchovních řečí v rkp. po sobě zůstavil. Zemřel 16. dubna 1728. (Horányi Mem. I. 2. Mem. nova 12.)

1. Knížka modliteb nábožných. Vydána nákladem Jakuba Haška, probošta v N. Městě nad Váhem. V Truavě 1693. (ib.)

2. Žaltář. V Brně 1697. (ib.)

Abrahamides Izák, syn Abrahama Hrochotského, vojenského hejtmana stolice zvolenské, a Anny Curkajovy ze Zvoleně. Studoval nejprvé doma, potom ve Štávnici, v B. Bystřici, v Bardyjové a v Mošovcích, načež se odebral do

Rukověť k děj. lit. č.

1

2

Ackermann.

Prahy, kde dvě léta pobyl a mistrství ve svob. um. dosáhl, a
do Lipska. Po delších službách u cís. dvora a při školstvi,
stal se notářem města Křemnice. Byv povolán za probošta do
Bojnice, odebral se pro svěcení na kněžství do Wittemberka.
L. 1610 spolu s Č. Lánim a S. Melíkem v Žilině vyvolen za
superintendenta stolic předdunajských, při čemž mu svěřen nad-
zor v Těkovsku, Nitransku a Prešpursku. Vc spolku se svými
soudruhy v superintendentství přeložil katechismus Lutheruv,
tišt. v Levoči 1612. (Kuzmány v Sl. N. I.)

Ackermann von Behem viz Tkadléček.

Adalbertus a S. Tobia viz Vojtěch od sv. Tobiáše.

Adam bakalář, rodic litomyšlský, propůjčil se před 1500
Br. Martinu Kabátníkovi v sepsání cestopisu jeho i opatřil 1542
vydání jeho tiskem. L. 1526 koupil Adam od Petra doktora
z Třebska dům na náměstí litomyšlském (Pam. 1871, 44). Ale
když se 1548 Bratřím bylo z Čech stěhovati, prodal jej panu
Kostkoví, kterýž se o schválení koupě této v červnu ucházel
u Šebestiana Šejnocha, hejtmana litomyšlského. Šejnoch listem
ode dne 16. června žádal na králi, zdali by v tom povoliti
měl, jelikož i pan Kostka k Jednotě náleži (Bor. II. 101);
jak se král rozhodl, povědomo není. Adam mezitím v druhé
polovici máje již byl v Krakově spolu s Br. J. Jirkem, kdež
se měl sejti s kastellánem poznaňským, hrabětem Ondřejem
z Górky, a ještě jiným slechticem polským jména nyní nezná-
mého, jenž kdysi před tím v Litomyšli užíval Adamova poho-
stinství. Byla tehda naděje, že král polský Zigmund August
s vévodou pruským Albrechtem do Krakova zavítá; leč uká-
zala se klannou. I viděl se tudíž Adam nucena obrátiti se
písemně ke svému příznivci, prose o přimluvu jeho při králi,
by vystěhovalcům českým dán byl svobodný a bezpečný prů-
chod zeměmi polskými (Quellen 83). Král polský k prosbě
Bratří co do ubytování v zemích svých nesvolil; příznivější
jim byl vévoda Albrecht. Většina vystěhovalců obrátila se do
Prus. Brzo však shledali, že jim stálý pobyt jen pod tou vý-
minkou má býti dopuštěn, přiznají-li se k učení Lutherovu.
Několik Bratří vypraveno bylo před vánoci 1548 do Královce,
aby tam podnikli výslech. jehož výsledkem osud jejich měl se
rozhodnouti. Mezi vyslanými byl i Adam bakalář (ib. 92),
ačkoli se činně rozmluvy neúčastnil, jelikož jménem Bratří

Adami.

3

jen znalci německého jazyka Br. Urban Hermon a Br. Jan Jirek, pak k otázkám polským Br. Izrael odpovidali. Kdy se Adam do domova navrátil, určité říci nelze. Podle svědectví kněh městských byl 1550 opět v Litomyšli. Rovněž není povědomo, zdali i po svém návratu zastával městské písarství, kteréž mu před vystěhováním bylo svéřeno. Již 1530 psal se písárem městským. Manželku měl Ludmilu, dceru Daniele z Semanína (Pam. 1871, 44).

Ant. Korvina kráteći výkladové na epistoly nedělní celého roku. V Lito-
mysli 1541 u Alexandra (IV. 1490) Ded. Bohuši Kostkovi z Postupic.

Adam viz z Veleslavína Daniel a Samuel.

Adami Viktorin, Manetinský rodic, kněz pod oboji směru
luteranského. L. 1615 byl farářem v Slušticích na podacím
Smířických, i měl t. r. dne 8. června první nad mrtvolou
Albrechta Václ. Smířického, když do Náechoda přivezena byla,
kázaní. Řeč tato otištěna ve sbirce od Vítá Phagella (IV. 1704)
zpořízené. L. 1617 vydal čtyry písně na památku Bohunky
Skalské, roz. Bohdanecké z Hodkova (IV. 200). Později pře-
ložil Mr. Jana Chorinna baseń, počínající se: „Války nejkrva-
vější atd.“, kterou Mr. Jan Sudlecius připojil k Modlitbám
svým, 1620 tištěným (IV. 1990). Asi 1620 dostal se do Prahy
i působil na jedné z tamních far sv. Vojtécha až do srpna 1624,
kdež nový dán byl rozkaz, aby kněži evangeličtí země byli
prázdni. Domnívaje se, že se mu, jako posud, i dále podaří,
výpověď obejíti, ukrýval se, ale v létě r. 1625 předce byl vy-
pátrán a u vězení vržen. Po delší vazbě dosáhl svobody pod
reversem, že se hned ze země odeběre (Hist. pers. 199). Od
té doby živ byl v Žitavě, zanášeje se soukromým vyučováním,
až tam 1645 co stařec osmolesátiletý život svůj dokonal (Pescheck
Exul. 73, 138). Vzdělaná a také v jazyku latinském zběhlá
dcera jeho Zuzana provdala se u vyhnanství za kn. Martina
Felmera *), vysvobodivši se tím z nutnosti, aby si prostředkův
k živobytí vyhledávala sloužením.

*) Felmer, rodic z Bakova, byl kaplanem na N. M. pražském u sv. Štěpána, 1618 farářem v Chotěboři, 1619 v Bohdanči, 1625 kazatelem v Žitavě, 1636 po nékolik neděl kazatelem v Č. Lípě, pak ve Velkém Hennersdorfě a od 1637 v Seif-Hennersdorfě, 1648 v Jänkendorfě, kdež 1674 zemřel (Pescheck Exul. 90).

1*

4

Adamův život.

Adamův život, „knihy o pohřebu, životu a pokání i smrti Adamové“, zčeštěn v prvních dobách XIV. veku. Rkp. 1400 v Č. Mus., 1465 v univ. bibl. pražské (II. 137 a III. 919) a j. Tištěn v Plzni okolo 1498. Doň vložen i „spisek o dřevě kříže“, jenž u Bohomilův bulbarských byl oblíbeným čtením, složen jsa od zakladatele víry jejich, od popa Jeremiáše či Bogomila (Jagić Istor. knjíž. I. 83 a v Arkivu IX. 92; Rački, Rad jug. akad. X. 239, 246). Adamův život pojat i do Solferna. Srovn. Výb. II. 471.

Adelf Městecký Jan, rodem z Heřmanova Městce, 1546 vysvěcen byl na knéžství v Benátkách, 1549 dán kn. Kristoforovi do Vys. Mýta, aby u něho kaplanoval po pět let. L. 1562 shledáváme jej co faráře v Poděbradech (Bor. I. 206, 245, 386). Odtud odebral se na Moravu, kdež 1571–2 spravoval faru jaroměřickou, 1574–5 faru ve Zdounkách, načež se dostal do Prostějova. Příčina odchodu jeho z Čech nebyla jiná, než že se silně chýlil k učení luterskému, v čemž na Moravě směl se nadíti větší svobody, nežli v Čechách pod vládou konsistoře, za Ferdinanda I. k pevnéjší moci došlé. Ale selhalo mu. L. 1579 Vratislav z Pernšteina, pán na Plumlově, ku kterémužto panství náležel i Prostějov, duchovenské řízení statkův svých zcela odvzdal bisk: Stanislavu Pavlovskému. Ten, ač opatrně, ale odhodlaně k odstranění jinověrcův na území tom pracovati se jal. Jakás záležitost manželská zavdala příčinu k obsílce Adelfa a jednoho souseda prostějovského před officiala biskupského do Olomouce. Radda prostějovská odpověděla, že duchovní jejich nikdá pod právo olomoucké nepřislušeli, majíce vrchní svůj úřad, kterýž od starodávna věci církevní tam spravuje. Když i druhá obsilka marně prošla, rozkázal k pobudec biskupové regent plumlovský, Petr Tarnovský z Tarnůvek, všem kněžím na panství, aby v určitý den v Kroměříži se najíti dali a tam svědectví o své ordinaci prokázali. Ale i tento rozkaz zůstal bez účinku. Adelf pokojně seděl na faře, chráněn jsa městskou raddou, která se zastírala privilegiemi svými, že duchovní své bez jakéhokoli vlivu pánova sama si ustanovuje a propouští. Tu přihodilo se, že Adelf spolu s plumlovským knězem Tomášem, pozváni byvše do Zdounek od p. Jiříka Zoubka ze Zdétiny, koncem ledna 1583, na cestu se vydali. Zastavivše se v hospodě v Kroměžíři, odvážili se proti katolikům z prudka

Achilles.

5

kázati a posluchaéstvo proti světské i duchovní vřelnosti bouřiti. Biskup, byv o tom zpraven, oba dva kázal zajmouti. Z počátku vězil je v Kroměžíři, po některém pak čase Adelfa poslal na Hukvald, Tomáše na Mirov. Jen důrazné přimluvě zemského hejtunana. Jindřicha Brtnického z Waldšteina, a Fridricha z Žerotina pódářilo se vězně v březnu t. r. vyvětiti. Leč musili se napřed zavázati písemným reversem, že diecesi bez odkladu a navždy výhost dají. Ale již 17. máje byl Adelf zase v Prostějové a kázal tam. Teprv za měsíc viděl se donucena k odchodu. Kde se od té doby potloukal, nevědomo. Zdá se, že bezděčné té prázdné užil k sepsání spisu svého proti Kyrmezerovi, s kterým žil v nehrubě dobrém přátelství, bezpochyby pro nějaké osobní šrůtky, jakož souditi z hanlivé Adelfovy na Kyrmezera písníčky. L. 1592 přejal faru v Brtnici a tam také roku přištího (1593) zemřel. (Wolný I. 2, 11 a 326, II. 3, 32 a 208. Gindely GBr. II., 272 sld. ABr. XIII. 300).

1. Píseň posmčiná na Jana Augustu. Rkp. druhdy v Bočka (IV. 217).

2. Ohlášení-se proti psaní, jež slove Acta concordiae kn. Kyrmezera (Index. IV. 1465. Rozb. stč. lit. II. 17).

3. Píseň „Jan Adelf, Kyrmezeře, vzkazuje-f: Da pacem“ (ib.). Srov. ČČM. 1873. 213.

## Adelfi viz Vrána Mikuláš.

**Adolf Jiřík, rodic Zdounský, kněz luteranský z horního podkraji brněnského, tudíž z područí někdy kn. Tom. Závorky. L. 1614 měl kázani „při sepulture défátka Bohušička ze Zástřizl“ (tišť. v Němčicích, IV 1710).**

## Br. Acneas Jan viz Eneas.

### z Ahornberka, viz Táborský Jan.

**Achilles Jan Berounský, rodic z Berouna. Stav se knézem podobojím, pobyl za kaplana v Chrudimi, pak za faráře v Rosicích a Chroustovicích na podacím pana Diviše Slavaty, od něhož a synův jeho Adama, Jindřicha, Albrechta a Zachariáše mnoho užil vděku. Později, krátce před 1589. přejal duchovní správu v Pacově. Odtud přenesl se (1611) do Přibyslavě. Zemřel po 1617.**

1. Mik. Henmingia Cesty života věčného 1587. (IV. 1836).

2. Luk. Osiandra Výklady na nedělní a sváteční evangelia. V Pr. 1589 (u Dačického), 1595, 1611 (IV. 1510).

3. Výklad na Daniele. V Pr. 1590 (ib.). Dedik. synům Diviše Slavaty.

6

Akanthido-Mifis.

4. Výkladové kratičení na epištoly nedělní a sváteční. V Pr. 1595 (ib.).

5. Postilla z lat. přel. V Pr. 1595 (IV. 1559).

6. Knížka o pohům hejtmann a jiných správečích vojenských. V Pr. 1595 (IV. 823).

7. Kázaní kratičké o moru. 1599 (IV. 1607).

8. Eortologia. t. j. kázaní sváteční o životu, práci a smrti sv. apoštolův. Dle Drosserova lat. spisa. V Pr. 1611 u Hanuse (ib.). Ded. Rudolfovi Trčkovi z Lípy.

9. Jer. Wellera Krátký výklad historie evangelické o unučení Páně 1612 (IV. 1510).

10. Výklad na trojí zaslíbení Pána Boha našeho 1613 (ib.).

11. Výklad některých písem sv. 1616 (ib.).

12. Výklad na dvě kap. Zjevení sv. Jana 1617 (ib.).

Akanthido-Mifis Jakub, rolem z Velké Polomě v Opavsku, prvotně slul Acanthes, kteréž to jméno z příčin neznámých porozšířil. Studoval na universitě pražské, načež 1605 spravoval školu v Dobrovici. (Č. Č. M. 1245, 634). Potom stal se knězem podobojím, i byl až do 1613 farářem v Dřínově blíže Velvar, odkudž první svůj spis 1612 vénoval „bratřině“ kůru literářského a vši obci velvarské, druhý pak 1613 literátům obce kouřimské. L. 1614 dostal se na faru do Škramnika u Poděbrad. Téhož roku zemřel pan Albrecht Václav Smiřický, muž vysoce vzdělaný a mnoho sjezdily, veňž současníci veliké skládali naděje. Smutek nad nenadálým případem tím byl všeobecný. Básníci provázeli jej truchlozpěvy; k nim připojil se básní českou i farář Škramnický. Mimo to vydal ještě dvě příležitostné básně 1616 a 1620; četnější jsou poezie jeho latiné sepsané. L. 1623 odebral se ze Škramnika u vyhnanství (Jacobaei Idea 47).

1. CVnae theanthropI MVuDo natI. (1612), spis o nar. Krista. V Pr. 1612 u Hanuse (IV. 1476).

2. Asylum piorum, traktátek o antočisti lidi pobožných. V Pr. 1613 u Hanuse (IV. 1534). Jest to výklad žalmu 3.

3. Kratičké a sprosté správy světské vysvětlení (o střídmosti). V Pr. 1614 u Pardubského (IV. 716).

4. Káz. nad Albrechtem Smiřickým 1614 (IV. 1701).

5. Zpráva krátká o rodu i života skouání pana Albrechta Václ. Smiřického ze Smiřic. V rytmy české uvedená. V Pr. 1614 u Pardubského (IV. 195).

6. Modlitby a písně 1614 (IV. 1982).

7. Vinš pobožný šťastně na svět narozenému pacholátku, synu Tob. Štefka z Koloděj, v rytmy uvedený. 1616 u Karlsterka (IV. 188).

8. Catechesis verae religionis christianae. Katechismus pro dítky. V Pr. 1619. V Krosně 1723 (IV. 1459).

Albert.

7

9. Píseň prosebná za pokoj. Při modlitbách od Mr. Jana Sudlecia 1620 vydaných (IV. 1996).

Albert či Albrecht z Kaménka Mikuláš, rodily Slezan, studia konal na školách v Némcích a 1571 ve Wittemberce dosáhl mistrství svobodných umění. Když 1575 Esrom Ruding器 přijal povoláni na nové zřízenou školu v Evančicích, odebral se s ním tam tusíu i Mr Mikuláš co učitel hebrejstiny, jízto důkladný byl znatel. Mezitím 1577 Br. Štefan přistoupil k překládání kuih Mojžíšových, a Mr. Mikuláš vítaným mu byl pomocníkem. Ten však u prostřed práce odešel navštěvit přátel, čímž se, zvláště když i Br. Štefan brzo potom zemřel, dílo sotva započaté na čas popřetvho. Teprvé k jaru 1578 opět vzato do rukou, leč ne již v Evančicích, nébrž v zátiší králíckém, pod řízením Br. Cibulky (ABr. XII. 323). Mr. Mikuláš vytrval věrné az ku konci, a když 1594 starsí se usnesli, aby bibli v jednom díle znova byla vydána, poručeno přehlednutí textu i konkordanci vedle Br. Sušického a A. Felina i Mr. Mikulášovi (Dekr. 262). Po smrti Esromově 1588 převzal řízení evančické školy. Ale brzo se starsími se nepohodl. Počal jich pomlouvati, jakoby jej chtéli opouštěti, na nešvary mezi Bratřemi skrze prsty hleděli a. j. L. 1598 pak na synodě boleslavské obracel stížnosti své na školu, že Evančice jsou místo nepříhodné pro zlé povětrí a časté nemoci žákův, že tam drahota náramná, tak že se uživiti nelze a j., i zavřel tím, že v takových okolnostech školy spravovati nemůže. Po některém jednání s ním usoudili starsí, aby jinam dán byl (ib. 268), i poslali jej na školu do Fulneka (ib. 274). Jak dlouho tam pobyl, není známo, tolik jen jisto, že 1609 byl zase ve Wittemberce. Odtud se po odevzdání university pražské stavům podobojím, jednak puzen jsa nadějí, že by tu příhodného sobě dosíci mohl místa, jednak vybídnut byv od některých pánův jemu naklonéných, přestěhoval do Prahy i s rodinou svou. Leč tu upadl u velikou bídu a nesnázi, zvláště když při vpádu pasovském byt jeho na Malé Štraně byl vyloupen a on tudiž o všecken svůj statek přišel. Přítel jeho Dr. Huber, chteje mu pomoci, v srpnu 1610 přimlouval se zaň u professorův. aby mu povoleno bylo v kolleji Karlově učiti jazyku hebrejskému, ale marné bylo úsilí jeho. Poč. dubna 1611 obrátil se Mr. Mikuláš sán k defensorum, líce jim smutné své posta-

8

Albert.

vení, načež professoři, bojice se nemilosti pánův, po některém
zpírání bez obyčejné disputace za úda akademie jej přijali, pe-
nězi jej poněkud založili a místo k obývání jemu vykázali
v kolleji národa českého (ČČM. 1847. II. 518, 522). Syn jeho
Jan opatřen tím, že pro defensory překládal německé tajné
korrespondence příčinou lidu pasovského (Abh. b. GW. V. 4).
Tím aspoň z nejhoršího bylo pomoženo; leč řádného platu nový
professor pořád neměl. Jen co prefekt nad školou zemskou
(gymnasium provinciale), jimž v list. 1611 byl jmenován, dostal
jaký taký jistější přijem. Na rok 1612/3 vyvolen byl děkanem
fakulty filosofické. Když z jara 1613 universita rektorem vy-
volila Julia Šlika, poslán s Campanem do Svijan, aby na Já-
chymu Ondřeji Šlikovi vymohl přivolení k tomuto synovu po-
výšení. L. 1614 Mr. Mikuláš prorektorem byl za rektora Ber-
narda z Žerotina (St. Un. 220, 223, 233). Konečné 1617 dostalo
se mu přijetí do kolleje Karlovy, a brzy potom uveden byl co
probošt do kolleje všech svatých. Ale neužil dlouho místa toho,
zemřev v prosinci t. r. (Tomek Univ. 238) Kromě účastenství
v překladu bible kralické byl Veleslavinovi nápomocen při slov-
níku Silva quadrilinguis, 1598 vydaném. Co prefekt zemské
školy 1612 vydal „Intimationem paedagogii acad. trilinguis
trivii“ (Voigt Acta II. 277). Mikulášova dcera Kateřina Alžběta
proslula vzdělanosti klassickou. Již 1605 ji Slezan G. Martin
z Baldhoven s velikou chvalou uvozuje mezi učenými dánami.
Znala mimo češtinu a němčinu důkladně jazyk latinský, řecký
a hebrejský. Nebylo něcence, kterýž Prahu navštivil, aby se
s obdivem s ní nebyl seznámil (Balb. Boh. d. II. 371).

Alberta Vel. knihy mravní, viz Ráj duše.

Albertana, právníka brixen-keho za cís. Fridricha II., spis
o rozličných etnostech v pol. XV. věku přeložen byl do češtiny,
spisovatelem dle jména neznámým. Rkp. několikero z 1. 1462,
1475, 1493 a j. (III. 880). První kniha, jednající „o řádném
mluvení a mlčení“ nalezá se mimo to v rkp. 1457 (Boček) a
od 1465 (v Klatovech), i byla tistěna v Plzni (Hanka č. 19)
poprvé 1502, podruhé 1528. Výnutek ve Vyb. II. 889.

Br. Albin Jan z Bělé, oddav se stavu duchovenskému
v Jednoté, zřízen jáhnem 1582 a knězem 1584 v Slavkově;
na synodě lipnické 1592 přijat do úzké rady (Meč 154). L.
1598, jsa správcem zboru v Uherském Brodě, podal panu Ar-

Alexander.

9

klebovi z Kunovic spis nějaký, jejž známe jen ze zprávy Martinia z Dražova (Obrana 335). Byla to jedna z publikací, kde Bratři „rozdíl mezi sebou a kněžími (t. j. evangelickými) ukazují, sebe dokonalosti vychlaubají a kněžstvo bídně potupují, a takovými spisy do zborů vší a své utvrzují, aby nepřistupovali k kněžím.“ Proti Br. Albinovi vystoupil kn. Samuel Virga, z jehož knihy Martinius (Obrana 332, 335 a 337) výňatky některé podává. Téhož roku žádal Br. Albin na starších Jednoty, aby mu bylo dovoleno oženiti se, čehož ne hned dosáhl, jelikož mu starší vzkázali, aby se v tom dále ještě pozkusil (Dekr. 271). Z Brodu dostal se 1605 do Štrážnice a odtud do Žeravic, kdež 1621 zemřel. (Wolný I. 2, 168 a 296).

Aletinus Adam a Mikuláš, synové Mr. Aletina z Aupy, jenž od r. 1548 byl král. rychtářem v Kolíně (ČM. 1848 I. 514), společné složili „Modlitby nábožné“ (IV. 1992). Zevrubnějších zpráv nemáme než o Mikulášovi. L. 1564 stal se v Praze bakalářem a 1565 mistrem svob. um., načež působiti počal na své fakultě, kteráž jej na l. 157²/₃ a 157³/₄ vyvolila děkanem (LD. II. 378, 384, 411–5).

Alexander, jenž se dilem bez přídavku, dilem Plzenský, později Aujezdský, Aujezdecký nazývá, rodem byl z Újezda u Plzně. V Plzni se bezpochyby u jednoho z kněhtiskařův tamních, Bakaláře, Pekka a Mantuana, umění svému naučil a pak Pavlovi Olivetskému do Litomyšle ve službu se dal. S tím vstoupil v bližší přátelství, za manželku pojav ovdovělou mladší jeho dceru Annu. Když mu tchán 1534 zemřel, jal se o své ujmě knihtiskařství provozovati. Užíval v tom dílny v domě jeho na hoře Olivetské, jakóž na nejedné u něho vyšlé knize výslovně naznačeno, kdežto s rodinou svou přebýval v druhém, též někdy P. Olivetského domě, kterýž 1535 od spoludědicův ženy své koupí byl přejal. Pres starý normberský i se vším příslušenstvím tchyně jeho k užíváni mu propůjčila a konečně v plné majetnictví odkázala. Jméni Alexandrovi, neméně jako vážnosti u sousedův, rok co rok přibývalo. L. 1547 koupil spáleniště domu jednoho pod baštou, nyní pod kostelem piaristským. Činnost jeho, podle okolnosti onoho věku, velmi byla veliká. Od 1535 až do 1544 neminul rok, aby několik spisů z tiskárny jeho nebylo vydáno. L. 1545 nastala přestávka; aspoň dosud není žádný tisk Alexandrův z té doby povědom.

10

Alexander.

Po zbouření 1547 zvláště sousedé litomyšlští, v jejichž městě
bylo sídlo správy bratrské, těžce byli ztíženi. I není pochyby,
že se zvláštním podezřením hleděno k Alexandrovi, jenž umé-
ním svým tolikerou službu Jednotě byl prokazoval. Alexander
nicméně snažil se, aby hrozíci pohromě ušel. Spolu s několika
jinými osobami postavil se přede pány v konsistoři pod jednou
a přiznal se k církvi římské. Tím si zjednal list ochranný,
pod jehož zaštitou mohl zůstati v Litomyšli přes výpověd. Bra-
třím v máji 1548 danou. Než nebylo mu přáno těšiti se bez
překážky z této bezpečnosti. Na Litomyšli tehdá co hejtman
královský vládařil Šebestian Šejnoch (Schönaich), jenž spolu
s farářem kn. Martinem nemilosrdně zření měl k tomu, zdali
obrácení bývalých Bratří upřímně bylo míněno, a všelijak je
týrati neustával. Alexander stížnost svou vznesl na arciknižete
Ferdinanda i dovedl toho, že se Šejnoch i kn. Martin měli
ospravedlniti. Listy, jež napsali arciknižeti, svědči o veliké
nevrlosti jejich. Alexandra přímo viní z podvodného vymožení
ochranného listu u konsistoře, jelikož prý přestoupení svého
až do dneška přijímáním svátosti oltářní nepotvrdil, nad to
pak, přijda domů, „rozličného daremního a nepravdomluvného
mluvení lidem k pohoršení nastrojil“ (Bor. I. 231, II. 107).
Následek toho byl, že Alexander předce musil se z Litomyšle
vyprodati. Nejprvé se 1549 za přátely svými obrátil do Prus.
Požívaje zvláštní ochrany vévody Albrechta, zařídil si tiskárnu
v Královci, kdež 1551—54 podejměm Alexandra Čechu
(Böhm) jmenovitě knihy polské tiskl. Mimo jiné vytisťen od
něho polský překlad písem sv. od Jana Seklucyana 1551 a
Valentina z Brzozowa polské vzdělání českého kancionálu 1554.
Z Královce odebral se do Moravy, veza s sebou náčiní své,
které tou dobou nebylo příliš veliké a snadno se z místa na
místo převážeti dalo. L. 1558 v létě byl v Prostějově, kdež
vytiskl Osvědčení Bratří proti Vojtěchovi z Pernšteina (IV.
1265). Ale pobytu tomu bylo na krátce. Brzo viděl se při-
bezděčena, znova vydati se nazpět do zemí polských. Tam
našel přivětivý útulek u Lukáše z Górky, kterýž jej přijal na
zámku Šamotulách za svého knéhtiskaře („typographo meo,
quem in arce alui et alio hodie adhuc“, psal pan Lukáš o svato-
dušních svátcích 1561 Janu Černému. ČM. 1862, 35). Starší
bratrští, uzavřevše zpořiditi nové vydání kancionálu, obrátili

Alexander.

11

se 1560 k pánu, aby Alexandrovi dopustil knihu tu vytisknouti. Dne 7. června 1561 byl kancionál hotov, a Alexander zvláštním přípisem děkoval Lukášovi z Górky, nazývaje jej svým milostivým pánem a dobrodincem, jenž jej s pomocníky jeho i s čeládkou při tom díle věrné opatroval. Přípis ten přitíštěn jest ku kancionálu, jimž se počíná řada nádherných tiskův, pod ochranou Jednoty vydaných. Kdežto se Alexander, pobývaje v Litomyšli, buď prostě tímto jménem anebo Al. Plzeňským psával, shledáváme jej od 1558 jiným příjmením naznačovaného. Na Osvědčení proti V. z Pernšteina píše se Aujezdský, na šamotulském kancionále proměsmo Aujezdecký a Aujezdský, a tak i později se psal. Z kancionálu šamotulského vídíme, že Alexander co erbu nebo znaku uméleckého užíval štítu, na némž stojící medvěd s visutým na hrdle řetězem. Do Litomyšle vrátil se, jak se podobá, teprv po smrti Ferdinanda I. 1564. Přištiho potom roku vydal totiž už zase z Litomyšle paméti Michala Konstantinovice z Ostrovice, píripojiv k nim starší pamflet „Tažení proti Turku“ a některé zprávy o Skanderbegovi (Rozpravy I. 1–9). Od té doby, zdá se, že Alexander kněhtiskařství zanechal. Manželka jeho koupila 1566 dům na náměstí, mimo nějž drželi i dům na spáleništi. 1547 koupenému, vystavěný. Alexander zemřel 1577, nezůstaviv dědicův, jelikož jej i manželka i dcera Lidmila byly předemřely, tak že vešken jeho majetek odúmrtím spadl na obec. Domy byly prodány. Pres i jiná instrumenta tiskařská za 70 kop miš. koupil „Andrys knihař“, který už od 1573 v Litomyšli kněhtiskařství provozoval a na knihách svých „Andreas Graudenc“ se psal (Sedláček v Pam. 1871, 39). Alexander náleží k nejznačnějším typografům českým. Z děl jeho vynikají Práva méstská, Kronika Karionova i Konstantinovicova, jmenovité pak arcidílo jeho, kancionál šamotulský. Zajímavé jest, že on první provedl důsledné šetření dvojího l ve spisech českých (ČČM. 1867, 226) a v kancionále řezáním nových liter Blahoslavovi učinil za možné, aby všecky zvláštnosti pravopisu jeho i v tisku byly uskutečněny.

1. Přípis k pánu Lukáši z Górky i píseň o lodí, erbu jeho, v kancionále (ČČM. 1862, 31–38).

2. Předmluva ku kronice Konstantinovice z Ostrovice. Při témž spise připojeny jsou překladem Alexandrovým:

3. Některé věci z knih o slavných činech Skanderbega knížete epirot-

12

Alexander.

ského. Originál sepsán jest od Marina Barletia (De vita et laudibus Scanderbeg sive Georgii Castriotae, Epirotarum principis, libri XIII. Strassburk 1537).

o Alexandrovi rytíri kronika, jak veliká mél nebezpečenství na moři příčinou svého otce. 1565 (IV. 251).

o Alexandru Velkém báseň, složená neznámým skladatelem v druhé polovici XIII. věku na základě Alexandreidy latinské asi 1180 složené od Filippa Gualtera Castellionca ab Insulis (Gautier de Lille), leč zachovaly se české této úpravy jen první tři zpěvy celé (rkp. svatovítský. St. skl. II, Výb. I.), pak zlomky zpěvův 4, 5, 6, 7 a 9. (rkp. budějovský první ČČM. 1828, druhý ib. 1841, musejní ib. 1828, jindřichohradecký Výb. I., kde i ostatní otištěny, pak Šafaříkův v ČČM. 1847. I. a Šaf. sebr. spis. 336 a sld.). Srov. Nebeský v ČČM. 1847. II., Jireček v Kroku 1866, Šembera v Pr. Sitzb. 1859. Z prvotního zpracování pocházejí jen zlomky v rkp. obou budějovských, musejním, jindřichohradeckém a Šafaříkové, kdežto rkp. svatovítský obsahuje recensí pozdější, v 2. pol. XIV. věku spůsobenou. (II. 48).

o Alexandru Velkém román, zpracován za XIV. věku z latinského překladu spisu Pseudokallisthenova (Lit. viz v Starinách III. od Jagiće). Rkp. 1433 a 1469 v un. bibl. pr., 1445 ve sbirce neuberkovské. Tišť v Plzni 1513 u M. Bakaláře (III. 121. Hanka č. 26). Větší výňatky ve Výb. II. a Anthol. I.

Amadeus a Sto. Antonio viz Procházka Jan.

Amadeus a Sto. Josepho viz Schuster Amadeus.

Amadis francouzský (A. de Gaule) podle Budovčovy zprávy tištén byl v překladu českém.

o Amalii florentinské kronika z XVI. věku (IV. 246).

Amand viz Polan z Polansdorfu Am.

*Ambrosius a Sto. Andrea, kněz řádu augustinianského ve Vlaších, jehož dva spisy: „Přední křesf. člověka starost“ a „Krátké popsání milosti . . . skrze modlitbu střelní“ onen z lat., tento z vlaštiny byly zčeštěny a 1644 i 1672 v Praze vydány (V. 1427 a 1549). Prekladatelem tohoto druhého byl nejmenovaný minorita, vydavatelem pak konvent kláštera sv. Jakuba v Praze.

Ambrozy Jan, oravské stolice služnodvorský, 1780 vydal spis: „Škola Kristova“ (Sl. Pohl. I. 2, 17).

Ambrož.

13

Ambrozy Jiří, Oravec z Dolního Kubína, potomek rodiny zemanské, nar. 1694. Učil se v Leštině, Kežmarku (1712), v Berzetině i v Prešově, načež se 1718 odebral na universitu wittemberskou. Vraceje se odtamtud přes Bialu, jat byl a odveden do Krakova pod žalobou, že v horách podle spůsobu evangelického služby boží konal. Soud krakovský života jej odsoudil, i málem byl by zahynul, jedva že jej stavově oravšti, zvěděvše o nebezpeći, v posledním okamžení vybavili (1721). Vrátiv se domů řídil školu v Nec palech, až se 1724 stal kazatelem ve Vrbovcích, kdež při Krmanově vydání bible byl nápomocen. L. 1733 přesel do Přitrže a 1738 do Štitníka. L. 1741 vyvolen za superintendenta Predtisi a Zátisi. Spisy své J. Ambrozy tisknouti dával v Břehu u Trautnuanna nebo ve Wittemberce, ačkoli na žádném z těchto tiskův místo nedoloženo. Zemřel dne 5. července 1746 (Tablic Poezie II.).

1. Katechismus učení křesfanského pro mládež větší i mensší 1738.

2. Gruntovní vysvětlení katechismu (V. 789).

3. Rozebrání částek katechismu M. Luthera 1742 (ib.).

4. Příprava k smrti s přípojením jiných užitečných knížeček 1742, pak 1778 v Prešpurku v Packa. (V. 1497).

5. Jádro křesť. evang. učení 1745 (V. 789).

Ambrozy Ondřej, rodem z Dolního Kubína, literárně se vzdělal na školách v Leštině, v Kežmarku a v Prešpurku, načež se stal učitelem v Přitrži. L. 1745 vzat byl od pánů Zajovcův za dvorského kazatele do Podlužan, odkudž přešel do Středy Nitránské (Tablic Poezie).

Jedna píseň ve funebrálu Jakobeiho.

Ambrozy Samuel nar. v Selnici 22. března 1748, kněz evangelický, jenž vedl duchovní správu nejprvé ve Veličné v Oravě, pak v Radvani a posléze při něm. cirkvi v Štávnici. Opatřil nové vydání cythary Třanovského a zvláště si získal jméno vydáváním periodického spisu „Annales novi ecclesiastico-scholastici Evangelicorum A. et H. C. in Monarchia Austriaca", ježto vycházely ve Štávnici 1793—1803. Mimo to přeložil, ale nevydal, Zollikoferova Přemyšlování (Tablic Poezie). Zemřel dne 15. února 1806.

Řeč při pohřbu Ludv. Radvanského na Radvani 1803 v B. Bystřici (VI. 2079).

Br. Ambrož příjmím veliký (tak řečený pro rozdíl od současníka svého Br. Ambrože malého † 1513), rodic ze Skutče,

14

Amort.

přistoupil k Jednotě brzo po založení jejim. Po přemožení malé stránky účastnil se 1495 snešení, kterým Jednota zavrhla spisy Br. Řehořovy (Dekr. 2), i zřízen byl do úzké raddy. Po smrti Br. Matěje Kunvaldského l. 1500 povolán spolu s Br. Tůmou Přeloučským, Eliášem Chřenovským a Lukášem Pražským k úřadu biskupskému i zvláštní na to potvrzení vzal od Br. Tůmy a Eliášc (ib. 43). Hned potom s Br. Lukášem vypraven do Prachenska, aby ordinovali na kněžství Ondřeje písáře z Janovic, jakož od nich učiněno ve schůzi na Štěkni (ib. 44). Později ustanoven byl, aby spravoval všecken kraj prachenský. L. 1520 byl s Br. Lukášem na Štěkni, i přijeda s ním do Boleslavě, tu umřel, a pochován v klášteře (Fiedler 223).

Od něho jedna píseň v kancionále bratrském starších vydání.

**Amort Vavřinec Emanuel**, kněz katolický a katecheta u sv. Jindřicha, pak u sv. Štěpána na Novém městě pražském. Zanášel se hedbávnictvím a mládež tomu učil. Nad to pak podle panujícího tehdá směru usiloval o to, aby děti německému jazyku přivykli, začež 1777 pochvalu obdržel a 1784 poctěn byl čestným penízem. Germanisace školy u sv. Štěpána meztím tak byla pokročila, že 1792, když Amort ohlásil, že chce ve dny prázdné českému jazyku zdarma vyučovati, ochota jeho zůstala bezúspěšnou.

1. Uvedení, jak se hedbávní dílo koná. V Pr. 1783 (VI. 1555).

2. Pravidla zdvořilosti, opatnosti a zachování zdraví. V Pr. 1794. (VI. 1288).

3. Píseň ke cti Jos. ryt. z Florentinu 1799 (VI. 390).

**Amos**, rodem od Uherského Brodu (Palacký Děj. V. 1, 384), jeden z těch, kteří byli při zakládání Jednoty, usedlý ve Vodňanech, fanatik a dobrodruh zvláštního spůsobu. Když rozšířením Jednoty počet přivržencův jejích z rozličných stavův počal růsti, ujímaly se i mírnější náhledy naproti přísnému učení P. Chelčického a Br. Řehoře, kterým pak snešením synody brandysské 1490 dostalo se dotvrzení. Vítězstvi toto strany osvicenější Br. Amosa a soudruha jeho Kubíka, mlynáře štěkeňského, rozhorčilo tou měrou, že navrátivše se domů, jali se Bratrstvo svého okolí proti správcům Jednoty bouřiti, i dosáhli toho agitaci svou, že ještě téhož roku strana mírnější, vedená Br. Janem Klenovským, místo své poustoupila horlivcům. Pod slabým biskupem Br. Matějem utvořila se nové úzká radda, ve kteréž, s úplným vyhoštěním mírnějších, zasedli Amos, Jíra

Anděl.

15

Chropyňský, Kubík a Václav Štěkeňští atd. (Meč Gol. 144). Nedlouho však trvala převaha horlivečův. Synoda rychnovská obnovila sněšení z l. 1490 a Amos s soudruhy svými z úzké raddy vysazen. Tím dán podnět k úplnému rozdvojení v Jednotě. Amos postavil se v čelo odtržencův. Jestliže už dříve, svých věcí hledaje, brzo byl po Čechách, brzo po Moravě obcházel, však nyní v agitaci neznal mezi. Stala prý se zráda, kázal on; Bratři, opustivše starý pravý smysl víry, dávají prý se na cesty Táborův, a uvodíce moc světskou mezi sebe, snad i také žižkovati chtějí. Takovým během utvořila se Malá strana (stránka), jíž ostatní Bratři, sami odtud nazýváni velkou stranou či Bratřími Boleslavskými, převzděli Odtržencův a Amosencův. Nová ta sekta opatřila se hned kněžstvem, vkládáním rukou laikův řízeným. Amos s Kubíkem uchopil se i péra proti svým odpůrcům, vydávajíce na ně traktáty plné hany a urážek; pomocníkem jim v tom byl Říha Votický, kterýž sepsáni jejich opravoval. Bratři velké strany, chtíce roztržku zaceliti, Amose a jeho soudruhy pozvali 1496 k rozmluvě do Chlumce; ta však neměla jiného následku, než že rozhorčenost ještě většího než před tím stupně dosáhla. Jmenovitě s Br. Matějem příkře se Amos setkal, obsypav jej výčitkami. Od té doby boj mezi oběma stranama neustal: po Amosovi, kterýž asi 1522 u vysokém stáří zemřel, nastoupil na místo jeho Kalenec.

1. Traktáty hanlivé na Bratři velké strany (Gindely GBr. I. 73).

2. Spis o původu Jednoty bratrské, v kterémž Amos věci líčil tak, jakoby Jednota počátek byla vzala v okolí Uherského Brodu, v Prachensku a Klatovsku (zachován ve spise Br. Lukáše: „O původu jednoty bratrské, bludné a zpletené psaní odtržencův některých s odpovědí na ně.“ ABr. IV. 105—122. Srov. Gind. GBr. I. 19—20. kdež z vypravování Amosova položen výtah, a téhož spisu str. 76j.

3. Psaní, kteréž učinili Odtrženci o tom mluvení, jež měli Bratři s nimi v Chlumci 1496 paní Krescencii Znuzlíkové na Orlíce (Blah. Hist. 112).

**Anastasius Fr.** kapucín a kazatel kláštera kap. na Hradčanech v druhé pol. XVII. věku.

1. Zreadlo života včeného. V Pr. 1660 u Urb. Goliáše (V. 727). Ded. Ludmile hr. z Wolkensteina.

2 Majestas t. j. o velebnosti a slávě nejbl. P. Marie. V Pr. 1677 u U-Goliáše (V. 1435). Dedik. Janu Fridr. z Waldšteina, arcib. pražskému (Zikmund v St. N. I.).

**Anděl Jiřík z Králového Hradce přeložil Erasma Rotterodamského spis „O ustanovení v církvi“, v Praze 1542 (IV. 1241).**

16

Andreae.

Andreae Vavřinec, rodic z Poličky, byl poč. XVII. věku
farářem v Kralovicích.

Antidotum desperationis. Zpráva . . . proti jedu zoufalství. V Pr. 1618
n Pardubského (IV. 1915).

*Androtius Fulvius, řeholník vlaský, jehož spis o svá-
tosti oltářní „Hody duchovní“ do češtiny byl přeložen a 1631
v Praze u J. Byliny vydán (V. 705) s dedikací Evé Švihovské
z Ryzmperka.*

„Anselmus“ jest veršované zdělání básně latinské, sv.
Anselmovi, arcibiskupu canterburskému († 1109) připisované:
Dialogus beatae Mariae et Anselmi de passione Domini. Text
český pochází z poč. XIV. věku; z prvotního sepsání zacho-
valy se však jen zlomky v bývalé Mitrovských bibliothecce ve
Wiesenberku na Moravě, odkudž od Fejfalika otištěny v Stu-
diích o stč. lit. IV. Druhá úprava nalezá se v rkp. kapitoly
pražské (Dobr. LG. 1818, 149) a uveřejnil ji Hanka v Star.
Sklád. III, 128—167 (II. 46). Prosaické vzdělání Dialogu v
rkp. un. bibl. pražské XVII. E. 8 na l. 99—121, a XVII. H.
11 co č. 6 (III. 914).

Anticlaudianus, allegorická báseň, složená od cisterciáka clairvauxského a filosofa scholastického, „doctor universalis“ svou dobou zvaného, Alana z Rysselu († 1203) latinským he-xametrem, již neznámý skladatel český za Karla IV. kratší měrou volně vzdělal. Vzdělání jeho nalezá se v témž, co An-selmus, rkp. kapitoly pražské (Dobr. LG. 1818, 150), odkudž otištěno cele v Star. Sklád. I, 140—200, výňatkem ve Výb. I. 791—804. Mimo to nalezají se v rkp. univ. bibl. pražské III. G. 13 od 1444 nad řádky básně latinské české glossy (Hanuš v Pr. Sitz. B. 1868. II, 12. Jungm. II. 68).

Antoch z Helfenberka Zigmund, rodic z Prahy (Sig.
Pragensis), nar. 1. máje 1508. Dokonav studie universitní stal
se 1528 bakalářem (LD. II. 291), načež podle tehdejšího zří-
zení bezpochyby učiteloval po školách v městech venkovských.
L: 1534 dosáhl stupně mistrského svob. umění (ib. 309) i uvá-
zal se v professuru na filosofické fakultě, jejiž byl děkanem
1540 a 1541 (ib. 326). Ale už 1542 netajil prý se s úmyslem
oženiti se, což podle řádu universitního bylo tolik, co vzdáti se
professury. Mistři všemožné se snažili, aby jej s toho sradili,
jelikož byl znamenitým znatelem filosofie Aristotelovy a výteč-

Anxigin.

17

ným mathematikem. I vyvolili jej 1543 za děkana; on však
jda za svým prospěchem (trebus suis melius consultum iri spe-
rans), po dvou měsících se poděkoval a universitě výhost dal
(ib. 331), ačkoli jí spůsobem jiným sloužiti nepřestal. Jmeno-
vité 1548 jednal v nesnázi o andělskou kollej s Mystopolem
(ČM. 1847. I. 624) Erbem a přídomkem „z Helfenberka“ ob-
dařen 1540. Pojav za manželku Dorotku Korumovou (Coro-
nissa) stal se s ní majetníkem domu „u tři korun“ a měšanem
staromestským, Ale nepřezil desítileti v novém tom stavu,
ve kterém obecné požíval vážnosti, byv vyvolen i za konsela.
Dne 20. února (dle St. U 147: 1. máje) 1552 v noci zavraždén,
z příčiny neznámé, od Václava z Kolovrat, jednoho z tehdej-
ších násilníkův, kterýž po této vraždě konečně vzal odplatu
zaslouženou, byv sfat (Smolik v Živě 1864, 194 sld.). Z
panstva stál ve bližším spojení se známým podpůrcem lute-
ranstva, O. Ungnadenem, k jehož žádosti překládal spisy Korvi-
novy a jeden Melanchthonův.

1. Korvina výklady na čtení nedělní. V Praze 1531 u Severina (IV. 1486).

2. Korvina výklady na čtení nedělní a sváteční. V Litomyšli 1541 u Alexandra, v Praze 1542 u B. Netolického (IV. 1490).

3. Korvina rozjímání o unutěčení Krista Pána. V Praze 1541 a 1543 u Severina (IV. 1570). Ded. Ondrejovi Ungnadovi, sv. p. z Šaneku a na Hlu-
boké, jehožrab na rubu titulního listu.

4. Kronika o Herkulesovi, pro příklad udatným a zmužilým jonákům.
V Praze 1565 u Melantricha (IV. 252).

5. Phil. Melanchthona knížka o úřadu světských pánuov. O překladu
tom dí Mr. Antoch v ded. ku p. Ondreji Ungnadovi 1540 č. 3), že „Vaší
Milosti k žádosti též v český jazyk před sím (sic) vyložena jest.“ Jungm.
spisu toho nezná.

Anxigin Viktorin Skutečský vzdělal se na kněžství podobojí, načež, podle tehdejšího spůsobu, vydal se do Benátek, aby od biskupa tam žijícího posvěčení přijal. Vrátiv se 1551 domů, podán byl za kaplana kn. Jakubovi Kamenickému, děkanu v Žateci, aby u něho tři léta pobyl (Borový I. 300). Po vypršení této lhůty 1554 shledáváme kn. Viktorina kaplanem u Vysokého kostela v Kutné Hoře. V Hoře tehdá veliké byly různice o náboženství, kterými se konsistor pod oboji dlouhá léta zaneprázdňovala. I kn. Viktorin vešel v kolej, po které děkanové Václav a Benedikt kraćeli. Leč 1554 byl děkanem kn. Matouš Hradecký, přivrženec starověrné strany pod oboji; k žalobě jeho kn. Viktorin spolu s kn. Brikecím Tajołským

Rukověť k děj. lit. č.

2

18

Aorgus.

farářem na Náměti, musili se postaviti před konsistoř. Oba
byli viněni, že některé ceremonie, u Hory v kostelích ode dávna
zachovávané, nyni změnili, zvláště že nechtěli vystavovati svá-
tost oltářní. Oni odpověděli, že to pro zachování svého svě-
domí činí, ano prý i lid tomu obvykl a již nic neříká, žádajice,
aby při tom tak zůstaveni byli. Když pak na svém stáli, vzati
sou oba do trestání úřadu a do vézení na radnici staroměstskou
(ib. 323). Přitěžující okolnost Viktorinovi byla, že vydal jakýsi
spis pobujovali (seditiosum scriptum. ib. 374). Přestáv trest
svůj, uchýlil se do Magdeburka, kdež se odhodlal vydati svým
překladem některé malé sepsání Mr. Jana Husi, ačkoli tiskárny
tamní písmem k českému tisku opatřeny nebyly.

Mr. J. Husi kázaní dvoje o Antikristu a sémé. V Magdeburce 1554
(literami švábskými bez akcentův). Nové vydáno v Hus. sebr. spisech (III. 841).

Aorgus (Neděle) Kašpar, též Kašpar Prostějovský zván, knihtiskař, jenž první na Moravě české knihy tisknouti počal, rodic z Prostějova. Jméno jeho výslovně vyskýtá se 1530 co správce tiskárny, kterou pan Jan Dubčanský v Lilči, „in monte liliorum“, „na hoře lilecké“ byl založil; leč nelze pochybovati, že i „Listové“ páně Janovi, 1527 v Prostějově tištění, jsou dílo Kašparovo. Kašpar tudíž závod svůj z rodistě svého na Lileč jen přenesl. Od té doby tiskl venkoncem spisy habrovanské s jedinou výnimkou Zřízení moravského, nákladem Otmara z Nepomuku v Lilči 1535 vydaného. L. 1537 uvězením pana Dubčanského závod lilecký vzal za své. Za doby lilecké shledáváme Kašpara 1533 v Náměšti, kam bezpochyby na čas byl povolán, aby upravil tiskárnu, od samouka Matéje z Dvořišť zařízenou; tehdejsí zajisté vydání grammatiky Optátovy a Gzelovy nese jméno K. Prostějovského (D'Elvert Beitr. 28). Opustiv Lileč dal se Kašpar, jakož se podobá, ve službu Jana Günthera, jenž již 1541—3 v Normberce knihy české tiskl, až 1545 v Prostějově impressí svou uhostil. Když pak 1553 Günther do Olomouce se přestěhoval, přejal Kašpar typografický apparát od něho i jal se v Prostějově knihtiskařství opět o své ujmé provozovati. L. 1559, sklíčen jsa stářím, tiskárnu opět na Günthera převedl, sám pak umřel 1562 (D'Elvert 23).

Apokryfy biblické:

1. Epištola sv. Petra o svěčení neděle v rkp. univ. bibl.
pr. XVII. E. 8 na l. 17–20 a XVII. E. 10, 1. 239. Starší

Aquilinas.

19

vyňatek z ni otistén v Star. sklád. III, 259 pod titulem: „List v Galatan s nebe spadlý“ (II. 160). Překlad z poč. XIV. věku.

2. Čtenie Nikodemovo, co sě dálo při umučení Páně. Rkp. na Strahové od 1442, v Mikulové od 1453, v univ. bibl. pr. od 1465. Tišt. 1513, pak v Pr. u J. Hada a t. d., posléze od Hanky 1861. Srov. Daničić v Starinách IV. (IV. 602). Prekl. z XV. věku.

3. Evang. o Ježísově mládí (Euang. infantiae), vzdělané veršem přímo z lat. textu, rkp. XVII. E. 8 v un. bibl. pražské (I. 41—57), otištěno ve Výb. I. 387—420 (II. 44). Viz Nebeský v ČCM. 1847. I, 596 sld. Z pol. XIV. věku.

4. List k Laodicenským, poprvé se vyskýtající v kodexu kap. kolleg. v Mikulově od 1406 (ČCM. 1872, 385. Jungm. II. 606),

5. Kniha Tobiášova v rkp. univ. bibl. pr. XVII. E. 9 co č. 2. (III. 604).

o Apollonovi tyrském povídka, přełožena do češtiny v XIV. věku. Rkp. 1459 v Č. Mus. a 1539 *podnes* v bibl. ústavu Ossolińských ve Lvově. Správné vydáni od Vrtátka v ČCM. 1863, kdež i literatura sestavena (III. 93).

Apterix, Apterigius, „Απτιοις, pseudonym, kterého užíval Blahoslav podle jména matky své, rozené Bezperové (Gin-dely Quellen 129, 150, 162, 163, 287, 290).

Aquensis viz Bosák Jan.

Aquila Jan z Kozího Hrádku, již 1554 mistr učení pražského, sepsal komickou hru ze života staršího Tobiáše, která S. srpna 1575 při deposici beánův od studentů university pražské byla provozována (Lumír 1851, 302). L. 1576 potkala jej nehoda nějaká, ve které mu Matyás Gryll připsal carmen consolatorium. Psal se též A. z Plavče (LD. II. 418, Proch. Misc. 400).

Aquilinas Jan viz Vorličný Jan.

Aquilinas, prvotně Vorličný, Pavel, rodic z Hradce Králové, studoval spolu s Tomášem Mitisem v Žatci pod slavným tehdá pedagogem, Kameničanem Václ. Arpinem z Dorn-dorfu, pod jehož řízením od 1542 škola žatecká stála. Z Žatce přenesl se do Prahy, kdež 1546 dosáhl hodnosti bakalářské (LD. II. 341). Latinskými básněmi získal si přístup do kruhu Hodějovského, do néhož uveden byl dotčeným již přítelem Mitisem (Proch. Misc. 386). Elegie a epigrammata jeho vydána ve Farragines (1561—2). Brzo po dosažení ba-

2*

20

Aquilinas.

kalářství odebral se do Prostějova, kdež byl korrektorem v tiskárně Güntherovské a zároveň na škole tamní vyučoval. L. 1548 vydal tam epithalamion k oslavení svatby učitele svého Arpina s dečerou Mik. Černobýla či Artemisia (D'Elvert Beitr. 25). Zvláštní přízně tehdá požíval v domě Simona z Nadějova, radního písaře prostějovského, jehož synům, žákům svým, 1550 věnoval Pravidla Terentiova. Mezitím se odhodlal vstoupiti do stavu kněžského. L. 1553 vydal se do Benátek, kdež byl vysvěcen, ale, vrátiv se, hned zase v Prostějově zůstal, prazské pak konsistori podobojí, osobně se před ni nepostaviv, odtamtud jen formáty poslal (Bor. I. 316). L. 1555 povýšen za předního správce školy prostějovské. V úřadě tom zůstal až do 1589, zaučestnávaje se hlavně upravováním škol ních kněh. Ale i jednání náboženských se účastnil. Že s Vojtěchem z Pernšteina ve spojení byl, o tom svědčí již dedikace kněh o válce židovské (1553). Když nejv. sudí Albrecht Čerohorský z Boskovic začal jednati o srovnání mezi Bratřimi a podobojimi, či vlastně luterány moravskými, spatřujeme Pavla, an mezi těmito na předním místě byl činný. Jmenovité vyniknul ve valné schůzi kněžstva podobojiho 1566, kteráž naň vzložila úkol, aby spolu s Benediktem Ostrožským sepsal konfessí jménem jejich (Gind. GBr. II. 37 a 469). Sepsání toto tiskem nikdy nevyšlo. L. 1589 povolán po Vitu Aquilinovi, tuším že bratru svém, na faru kyjovskou (Wolný I. 2, 174), kdež bezpochyby za moru 1599 zemřel.

1. Eleg. colloquiorum formulae ex Terentii comoediis selectae s překlad dem českým a německým. V Prost. 1550 u. J. Günthera (IV. 24).

2. Regulae communes civilis vitae ex comoediis Terentii, quibus additi sunt rythmi bohemici. V Prost. 1550 u Günthera (IV. 204). Ded. synům Š. z Nadějova.

3. Pranostika na l. 1551, o níž Blahoslav v Gram. (257) se zmiňuje.

4. J. Flavia o válce židovské knihy sedmery. V Prost 1553 u Günth. (IV. 272). Ded. Vojtěchovi z Pernšteina. Podruhé 1805 v Levovi od Bartolomeidesa.

5. Dicta Graeciae sapientium, interprete E. Rotterodamo, item Mimi Publiciani, omnia boj. serm. reddita. V Olom. 1558 u Günthera (IV. 274) a často potom.

6. Catonis disticha moralia cum scholiis E. Rotterod. V Olom. 1558 u J. Günthera a často potom (IV. 277).

7. Konfessí kněžstva luteranského na Moravě 1566. ABr. IX. 139—145.

8. Grammatica Ph. Melanchthonis latina. Nunc primum bojem. sermone

Ariston.

21

illustrata per P. Aqu. Hr. V Olom. 1567 a. J. Günthera (D'Elvert Beitr. 38;
IV. 17). Čestina dílem v marginalích, hlavně v textu co překlad slov a prů-
povědí na příklad uvozovaných.

9. Modlitby pobožné z epišťol a na evangelia celého roku. V Pr. 1589
IV. 1964; Ungar in Balb. 253a.

Br. Aquinus č. Vodička Jan, stal se učenníkem 1553 v Boleslavi, jáhnem 1556 a knězem 1562 v Slezanech (Meč 152), do úzké raddy povolán 1567 v Přerově. Správcím byl nejprvé zboru přerovského, potom od 1572 uhersko-brodského. Zde měl nemalé nesnáze s Pavlem Kyrmezerským (Gind. GBr. II. 261—266); v půtkách s ním prokázal se co statečný zápasník a nejednou jej poklidnými, ale místnými i bystrými odpovědmi přemohl. Teprv odstraněním Kyrmezera z brodského děkanství nastaly Br. Aquinovi doby pokojnější. L. 1566 připojil se spolu s Br. Herbertem a Jiříkem Streycem k vyslancům, kteří cís. Maximilianovi nové tehdá vydaný německý kancionál odevzdati měli (ABr. X. 294). L. 1584 byl při pohřbu Dobromírova „čeledina“ Br. Prušáka v Napajedlích, kdež řeč hospodáře, zármutkem a pláčem umklého, k lidu dokonal (Fiedler 278). Když se připravovalo malé vydání biblí (1596), vzloženo na Br. Aquina, aby udělal „rejstřík“, kterýž od synody přerovské 1594 schválení došel (Dekr. 262). L. 1591 přijel do Evančic dne 24. ledna, zcela zdráv jsa, a na to v noci, poražen mrtvicí, skonal. Pochován 27. ledna za méstem u kostelíka. Br. Jan Eff'rejm po nešporním kázaní o něm dal svědectví (Fiedler 287).

Rejstřík svědectví, od Krista a apoštolů v Novém Zákoně z Starého cito-
vaných (při bibli 1596, tři listy).

Aretin z Ehrenfeldu Pavel, pražský měštěním a slo-
vútný svého času zeměměřič, 1619 zhotovil původní mapu země
české (rytou 1632 od P. Bayarda), na zkušenostech cestovních
a výskumech měřických založenou. Názvosloví správně české;
titul a znamení latině (J. Erben v Pam. 1861, 137). Od 1618
byl sekretářem appellačním, pod praesidentem Václ. Budovcem,
s kterým pak již v domé svém uvězeným nékolikerou měl
rozprávku (Hist. pers. 230 sld.).

Br. Ariston Zachariáš *) studia svá konal ve vlasti.
Bylť prý „jeden z těch, kteříž se mnohem více v domácích

*) U Jungm. a D'Elverta chybne *Aston*.

22

Arlet.

školách naučili, než někteří v slavných akademích. Dokonav školní učení 1572 přidán byl Br. Janu Kalefovi, jenž tehdá zbor boleslavský spravoval. Tam téhož roku přijal stupeň učedlnický. Šest let později (1578) rízen byl k jáhenství v Přerově; knězem učiněn 1587 v Lipníce, do úzké raddy přijat tamtéž 1592. Až do 1594 byl správcem zborův v Napajedlich a v Březolupech (Dekr. 252); načež se 1595 dostal do Meziříče a 1598 do Přerova (ib. 265. 274). Nědlouho tam pobyv, přesazen byl 1600 do Evančic, kdež dne 8. února 1606 z souchotin zemřel. Paměti bratrské lici jej co člověka učeného, výmluvného, pracovitého, mnohým prospěti a učení zvelebiti velmi žádostivého a snažného, kteréhož prý Jednota dobře v mnohé práci dobré uživala. Zvláště pečliv byl o školu evančickou, „přemilostně, prý, od něho spravenou a rozšířenou“, na nížto studenti mnoho v literárním umění prospívali „s velikou naději v mnohých pobožných srdeích, že se Jednotě hoditi budou.“ Pohřichu mnohonásobně nehodami byl stihán. Natrápil se dosti nejen nemocmi svými, ale i zármutky příčinou vpádu do vlasti milé škůdcův hrozných (Bočkajových houfů 1605), popálení zborův, rozptýlení věrných služebníkův, zmordování a zajetí mnohých pobožných křesfanův, naposledy bolesti hojně pojměv i příčinou moru náhlého, kterýž netoliko školu evančickou, ale i pomocníkův jeho a mládencův studentův pilných nemalý počet podávil, i dítky jeho jemu pobral a pomořil (Fiedler 300). Co do dogmatiky stál Ariston spolu s Br. Šim. Theofilem Turnovským proti náuce Kalvinově o večeři Páně, byl však na synodě žeravické 1604 přehlasován. I nezdar tento jej, jenž proslul co „disputator acutus et profligator haeresium strenuus indefessus“, nemálo zarmucoval (Gind. GBr. II. 345 a 498). Literárně činným byl potud, že k Novému Zákonu napsal vysvětlení, ježto v šestidilné bibli (VI. díle, 1593 a 1601) obsažena jsou.

**Arlet Coelestin.** rodic z Hlohova ve Slezsku, benediktin kláštera břevnovského, 1666 z fary na hoře svatojirské u Broumova povolán za probošta do Rejhradu, kdež dne 7. září 1683 život svůj dokonal. Po něm zůstaly tři rukopisy na Rejhradě: Diarium rajgradense 1660—83, Artikulové k soudům náležiti od 1. 1667 a Správa hospodářská (D'Elvert Lit. Gesch. 132, Nachtr. 272). Tiskem vydal:

Arsenius,

23

Moc a etnost kříže sv. arcioțe Benedikta. V Olom. 1680 u Kiliana
(D'Elvert, dle Cerroniho, Nachtr. 273).

Arnold Tobiáš, Moravan ze Šumberka (Schönberg), nar.
1597, vstoupil do řádu jesnitského 1618, kdež z počátku půso-
bil co kazatel, snášelivostí a opatrností ziskávaje si oblibu u
katolíků i evangelíků. L. 1625 vedl správu semináře pražského.
Tehdá cís. Ferdinand II. s císařovnou navštívili kollej jesuit-
skou, i byli od záctva a učitelstva ve třiceti jazycích a náře-
čích uvítáni, přičemž Arnold zastupoval nářečí slezské. L.
1630 vypraven byl do Svidnice, kdež tehda zakládána byla
nová kollej jesuitská. Zemřel v Kladsku 12. pros. 1645.

Duchovní schránka. V Pr. 1657 u sv. Klim. a později několikrát (V. 1412). Ded. Adamu Leop. Vratislavovi z Mitrovic.

Arnolt (z Dobroslavína) Jan, rodic Lehnický, jakož
se podepsal na Štefanově Methodu (IV. 1162) a na Zlatém
řetězi (IV. 1404; tu mylně Lehenšteinem jmenován, kdežto
Klíč na str. 83 správně klade Lehnického), nejprvé vyskýtá se
1620, v tiskárně Kleinwächterově. Syn jeho, též Jan, 1653 za
manželku pojal vdovu po litomyšlském tiskaři Mat. Václ.
Březině, i stal se tudiž majetníkem tamního závodu, kterýž
uměštěn byl v domě „Kuklik“ řečeném (č. 182). Odtud pře-
nesl jej Arnolt do nárožního na náměstí domu (č. 112), jejž
1658 zakoupil. L 1668 vymohl si erb s přídomkem „z Do-
broslavína“, načež se 1669 do Prahy, koupiv tam Sedlčanských
tiskárnu na M. Straně, přestěhoval. L. 1672 vyjednal si po-
tvrzení na novinářské privilegium, jež 1657 Lidmile Sedlčanské
uděleno bylo. Vedle toho nepřestal držeti tiskárnu litomyšl-
skou až do 1686, kdež ji prodal Dan. Kamenickému (Jelínek
II. 71). Zemřel 1687, zůstaviv závod svůj druhé manželce
Anně Kateřině, kteráž jej do 1710 na své jméno vedla, část
apparátu tiskařského prodavši bratřím Sinapim, když 1689
impressi v Brně zřizovali (D'Elvert, Beitr. 65). Jeden syn
Arnoltův Karel Jan stal se radou u apellačního soudu v Praze,
druhý, Karel Ferdinand, pokračoval v živnosti otcovské. Knihy
české, pod jménem jeho tištěné, nepřesahuji 1. 1714.

Apatyka duchovní a télesná, t. j. o zapužení rány morové, modlitby.
Z něm. přel. V Pr. 1679 (V. 576).

Arsenius z Radbuzy Kašpar, z Plzné rodem, theologii
studoval v Řimě v kolleji germanské. Navrátiv se do vlasti,

24

Artemisius.

stal se kanovníkem u sv. Vítá. L. 1608, zastávaje hodnost
scholastika, volen byl do kapitoly na Vyšehradě, i hned na to
vedl tam administraci úradu proboštského, až 1609 důstojenství
to skutečné naň vzloženo. Leč již po pěti letech (1614) se jeho
vzdal, stav se z archidiakona děkanem kapitoly pražské (Ruffer
Vyšehrad 270, 272). L. 1617 assistoval arcibisk. Janu Loheliovi
při korunování Ferdinanda II. (Slav. Paměti II. 283), od něhoz
povýšen byl na slechtietví s přidomkem „z Radbuzy“ L. 1619
měl nesnázi s direktory o ves Kozlí, na kterou tito 2000 zl.
vypůjčili (Skala III. 267). L. 1624 odevzdal kostel Panny Marie
vítězné Karmelitanům (Pam. 1858, 200). Zemřel co generální
vikář dne 13. září 1629 (Berghauer Prot. poen. 154 a 319).

1. Kázaní in reconciliatione hl. kostela sv. Vítá (28. ún. 1621). V Pr. t. r. (V. 885).

2. Knížka o P. Marii Boleslavské. V Pr. 1629 u P. Sessia (V. 1158). Dedikace třem okna shozeným pánům. Slavatě, Martinicovi a Fabriciovi.

## Artemisius viz Černobýl Mik.

### Artopoeus Kašpar z Pardubic byl 1610—20 děkanem v Slaném.

1. Synopsis psalmi XXII. o Krista Pána snížení a povýšení 1610. (IV. 1530).

2. Parallelismus, kratičké srovnání Eliáše a Jana z Husince. V Pr. 1612, podruhé 1620 (IV. 629. Zikmund v Sl. N. I. 341).

o Asseneth román biblický, v XIV. věku zčeštěný. Rkp. 1465 a 1485 v un. bibl. pražské, 1470 v Č. Museum, 1491 u dominikánů ve Vratislavi. Tisť v Pr. 1570 a správně péči Vrfátkovou v ČČM. 1862, kde i literatura. (II. 139 a III. 920, 923).

### Z Assódu viz Podmanický Jan.

### Z Auersbachu viz Fleškyn.

Br. Augusta Johannes z Prahy, syn Augusty kloboučníka, nar. 1500. Z domu učeného vzdělání nenabyl, anobrž oddán na řemeslo otce svého. Proto zůstal prost umění školního; skrovnou známost latiny sám sobě pilnosti soukromou zjednal. Hlavním pramenem vzdělání byli mu spisové češti, jichž bedlivým byl čtenářem. Byltě, jak Blahoslav di, aev tro di azaros (Gram. 287, 290). Vychován byl „pod náboženstvím české strany", ale záhy začal přemítati o věcech víry i viklati se, zvláště když viděl nepobožný život kněži podobojích. Dostav se vandrem na Tábor, seznámil se tam s Mikulášenci, i začal

Augusta.

25

jich následovati. Vždy nieméně kněží podobojích v radách
užíval a svátosti od nich přijinál, až mu jeden z nich poradil,
aby se obrátil k Bratřím. Nemeškaje vydal se do Boleslavě
1524 i přistoupil k Jednotě. Pobyv některou doby u Br. Lu-
káše, dán byl do Turnova, a odtud zase do Boleslavě povolán
k učení. Po pětileté přípravě zřízen 1529 k jáhenství a 1531
ku kněžství, obě v Brandéyse (Fiedler 257). Již co jáhen
podán byl k duchovní správě na Benátky, jichž pán, Friedrich
z Donína, 1530 veřejné k Jednotě se přiznal. V Benátkách se-
tkal se Augusta s prvním sokem, Oldř. Velenským (Bl. Gr. 285).
Odtud rychle rostlo jméno jeho, a již 1532 stál v čele mlad-
ších mužů. Mich. Weisz, Mart. Michalce, Macha, Týnského
a j., kterým se správa Jednoty zdála příliš býti mldlou. I do-
vedli toho svými o to domluvami na synodě brandýské, že se
nejen všickni dostali do úzké raddy, ano že Augusta, neslý-
chaným posud postupem, hned nato zřízen k biskupství (Bl.
hist. 205). Od té doby usadil se Augusta v Litomyšli pod
Bohušem Kostkou, utvořiv tam střediště Jednoty. Především
shromáždil do čelednosti své mládence vtipné, kteříby budoucně
Jednotou vládnouti mohli, a jemu oddané. Byli tam Jakub
Bílek, bratr jeho Matěj Rybář, později v poselství často uži-
vaný, slavný potom Matěj Červenka a jiní, na něž měl vliv
nad míru důsažný. Všickni zajistě stali se následovníky jeho i
ve spůsobech zevnitřních. Młloba, která úmrtím Br. Lukáše, ve
správě Jednoty byla nastoupila, začala se jevití i vně. Kněží
kališní, jinž Jednota již pro uravní zachovalost, v ní přísně
šetřenou, od jakživa byla trnem v oku, jali se na ni urputněji
dorážeti, haněním, tupením a utrháním ji snižujice, snatky
před kněžními bratrskými uzavřené za neplatné, děti za neman-
želské prohlašujice. Tu Augusta podle plánu důvtipně pro-
myšleného v několika letech vytrhl Jednotu z ponížení toho,
že z obranného postavení mohla přejítí k zřejmému útoku.
První krok bylo podáni konfessí Ferdinandovi I. 1535 skrze
zvláštní poselství, ku kterémuž se i Aug. připojil. Ve Vidni
tou příčinou jsouce, událo se jim, že spis ten doručití mohli i
kurfirštovi saskému Hanušovi, jakož již před třemi léty ji byli
poslali Jiřímu, markrabí brandenburskému. Druhý krok učiněn
při náčelnících reformace německé, aby Jednotu co společenství
náboženské uznali. K Lutherovi do Wittemberka sám se Augusta

26

Augusta.

1536 vybral i dovedl toho na něm, že pod záštitou jména jeho
konfessí bratrská 1538 byla vydána. K Bucerovi, Capitovi a
Calvinovi 1540 vypravil Červenku do Strassburku s výsledkem
rovně příznivým. Na obě strany nepřestával pěstovati prátel-
ské svazky častým dopisováním, kdykoliv se k tomu udala
vhodná příležitost. Takto ozbrojen, odvážil se i doma svrhnouti
posavadní pokoru a útajnost. V červnu 1540 sešla se synoda
v Boleslavi. Zde poprvé dálo se řízení jáhnův a kněží zjevně
s úmyslnou okázalostí v přítomnosti četného shrouáždění pánův,
rytířův a měštanův, zvláště z Prahy. Augusta sám mél kázaní,
vyvoliv si k němu až urážlivě významný text o ustanovení
sv. Matěje na místo Jidášovo. Současně pustil do veřejnosti
Augusta dva spisy proti kněžím kališným, totiž připravený již
od několika let „O závazcích“ a „Zreadlo kněžské“, a jeden
proti Habrovanským. Ano 1541 i k cís. Karlovi V. jménem
vší Jednoty poslán zvláštní spis, vymáhající veřejné jí uznání.
Není divu, že vystupování toto vybouřilo celou stranu pod-
obojí, v jejíž čele stál tehdá luterující Mystopol. Od traktátův,
ježto v Bělé prý dílem od Augusty, dílem od jiných Bratří
vycházely, vzal si 1541 příčinu k žalobám u krále i vymohl
při něm mandát k Boh. Kostkovi, aby Augustu před krále
postavil. Augusta, aby nesnáze této unikl, podniknul druhou
cestu do Wittemberka, chtěje s Lutherem jednati o kázni, pří-
činou kteréž posud největší byla neshoda. Ač se o to nedo-
hodli, rozloučili se předce velmi přivětivé. „Estote vos apo-
stoli Bohemorum, ego cum meis erinus apostoli Germanorum",
byla slova, jimiž Augustu od sebe pustil (Quell. 32). V Čechách
zatím strana kališná sestoupila na kolbiště literární, a brzo i
s jiných stran se připojili, ač nezvaní, soudruzi. Petr ze Zásadí
a Jakub Volyňský jali se psáti z Litoměric za kališníky, kn.
Václav děkan ve spojení s Habrovanskými z Litomyšle, Václav
Křížek z Prerova, Bartoš Bílinský ze Zábřehu, Václav Mit-
mánek, spojenec Mystopolův, z Prahy, ano i zapomenutý již
Kalenec hlasu svého pozdvihl z Letovic. Tu Augusta ukázal
se statečným zápasníkem. Petra z Zásadí a Jakuba Volyň-
ského odbyl přímo, kn. Václava obratně zapletl v hádku píse-
mnou s soukenníkem Kašparem v Litomyšli, doražení jeho za-
nechav Adamovi Šturmovi, Mitmánka porazil jáhnem Laurinem,
Bartoše pak, Křížka a Kalence umlčel. L. 1543 hlavní bitva

Augusta.

27

byla dobojována a Augusta tasil ještě jednou k raně nejcitel-
nější, zároveň chtěje upokojiti rozpačníky své strany, kteříž
celý spor za zlé mu pokládali, pravíce, že prý bez toho býti
mohl, a že prvé vědí, kdo a co jsou. Sebrav celou svou při,
obořil se na kněží kališné, vyčta jim, že jsou nectní, nemravní,
tvrdí, pyšní, lakomí, ukrutní, nelitostiví, hánce bez dobrotivosti,
svatokupečtí, nečistí, smilní, rozkošní, lehcí, šaškovní, žertýři,
zaháleví, krčemníci, hráči, žráči, zlojejci atd., krátce, kázné
Kristovy v církvi zbavení a neztrestatední. Vedle toho Jednotu
ovšem velebil nade všecko. A nejen v knihách, i v kázaních
totéž činil, jako jmenovitě 1544 při pohřbu manželky Bohušovy,
paní Justiny, které přítomní při tom kněží kališní nemeškali
po Čechách i Moravě rozvolati a roznésti, až se Augusta viděl
přinucena, k uvarování lží, k povéstem těm přiměšovaných,
celou řeč vůbec vydati (Červ. hist. 304). Nejmocnějšího ne-
přítele svého však Augusta vždy ještě nepřeválčil. Byl to jeden
z předních tehdá pánův, Jan z Pernšteina. Ten počátečně v při-
větivém žil poměru k šlechtě bratrské a tudiž i k Jednotě, až
se první roztržka stala tím, že mu Bohuše Kostka a Arnošt
Krajíř odepřeli přejmouti rukojemství za několika drahně tisíc.
Jan z Pernšteina příčítal to Bratřím, že by to byla jich rada.
Utrhal a pomlouval je s mnohým prý láním a zlořečenstvím.
Regenti pak a dvořané jeho nelenili ovšem přizvukovati.
Brzy roznášely se z kruhův jejich na Bratří potupné listy a
písně, v nichž Augusty, proti němuž hlavně hněv pánův byl
obrácen, nejméně šetřeno. Jan z Pernšteina, stavěl se tehdá
v čelo hnutí luterského, a literární útok proti Bratřím našel v
něm ochotného ochránce. Počátkem 1543 udála se jiná ještě
příčina, která se citelně dotýkala nejslabší jeho stránky, totiž
peněžné. Vládna ohromnými statky, hospodařil takovým spůso-
bem, že se finance jeho ustavičně spravovaly křílny na křílny
vráženými. Petr Bohdanecký půjčil mu 20.000 zl. a nemoha
dluhu jinak vydobyti, smluvil se s Bohušem Kostkou, aby tento
od Pernšteina kupoval Svojanov na oko sobě, vlastně však panu
Petrovi. Neopatrností Bohdaneckého se Pernštein o pravém stavu
věcí dověděl, a rozhněval se ovšem na Kostku, ještě více však
na Augustu, maje za to, žeby on to vše šikoval, a již zlost svou
na Jednotě samé schladiti se strojil. Právě tehda vyšel Štur-
mův Dialog proti kn. Václavovi, a Br. Michalec, jenž vůbec

28

Augusta.

pokládán byl za původce jeho, sedě na půdě pernšteinské, prv-
ní musil pykati za vinu Augustovu (Červ. hist. 201, 221).
Brzy se strhovala mračna nad samého Augusty hlavou. Podnét
k tomu dán 1544 vyloučením dvou osob z komonstva Kostkov-
ského pro „hřích smilstva", jež Augusta v Litomyšli s okázalou
přísností provedl. Skutek tento, jimž se očitě měl ukázati
rozdil mezi mravnou zachovalostí v Jednotě a nekázaností na
jiných stranách, opaćné měl následky, nežli Augusta očekával.
Dosti obecně počinaly se zdvihati pokřiky o pokrytství, a i
mezi Bratřími nejeden se počal vrtkati. Nejvíce však novina
o tom popudila u dvora a na zámcích pernšteinských. Láli
Augustovi, že prý se, trestaje hříšniky, Bohem dělá. Jestli
potupné listy a písně již před tím se odtamtud roznášely, nyní
již nebylo jim ani meze ani konce. Zvláště Jiřík Šadovský,
úředník na Pernšteíně samém, pánovi se v tom zalíbiti hleděl.
Augusta nevěděl si jiné rady, než aby vyloučení to veřejné
ospravedlnil. Po spůsobu svém ovšem dotekl se jízlivě i Par-
dubic i Prostějova, ano Šadovského zejména v tom položil.
Ten pak, neváhaje, Augustu pohnal před soud komorní a když
tu nepořídil, na samého krále žalobu vznesl i dosáhl listu zatý-
kacího, aby Augustu jako člověka neosedlého, kde by ho dopadl,
směl zatknouti. Jen k velkým přímluvám pánův bratrských za-
tykač ten vyzdvižen, tak že si Augusta mohl zase volněji od-
dechnouti. V postě 1546 sprostředkoval M. Kanka, že se Augusta
sešel s Janem z Pernšteina, an tehdá na cestě jsa, v Litomyšli
se zastavil. Tu v přítomnosti Jana Češky stalo se smíření obou
protivníkův. Nad to pak Jan Šiška z Kounic a na Slavkové
přivedl Augustu k tomu, že se chtěl dáti najíti do Tovačova,
kdeby i s Šadovským stalo se vyrovnání. Později volen ke
schůzi Slavkov, a Augusta se tam i skutečně chystal. Ale
když v Prostějově na koně sedal, přišla mu novina neveselá,
že (11. máje) Litomyšl z gruntu vyhořela: obě města, zámek,
zbor, kostel a všecko všudy. Tožt musil, nechaje Slavkova,\ bez meškání jeti k Litomyšli a opatřiti svou čeládku po-
hořelou a jiné věci (ib, 305, 356). Mezitím strojila se na
Augustu nesnáze s jiné strany. V Jednotě proskakovaly
nápřed po tichu, ponenáhlu pak pořád hlasitěji stesky, že
Augusta spolčováním s Lutherem Bratří odvedl od učení Br.
Lukášova. Nejedni, jako k. p. Václav z Ludanic, nejv. hejtman

Augusta.

29

moravský, proto z Jednoty vystoupili. Na synodě boleslavské 1546 strana proti luterská ze zapomenutí vynesla knihu „Správ knéžských“, kterou Br. Lukáš krátce před smrti svou byl sepsal a vydal. Obecně proniklo vědomí, že, skvélostí učení luterského davše se zaslepiti, od základův Jednoty poodstoupili. Br. Jan Roh s pláčem se k tomu přiznal a pokání činil (Dekr. 164). I Augustou to hnulo. S lehkosti poodivu hodnou rázem se obrátil v horoucího posobce Lukášova. Jakž a kudy mohl, počal zase Lukášovy spisy velebiti a je v knéží uvoditi i v lid, kněžím „Správy kněžské“, mládencům spis „O panenství“, „Otázky troje“, obecným Bratřím a Stráším spisy a „O spravedlnosti, O pokání, Rozmlouváni ducha s duší, O církvi“ rozdávaje. I na kázani věci ty předkládal a tak všecky sobě ohýbal zase k prvním Br. Lukášovým cestám. Jedním takovým kázaním, o coelibatu, velice pohnul Br. Jirkem, kterýž se s ním o to dal v disputaci tvrdou, a rozhořčenost svou sdělil i s luterským kn. Janem Satbauchem či Sopouchem (ABr. IX. 15). Ještě obrat tento dokonce nebyl proveden, a již se shrnovala mračna bouře politické. Do spolku stavovského proti králi připojilo se drahné osob z Jednoty, jmenovitě hlavní její ochránci Arnošt Krajiř, Bohuše Kostka, Vilém Křinecký a j. Ano i správcové některých zborův a někteří ze starších do schůzí stavovských najíti se dali, nad to pak v Jednotě položen byl půst na sv. Matěje spolu v modlitbami za zdar věci stavovské. Po bitvě můhlberské nastalo tudíž hoře i Jednotě. Darmo se Augusta omlouval listy k nejv. purkrabí Jindřichovi z Plavna a k Václ. z Ludanic; darmo odvolával na to, že v Praze, když se tam spojenci stavovští scházeli, předpovídal, že vše to zlý konec vezme: moc jeho, kterou provozoval nad Bratřimi, jmenovitě nad panstvem, příliš byla známa, aby nań nebylo obráceno podezření spoluvědomstva. Nad to opětné jeho do Wittemberka cesty, ještě pak více jízda do Lehnice ukazovaly k hlubšímu jeho spojení s předními odpůrci domu habsburského. O jizdě lehnické tolik jen výpovědmi samého Augusty (Živ. 27) zjištěno, že ji podniknul asi 1546 k pobídnutí samého knížete Fridricha, skrze B. Kostku jemu oznámenému, a že k ní nákladem panským skrze úředníka Bohušova Martina Kanku z Ježic vypraven byl. I strana kališná pomáhala, aby se na mocném protivníku svém

30

Augusta.

povymstila, a neméně naň sočily osoby, jeho původstvím z Jednoty vyloučené (ib. 7). Konečně i chvástavěst Vil. Krineckého podezření tvrdila (ib. 27). Není divu, že se po Augustovi, jakoby byl přední hlava povstání, počalo pásti. On neméně z Litomyšlska neodešel, anobrž nejen Bratřím v městě pozůstalým útěchy, ale i těm, kteří z nich v Praze vězeni byli, peněz poskytovati nepřestal. Konečně však podlehl úskoku Šebestiana Šejnocha, kr. hejtmana. Raním jitrem 25. dubna 1548 jat byl i s Br. Jak. Bílkem v lese za Sloupnicí, kam mu Šejnoch, zaručiv se mu věrou svou, byl položil schůzi. Šejnoch sám je odvezl do Prahy, noclehovav ve Veselí u Přelouče a ve Vrbčanech u Plaňan. V Praze Augusta vsazen na bílou věž, po několika dnech (11. máje) s mučením, v noci a ráno opakovaným, vyslýchán a po sv. Duše (z 25. na 26. máje) i s Br. Jakubem odvezen na Křivoklát. Z počátku tam velmi přísně byli střeženi a tuze drženi; Augusta převelice trpěl od pacholka formanského, který s ním do jedné jistby vsazen byl. L. 1549, 7. srpna, po třetí byl trápen, ale jiných než v Praze seznání z něho nevymučili. I v Praze i na Křivoklátě zřejmě k tomu ukazováno, že pro víru netrpí, jsa pokládán za vézně jen politického. Konečně po dvou letech podařilo se pomocí jednoho strážníka, že mohl s přátely vstoupiti v dopisování. Cesta tato zůstala odevřena od masopustu 1550 až do 1553, v kterémžto čase i jeden mladý kněz bratrský k službě mu byl oddělen. Dostalo se mu i kněh, i jal se čas krátiti spisováním Sumovníka, již před uvězením počatého, a skládaním písní nábožných. Mezitim zemřel Br. Machem poslední biskup Jednoty, a starší obrátili se k Augustovi s dotazem, zdali by směli přistoupiti k volbě nových biskupův; ale Augustova odpověď zněla, aby toho naprosto zanechali. Bratří, ač se srdcem skličeným, uposlechli, a byli by snad i déle v poslušenství vytrvali, kdyby prozrazením tajného s Augustou dopisování nebyla nastala neočekávaná katastrofa. Vědělo se, že všecko, co u Augusty bylo písemného, padlo do rukou úředníkův od komory vyslaných, že k výslechům odvezen i s Br. Jakubem do Prahy, áno již se o bezživotí jejich roznášela povést. Na Bratří padl veliký strach, aby pro psaní jejich, u Augusty nalezená, na ně nepřišly těžkosti, až i od Bratří domlouváno starším, proč mu píši, a proč ho tak již

Augusta.

31

v tom vězení nenechaji (ABr. VIII. 62). Tu se konečně vzmužili, vyvolivše Černého a Červenku k biskupství, o čemž Augustovi, an tu dobu dnou velmi churavěl, ani hned ani později žádná zpráva nedána. Panstvo Jednotě příznivé a Bratři sami neustávali doprosovati se vyproštění Augustova. První pokus učiněn ze sněmu 1552 skrze biskupa Olomouckého, J. Doubravu. L. 1555 hledal v tom Blahoslav skrze Pfausera přímluvu arcikn. Maximiliána. L. 1557 přiměli Vergerius i někteří páni poští vévodu würtemberského Kristofa, aby u téhož arciknižete o to se domáhal. Leč vše nadarmo. Od 1555 mohl Augusta se svými opět si psáti, ano dal se v nové zpracování Sumovnika, jelikož mu 1553 první koncept byl odejmut. Úmysl jeho byl, aby se místo posavadních nedělních evangelií a epištol ve zborech vykládali článkové víry. Ačkoli mu v tom již 1547 starší povoliti nechtěli, pokusil se nyní znova o jich svolení i poslal jim jako na zkušenou registra o každé pravdě na celý rok. Ale nepotkal se s lepším výsledkem. Tu od té chvíle zasadila se v něm proti nim a v Bratřích proti němu nelibost (Živ. 59), kteráž vplápolala v lítý hněv, když se Augusta 1556 dověděl o volbě k biskupství nejen Černého a Červenky, ale i Blahoslava a Izraele. Poutišiv se, krátil si čas opět básněním, skládaje dilem písně nové, dilem staré opravuje; ale ani to se mu nezvedlo po vůli. Redaktori kancionálu šamotulského, ač prý o nich věděli, ani o ně nepožádali, tak že „bez nich oba kancionálové, polský i slovanský, vytištěni sou“, kdežto i starší jeho písně zbytečně, jakož di Bilek, napravovány i měnčny (ib. 60). Blahoslav ovšem věc jinak líči, pravě, že písně Augustovy, kteréžkoli převzaly do nového kancionálu, všecky téměř netoliko znovu pilně zkorrigovány, ale hned jako přelity a v jinou formu obráceny býti musily s velikou prací a to z potřeb nevyhnutedlných (De cant.). Osud Augustův ve vazbě stával se pořád snesitedlnější; tím hořčeji nesl svémyshnost, jak on na věci hleděl, starších Bratři, kteří ovšem synody odbyvali, vážná snešení činili, jeho se ani neptajíce. Psaní za psaním jim posílal, hrozil, zatracoval, proklínan; synoda žeravická, odpověděla mu jednomyslným obnovením snešení, „že nemá jeden žádný sám jako jedna hlava v té přednosti a tím spůsobem jako papež v římské církvi vystavován býti, aby na ni vše záleželo“ (Dekr. 202). Augusta viděl

32

Augusta.

zřejmě, že z vězení ničeho nevyřídí, i dal se tedy 1560 snadno pohnouti návodu Ladislava ze Sternberka, aby arciknížeti Ferdinandovi, an tehdá Krivoklát učinil svým a choti své, Filipiny Welserové, obyčejným sídlem, podal supplikaci o navrácení svobody. Tu udeřeno na novou překážku. Žádáno na vězni, aby od posavadního svého náboženského směru ustoupil a buď k straně pod jednou nebo podobojí se přidal. Jménem arciknížete dodán Augustovi výpis sesti artikulův, od kněží pod jednou zdélaných, chtěl-li by vězení prost býti, co by podniknouti a slíbiti mel (Živ. 64). Po některém rozmýšlení podal on v prosinci „přiznání své k straně podobojí“, užívaje v tom té opatrnosti, že jeden artikul nechal bez odpovědi a jen k té církvi se hlásil, která jest prvé byla pod obojí (ib. 65). Kněží ovšem brzo shledali nedostatky spisu toho a neopomenuli vytknouti je. Koncem ledna 1561 snažil se A. výtky tyto vyvrátiti, končné pak v odpovědi na sest artikulův jemu podaných úplně se k straně podobojí přiznal (ib. 66). Tím trpělivosti starších poslední útory sraženy. Na synodě přerovské čteny všecky jeho listy i zápisy, jehož i „Příčiny přiznání toho k straně podobojí“, ježto jin k ospravělnění kroku svého byl zaslal, a s obecným souhlasem zůstáno na tom, aby se mu prostě dal výhost z Jednoty. Což mu důvodným spůsobem v obširném listě od starších bylo oznámeno (Dekr. 203—6). Nemohla Jednota „starství“ nad sehou a vrchní své řízení zůstaviti muži, kterýž se zřetedlné od učení jejího odtrhnutí k vůli „opatrnostem těla“. Na následující synodě přerovské 1562 usnesli se o vyměření působnosti všech osob, ve vrchní správě Jednoty postavených, aby se na vždy zabránilo podobným neshodám, jakož vzešly s Augustou (ib. 208), zároveň pak, když o odstoupení Jakubové a novém bezvýminečném přiznání Augustové zprávy dosly, výslovně prohlášeno obou jich vyloučení z bratrství i kněžství (ib. 213). Pres to přese všecko Augusta vazby nezbyl, ačkoli mu z přizně „panny Filipiny“ nejedno ulehčení půjčeno, jako že mohl o velikonoci svoboden a, po osmiletém nevidění, spolu s Jakubem býti. Brzy potom odvezen do Prahy k Jesuitům, kdež se rektor Jindřich Blissemius o obrácení jeho pokoušel a Václ. Šturm česky jemu kázal. Když se úsili jesuitův ukázalo marným, odveden Augusta z Prahy zase na Krivoklát. Konečně 1563 vymohl ar-

Augusta.

33

cikn. Maximilian při Ferdinandovi I. rozkaz, aby Augusta
pod týmiž výminkami, jako v loni Br. Jakub, byl propustěn.
V dubnu dostal se Augusta zase do Prahy a v máji sveden
byl s dávním svým protivníkem Mystopolem, s kterým se nyní
dobře pohodl. Ale tvrdohlavostí Augustovou opět jednáni
zmařeno: jestě jednou musil nastoupiti cestu na Křivoklát.
Teprvé 1564 „Pán Bůh obrátiti ráčil jakýs tichý větríček od
Dunaje“. Augusta opět přivezen do Prahy, uhoštěn byv v
domě Jindřicha z Waldsteina, a prvním jarem zprostěn byl
vazby bez revokaci (Živ. 122), jen na slib, že vice kázati
nebude. Z Prahy odebral se Augusta do Boleslavě, slavit tam
velikonoci. Ačkoli od starších dosti chladné byl přijat, a
opatrnost ovšem vedla ke střednosti, jal se s okázalostí provo-
zovati moc svou, svété zbory, řídě na kněžstvi, tak že Karel
Krajíř ostrou doštal důtku od nejv. purkrabí pro toto „potvor-
níka Augusty“ řádění. Z Boleslavě jel Aug. do Lipníka, kdež
s Bratřimi smířen, že jej zase k přednímu místu jeho připu-
stili (Meč 152). Ale sotva toho dosáhl, počal hýbati nedůtkli-
vými věemi. Již 1565 jeho podnětem ožíval spor o pořádek
kázaní, rejstřík a Sumovník: ale nedovedl jimého, nežli že po
mnohých nepřijemnostech synoda přerovská 1567 návrhy jeho
doprosta zamítla (Dekr. 223). Ani tím mysl jeho, jak k no-
votám snadná, tak proti rozumným překážkám tvrdá, nedala
se proměniti, anobrž knihu svou s pospěchem dále dělal, ba
proskakovalo, že ji mimo vůli starších v cizí nějaké tiskárně
chce vydati. Není pochyby, že spisu toho co prostředku chtěl
užiti v snaze své, aby dovedl spojení Jednoty se stranou pod-
oboji směrem luterským a sám se tudíž stáhl hlavou všech ne-
katolikův v Čechách i na Moravě. Bratří, vidouce nebezpečenství,
kteréby z toho Jednoté nastati mohlo, neopomenuli jej zvlášt-
ním listem 1. září 1570 vystříhati, zřetedlně mu předkládajíce,
aby „vrchnosti nedráždil větší svobody sobě přívaživě osobo-
váním, ale na tom, což má, i načež se vrchnost jako skrz
prsty divá, přestával“ (ib. 229). Ale Augusta nepopustil. Ja-
koby chtěl dohoniti, co dlouhoretým vězením promeškáno, z
obyčejného svého stanoviště, z Brandeysa nad Orlicí (ABr. X.
434), jezdil ustavičně po zborech nejen v Čechách a na Mora-
vě, ale i v Polsku. Přitom v obleku i stroji vedl pohodli a
nádheru, špatně s skromností bratrskou se srovnávající, hro-

Rukověť děj. lit. č.

3

34

Augusta.

madě jméní jak moha, tak že z toho obecné pohoršení vzcházelo. Co Sopouch o hospodářstvi Augustově napsal, jistě přehnáno, ale ovšem ne zeela vymyšleno. L. 1570 začal s Mystopolovým v administraci podobojí následníkem, Martinem Měhuickým, přímo jednati o sjednocení obou stran. K tomu cíli dal se s ním v dopisování, ano sestavil i návrh o reformací konsistoře a jemu jej špolu s agendami bratrskými odevzdal, vše to bez vůle a vědomí starších, proti němu bezmocných. Leč přehlednal Augusta, že lahodná ochota administratorova jen ličena; vědělf i tento, že syn kloboučníkův „páchne primatum“. Pošléze ucítil arcii Augusta, že vešel v léčky, a nemálo se nad tím durdil. Přátelé sotva jej zdrželi, aby listův s kn. Martinem vytisknouti nedal, „aby prý všickni věděli, jak on dva jazyky v hrdle má“ (Kalef v ABr. XI. 31). Počínání toto přinutilo Bratři, že Augustu konečně z místa sudího ssadili. Stalo se to tuším ve scházi, kterou v říjnu 1571 měli v Evančicích (Dekr. 236). Za nedlouho vyplnila se touha Blahoslavova „po upokojení země Páně“, ač se sám toho nedočkal. Augusta, churavěv již po děsí čas dnou, až mu i ruce zachváceny klesnutím, zemřel 13. ledna 1572 v Boleslavi, svém to od 1564 úředním sídle; i pochován na obecném krehově v kosteliku, kdež Krajířové mívali pohřeb svůj (Fiedler 258).

Přes všecky ty zármutky a trápení, jichžto byl příčinou Jednotě i ve vězení i nápotom na svobodě, náležel Augusta k nejskvělejšin osobnostem jejím, i málo jest mužův z oné doby, k jichž vyličení tolik se zachovalo pamětí. Blahoslav, ač odpůrce jeho, nejhojnější o něm zůstavil svědectví, popsav i první dobu vézení jeho, kdežto druhá živé zobrazena pérem Bilkovým. I Červenkův spis drahně podává o Augustovi vědomosti. Neméně o něm i protivníci z jiných táborův psali, jako jmenovité Sopouch, Sadovský a j. Blahoslav vystavuje nám jej co človéka, po velkých i nových věcech dychtíciho (magnarum et novarum rerum studiosus). vtipného, duchem bystrého a prudkého, ale Themisto klejského (ingeniun acutum et vehemens, sed Themistocleum. ABr. IX. 15). Nad to pak mu vytýká Bl., že byl nepřítel vzdělanosti učené (misomusus) a jiných, ježto učením pohrdali, vůdce a podpůrce (ib. IX. 102). Nekrologista jmenuje jej „předivných, silných a neustálých myslí člověkem, přenesnadným pustiti to, což on usaudil a míti chtěl, skoč

Augusta

35

zhúru nebo dolů" (Fiedler 258). Kazatel byl výtečný a horlivý
— hořelo prý všecko, i slova, i výřečnost, i posunky — rovnaje
se v tom velmi Lutherovi. Blahoslav, viděv oba krátce po
sobě na kazatelně, neslyšel prý nikdy tak horlivých dvou ka-
zatelův a v té věci tak sobě vespolek podobných. Jen že
Aug. někdy poněkud byl drsný, někdy zase příliš hladký, až
prý po asiatsku měkký (Gram. 287). Rád užíval mluvy květ-
naté a hromadil nmoho podobnosti a porovnání spůsobem Ori-
genovým. Leč vždy pronikal nedostatek pravidelněho vzděláni;
jmenovité od té doby, co se ve vězení zahloubil do curišského
překladu bibli, chtěje nápodobiti rěení latinská, překřepčoval
prý a příliš latinisoval (ib. 288). Po dosažení svobody liboval
si v drahém oděvu a kožešinách, jakož i ve vybraných krmích,
v pěkných vozích, vubec v okázalém vystupování. Hotových
peněz, dle zprávy Virgovy, zůstalo prý po něm 6000 zl.
(Mart. Obrana 454).

1. Psaní Pavlovi Štefanovi do Křižanova 1539 (Bl. hist. 211).

2. O závazcích kresbanských zákona Kristova. Seps. 1537 k zádoši Řehoře mydláře v Novém Městě pod Pernšteinem. Tist. v Litomyšli 1540 u Alexandra (IV. 1233. Bl. Gr. 283).

Proti tomu Petra z Zásadí Odpis 1541 (ib.).

3. Káz. o Jidášových dětech na I. Actor. V Litom. 1540 Alex. (IV. 1569).

4. Káz. držané o synodé červnové v Ml. Boleslavi 1540. V Litom. 1540 Alex. (ib., Blah. Gr. 224, 319).

5. Proti Habrovanským. V Litom. 1540 u Alex. (IV 1233).

6. Zreadlo kněžské pro ty, kteříž jiné za odřezance církve sv. býti lehce ukazují. O tom dí A. Šturm: „Vydal z knihy M. Luthera proti kníž. brunc-vickému, což Ant. Korvin, z němčiny v latinu přeloživ, dal vytisknouti, a tento (Aug.), z němč. v čest. přeložené též vytisknúti dal, které důvody má lid ten, jenž jest z církve sv. a zase i ten lid, kterýž není z církve sv., a tonu Zreadlo kněžské titul dal- (Dial. 3). V Litom. 1541. (ib.). L. 1540 nevyšlo; sic by se o něm Bl. v hist. byl zmínil.

7. Ozvání a ohlášení proti knížce Petra z Zásadí k lidu vuobec. V Litom. 1541 u Alex. (ib., Dial. 3, Blah. Gr. 283).

Na to odpověd Petrova a Jakuba Volynského (ib.).

8. Spis jménem celé Jednoty poslaný k JMC. do Augspurku. V Litom. 1541 u Alex. (ib.).

9. Pře J. Augusty a knížstva kaliského, od něho samého věru a právě sepsaná, všem vuobec k saudu podaná. Datum onde a onde, a vyt. 1543 (ib.). Výňatky v Martiniové Obrané 372 a v Tomsové Chrestomathii 153.

10. Spísek o pokuseních. V Litom. 1543 u Alex. (ib.).

11. Svědectví starých Čechův u Antikristovi. Rkp. (ib.).

3*

36

Augustini.

12. O vyobcování dvou osob hříšných ze zboru litomyšlského. V Litom. 1544 u Alex. (IV. 517). Týž spis, co u Blah. Gr. 283 „O vylaučení.“

13. Svědectví p. Justině z Kunštátu, manž. Buhuš Kostky. V Litom. 1544 u Alex. (IV. 1669, Blah. Gr. 283). Pohř. kázaní.

14. Psaní sboru litomyšlskému o epišt. sv. Pavla k Galatům 1547. Rkp. (IV. 1233).

15. Příčiny, proč by Bratři do kostelův choditi neměli 1547 (ib., Šturm v Rozsauz.). Tuším, že týž spis, co zmíněn v Živ. Aug. 9.

16. Samovník, ve tři díly rozdělený, na němž psal ještě před uvězením, ve vazbě i potom. L. 1571 ještě byl rukopisem, jelikož Blahoslav, napsav o něm kritiku (Gram. 327—9), dokladá, že „snad na světlo všechném audům Jednoty a, strach i jiným, vyskočí.“

17. Registra pořádná na celý rok, velmi místná a důvodná o každé pravdě. Kterýžto registřík Br. starsí bez vědomí Augustova jináč po své vůli předlali, změnili a vytisknouti dali, čímž prý Br. J. Černý nejvinnějším byl. 1555. (Živ. Aug. 58 sld.)

18. Písně duchovní. V kancionále šamotulském jest jich 118. Mimo to zachovaly se jich dva rukopisy, jeden v bibl. kapitoly vyšehradské (Gind. GBr. I. 357, 522), Bílkův od 1562 v cís. dvorské knihovně vídenské. Druhý tento rkp. vypsán v ČČM. 1845, 595 (IV. 59). Rozděleny sou na dva díly. I. jedná o pravdách náboženských dle apošt. vyznání, desatera přikázaní, II. o trojici sv., o původu a rozvoji církve.

19. Příčiny přiznání mého ke straně pod obojí 1561. Spis tento, s ostatními toho se týkajícími listy, nalezá se v Cerronském rkp. Živ. Augustova (IV. 1233).

20. Instrukce o reformací konsistoře 1570. Ztracena (Gind. GBr. II. 473).

**Augustini Matěj**, rodem z liptovského sv. Mikuláše. Odbyv přípravné učení dílem doma, dilem v Šoproni, stal se 1730 školy necpalské a 1732 školy v Krajné rektorem. V Krajné však dlouho nepobyl, odešed ještě téhož roku do Trenčína, kdež zůstal až do smrti 1753 (Tablic Poezie II.).

1. Přemyšlování sv. o trpělivosti křesťanské. V Púchové 1734 (V. 1487).

2. Kázaní pohřební Dan. Knoglerovi, měštěnínn trenčanskému 1736 (V. 1092).

3. Jedna píseň v Cyth. Třanovského.

**Augustini Matěj**, syn předešlého, kazatel evangelický. Nábožné káz. vojenské. V Prešp. 1779 (VI. 1983).

**Augustini Štěpán**, katolický farář v Prenčalvě, sepsal „kázaní času letného na dni nedělné“ 1774 pět dílů 8° (stran 2662), jichž rkp. choval se u faráře P. F. Resetky (Sl. Pohl. I. 2, 13).

**Auinger č. Awinger Jan Adam**, kněhtiskař, manžel vdovy Anny Alžběty Rosenburkovy (1718), pod jehož řízením tiskárna někdy Hradeckého velice klesla, až obec olomoucká,

Aupický.

37

nechtie ústavu tak starého nechat zaniknouti, 1724 ji koupila.
Obec správnu její svěřila s počátku samému Auingerovi, ale za
krátko jej zase odstranila, leč 1726 jej zase ve službu přijala
i držela v tom až do 1730 (D'Elvert Beitr. 69, 72). Knihy
české A. tiskl 1720—1 a 1726—8.

Aujezdecký v. Alexander a Klement Adam.

Aunhoštský Václav viz Kristian Václ.

Aupický příjnim Okurka, rodiłý z Úpice, vysvěcen na
kněžství p. o. ve Vlašich 1554, dán byl kn. Janu Vodičkovi,
děkanu jaroměřskému kaplanovat za 6 let (Bor. I. 324). Slouživ
v několika jiných osadách, 1566 přejal faru u sv. Štěpána
Velkého v Praze. Když se 1571 administratorem konsistoře
podoboji stal Jindřich Dvorský z Helfenberka a přisněji na
zachovávání či spíše obnovení obřadův církevních státi počal,
nastaly nesnáze kn. Janovi, kterýž, rovně četným vrstevníkům
svým, co do učení i bohoslužby víceji 'se klonil ku konfessi
augsburské nežli k utrakvismu, jakž jemu podle kompaktát
konsistoř rozuměla. Nechtéje administratorovi býti po vůli, byl
uvězen a když dvanáctinedělní vazba a nemoc v ní přestálá
mysli jeho neobměkčila, i fary zbaven. Trvaje u vězení sepsal
pobožnou knížku o potěchách v zármutku, i dav ji vytisknouti,
poslal ji z jara 1572 raddě rodiště svého. Že však rukopis
před tiskem nepředložil censuře arcibiskupské, a tuším i pro
závady v obsahu samém nalezané, přišlo naň nové vyšetřování.
V domě, kde byl v podruží, všecky věci jeho prohledali a
zpečetili, jej samého pak chtěli zatknouti. Tomu kn. Jan sice
ušel, ale bídě se mu dosti vedlo, ješto „nikdež nic neměl, ani
penízku při duši,“ až se nad ním paní Mandalena z Wartem-
berka, manželka nejv. komorníka Jana z Waldšteina, smilovala
a vzala jej v ochranu na Lovosice (List jeho k Náchodským
v ČČM. 1828, I. str. 104 sld.). Když nesnáze tyto pominuly,
pobýval na rozličných farách, až 1588 podán byl od konsistoře
pod oboji za děkana do Poličky; ale dlouho tam nevytrval.
Jmenovitě s rektorem školy tamní Václavem Kutniem a uči-
telem bakalářem Janem Gelpachem Lehnickým z Lehnice pro
„svěcená drva po faře rozmetaná“, které prý rektor měl srov-
nati a drobno rozsekati, měl neshody. Již 1589 určen na dě-
kanství polické jiný kněz. Hlavni příčinou odchodu Aupi-
ckého z Poličky byl úmysl jeho oženiti se, což, usadiv se tuším

33

Auspitzer.

v Pardubicích, i provedl, pojav za manželku Annu Tomášovou
(Just. Michl v Pam. 1872, 407).

1. Svítědlnice důs. Sebraná z písem sv. ... v spůsob rozmluvání dvan bratří. Bez m. 1571 (IV. 1820).

2. Knížka, jenž slúti muže obžívující kořen uvádělý a napoly umrtvený, sebrána od kn. J. Aup. v vězení sedícího na rathauze St. M. pražského. Bez m. 1571 (IV. 1820).

3. Rozmluvání Jana s Bartoloméjem, aneb knížka, kteráž slove boží aumluvy s lidským pokolením skrze desat. příkáz. (jest druhý díl předěle). Bez m. 1571 (IV. 1821).

Auspitzer Patrie, rehołní kanovník lateránský, 1730 v
Pr. vydal kázaní o sv. Janu: „Hortus conclusus, zahrada skrze
mlčenlivost zavřená“ (V. 956).

Austský (Austinus) Václav č. Vaněk, syn Michálkův z Ústí nad Orlicí, vyučil se umění knihtiskařskému v Normberce, kdež 1537 nákladem Mr. Jana Chocenského vytiskl křoniku Bílejovského (IV. 515). L. 1544 koupil v Ml. Boleslavi dům, po Lukáši Sixtovi na Arnošta z Krajku připadlý, a sje-dnal se s Jiříkem Chlaumeckým o vystavění presu i vši impressi. Asi 1547 biskupové bratrští, Br. Mach Sionský a Br. Jiřík Izrael, s Václavem učinili smlouvu o vydání kancionálu bratrského ve 800 výtiscích. Když pak nastaly bouře 1547 a trvání Jednoty v Čechách vždy více se stávalo vrátkým. zpěčoval se Mr. Mach smlouvě své dostáti, čimž ovšem Václav k nemalé přišel škodě, jelikož se ani odbytem knihy, která pro společnost náboženskou ze země vyobeovanou určena byla, hojiti nemohl. Jan, bratr Václavův, Br. Macha v Boleslavi tudíž obstaviti chtěje, s rychtářem vešel do domu bratrského. Leč tu uhodil na odpor Jana Prostibořského z Prostiboře, kterýž toho dovedl, že rychtář obstávku zdvihl. Václav, ne-moha se domoci práva svého u úřadův boleslavských, vznesl stížnost na zemésprávee, arciknížete Ferdinanda. Arcikniže Prostibořskému nařídil, aby Br. Macha dostavil k soudu komor-nímu. Když pak bratrský zeman zdráhal se rozkazu toho uposlechnouti, soud komorní žalobu Václavovu za nebytí Machova přejal na Prostibořského, a výsledek byl, že pro po-klések formální obstávka rychtárova sice uznána za nenáleži-tou, nicméně Prostibořský odsouzen, aby Václavovi ve dvou nedělích dal ten náklad, který jest na tlačení těch knížek podle smlouvy vynaložil (26. listopadu 1548). Mezitím však snažil

Awerbeck.

39

se Arnošt Krajíř jiným spůsobem, aby Václava oblomil. Žádalf na něm, aby mu přísahal člověćenství. Čemuž když se Václav zpíral, kázáno jej skrze městskou raldu věziti, zároveň pak mu bráněno, aby dům svůj prodal a odejíti mohl. I v tom obrátil se Václav se supplikací k arciknížeti, táha se k tomu, že jest on poddaný královský. Konečně, nevida v Boleslavi pokojného bytu, do Brandeysa nad Labem se odstěhoval, a odtud teprvé důrazněji při svou vedl, až i k rozsulku svrehu dotčenému doslo. Václav byl kalisník, a když jej Bratři tak stíhati se jali, nechoval se k nim ovšem po přátelsku; nalezalf v tom oporu na kněžstvu podobojím, jmenovité na faráři bradýsském Řehořovi a na odpadlíku bratrskému Petru Plicperovi, synu po knězi bratrskému Br. Pavlu Koláři ve Val. Meziříči (Fiedler 232). Tím se vysvětluje přikrost, s kterou o něm Br. Jan Černý mluví, nazývaje ho „lotříkem převráceným, velmi lehkým lidským pokladačem a lhářem“ (Gind. GBr. I. 514. Zoubek v Pam. 1872, 553 sld.).

Austinus viz Mitas Mik.

Z Aušavy viz Rendl Albrecht.

Aužvička (prv. Haužvička, Auschwitschka) Jan, učitel český v Žitavé okolo 1758, vedl odtamtud s evang. knihami obchod do Čech (Pescheck Exul. 113).

Awerbeck Jan (Awerbeckius), v lékařství doktor, v Horaždějovicích usedlý, ježenácte let stoupencem Jednoty bratrské byl, načež se přichýlil k učení Kalvinovu i byl horlivý reformatus. L. 1590 vydal spis, kterýmž dovozoval, „že Bratři v těch místech, kde se v čistotě slovo boží káže a svátostmi velebnými posluhuje, do chrámu choditi a služebnostem sv. obcovati povinni jsou“ (Martin. Důvody XXXII). Chtěl toho dosíci, aby Bratři v osadách, kde již reformáti byli, posluchače své k církvi těchto připojili. Starší bratrští jemu v tom nepovolili, proto prý, „že nebyl čas, bez podané k sjednocení příčiny od svých věcí pouštěti“. Později ovšem, když se sjednáním 1609 příčina taková udála, dopustili, „čeho a jak tehdejší čas vyhledával“ (Ohláš. 163). Nad odmítnutím svého přání se doktor nemálo rozmrzel. L. 1593 sepsal Jednotě na potupu „dvanácte důvodův, jimiž, že Bratři jsou jen mniši evangelistští, ukazoval“. Výtah ze spisu toho podán v bratrském Ohlášení proti Martiniovi (129—132). Dojem, jejž pam-

40

z Aventina.

fletem tím spůsobil, nejlépe posouditi lze z toho, že kněží z jižních Čech k synodě, 1594 v Přerově shromážděné, podali žádost, „aby tomu doktoru o jeho bouřlivá psaní proti Bratřím učiněná od správce jeho, Br. Jakuba Velkého, něco učiněno bylo". Leč starsí zůstali na tom, aby se v té věci nic nestalo, jelikož A. „nyní žáduného správce nemá, ale svou hlavou se správuje. a kdyby mluveno bylo, že by se málo napravilo, jako i předešle se zkusilo". (Dekr. 261).

### z Aventina viz Melantrich Jiří.

Avus Vilém, na jehož jméno složena píseň: „Volám k tobě ve dne v noci“ v kanc. Kleychové 110.

Axlar Pavel, knéz katolický. Sám čtvrtý ustanoven byl na fundací, od arcibiskupa Jana Friedr. hr. z Waldšteina při farním kostele klatovském k tamnímu obrazu marianskému 1685 založenou. Když pro čtvero téch kněží 1688 vystaven byl zvláštní příbytek, vzloženo na Axlara superiorství. L. 1695, dosáhnuv rok předtím hodnosti doktorské v theologii. zřízen byl za rektora pražského semináře, později vyvolen kanovníkem kapitoly vyšehradské (Hammerschmied hist. klatovská) a konečně členem kapitoly u sv. Víta. Zemřel co děkan tohoto druhého sboru dne 8. června 1714, odkázav znamenitou svou sbírku kněh jakož i vlastní své rukopisy cisterciákům v Plasích, jejichž nákladem rektor semináře pražského, M. Jos. Hájek, vydal Axlarova kázaní výroční:

Nábožný horlivý vůdce do nebeského Jeruzalema. V Pr. 1720 v tisk. klementinské (V. 870).

## B.

Babler Tomáš, rodem budto z Budějovic nebo odněkud z tamního okolí, vysvěcený na kněžství ve Würzburgu, 1548 k návrhu městské raddy ustanoven byl od administratora arcibiskupství pražského na faru u sv. Jana Křt. v Budějovicích a zároveň jmenován arciděkanem bechyňským (Bor. II. 108). L. 1550 přeložil modlitební knihu, ježto 1538 od videnského biskupa Fridricha Nausey pro královnu Annu, manželku Ferdinandovi I., byla sepsána a 1544 přehlednutým textem bratřím arciknížatům Maximilianovi, Ferdinandovi a Karlovi věnována.

Bacháček.

41

Hlavní pohnutku, aby „modlitby tyto také našim jazykem českým vytisknuté vůbec vydány byly“, vzal Babler z toho, že původné složeny byly pro JMst. královou, „kterážto muohých zarmoucených potěšení, chudých a nuzných pozdvižení, věznův vysvobození a krátce nás všechn milostivý přimluvee k najj. knížeti a pánu, Ferdinandovi králi, v potřebách našich bývati jest ráčila, a kterážto bez srdečného vzdychání nikdá nemá připominána býti, jejížto duši blahoslavenou Pán Bůh v svých sv. rukou míti ráči“. L. 1556 co nástupce jeho v děkanství bechyúském shledáváme T. Bavorovského.

Křesť. modlitbní knížka přes celý rok na nejmilost. Žádost najjas. a velemocné kněžny a pani, paní Anny, úmské etc. královny, nekdy slavné a svaté paměti . . . složená, a nyní v nové z ném. řeči v českau přeložená. V Pr. 1550 u B. Netolického (IV. 1936). Ded. purkmistru a raddě a vší obci města Č. Budějovic.

Bahyl Jiří, z Perlace v Gemeru, korrektor kněh slovenských v Levoči, vydal nedělní a sváteční perikopy, sepsal historicko-kritický úvod ku knihám St. i N. Zákona. Později živ jsa súkromní na Klenovci, sepsal historii kněh symbolických: „O vře“. Mimo to uveřejnil výklad slov českých, v bibli Slovákům nesrozumitedlných. Zemřel 1759, (Šafařík LG. 391, Sl. Pohl. I. 2, 18).

Bahyl Matěj, Jiřího bratr, kněz evangelický. Až do 1734 byl kazatelem v Čerenčanech, načež povolán do Prešova. Odtamtud pode jménem Theodor de Hybla 1744 vydal ve Wittemberku český překlad Ern. S. Cyprianova spisu o počátku a zrůstu papežstva a 1745 Meissnerovu „Consultatio de fide luterana capessenda“. Spisy tyto mezi katolíky nemalé spůsobily pohoršení, tak že se magistrát prešovský viděl pohnuta 1746 Bahyla uvěziti. Leč podařilo se mu z vazby uprechnouti. L. 1747 vydal v Břehu spis „Tristissima ecclesia rum Hungariae protestantium facies“, němž vyličil své v Prešové utrpení. Do vlasti se více nevrátiv, zemřel ve Šlezku (Horányi I.).

E. S. Cypriani naučení o původu a zrůstu papežstva. Ve Wittemberce 1744 u J. Kríšt. Tschidricha (V. 393). K tomu připojeno napomenutí učitelů wittemberských, které před sto a více roky k Čechům vydáno bylo.

Bacháček Nauměřský z Nauměřic Martin, nar. v Nauměricích u Slaného 1539. Vzdělání svého nabyl na školách ve Slaném, v Táboře, v Praze u sv. Štěpána, a konečně ve Vidni, kdež od biskupa Ant. Brusa z Mohelnice ve službu

42

Bájky.

přijat co krasopisee. Od 1570 zanášel se učitelováním dilem
na školách městských v Žateci, v Pardubicích a j., dilem v
domech řecky české. Bakalářem stal se teprv 1577 a mistrem
svob. um. 1582, načež přijat do kolleje Karlovy, kterou 1583/4
co probošt spravoval. V 1. 1585/6 a 1593/4 byl dekanem fa-
kulty filosofické, 1584—6 proboštem kolleje Laudovy; 1604
odevzdána mu kollej krále Václavova, kdež až do smrti při-
bytek svůj mál. Od 1598 do 1611 s přetržkou tří let zastával
rektorství universitní. Erbem a pridomkem „z Nauméric“ ob-
dařen 1591. Oblíbené mu studium bylo hvězdářství a mathe
matika. S Mr. Th. Hájkem, s Tychonem Brahem měl svazky
přátelské, ano Kepler pohostinu u něho v kolleji pobýval (1605).
Sám si ustrojil zeměkouli, kterou pak postoupil universitě. Asi
1590 začal vydávati pranostiky, ale zapletl se obsahem jich v jakés
mrzutosti. Někteří prý na osobu jeho dosti prý utrhavé císaři
spisy podávali. Přimluvou Adama z Hradce 1591 dosáhl toho,
aby „v té věci podle jiných dvou v lékařství doktorův proti
zjevnému hánci domácích nás vydavatelův pranostik pořádem
práva vyslýsán a nálezem spravedlivým podělen byl“. Co se
v tom dále stálo, neznámo (Palacký v ČCM. 1829, 59). I
klassických studií s láskou hleděl. Když 1598 řečtí poslové
přišli do Prahy, mnoho se s nimi bavil o vlasti jejich. L.
1603—4 přednášel o Iliadě a Odyssee. Leč hlavni jeho zá-
sluha věnována školstvu v městech českých, které tehdá od
rektorův universitních bývalo opatrováno. S nemenší horlivostí
ujímal se oprav, které se od 1609 střijily na universitě samé.
Zemřel 16. února 1612 i pochován v kapli božího těla. Uni-
versita postavila mu náhrobek, jehož nápis zachován od Balbina
(Boh. d. II, 276). Literárně činným nebyl u veliké míře.
Nevydáł kromě pranostik a kalendářův nic jiného, než učební
knihu pro nižší školy: „Rudimenta cosmographiae J. Hunteri“
1595 s připojenými názvy českými. Mimo to dal vytisknouti
Epicedia, na památku Mr. P. Kodicillovi od básníkův zahra-
ničných do Prahy zaslaná. (Tomek Paměti o školách českých
v ČCM. 1845, Rybička v Lumíru 1856).

Minucí, pranostiky a kalendáře 1590 do 1606, ač prý jen „středmě a málo podstatné“ (Palacký 1. c.).

**Bájky aesopické.** Nejstarší toho druhu báseň česká je
veršované původní skládaní „o lišce a dźbánu“ v rkp. bra-

Bakovský.

43

deckém, odkud věrný otisk v Tomsové chrestomathii, pak ve
Výb. I. atd. (II. 67).

Větší sbírka „fabuli“ aesopických prostomluvou, spolu s
bájkami Remicia, Aniana, Adelfonsa, Poggia, Dr. Šeb. Branta
a s životem Aesopovým náleží mezi prvotisky české. Z vydání
1487—8 v Praze spůsobeného, zachovaly se jen dva listy.
právě život Aesopův obsahující, jež Hanka v ČM. 1848. I.
literně otisknouti dal. Tamtéž jsou zprávy o vydáních poz-
déjších. Větší výňatky ve Výb. II. (III. 106).

Jiná sbírka bájek jest tak řečený Čtverohranáč, o čemž
viz *Zrcallo sv. Crhy*.

Rovněž připomenouti sluší bájky indického mudrce Bid-
paje, ježto „knihy Dinanovy a Kelilovy slovú“, přeložené 1528
Konáčem, u něhož viz.

Bajza Josef Ignác z Předměře (trenč.), nar. 1754, jeden
z předních pěstovatelův samosvojnosti Slovákův co do jazyka
spisovného, byl farářem dolno-dubovským, pak kanovníkem
prešpurským. Zemřel 30. list. 1836, dosti značné jmění své
obrátiv k církevním a dobročinným účelům (Lányi Catol.
clerus érdemei II. 40).

1. Cvičení pobožnosti 1783 (Šaf. LG. 393).

2. Právo o živení farárov (ib.).

3. Obrana bl. Panny Marie (ib.).

4. René mládenca príhody a skušenosti. V Prešp. 1783 (VI. 777).

5. Něco o epigrammatech anebožto malorádkoch. V Žilině 1794 (VI. 170, kde omylem Bernolákovi připsáno. Sl. Pohl. I. 2).

6. Kresfansko-katol náboženství, 5 dílů. V Žilině 1789—96 (Šaf. I. c.).

7. Veselý účinky a rečení k strávení truchlivých hodin. V Prešp. 1795 (ib.)

8. Príklady ze sv. Písma. V Trnavě 1820. 2 díly (VI. 1886).

Bakalář Adam viz Adam bakalář.

Bakalář Martin viz Martin Bakalář.

Bakalář Mikuláš, slul vlastné Štětina a hodnosti baka-
lářské nabyl na akademii krakovské. Knéhtiskařství jal se
provozovati v Plzni. Knihy, jež 1498—1513 tiskl, buď prů-
povědí: „Od porodu panenského“ anebo jménem svým zřejmě
označoval; úplným jménem podepsal se jen jednou, totiž na
knize Wolfgangka bosáka 1510.

Bakalář Tomáš, též knihtiskářstvím se zanášel. L. 1533
vytisknul v Plzni „Zahrádku duše“ (III. 933).

Bakovský-Jan, v druhé polovici XVI. věku byl farářem

44

Balbin.

v Bakově. Dle Berghauera (Protomartyr poenitentiae) složil historii českou 1575–87 (analecta historica), ježto omylným změněním jména meštanu pražskému, Rakovskému a Rakovnickému, připisována (Ungar in Balb. II. 289).

1. Sedlák povyčičený, maje rozmluvání s doktorem lékařským, že od morových bolestí žádného nakažení není. V Pr. 1582 (IV. 896). Ded. Henrichovi a Abrahamovi z Wartemberka.

2. Historie česká 1575–87 (IV. 430).

Balbin Bohuslav Ludvík, potomek rodiny vládycké Balbinův či Škornicův z Vorličné, syn Lukáše Škornice na Dřevíči († 1622) a Zuzanny Vodičkové († 1644), narodil se v Kr. Hradci 1621. Přípravni studia konal v Broumově, v Jičíně a v Olomouci, prázdniny trávívaje v Častolovicích u dobrodince svého Oty z Oprštorfu. L. 1636 vstoupil do řádu jesuitského, přiveden byv k tomu rektorem kolleje olomoucké, Mik. Łęczyckým č. Lanciciem, jehož život později předsmrtným dílem svým vypsal. Vzdělání řeholního nabyl v Brné, v Kladsku a pod Theod. Moretem v Praze. L. 1642 dostalo se mu první příležitosti rozhlednouti se po vlasti: bylt dán za průvodce slavnému tehdy theologu Rod. Arriagovi. L. 1650 vysvěcen na kněžství, načež dvakrát vyslán co missionář do té končiny Kralohradecka, která proslula co prvotní sídlo Jednoty bratrské. Ačkoli se mírné jeho výmluvnosti, bez násilí, ba i bez hrozeb podařilo 1500 mužův získati církvi katolické, volili předce představení jeho raději učitelské proň povolání. Třinácte let ztrávil vyučováním mládeže v Krumlově, v Kladsku, v Praze, v Brně, v Jindř. Hradci a v Jičíně; vděčnosti, kterou k němu žáci jeho do pozdních let chovali, nejlépe dosvědčuje se pečlivost a učitelská statečnost jeho. Již za této doby zanášel se skoumáním a snášením pramenův dějinných. Jmenovitě probral archivy v J. Hradci, v Krumlově a v Třeboni, střádaje stavivo k velikým svým dílům dějepisným, statistickým a rodopisným. L. 1662 mohl přisednouti k zpracování. Zprostiv se učitelstvi, usídlil se k tomu v kolleji klementinské v Praze. Po dvou letech vystoupil s životopisem arcib. Arnošta (Pr. 1664). Roku následujícího připojil k starším svým monografii marianským, o Vartě a Tuřanech, třetí, o Sv. Hoře. L. 1669 dokončil historii českou „Epitome rerum bohemicarum“, leč, přikročiv k vytištěni, udeřil na nesnáze nepředvídané.

Balbin.

45

Nejv. purkrabí, Bernart Igu. z Martinic, kýms sokem ponu-
knut, jal se dotisténé archy čisti, a nalezaje v nich závady
politické, tisk kázal zastaviti. Celý spis znova podroben censuire
ve Vidni a v Rímě, ubohého pak spisovatele poslali pokutou
do Klatov. U vyhnanství tomto ulehčil stísněné mysli spiso-
váním horoucné obrany jazyka českého, jemuž se tehdá doby
nejhlubšího úpadu počínaly. Tam povstała „Dissertatio apolo-
getica", vénovaná jednomyslnému jeho příteli Tom. Pešině a
končící prosebným povzdechem z písně svatováclavské: „Nedej
zahynouti nám i budoucím!" Konečně, po sedmiletém zkoušení
a opětovném odporníkův usilování, Epitome uznáno za bezzá-
vadné. Bibliothekář císařský, Petr Lambecius, skvělé o ném
dal svědectví. Balbin, jenž se mezitím 1674 z Klatov byl
dostal do Opavy, opět se mohl navrátiti do Prahy k upřím-
nému potěšení všech přátel svých, mezi nimiž spatřujeme J.
Max. z Lamberka a Frant. Oldř. Kinského, ježto se ho v tisni
nejpřímněji ujímali, T. Pešinu, lékaře Marka Marci, s kterýmž
od nemoci své 1655 se byl seznámil. L. 1680 začal vydávati
obsáhlé dílo o Čechách pod titulem „Miscellanea historica regni
Bohemiae", kteréž rozvrhl na dvě dekády každou o desíti
částech. Do 1688 vyšlo I. dekády osm, druhé dekády dvé
částí. Části I. dekády zavírají v sobě vědomosti přírodnické,
národopisné, místopisné, náboženské (Boh. sancta), o farách a
záduších (lib. parochialis et sacerdotalis), o arcibiskupství praž-
ském, o panovnicích (lib. regalís), sbírku listin (lib. epistolaris).
Devátou částí měla býti „Bohemia docta", později (1776—80)
od Candida a Ungara vydaná, desátou „Liber curialis" (t. j.
o úřadech a soudech českých, 1793 Riggerem uveřejněný.
Druhá dekas měla v sobě zavírati úplný rodopis český. Kroné
dvou prvních částí, 1687 vyšlých, vydána od Balbina 1665
zpráva o pánech z Guttenšteina, posmrtné pak 1767 o pánech
z Kolovrat. Mimo to psal Balbin život sv. Jana Nep. 1682
a některá díla učebná, jakož i básné, vše jazykem latinským.
L. 1683 potkala jej nejhorší pohroma, jakou muž tak horlivé
činný postižen býti může. Bylt raněn mrtvicí po jedné strané,
že ani psáti ani z lože hnouti se nemohl. Ani tím nedal se
z práce vytrhnouti, užívaje pomoci písařské. Pět let později
rozžehnal se s světem; skonal 29. list. 1688 i pochován v kryptě
kostela sv. Salvatora v Praze (Ungar a Candidus při vyd.

46

Bánovský.

Bohemiac doctae; Wydra Leben u. Wirken B. Balbins 1788;
Em. Tonner při českém překladu Dissertace apolog. Rybička
o Balbinech v CCM. 1871).

1. *Dissertatio apologetica pro lingua slavonica, praecipue bohemica.*
Prvotně nadepsaná: De regni Bohemiae felici quondam, nunc calamitoso statu.
Vyd. Fr. M. Pelcel v Pr. 1775. E. Tonnerův překlad: Rozprava na obranu
jazyka -lovanského, zvláště pak českého. V Pr. 1869 (Matice lidu).

2. Bohemia docta. Ed. R. Ungar. Pragae I. 1776. II. 1778-III. 1780.

3. Bohemia docta. Pars II. Ed. P. Candidus. Pragae 1777.

Bánovský Jiří, muž svého véku velice vážený, byl okolo
1550 rektorem školy žilinské a zemřel 22. dubna 1561. Složil
několik písni, jako „Bože, otče náš“, „Budliž Bohu česf“, „Bůh
se nám nyní narodil“ (kde jméno B. akrostichem vyznačeno)
a j., ježto se v kancionale Kleychově a Cytaře Třanovského
nalezaji.

Baraňay Matouš, katolický kněz někde u Košic (Sl. Pohl. I. 2).

Lékařství duchovné. V Košicích 1737 (ib.).

Baráni Daniel z Vel. Paluze, syn učitele tamního. Školy
navštěvoval v Levoči, v Ožďanech. v Prešově a v Šoproni.
načež se odebral na universitu tübingenskou. Osamostatněv,
byl z počátku soukromým učitelem, pak knězem církve ba-
danské (1780). Z Bađanu přešel 1784 do Dol. Příbelec, od-
tud 1788 do Aszódu. kdež zůstal do 1790. Dav se na odpo-
činek, zemřel 1802 (Tablic III.).

Sepsal dvě písně školní, u Tablice otštěné.

Barlaam a Jósafat, román duchovní, prvotně řeckým
jazykem sepsaný od Jana Damascena, uveden v češtinu v
XIV. věku. Rkp. tři v univ. bibl. pražské, jeden od 1469;
též u dvorského rady Dr. A. Becka. Tištěn v Plzni 1504 a
1512. u M. Bakaláře (III. 899, Hanka č. 21). Rozbor krátký
od Wocela v Abh. b. G. V. 8, 64.

Barner Jan z Jičína, nar. 3. února 1643, stal se 1663
jesuitou. V řádu pracoval 5 let co učitel náuk humanitních;
ostatek svého života (32 léta) výhradně působil co český ka-
zatel a spisovatel. Jmenovité při zpořizování textu starého
zákona pro bibli svatováclavskou nastoupil na místo Štýrovo
1692, ale nedočkal se dotištění, zemřev v Kutné Hoře 25.
dubna 1708.

Barthold.

47

1. P. Royaumonta, převora v Sombrevallu, příběhy st. i n. zákona (z franc. přel.). V Pr. 1697, 1777 (V. 818).

2. Mik. Cansina dvůr svarý (aula sancta) aneb křesť. naučení proti ošetřením základům marných světáků (z fr. pich.). V Pr. I. 1700. II. 1705 (V. 1452).

3. Jiřího Šerera postilla. V Pr. 1704 (V. 839 a 864).

4. Krist. Fischera Oko páně aneb dobre spořádané hospodářství polní. V Pr. I. 1706. II. 1705 (V. 567).

5. Summarie na všecky čtení a evang. V Pr. 1711 (V. 864).

6. J. Scherera káz. na sváteční evangelia a o umučení Páně. V Pr. 1724 (ib.).

## Barta viz Netolický Bartoloměj.

Barthold z Praitenberka Jiří, rodic města Mostu, odkudž obecně slul Pontanus. Původem příbuzného svého, humanisty Jakuba Spanmüllera Pontana z T. J., dán byl na školy jesuitské do Prahy, kdež studoval i filosofii a theologii. Arcibiskup Martin Medek, k jehož nastolení 1581 vydal báseň Dialogus gratulatorius, učinil jej svým sekretářem. L. 1582 stal se kanovníkem u sv. Vita a brzy potom officiálem arcibiskupovým. L. 1586 vypraven byl na Karlštein installovat nového děkana, ale purkrabí tamní, Jan Vchynský na Zásmukách, opřel se tomu, pravě, že osazování prebědy té náleži jemu, ne císaři, tak že installator odešel s nepořízenon (Gind. GBr. II. 299). Téhož roku po Fel. z Lindy přejal děkanství kapitulní a vydal epickou báseň „Vita Hroznatae“, kteráž mu zjednala vavřín básnický. L. 1588 obdržel šlechtictví s přídomkem „z Praitenberka“ a falckrabství; pět let později povýšen na kapitohní proboštství. Asi 1599 na proboštském statku Hostouni provedl reformaci, faru tamní místo posavadního kněze podobojího osadiv katolickým duchovním, což za následek mélo nékolikaletý spor s universitou, která se ujímala poddaných svých ve vsi Dolanech, snažících se proto odtrhnouti se od Hostouné. L. 1605 rozhodla dvorská kancelář ve smyslu proboštově Za arcibiskupův Medka, Zbyhněva Berky, Karla z Žamberka a Jana Lohelia býval Pontan generálním vikářem a sede vacante administratorem. Pro duchovenstvo své vydal dvě sbírky lat. kázání. Pokusil sa též o sepsání církevní historie české, ale dílo jeho „Bohemia pia“, 1608 vydané ve Frankfurtě, nemnoho mu slávy přineslo. Balbin sám vytýká mu nedostatek pořádku, nepravidelné upotřebení pramenův, z krátka, že „lectorem delusit hiantem“ (Boh. d. II. 83). Větší

48

Bartolomeides.

u souvěkých pochvaly docházely Bartholdovy plody basnické, jichž drahný počet. Co vychovanec jesuitův velikým byl jich příznivcem; na počest Ignacia z Loj. prvé ještě, než byl kano-nisován, v kostele sv. Salvatora v Praze postavil pozlacenou obrazovou desku. Zemřel 20. února 1616 (Pelcel Abbild. II).

1. Život sv. Ivana. V Pr. 1592 u Nigr. (IV. 1787).

2. Duchovní obveselení koruny české. V Pr. 1599 u Nigr. (Přid. 104).

Bartolomeides Ladislav nar. m. list. 1754 v Klenovci v M. Hontě. Vystudovav na domácích školách, jmenovité v Kežmarku, některý čas byl kantorem v Oždanech, načež se odebral na universitu wittemberskou. Po návratu do vlasti spravoval školu v Ratkové, později přejal duchovní správu evang. obce v Ochtiné. Zemřel 19. dub. 1825. Psal nejen slovensky, ale i německy (Beitrag zur Gesch. der Gemeinden von Theiszholz u. Pila, pak: Doktor Grobian, eine Satire auf grobe Sitten, a konečně: Gespräch zwischen Kais. Josef II. u. Mathias Corvinus 1790) a latině (De Bohemis Kishontensibus antiquis et modernis 1796, Memorabilia provinciae Čsetnek 1799, Notitia hist.-geogr.-stat. comitatus Gömöriensis 1809). Mimo to byl obratný kreslíř a mědirytec; obrazy a mappy ke spisům svým sám i rejsoval i ryl. (J. Müller v Sl. N. I. 504). Ze starší literatury učinil nové vydání Aquilinova spisu o válce židovské (v Levoči 1805. IV. 272).

1. Summa (Jádro) nábož. křesťanského. V B. Bystřici 1784. v Pešti 1796, 1798 (VI. 1769 a 1806).

2. Historie o Americe. V Prešp. (VI. 949).

3. Geografia aneb vypsání okršlku zemského (se 6 mappami). V B. Bystřici 1798 (VI. 1143).

4. Kratičká historie přirození (s 10 rytinami). V Budině 1798 (VI. 1458).

5. Řeči písma sv. V B. Bystřici 1799 (VI. 1806).

6. Zollikofera řeči. Rkp. (VI. 2214).

7. Utopia. Rkp. (VI. 589).

Bartolomeus Jiří z Kutné Hory, 1619 farář na Vysoké.

1. O příčinách války 1619 (IV. 734, Klíč 48).

2. Kázaní krátké ku potěšení a napomenutí pobožným vojákům. V Kr. Hradci 1619 (IV. 1656, Klíč 48).

Barton František Jan, rodic z Plzně, asi od 1730 byl farářem v Charvateích na Zlonicku. Odtud 1731 a 1732 měl kázaní o sv. Norbertu v chrámě kláštera doksanského, 1734 při installaci Tob. Čechury na faru ve Vraném. Všecka tři tiskem vydána. L. 1735 dostal se za děkana do Skutče, kteráz

Basilius.

49

tehdá, rovněž panství zlonickému, pod patronátem hrabat Kin-
ských stála. L. 1746 posvétil nový kostel v Janovičkách vy-
stavěný (Par. 1854, 170). Ze Skutče vydal kázaní dvě, 1736
o sv. Josefu a 1748 o sv. Salvatoru (IV. 968). Život svůj
dokonal co kanovník svatovítský.

Bartoš Písař viz Písař Barteloměj.

Bartoš z Bíliny viz z Bíliny Bartoš.

Bartošek z Drahynic viz z Drahynic Bart.

Bartošek viz Bzenecký Václav.

Bartošek Jeroným Antonín z Úsova, nar. 1680, řeholník kláštera zábrdovického. Od 1739 do 1744 spravoval faru v Křtinách (Wolný II. 2, 334). Zemřel na klášterním statku Jesenci 12. máje 1748. Švou dobou byl na slovo vzat co kazatel. Některé řeči jeho, při slavnostech zvláštních učiněné, vyšly tiskem, jmenovitě 1712 kázaní pohřební nad opatem Hájkem, 1730 při vysvécování nového kostela v Židlochovicích, 1732 o korunování obrazu marianského na sv. Hoře, 1740 při svěcení nového kostela rajhradského biskupem olomouckým Jak. Arn. hrab. z Liechtenšteina (D'Elvert Nachtr. 279).

Bartys Matěj z Mor. Ostravy, nar. 1693, cisterciák kláštera velehradského, 1732—5 byl farářem v Polešovicích (Wolný I. 2, 160), od 1740 převorem. Zemřel 1770 (D'Elvert Nachtr. 280). Latině sepsal knihu o filosofii rationální (v Pr. 1724, 1752), pak o scholastické theologii (tamtéž 1727—32). Česky vydal tři kázaní: Růže nad potoky, sv. Jan (v Pr. 1728), Vojna štěstí moravského s neštěstím (v Pr. 1734), a na den posvěcování chrámu polešovského (v Pr. 1740, V. 974).

Barvíř Jan viz Tonsoris J.

Basilius z Deutschenberka Daniel, Slovák z Némecké
Lipče, nar. 1585, studoval v Praze, i stal se 1609 bakalářem
(ČCM. 1848. I. 195), načež převzal rektorství na malostranské
škole u sv. Mikuláše, jež držel až do 1613 (St. Un. 222).
L. 1612 povýšen na mistrství svob. umění (ib. 219). L. 1610
pod předsednictvím Mr. Jak. Žabonia z Vyšetína, rektora
školy u sv. Jindřicha, zastával theses de pestilentia. Vůbec se
tou dobou zabral do badání přírodnických, jakož 1611 vydal
dvě rozpravy, „de spiritibus corporis animati“ a „de plantis.“
Brzo však, zanechav toho, jal se studovati práva, a 1614 pod-
stoupil zkoušky o dosažení doktorátu právnického. K tomu

Rukověť k děj. lit. č.

4

50

Baštský.

vydal dissertaci „de materia successionum ab intestato“. Me-
zitim se příženil na nákladnickou živnost na Malé Stranč a
stal se tamním měštanem L. 1615, když jej professoři beze
svolení defensorův povolali na universitu, byl již právnickým
vědám dal výhost, a počal přednášeti o fysice (ib. 234), poz-
ději o mathematice a hvězdářství, i přejal vydávání minucí
universitních. Po smrti Albrechta z Kaménka 1617 obrátil
činnost svou k hebrejštině i přednášel o ní. L. 1618 vydal
první díl „Principiorum ss. linguae hebraicae“ (Dlabač 48).
Téhož roku zapletl se „Soudem hvězdářským“ v účenou půtku
s pražským lékařem Ondřejem Haberveslem, kterýž velmi
důtklivě mu vytýkal nepokročilost ve vědě, zastarałost náhledův,
zaměstnání učenci nepříslušné, jmenovitě pivovarství. Bouře
tehdejší delšímu sporu ovšem nedaly vzniku; nad to pak Ba-
silius na université přes míru byl zaneprázdněn. L. 1619 po-
druhé zastával úřad děkanský, od 1620 pak vedl proboststvi
kolleje Karlovy. Po bitvě bělohorské spolu s Žaboniem, Cam-
panem a Troilem věrně setrval v obraně university, účastné
se v trapných jednáních s P. Michnou, s Mitrovským, s dobro-
družným špitálníkem vévody bavorského P. Giambattistou
Savonanziem. V peněžných nesnázích postavil se vlastním
jměním v rukojemství za universitu a vydal se na nebezpečnou
oné doby cestu do Slaného o vypůjčku. Když 14. list. 1622
učení pražské odevzdáno jesuitům, přestoupil Basilius, vedle
Mr. Campana, k církvi katolické. Brzo potom učinén prima-
torem malostranským, pak sekretářem dvorské kanceláře a
konečně 1627 radou nad appellacími, v kterémžto úřadě 25.
června 1628 život svůj dokonal (ČČM. 1847. II. 608 sld.
Smolík v Živě 1864, Auersberg AppG. II. 112). Erbu a pří-
domku nabyl mezi 1609 a 1612. jelikož 1609 ještě se prostě
psal: „Dan. Basilii Teuto - Lipčenus“, 1612 pak slove již:
„D. Basilius a Deutschenpergk Pannonius“.

1. Minuce a pranostiky, z nichž jediná toliko (1615) známa, ded. Juliovi Šlikovi, t. č. rektoru univ. (Palacký v ČCM. 1829).

2. Saud hvězdářský o kometě, která se . . . 28. list. 1618 vyskytla. V Pr. 1618 (IV. 786). Ded. šepmistrům a raddě na Horách Kutnách.

Baštský z Lerojid a Chvatěrub, též z Baštku, Václav,
zeman český, jenž sobě 1435 přepsati dal kroniku trojanskou,
Dalimila, Mandevilla, Tristrama a Tkadléčka. L. 1446 připo-
míná se co svědek (Arch. Č. III. 534).

Bavorovský.

51

Rkp., někdy u minoritův prazských, nyní na Strahově (II. 92. Weyrauch 19).

"Baušner Ezechiel, tuším že potomek Samuela Baušnera, brašovského v Sedmihradech lékaře, jenž též co lékař působil na Moravě. Oba vydali spisy o moru, Samuel 1550: „De remediis adversus luem pestiferam", Ezechiel 1680 „De peste". Tento druhý vyšel i českým překladem.

Krátká rada, kterak by se sprostý člověk a chudí lidé v čas morové rány zachovati měli. V Olom. 1680 (IV. 578 Příd. 2).

Bavorovský (Bavorovinus) Tomáš, rodic z Bavorova, 1546 stal se farářem a arciprýštem v Plzni po Janu Přestickém, kterýž tou dobou povolán do kapituly pražské (Lib. memor. decanor. plsnens. 267). V postě 1551 měl v Plzni třináct kázaní o pokání, kteréž spolu s řeči na boží hod pomoci kaplana Petra z Telče k tisku připraviv, 1552 skrze J. Straněnského tiskem vydal. Po několika letech následoval za předchůdcem svým ke sv. Vítu; 1555 po resignaci Václ. Hána učiněn tam děkanem kapitulním (Pešina Phosph. 610). To však za zvláštních tehdejších běhův cirkevních nebylo na závadě, že Bav. 1556 v Krumlově působil co kazatel při dvoře Viléma z Rožmberka, zároveň po Bablerovi zastávaje arciděkanstvi bechyňské. Z Krumlova odebral se zase do Prahy, kde tuším vytrval až do 1561, načež, složiv kapitulní děkanství, do Plzné se přestěhoval. Příčina k tomu byla stav zdraví jeho; praví zajisté sám v červenci r. t., že „od některého času častými a téžkými nemocmi tak obtížen býval, že někdy malé naděje v tomto smrtedlném bytu byla". Přátelé jeho poněkud mu potéchy přinášeli návštěvami. Jmenovitě tak činil Hendrich st. z Švamberka. Bavorovský zemřel v Plzni asi polovic září 1562, nemálo dluhův po sobě zanechav, tak že stateček i věci jeho sotva stačily k zaplacení. Mezi dlužníky, asi se stem kop, byl i kostel sv. Vita a probost tamni (Bor. II. 354).

1. Kázaní o sv. pokání. V Pr. 1552, pak 1820 péčí vyšehradského kanovníka Ditricha (IV. 1576). Ded. Anné z Hradce. Srov. Klíč 152, kdež se čte ovšem T. Javorovský.

2. O unučení pána našeho J. Krista rozjímání. V Prostěj. 1552 (IV. 1576 a 1805).

3. Dvoje kázaní při slavnosti nové mě. 1557, pak v Pr. 1822 péčí Ditricha (IV. 1576).

4. Postilla česká. V Olom. 1557 nákladem Viléma z Rožmberka. Tisk nádherný s několika velkými dřevořezbami a četnými menšími (IV. 1550). Několik kázaní z nova vydáno od Ditricha 1822.

4*

52

Bavoryňský.

5. Zrcadlo věčného a blahoslaveného života. V Pr. 1561, pak 1822 od Ditricha (IV. 1270). Dle H. z Švamberka.

(Naučení o přijímuání pod obojí 1562 (IV. 1272) jest officiální prohlášení článku koncilia tridentského; omylen se tudíž Bavorovskému připisuje).

Br. Bavoryňský Beneš (Benedikt) z Bavoryně a z Vlčího pole, rodem z Turnova (Blah. hist. 120), muž stavu rytírského (Quell. 46, Fiedler 228), některý čas byl na studiích ve Wittemberce. Odtud počítala se známost jeho s M. Luthrem a Ph. Melanchthonem a přichylnost k učení jejich. K Jednotě přistoupil u věku dospělejším po delším rozvahování a potazování. Učinil zajisté 1510 některé otázky o těle Pánů, t. o transubstanciaci, k Br. Lukášovi, kterýž mu širším psaním odpověděl. Ještě později odhodlal se Beneš k stavu kněžskému; byl zajisté řízen na jáhenství teprv 1521, na synodě brandýsské (Blah. hist. 120). Kdy přijat byl do úzké raddy, známo není; za biskupa zřízen v Brandejse 14. dub. 1532. Po smrti Škodově, téhož roku událé, stál v pořádku biskupův druhým. V dobu biskupování jeho připadá poselství k Lutherovi a Melanchthonovi, ve kterém spolu s jinými vypraven byl 1535 Martin Michalec. Poslové opatření byli „listy z poručení“ k oběma reformatorům německým od Bavoryňského, jenž, podle slov Mik. Slanského, „jim prvé poněkud byl známý“, a vyřídivše svou věc, od nich přinesli listy, dat. po velikonoci 1535 a připsané opět Bavoryňskému (Quell. 18). Sic jinak o B. jiného povědomo není, než že 1534 na synodě boleslavské kázaní činil (Blah. hist. 206). Zemřel v Ml. Boleslavi 22. srp. 1535. Blahoslav Br. Beneše v historii své (207) nazývá mužem „výmluvným a pro zvláštní až k podivení v mluvení i v psaní snadnosť vznešeným, jehož prý mnoho knížek a psaní jest v Jednotě.“ Odchylný poněkud jest úsudek Blahoslavův, pronešený v Grammatice (287 *), kdež dí: „Po Br. Lukášovi Br. Beneš byl a také nemálo psal. Sed quia idiota fuit, velmi prostou češtinu měl, však srozumitedlnou podle mého soudu. Melancktonově latině jeho čeština velice byla podobná. Viz spisy jeho tištěné i psané. Však jsou před rukama“. Jestě přikřejší jest poznámka v nekrologu bratrskému (Fiedler 228) o činnosti Bavoryňského v úřadě biskupském, že prý „všecky“

*) V ČČM. 1872, 460, Dr. B. Jedlička úsudek tento mylně vztahuje na Beneše Optáta, jenž nikdy k Jednotě nenáležel.

Beckovský.

53

věci téměř v Jednotě na divné zrumbrejchání přivedeny
byly za jeho času a k posledku".

1. Psaní jistě paní o spasení 1529 (Bl. hist. 203).

2. Napomenutí pobožné jistě paní, aby, opustící marnosti, pravdu spas-
tedlnau zamilovala 1531 (ib. 204).

3. Psaní, jak by člověk zatracení ujíti a skrze koho spasení dojíti mohł.
1534 (ib. 207).

4. Kniha o pravém náboženství křesťan-kém. V Prostějově 1543 u J.
Olivetského. Vydána skrze Br. Martina Michalce (IV. 1244. Hanslik 512).

5. Rozmlauvání společné čtyř bratří (radostného, smutného, středmého a pokojného) o pravém a jistotném požívání dokonalého spasení v pokoji svědomí dobrého. U Šeb Olivetského (kdy?); v Pr. 1563 (IV. 676). Že spis ten jest dílo Bavoryňského, dosvědčuje Blahoslav (Gram 287).

6. Psaní, v kterémž dává se odpověd na otázku, proč ti, jenž naděje
hledají, řídce jí požívají. Rkp. v bibl. magdalenského gymnasia ve Vratislavi,
kde od Blahoslava připsáno stojí: Legi 1555 in Carmelo, verum non certe
statuere potui, quis autor fuerit hujus libri tripartiti, an Lucas, an Benedic-
tus, an vero Procopius. Simillimus tamen videtur Benedicti scriptis (Gind.
v ČČM. 1861, 279).

Beckovský Jan František z Něm. Brodu, nar. 1658.
Se vstoupením do latinských škol prodlil, až mu bylo 16 let;
tím pak se stalo, že i s ostatními studiemi značně se opozdil.
Byv přijat do řádu křižovnického, učinil slib řeholní teprv co
muž 27letý (1685). Ve zvláště přátelském svazku byl s
jesuitou Matějem Vieriem, jenž spisy své latině skládané s po-
mocí jeho přečeškoval. Hlavní Beckovského činnost obrácena
byla k dějům domácím. Vzácnost kroniky Hájkovy, jediného
to zdroje, z kterého Čechové tehdejší mohli čerpati vědomosti
o předeích svých, přiméla jej k tomu, aby ji jednak rozšířil
a nově upravil, jednak provedl až na doby novější. K tomu
cíli jal se stírati paméti staré, studovati dějepravná díla, jako
Slavatovo, Bartošovu (již on mylně nazývá Burianovu) kroniku
pražskou, Pešinův Hesperus septicornis a j. Nadto proputoval
Čechy, Moravu a Ulry, očitě ohledávaje místa v dějinách
proslulá. Tak mimo jiné 1712 byl ve Stadicích (Čit. gymn.
I. 48). Na prvním díle pracoval 1690—99, na druhém až asi
do 1715. První díl shoduje se v celku s pořádkem Hájkovým ;
i v druhém seřaděny jsou příběhy politické a události přírodní
posloupně podle let. Nejsírši výklad věnován dobám Matyáše
a Ferdinanda I.; jmenovitě panování jalového krále Fridricha
ličeno pérem velmi ostrým, jakož pak celá kniha prodchnuta

54

Bedeč.

duchem přísně katolickým. Zemřel v Praze 26. prosince 1725,
raněn byv mrtvici (Pelcel Abbild. II).

1. Životy Jana Matenského a FelixaVAlezského, arcieteúv řádu křižo-
vnického (1690), apošt. Judy Thaddaea (1693) a sv. Anežky, dcery Otakara I.
(1701). IV. 1300.

2. Dioklecian a Maximiau. V Pr. 1697 (V. 389).

3. Poselkyně starých přiběhů českých aneb Kronika česká. Díl I.
V Pr. 1700 (V. 286).

4. Nuntia vetustatis (Cic. de orat.). Poselkyně atd. aneb kroniky české
od časův Ferdinanda I. až do Leopolda I. díl II. Rkp. rukou samého Be-
ckovského na čisto psaný, v bibl. křižovníkův pražských XXVII. B. 1, stran
1452 (287—96 vytrženo). Poslední děj, kterýž se vypravuje, jest příjezd
Leopolda I. po smrti Ferdinanda III. do Prahy. Mimo to json v univ. bibl.
pražské dva kusy konceptu 1606—8 a 1640—57.

5. Čtyři spisy vzdělatelné, 1624, 1706 a 1724 vydané (V. 756, 1445).

Bedeč z Falkenberka viz Budechius Š. Th.
z Bedršdorfa viz Lebeda Václ.

Bechyňka Jan, horlivý kněz pod obojí, silně se kloníci k mysticismu. Byl syn krejčího, u fary sv. Apollináře use-dlého. Přípravu k duchovnímu stavu měl od Jakuba faráře v Načeradci; jiný kněz, s kterým ve svazcích zvláště důvěr-ných zůstával, byl Mikuiáš, farář v Pacově. O posvěcení na kněžství vybral prý se 1499 spolu s jinými žáky až do Arme-nie, nesa s sebou list od akademie pražské. Leč teprvé po důkladném prozkoušení dosáhl svého záměru (Collin Vera Narratio). Pokud koli byl knězem, sloužil vždy u sv. Apolli-nařiše, z počátku co kaplan, později co farář. Starý letopisec líčí jej co muže velikými dary od Boha obdareného, v známosti písem sv. kazatele a učitele věrného, obcování slechetného v postech, v modlitbách mnohých, a života velmi přisného (St. let. 516). Všecko jeho úsili obráceno bylo k utužení strany podobojí; s jedním zápalem bojoval proti katolikům jako proti Bratřím. Jmenovitě snazil se působiti na ženy. Tak při-mlouval paní Dorotě Richové, aby přistoupila k podobojím; paní Rybové připsal rozmluvu Chudoby s Bohatstvím a roz-pravu o přednostech stavu vdovského. Paní Krescencii Zmrz-líkové na Orlíce poslal psaní, ve kterém ji pro všecko na světě napomíná, aby upustila od Jednoty. Psaní toto uvedlo jej v polemiku s Bratřími. Bechyňka totiž, aby ukázal, jak Bratři jsou nestáli u víre, paní Krescencii s psaním tím poslal i list, jejž Amosenci učinili o rozmluvě chlumecké 1496. Toho

Bél.

55

starší ztrpěti nemohli, i postarali se o to, aby Bechyňka skrze Krescencii samou dostal odpověd (Blah. hist. 112). O úmrti jeho zvláštní se událost vypravovala. L. 1507 dne 3. list. přišel do kostela, přisluhoval „tělem božím a krvi boží“ starým i dítkám, při nichž míval veliké potěšení. Když pak dokonal posluhování, tehdy, stoje před oltářem, všemu lidu smrt svou oznamoval a široké napomenutí k nim učinil. Vrátiv se domů velice nemocen, uleh, aby nepovstal. Dne 5. list. skonal. „A kteří sú při něm byli, žalosti a pláčem nemohli se zdržeti, a s druhé strany měli potěšení při jeho smrti. A při pohřbu pláč veliký byl, že žalosti najzúfalejší člověk z těžka by se mohl zdržeti od pláče; nebo i od děti byl pláč veliký, ježto jest mohl dobře z daleka slyšán býti“ (St. let. 284, 518). Veleslavína (Kal. 450) klade smrt jeho na 25. srpna 1507, řka, že sešel morem.

Spisy jeho zachovaly se ve dvou rukopisech, jež Jungmann v Rozboru stě. lit. I. 177—186 šířejí popsal. Jsouť pak následující:

1. O zprávě duchovního života v obraze korbelíka.

2. O hříších smrtedlných a božích přikázaních, kn. Jakubovi Načeradskému.

3. O pokoji církve v Čechách, panu Pešíkovi z Komárova.

4. Paní Dorotě Řiebové statečnici, aby přistoupila ke straně pod oboji.

5. O křtění zvonu.

6. Porovnání stavu manželského se stavem tkadlcovským. „Vilémovskému náb. bratru Benešovi Dorota Kostková a Eliska Kovářovská“, pod kterýmižto jmény Bechyňka se kryje.

7. Praga mystica, kdež se mravní stav Čechův přirovnává ku Praze.

8. Porovnání nebeského království k rouchu. Rodičům od B. připsáno.

9. Rozmlauvání Bohatství s Chudobau, paní Rybové připsané.

10. Rada paní Rybové vdově, aby se nevdávala (IV. 1801).

11. Život jakéhos mládence nemocného a často u vytržení bývalého, ve kterém viděl muky hříšníků po smrti. Zdá se býti jeden spis s „Proroctvím jednoho mládence“, 1550 tišt. (IV. 792).

12. Psaní kníže, pooddáleného tělem, avšak přítomného duchem, k soudřercům podobojím, napomínající k setrvání u víře své, kterouž B. fanaticky zastává proti „Jednuškám a Pikhartům“ (ib.).

13. Psaní k p. Krescencii Zmrzlíkové 1504 (Blah. hist. 112).

Bél Matěj „magnum Hungariae decus“, narodil se 24. března 1684 v Očové na Zvoleni. Počátečního vzdělání nabyl doma, načež poslán do Lučence, později do Kalinova a do Dol. Střihové, 1695 do Banské Bystřice, pak do Prešpurku a 1700 do Vespríma, a odtud zase do Bystřice. L. 1704, když kurucové Rákóčtí dobyli Bystřice, odejel do Hali magdeburské.

56

Belial.

Dokončiv universitní studia, pomáhal vyučovati na škole kloster-
berské u Magdeburku, až 1708 přijal povolání na školu by-
střickou, kdež zároveň pracoval ve správě duchovní. Tu jej
potkala nehoda, že u gen. Haystera byl obžalován, jakoby s
Rákócym smýšlel. Obvinění toto shledáno sice bezpodstatným,
nicméně nezůstalo bez zasmušujícího účinku na mysl Bélovu,
i rád se uchopil příležitosti, která mu 1714 podána byla, aby,
opustiv Bystrici, uvázal se v rektorství lycea v Prešpurce.
Lyceum pod řízením jeho rychle ze zanedbání svého okřívalo.
Ač mu 1719 přejnutím fary evangelické práce a starosti při-
bylo, jal se vši horlivostí usilovati o všestranné poznání své
vlasti. I na vyšších místech snaha jeho docházela uznání;
Karel VI. povolil mu roční příspěvek 400 zl. k podpoře vla-
stenských jeho studii. L. 1723 vydal průpravní spis: „Hunga-
riae antiquae et novae prodromus“ (v Normberce), po němž
následovala díla velká: „Adparatus ad historiam Hungariae“
1735—46 a „Notitia Hungariae novae historico-geographica",
jižto pohřichu jen půlpáta dilu tiskem vyšlo 1735—42. Kromě
toho Bél drahně jiných spisů mluvnických, literárně-histori-
ckých, zeměpisných a náboženských latině, uhersky a německy
vydal. Při tom při všem nezanedbával řeč svou materskou.
Pro zásluhy své na šlechtictví byl povýšen, cís. historikem
jmenován, od akademií londýnské, berlinské a j. údovstvím
poctěn. Mnohočinný život svůj dokonal dne 29. srpna 1749
(Tablic Poezie II. Hurban ve Sl. N.).

1. Předmluva k halskému vydání Nov. zákona, obsahující v sobě návod ke čtení písem sv. 1709. Nový otisk v Lipsku 1714 nákladem Kašp. Károlyiho (V. 655).

2. Jana Arnda rajská zahrádka. B. m. 1720. v Prešpurku 1777, v Pr. 1782, 1785, 1811 (V. 1612).

3. Předmluva k halskému vydání bible 1722, kterou Bél společně s D. Krmanem přehlednul a porůznu i v textu poproměnil (V. 653).

4. Přátelstvím Hygey s Theologii tovaryštvím Herman Leidenfrostské svadebné vesselí atd. 1726. V Prešp. n J. P. Royera (V. 192). Kusy básně této otištěny v Tabl. Poez. II.

5. Jedna píseň v Bodově „Zvuku evangelium věčného“ (V. 137).

6. Orthographia bohemo-slavica 1742, 1795 (V. 20), kterou však někteří připisují Pavlu Jakobaeimu.

Belial, líčení sporu Kristova se sborem pekelným podle
pravidel processu kanonického. Český překlad z 1. pol. XV.
věku. L. 1466 již se o něm Hilarius Litoměřický zmiňuje

Benedikt.

57

jako o spise vůbec známém. Rkp. 1450 v Habřině psaný, druhý 1459 a třetí 1470 v Č. Museum; jeden z těž asi doby u dvorského rady Dr. A. Becka. Značný výňatek otištěn ve Výb. II. (III. 901).

### z Bělína viz Vok z Bělína.

Bělkovský z Ronšova Jan, méstský písař v Prostějové, sepsal do 1582 paméti tamní obce. Rkp. v Bočkově sbírce (IV. 473).

### Benátský viz Stříbrský Matěj.

Benčič Antonín, Slovák, františkán, žil koncem XVIII. věku.

1. Manna spasitedlná. Čtyry díly (Šaf LG. 394).

2. Hodoegus, k pravdě vedúci kalauz, I. díl 1791, II. 1792 (St. Pohl. I, 2). Jest to překlad díla Pázmányova - Hodoegus, igazságra vezérlö kalauz, 1613 vydaného.

Benedikt či Beneš, knéz podoboji ku kalvinismu se klonící, stoupenec a přítel kn. Václava Řezníka, děkana kutnohorského, jehož se po kn. M. Hradeckém před 1560 stal nástupce. Tu zapletl se v rozepři o transsubstanciaci s Jiříkem Mladečkou, farářem na Náméti, kteráž vedena s takovou ostrostí, že děkan veřejné v kostele sv. Barbory s kaplanem svým povstal proti Mladečkovi mezi kázaním, počna katolické jeho učení o sv. oltářní před obcí všeho lidu zamítati. Mladečka nemeškal vznéstí žalobu ku konsistoři. Počátkem 1561 došla na děkana obsílka i dodány mu artikule, jež proti němu přednesl odpůrce jeho, mezitím do Křečhoře přestěhovalý. Kn. Benedikt odpověděl obšírným spisem, jenž otištěn ve sbírce Borového (I. 354–68), ale nevyvedl se tím z nesnáze. Byltě 1562 úřadu svého zbaven, na staroměstské radnici uvězen a po dvou letech z koruny české i ze všech zemí císarských pod ztracením hrdla vypovězen (Dačický 56).

Benedikt, též Benedikti z Nudožer (Nudožerinus) Vavřinec, nar. asi 1555 ve vsi Nudožery, Nedožery anebo, dle Kleycha, Nedožeřice nazvané, v Nitransku. Prvního vzdělání nabyl v Prividzi, tuším pod správou učeného milovníka češtiny, Alb. Husselia. jehož snahu o navedení ůáků svých k pravé orthografii a k řeči ozdobnější a vzdělanější sám vychvaluje (Předml. ku gram.). Odtud odebral se do Jihlavy, kde učil proslulý svou dobou Jách. Goltz. Podobá se, že tam nalezl pobyt v domé příbuzného, Samuela Benedikta, kterýž ve prá-

58

Benedikt.

telských svazcích žil s Dr. Jordanem z Klausenburka (ABr.
XI. 572). U prostřed studii se roznemohl. Následkem nastu-
zení upadl v téžkou nemoc, že šest let jako ve spaní trval.
Teprv sedmého roku uzdravil se, když v Uhrách 1587 válka
zuřiti počala. Dokončiv přípravná studia, odebral se do Prahy,
odkudž 1594 poslán za správce školy do Uh. Brodu. Ale již
1596 zase byl v Praze, složiv báseň latinskou ke eti 12 přá-
telům, tehdá na mistrství povýšeným. Až do 1598 zůstával
alumnem universitním (ČČM. 1848. I. 181). Téhož roku stal
se bakalářem, načež 1599 povolán za rektora na školu žate-
ckou, odtud pak, byv mezi tím povýšen na mistrství svob.
uméní, 1601 se přenesl co přední správce na školu do Něm.
Brodu (ib. 1845, 632 a 637). V N. Brodě dokonal gramatiku
svou, na níž bezmála devět let byl pracoval. L. 1604 přijat
do kolleje Karlovy, i jal se čisti o mathematice a klassicích.
Vedle toho obíral se prosodii českou i ustálil pravidla časomíry
1606 čili, jak dí Kleych, „vynalezl kunšt, kterýmž by verše
v českém jazyku skládány a písně rovnozpěvem ušima přijem-
ným, v němž se s notou řeč srovnává, zpívány býti mohly.“
L. 1606 když pro kollej všech svatých volen nový probošt,
většina snesla se na J. Chorinna, menšina pak hlasy své dala
Mr. Benediktovi. Po některých nesnázích, kčyž i ten i onen
volbu přijíti se zdráhal, konečně Chorinnus předce namluviti
se dal. V poradách o obnovu university 1609 Mr. Benedikt
neposlední měl účastenství; rovněž přibírán i k jednání o
prodej vesnic, ku kollejím patřících. L. 1611 byl spolu s
krajanem svým, Šťávničanem Petrem Fradeliem a s Mik.
Troilem v deputaci, která králi Matyášovi přednesla blahopřání
unistrův (St. un. 216). Ku konci t. r. učinil kolegiatům návrh,
aby obtížný úřad proboštský byl zrušen a k práci s ním spo-
jené aby se ustanovil placený úředník a písar. Návrh ten, ač
se shodoval s vůlí defensorův, hned schválení nedošel, ale již
v bř. 1612 se k němu rektor i mistri navrátili. Dne 12. máje
vyhlášen P. Paeonius za quaestora, a jemu k radě vedle
Mr. Troila přidán Mr. Benedikt. Podobně povoláván do raddy,
která rektorům připojována bývala. Vůbec po Bacháčkovi a
vedle staričkého Hubera nebylo muže, který by s upřímnější
snahou byl se zasazoval o zvelebení kleslé university. Od
1609 obmezil přednášky své na mathematiku, aby tím důklad-

Benešovský Jan.

59

něji předmět ten vyčerpati mohl. K vůli tomu vydal v Pr.
1612 i lat. učební knihu: „Elementa arithmeticae“. Umíraje
nezapomenul na ústav, jenž mu tak velice omílel; odkázalt
akademii pražské více než 1000 kop gr. Mimo to fakultě
filosofické zanechal drahocenný pokrov, kterýž 1621, když fa-
kulta v nesnázích vázla, mél býti zastaven ve 400 kopach.
Zemřel 4. června 1615 i pochován v kostele božího těla (A-
postrophe exequialis Mr. Campani Vodňaní, Dlabač 82: ČCM.
1847. II; Tablic Poczie I.).

1. Grammaticae bohemicae libri duo. Pr. 1603 (IV. 10).

2. Žalmové někteří v písné če-ké na spůsob veršů latinských v nove uvedení a vydaní. Co přednluva položen přehled prosodie časoměrné. V Pr. 1606. Podruthé v Časoměr. překladech žalmů ve Vídni 1861. Žalm 101 i v Cythaře a u Kleycha. (IV. 118). Ded. Akademii pražské.

3. Žalmové 91. a 103. na spůsob lat. veršův. V Pr. 1606; pak 1861 ve Vídni. Ded. J. Bunsonovi z Bunsonu.

4. Úplný překlad žalmův dle vzoru Buchananova, kterýž 1620 na zmar přišel (Komenského list k Montanovi, v čemž Ferd. Schulz v Českém Obzoru liter. 1868. č. 12).

Benek (Benk) Petr Antonin, kněhtiskař pražský
1690—1707.

Beneš viz z Hořovic.

z Benešova viz Petřík Jan.

Benešovský Adam viz Wolfius Adam.

Benešovský Jan, rodic z Benešova, Václava administra-
tora bratrovec, nar. 1542. Brzo po vysvécení povolán 1568
na děkanství do Kr. Hradce, ale již 1570 odtud odpuštěni
vzal, i nastoupil na faru v Pardubicích (Švenda Ž. Obr. III.
209, 219). L. 1578 konsistoř opět jeho podala Hradecanům,
kteříž jej, když i Mr. Petr Kodicill k tomu radil, po druhé
přijali. Postavení duchovních kaliských bývalo tehdá plno
nesnází. Nejen že duchody jejich byly obmezené, natož k vý-
živě rodin nedostatečné (od 1575 knézi na mnoze byli ženati),
ale každý za šťastného musil se pokládati, mél-li patrona la-
skavého, spolukněží pokojné, a byla-li osada jeho prosta od
různovércův a náboženských novotářův. V Hradci správa
městská kn. Janovi přála, ale sic jinak mél pořád zápasiti
s překážkami, které se svědomitému konání povinností pastýr-
ských zavalovaly. K tomu ovšem přistupovalo, že byl soucho-
tinář a tudy snad i poněkud citlivější a popudlivější. Asi

60

Benešovský Konrád.

v dubnu 1578 usadil se na děkanství, a již v červenci měl příčiny k žalobám jednak na kněží, že jeho jako předního v tom kraji správce neuctili, alebrž řečmi všetčnými uráželi, jednak na „pikharty", kteříž děti své ven z města od kněží bratrských křtití dávajíce a jinak po svém si vedouce, když z nich někdo zemřel, předce dékana k provázení mrtvého nutkali a jinak všelijaká příkoři a potupy jemu činili. Když obec stížnostem jeho na místě vyhověti nemohla, hned z děkanství dával výpověď (ib. IV. 21, 26). Podobné události se po celý ten čas, co kn. Jan v Hradci byl, opakovaly velmi často. L. 1579 nebezpečně se roznemohl, i povolal k sobě přední z města osoby, přání svá jim přednášeje. Jmenovitě zajímavá byla žádost jeho, jest-li že by prý umřel, aby manželka jeho, ano také i věci jeho s dítkami v dobrém pokoji odsud propuštěny byly, to jest, aby obec co patron neužívala práva odúmrtního, jkož se tehdá, zvláště pod patrony světskými, skoro obecně dělo. Rovněž se kn. Jan i později opatřoval, když pro manželku svou Esteru 1587 v Hradci koupil zahradu a 1590 dům (ib. 42, 141 a 175). Hradečané ochotně mu, čeho žádal přislibili. Rovně přivětivou mysl nalezl, když 1583 před obec přistoupil s celou řadou návrhův, k opravení kázně a cirkevního řádu směřujících. Stěžoval si na neřádná manželství, kteráž se od poběhlých kněží na zlehčení církve pro peníze ztvrzuji, na nesvěcení nedélí a svátků, na nedbalou návštěvu služeb božích. Žádal, aby kůr literátský byl zveleben, aby pro lid kancionál nějaký, pro kůr pak, místo posavadního velmi skrovného, čistý, velký, pergamenový graduál, nadto pak positiv zpraven byl (ib. 87). L. 1591 odstoupil konečně předce, s osadou se rozloučiv písní, schválně k tomu složenou, a odebral se na faru do Chlumce nad Cidlinou. Ale již po třech letech opět se s ním Hradečtí sjednali, aby se k nim vrátil. Stroje se k příjezdu, těžce se rozstonal, a ač mu Hradečtí poslali svého lékaře Leonh. Kreuzheyma, nezotavil se, nýbrž v Chlumci skonal 20. dubna 1594 (ib. 225).

O důstojnosti slova božího písnička na odchodné. Počíná se: Bůh věčný vás požehnej. V Pr. 1591 (IV. 104).

Benešovský Konrád viz Konrád mistr.

Benešovský Matouš, příjmím Philonomus, dobrodruh zvláštního spůsobu, jehož příhody poskytuji divného světla k

Benešovský Matouš.

61

poznáni stavu věcí duchovních, jakýž byl v Čechách za doby
rudolfínské. Matouš narodil se asi 1550 v Benešově z rodiny,
jejíž jeden člen, Václav Benešovský, Matoušův ujec, 1581 stal
se administratorem podobojí. Matouš, když dokonal studia
svá, vyučoval v domě podskalského plavce Výžala (1569), na-
čež se obrátil k hospodářství, přebývaje na statcích Viléma z
Rožmberka. v Libání a v Újezdě. Tu k sobě jako za ženu
přijal nějakou Salomenu, osobu pro nezachovalost z Prahy
vyhoštěnou, i žil s ní po osm let. Když se mu při hospodář-
ství nechtělo po vůli dařiti, odhodlal se, aby pokusil štěsti
svého v kněžství. Cestu k tomu proklestil si vydáním překladu
epištol sv. Ignacia, v jejichž předmluvé žalostně naříká nad zkázou
mravův souvěkých, jak prý se „nyní mezi námi jednota ruší,
víra klesá, poslušenstvi a poddanost vrchnostem duchovním
hyne“. L. 1577 shledáváme jej co vikáře při kostele sv. Vítá
a co správce školy tamní. Nesl tehdá barvu přísně katolickou
i dovedl se tím připochlebiti nejen u arcibiskupa Antonína z
Mohelnice, ale také u legáta papežského, ano i u samého dvoru
císařského. K upevnění svému nepřestal uživati literatury.
Sepsav přehled deklinací a konjugací českých a připojiv k
tomu časoměrný překlad několika žalmův, dovedl, že dedikace
dílce toho od císaře byla přijata (1577). V přípise věnovacím
s počitavou chytrotou ukazoval k příbuznosti a rozšířenosti náro-
dův slovanských, což od 1572 příčinou snah domu habsburského
o korunu polskou bylo v kruzích dvorských předmětem velhui
oblíbeným. Matouš neopominul vyličiti blízkou možnost, žeby
buď sám císař anebo některý z bratrův jeho mohl „skrze
přízeň národův slovanských nad nimi a skrze ně nad jinými
vládnouti“. Když pak knihu svou podával císaři, připojil
žádost písemnou, v níž s důrazem dokládal, kterak prý pracně
o to usiluje, aby církvi katolické mohl prospěti. Všecko to
mělo určitý účel. Nejednalot se Matoušovi o nic menšího,
než aby se stal proboštem kolleje andělské čili všech svatých,
která se úmrtím Havla Gelasta (11. bř. 1577) byla uprázdnila.
Mistři kollegiati kvapili sice s novým obsazením, za probošta
vyvolivše a uvedše Petra Kodicilla, ale vkročily jim v to po-
žadavky kapituly všech svatých, i rozkazy vyšší, prohlašující
proboštství za odůmrt na císaře připadlou. Po obraně od
mistrův podané rozepře poutichla, a Kodicill nebyl v držení

62

Benešovský Matouš.

svém znepokojován. Kn. Matouš, nevida v Praze zatím oka-
mžitého prospěchu, odebral se na Moravu, kdež dosáhl 1579 fary
v Kouřimi na podacín brněnském. Ale ani tu nemohl nalézti
pokojného bytu, sváre se s úředníkem kouřimským, Mik. ze
Vztuh, který mu ovšem přikořími odplácel, faru stavěti mu
nedopustil, desátky vybírati mu překážel, schůze jinovérecké
podporoval. konečně pak, když se nikterak snésti nemohli, faru
mu do sv. Jiří 1580 vypověděl. Kn. Matouš tak se tím roz-
lítil, že radním brněnským počal neurvale hroziti, až se biskup
Pavlovský nucena viděl, dáti jej jmouti a na Vyškově uvěziti.
Potom odporučen Janu z Lipé na faru evančickou, ale pán ho
přijmouti odepřel (Wolný II. 1. 254, 287). Po této krátké
episodě odebral se kn. Matouš zase do Prahy, kdež doufal, že
najde okolnosti příznivější. A v skutku se dotěravosti jeho
dobře zdařilo. Už dříve si byl od císaře i od nejv. kancléře,
Vratislava z Pernšteina, vymohl přípověď, že mu kancléř v
dosažení bohatší nějaké prebendy bude nápomocen, a spoléhaje
se na to, podal opět žádost o proboštství kolleje andělské.
Když pak věci předce vázly, umínil si je popohnati, vloživ
do rukou nejv. kancléře obšírně promemoria, jehož odůvodnění
zajímavým spůsobem objasňuje povahu prosebníkovu. Matouš
odvolává se ku katolickému svému smýšlení, k přímluvě legáta
papežského, k slibům císařovým i kancléřovým, konečně pak
dokládá, že dostana kollej, mohl by se doučiti ještě filosofii u
jesuitův. Promemoria od nejv. kancléře 16. října 1580 o
zprávu posláno raddě staroměstské, radda pak tázala se mistrův
o zdání jejich. Mistři ovšem nepronesli příznivého úsudku.
Netajili se s podivením svým nad opovážlivosti prosebníka,
ješto prý směl prositi za věc cizí, nejsa ani strany jejich pod
obojí, ani professor anebo študent akademie pražské; nad to
se teprva nyní, když se ozývá o proboštství, doučovati chce,
ale prý již pozdě. „poněvadž jest první léta, oženiv se, při
hospodářství ztrávil“. S dobrým zdáním kollegiatův snesla se
i městská radda ve zprávě své, 29. října nejv. kancléři podané.
(Tomek v ČČM. 1847. I. 645 sld). Tím naděje Matoušovy
co do kolleje andělské přivedeny nazmar; ale za nedlouho ote-
vřela se mu vyhlídka šťastnější. Dne 15. září 1582 zemřel
bývalý administrator pod oboji a spolu opat kláštera emaus-
ského, Mr. Jindřich Dvorský z Helfenberka, a Matouš všemi

Benešovský Matouš.

63

prostředky jal se pracovati k tomu, aby se stal opatem na Slovanech. Není pochyby, že i zde smýšlení a snažení své katolické stavěl na odiv a nešetřil slibův, že dávný záměr katolikův tehdejších o vybavení starovzácného založení Karlova z rukou podobojích uvede ve skutek. Tentokrát šlo mu podle přání. Ale sotva v nové své důstojenství byl uveden, hned počal barvu měniti. Klášter slovanský v krátce stal se sídlem rozmařilých rozkoší. Opat Matouš udělal v něm plac kuželkám, vystavil ptáka k střílení a veselým hostům byl přivětivým hospodářem. Přitom nezanedbával prostředku, který mu po dvakráte byl posloužil. Sepsalt spisek slovozpytný, ve kterém k výkladu slov českých těžil z reminiscencí emausských, uvozuje citáty z tamních rukopisů hlaholsko-chorvatských (1587). Vida, že mu nikdo v hospodaření jeho překážek neklade, dał se za nedlouho svésti ku kroku ještě odvážnějšímu. Salomenu svou usadil ve Slovanech v domku nějakém, kdež žila s jedním krejčím, sám pak jal se ohlížeti po nevěstě. L. 1589 slavila se s veľkou okázalosti svatba opata Matouše s dcerou jakéhosi šenkýře pražského, jménem Prasátka. Z kláštera učiněna krčma; víno načato, věník vystrčen a trubači zjednáni, a bývalo-li už předtím veselo na vrchu slovanském, nyní teprv rozpustilost vrchole dostoupila. Opat veřejně s „paní“ svou se projížděl, náklad pak na rozmařilé živobytí musely poskytnouti lesy klášterské (Gind. GBr. II. 316 a 495). Snadno pomysliti, jaké z počínání takového vzešlo pohoršení! Arcibiskup i konsistoř proti zheyralému knězi dovolávali se pomoci při raddě novoméstské, ale Matouš jist byl přízní sousedů svých, kteří málo dbali na stížnosti proti němu vedené. Teprv 1590 dokroćeno naň s konečnou přísností. Byltě s opatství ssazen a ze země vypovězen (Křížek v Pam. 1855, 198). Ujec jeho zachováním sestřence svého tak trpce byl dotčen, že se hned téhož roku vzdal administrátorství a vrátil se na faru prosickou. O Matouši od té doby všecky zprávy mizejí; zahynul bezpochyby ve vyhnanství.

1. Epištoly sv. Ignacia, které psal k Marii jménem Rasobolitě. Bez m. a r. s povolením arcib. Antonína z Mohelnice (1561—1580); z ostatních okolností souditi lze, že spis ten vydán asi 1576. Po druhé 1586, po třetí pěcí F. Procházky 1786 (IV. 1762). Dedik. Vácsl. Benešovskému, t. č. faráři v Uhoněticích.

2. Grammatica bohemica. Gramatika česká, milovníkům téhož jazyka

64

Benešovský Václav.

velmi užitečná. V Pr. 1577 (IV. 9). Ded. cís. Rudolfovi II. Připojen časoměrný překlad I—VIII. žalmu, jenž celý skoro otištén v „Časoměrných překladech žalmův“ 1861.

3. Knížka slov českých vyložených, odkud svůj počátek mají, totiž, jaký jejich jest rozum. V Pr. 1587 (IV. 19; Dobrovský LG. 1818, 62).

Benešovský Václav, rodic z Benešova, kněz podobojí. Byv vysvěcen 1544 ve Vlašich, dostal se za kaplana ku kn. Pavlu Bydžovskému u sv. Havla v Praze (Bor. I. 191). L. 1555 povolán za děkana do Kr. Hradce (Švenda Žel. Obr. III. 108), ale již 1557 jinam se odebral. L. 1562 shledáváme jej farářem v Lysé (Bor. I. 386). Okolo 1576 byl na faře v Úhoněticích, odkudž se dostal na faru v Prosíku. Od král. kanceláře 12. pros. 1581 ustanoven administratorem konsistoře podobojí. Přestěhovav se tudíž do Prahy, přejal zároveň faru u sv. Martina na St. Městě. Leč jsa na zdraví nedostatečný, brzy se ukázal neschopen k zastávání pastýřských při faře povinností. Poněvadž po smrti Jana Kosteleckého kaple betlemská po nějaký čas byla bez kazatele, dožádal se toho u mistrů kolleje Karlovy, aby mu u kaple dopřáli bytu; pokudž by mu prý síly stačily, že sám v ní bude služby konati. V čemž mu kollegiáti byli po vůli (1583), ale s nevalným pro kapli užitkem. Stav zdraví administratorův nikterak se nelepšil, a jelikož kapli po několik let držeti nepřestal, došlo na to, že služby boží v ní větším dílem zanikly. Běh ten se konečně kollegiatům znelíbil, i pokusili se v prosinci 1585 přátelskou domluvou přiměti administratora aspoň k tomu, aby k vůli službám božím přijal některého kněze za kaplana, a když to nic neprospělo, usnesli se na tom, aby mu dali výpověd. Ale ani to nepomohlo. Benešovský ještě několik let při kapli zůstal, jen že od 1587 povolil, aby kněz od sv. Jilji každou třeti neděli v Betlemě posluhoval. Po opětovaném marném pokusu o vybavení Benešovského 1588, konečně, ač z jiných příčin, k tomu došlo. Neplechy, které tehdá plodil synovec administratorův, Matouš, opat slovanský, přiměly neduživého starce, že se administrátorství na jaře 1590 vzdal a na faru prosickou navrátil. (ČM. 1847 II. 51—56, 1848 I. 466). L. 1593 psal z Prosíka kn. Tomáši Soběslavskému do Prahy, že sobě kn. Václav Dačický, děkan slanský, naději činí na administratorství, při čemž se tohoto nepřívětivě dotýkal. List

Beránek.

65

dostal se Dačickému, kterýž naň učinil odpověď dosti ostrou. (Rkp. XVII. G. 12. Šaf.). Kdy kn. Václav zemřel, zjistěno neni.

Ozvání starých Čechův a Moravečův před léty osmdesáti, kteréž učinili proti těm, kteříž o nich mluvili, že jsau odřezanci církve svaté. V Pr. 1588 (IV. 1324).

Benezník Jeremiáš z N. M. pražského, správce církve v Neustadtlu pod Belou (u Plas v Plzeňtě), 1613 méstské raddé lounské poslal traktát „o starožitné posloupnosti“ a „kšaft večeře Páně pod obojí spůsobou“, začež mu Lounšti darovali čtyry tolary (ČCM. 1847. II. 325).

Benický Petr, potomek zemanské rodiny z Turce pochodíci, nar. v Trnavě 1603. O životu jeho zachovalo se pramálo zpráv. V jedné ze svých maďarských básní připominá ves Lovce (Lócz), kdež snad některý čas byl živ (hogy az egek ura még visszahoz Lóczra). Při korunování tuším Ferdinanda IV. 1647 byl pasován na rytiře zlaté ostruhy, odkudž se psal „eques auratus.“ Zemřel v době mezi 1652 a 1664. L. 1652 zajisté sepsal slovenské básné své, 1664 pak, po smrti jeho, ostřehomský kanovník Štěpán Bartók vydal sbírku maďarské jeho písně, svétské i náboženské, pak příslovi v sobě obsahující (Beniczky Péter rythmusai), která i později několikrát byla tištěna a původci svému příjmi maďarského Horáce získala (Horányi I.). Literární dějepisec Fr. Toldy sepsal o Benickém širší rozpravu v „Új magyar Museum.“

Verše P. Benického, sepsané l. 1652. Rkp. z knihovny rodu Madočanského v Horovcích dostal se do sbírky kn. M. Rešetky a spolu s touto stal se majetkem Matice slovenské. Vydány od Fr. Sasinka v Archivu II. 1—50 (v Turč. sv. Martiné 1873).

Benno, kapucín, 1743 v Praze vydal „Náležitou zprávu regul sv. Františka“ (V. 476).

Bepta Bohuslav, potomek patrické rodiny vysokomýtské, kněz podoboji sméru luterského, farářem byl v Miletíně, odkudž 1592 pro ženu svou Salomenu a děti své koupil dům v Kr. Hradci (Švenda Ž. O. IV. 200). Zemřel asi 1608; toho zajisté roku patron miletinský, Bartoloměj z Waldšteina, o přejmuti tamní fary jednal s Z. Tribuleciem z Lochenic (Jandera Miletin 51).

Postilla evangelítská. V Pr. 1594 (IV. 1558, Klíč 122).

Beránek Jan, knihtiskař pražský u sv. Anny. Pracoval od 1793 do 1798, kdež závod svůj prodal Boh. Haasovi.

5

66

z Bergova.

z Bergova, jeden ze synův Oty staršího (1399—1415), buď Ota nebo Jan, přepsal formy a řád žalob latinským textem (kterýžto rukopis, pocházející ze sbírky hr. Zaluského, chová se nyní v bibliothce petrohradské), jakož viděti z poznámky: „manu Bergaw filii.“ Ku konci připojena česká „panět“, jak panu z Bergova král (Zigmund) dal list k markrabí Prokopovi († 1405), že velí, aby „při tom listu byl ostaven, a že ho markrabí porúčie, a pravi jemu, že mu jest JMst. i odúmrti i jiné všecky věci, což sé súditi má, poručil, aby je podle práva vedl. A také, af ru ku purkrabstvi něco dá, ještoť by mohl do JMsti tráti.“ (Srov. Codex j. boh. II. 2, 312).

Berinker (Beringer) Joachym 1611 sepsal obsáhlou zprávu o španělské inkvisici, ježto se rukopisně ve sbírce druhdy Bočkově zachovala (IV. 568). Potomek jeho Jiří Samuel zařídil si ku konci XVII. věku v Praze tiskárnu, kterou po jeho smrti vdova Barbora Františka do 1723 a snad syn Petr Antonín do 1742 vedli, každý na svůj účet do těch dob knihy české tiskna a vydávaje.

Berka Jan viz Chocenský Jan.

Berlička z Chmelče Šebestian viz Scipio Šeb.

Bernolák Slanický Antonín, nar. dne 4. října 1762 ve vsi Slanici v Oravě. K duchovnímu stavu připravoval se v semináři prešpurském, zároveň pak pojal myšlenku, aby obecnou slovenčinu povznesl za jazyk spisovný, následuje v tom Alex. Máčaye. V celku šetřil B. methody P. Doležalovy, jen že všude místo forem českých položil slovenské. Psal zajisté: bol m. byl, čo m. co; patoro, šestero; ně m. ne; budě, dátě; ist m. jíti; išol m. šel; vedol, mohol; tlstý, since, stlp; dve sto, tri sto. (Dobrovský Slovanka II. 184). Co do výslovu, toho byl náhledu, že pravý jest jen v těch končinách, které rovnou měrou odloučeny jsou od Čechův, Moravanův, Polákův i Uhrův. V pravopise po příkladu Bajzově pustil rozdíl mezi y a i zcela mimo sebe. Co kaplan v Čeklési 1790 vydal grammatiku svou, latinským textem sepsanou, jižto spůsob svůj na základech soustavných ustáliti se snažil. Sepsal i slovník slovenský, který však teprv po smrti jeho vydán. Z kaplanství přišel za faráře, pak za arcidékana do Nových Zámků (Érsek Ujvár), kdež 15. ledna 1813 život svůj dokonal. (Horányi N. Mem.).

Bessus.

67

1. *Dissertatio philologo-critica de literis Slavorum. . . cum adnexa linguae Slavonicae per regnum Hungariae usitatae compendiosa simul et facili orthographia.* Posonii 1787 (VI. 41).

2. *Grammatica slavica. Posonii 1790.* Připojena přísluší slovenská z Doležalovy a vlastní shírky. Německy vydána v Budíně 1817 (VI. 97).

3. *Maličké písmo Anti-Fándlymu.* V Hali 1790 (VI. 373).

4. *Etymologia vocum slavicarum. Tyrnaviae* 1791 (ib.).

5. O vážnosti a uctivosti stavu knežského příhoduá kázeň. V Trnavě 1795 (VI. 2006).

6. *Katechismus.* V Trnavě 1796 (VI. 1800).

7. Pohř. kázaní nad J. Stočkem, far. šuranským. V Trnavě 1803 (VI. 2080).

8. *Slovár slovenský česko-latinsko-německo-uherský.* V Pešti 1825—27 nákladem university. Šest dílův (VI. 160).

**Berounský viz Achilles.**

**Beskovský (Bescovius) Jakub z Lipovic okresu strakonického (Balb. Boh. d. II. 405 *), nar. 1579. vstoupil 1597 do řádu jesuitského. Drahně let byl kazatelem; od 1613 řídil kollej krumlovskou. Zemřel 27. července 1624 v Linci. Počal překládati Suriův „Commentarius rerum in orbe gestarum“ (životy svatých), ale nedovedl toho ku konci on, nébrž teprv po smrti jeho A. Chanovský (V. 256 a 1248—9).**

**o Biancefoře a králi Floriovi čtení, za XVI. věku velmi oblíbené, přeložené poč. téhož století a vytištěné u Šmerhovského v Pr. 1519. Podruhé 1600 (III. 98). Zmiňuje se o románu tom Rozml. Petra sv. 1585 a Budovec.**

**Bessus, též Moravus Jan, rodic z Kutné Hory, po odbytých studiích podstoupil před konsistoří podoboji veřejnou zkoušku, načež 29. bř. 1546 vypraven byl k vůli vysvěcení do Benátek. Když se navrátil, obdržel od osadníkův M. Boží před Týnem půjčku 24 kop miš. na ten konec, aby u nich pořádně byl dvé léta aspoň, a teprv od druhého roku aby po 8 kopách ročně splácel (Bor. I. 206). Asi 1550 dostal se na faru postupickou u Benešova na podacím Adama Předbora z Hradešiny (Pam. 1858, 148). Tomu a švagrům jeho 1567 vénoval překlad svůj turecké kroniky, od Bart. Gjorgjeviće sepsané. Gjorgjević (Georgević), rodem Slavonec, na pouti do Jeruzalema upadl Turkům do zajetí a 13 let u vězení jejich prožil. Dílo jeho, ać posud neznámo, kterým by jazykem prvotně bylo složeno, záhy převedeno do latiny, němčiny, pol-

*) Pelcel klade „Czitowitz“, Junginann „Čišťovice“

5*

68

z Bezdězce.

štiny a od Bessa i do češtiny (Šafařík Gesch. d. serb. Lit. 283). K práci této Bessus ponuknut byl bezpochyby Sixtem z Ottersdorfa, s kterým, v Praze pobývaje, v bližší přízeň byl vešel, a jehož „pánem a maceenem svým zvláštním“ nazývá.

O začátku třeeckého císařství, též jak se v svém válečném běhu řídí a jakého cvičení užívá. V Pr. 1567. v Olom. 1728 u Auingera (IV. 305, kde se omylem Sixtovi připisuje; viz též ČCM. 1861, 365).

## z Bezdězce viz Ješín Pavel.

Biber Max, mylné s Awerbeckem ztotožněný, byl predikant, o němž Jesuita Scherer napsal spis. Václavem Brosiem zčeštěný (č. 3).

## Bibli viz Písmo sv.

Bídones z Bidenthalu Konstantin Kristian, německý theolog, jakož se zdá, z družiny Mik. hr. Zinzendorfa, sepsal, s pomocí některého žitavského Čecha zčeštil a 1724 vydal spis:

Výstraha proti (v) římsko-katol. náboženství ubíhání, všechněm k angšině neb české konfessí se přiznávajícím Čechům potřebně spravená (V. 770).

Bílejovský Bohuslav z Małina, nar. okolo 1480. Jako chlapec viděl Augustina Luciana, biskupa sanktuarienského, 1493 zemřelého (Balb. Boh. d. II. 63). Oddav se na kněžství, byl farářem u sv. Barbory v Kutné Hoře. L. 1531 stěžovali si stavové pod jednou, že by 150 farářův katolických od kalíšníkův bezprávně bylo vypuzeno. Tim pobídnut, umínil si Bohuslav historicky dokázati, že v Čechách přijímání podoboji spůsobou obyčejem bývalo od samého počátku křesfanstva. Dovozování toto zavřel epistolou k stavům pod jednou. Dáleji lići vznik a vzrůst Pikhartův, předkládaje, kterak by potřebno bylo, aby se sektě jejich učinila přítrž. Spis tento, z něhož se jasně jeví starověrné kalíšnické smýšlení spisovatelovo, 1532 byl hotov, ale teprv 1537 nákladem Mr. Jana Chocenského v Normberku vydán. L. 1532 Bílejovský již nebyl v Kutné Hoře, jelikož se farářem svatobarborským t. r. jmenuje kn. Václ. Seliga (Bor. I. 70). L. 1539 nalezáme jej na fare u sv. Linharta v Praze (ib. 127) a 1540 kazatelem u Teyna (ib. 150). Co farář svatolinhartský podán byl za člena konsistoře podoboji, v kterémž postavení pobyl do 1542 (ČCM. 1848. I, 465). L. 1541 vysvědčoval spolu s Mr. M. Šudem ústní poručení faráře u sv. Michala, Jiř. Tábora (ib. 171). Téhož roku stal se farářem u sv. Klimenta na Poríči (ib. 170), ale ještě před koncem jeho uvázal se ve faru sv. Kříže (Slav. Pam. I. 237).

Bílek Jakub.

69

V jednáních náboženských 1543 spolu s opatem Nožičkou, kn. Pavlem Šmetanou, kn. Bartošem děkanem kourimským stál proti luterským snahám Mystopolovým (Červenka hist. 223), ač ovšem, jsa již stařec, daleko nebyl tak činným jako opat a kn. Pavel. Zemřel 8. dubna 1555 i pochován v kostele u sv. Havla (Lupáč).

Kronika česká (církevní). V Normb. 1537. v Pr. 1816 péčí J. Ditricha (IV. 515).

Br. Bilek Jakub z Ml. Boleslavé, nar. 1516, spolu s bratrem svým, Matéjem Rybářem († v Holešově 1570) od pacholectví vychován byl v čelednosti Augustově. U něho zůstal, i když se 1544 stal knězem, slouže mu co písař, společník a důvěrník. Jmenovitě vedl pod ním peněžité záležitosti Jednoty. Pochopitelno tudíž, proč spolu s Augustou 1548 byl uvězen. Z výslechu, jejž hned po přivezení na hrad pražský musil podniknouti, vysvítá, že sám osobně viněn byl, jakoby peníze od Jednoty kurfirštovi do Wittemberka dovážel. Když očekávaných zpráv o Augustovi a o jeho účastenství v jednáních protikrálovských po dobrém z něho vydobyti nemohli, přikročeno k němu mučením. Zároveň s Augustou dodán do vazby na Křivoklát a tam se v lepších i horších osudech s ním sdílel, jediné že mu druhý útravný dotaz byl odpuštěn. Za zvolnéjších dob konal Augustovi písaře, vše, co tento složil, na čisto přepisovav. Z opisů jeho podnes se uchoval svazek písní ve dvorské bibliothéce vídenské. Obecně se spolu srozumívali jen písemně, ješto léta jeden ke druhému nebyli puštěni. Kdykoli Augusta dodán byl do Prahy, vežen s ním tam i Br. Jakub. Leć po pobytu v kolleji klementinské 1561 se Br. Jakub více nenavrátil, maje na radu Jesuitův puštěn býti na svobodu. Ale nedosáhl propuštění bez výminky, nébrž musil podepsati zápis, Jednoty se v něm odčítaje, a přijmouti nato svátost oltářní od kněze kališného. Krok tento nemalé v Jednoté spůsobil rozhorčení, ano synoda přerovská 1562 Jakuba i bratrství i kněžství zbavila (Dekr. 213). Jakub, byv 2. srpna vysvobozen, šel z Prahy hned na Křivoklát, novinu o tom sám nesa Augustovi. K prosbě jeho zůstával Br. Jakub na Křivokláté, dav se ve službu zámeckého hejtmana Ladislava ze Šternberka, jenž celé jednání o vyproštění i jeho i Augustovo byl vedl. Pán učinil jej za kuchmistra i vši čeledi zámecké za představeného. I pání Šternberkova služeb

70

Bílek Jan.

jeho užívala, davši si od něho zpoříditi stav tkadlcovský. Ba chtěli jej ustanoviti za správce všeho hospodářství na Zelené Hore, jakož tam skutečně pět neděl i pobyl. Vedle toho nepřestával k ruce Augustově písařovati. Konečně Augusta byl propuštěn, ale Jakub, jehož „jako pavouk mouchu opletli službami“, nemohl se tak hned ven vydobyti a za ním mezi Bratři se obrátiti. Pro štěstí se těžce roznemohl. Když ozdravěl, užil nepřitounosti Sternberkovy, aby, učiniv účet ze všeho, Krivoklát opustil. O sv. Jiří 1564 již byl za Augustou. Po smíření s Jednotou i on připuštěn byl k užívaní úřadu kněžského, jejž konal v místech několika, až se dostal do Napajedl. Tu od nejedněch byl za to žádán, aby utrpení, zkušení a vysvobození Augustovo i svoje vypsal. I jal se psáti, počna od 1555, do kteréhož roku Blahoslav u vypisování vazby Augustovy byl dospěl. L. 1579 dokonal spis svůj v Malenovicích. Zemřel v Napajedlích 27. listop. 1581 a pochován v tamním domě bratrském pod pavlačí. Br. Mik. Dobromír nad ním kázaní učinil. Paméti bratrské liči jej co muže „dosti pobožného, kazatele dlouhého a tesklivého, jenž na chudobu mnoho nařikal, ale bez pravdy“ (Fiedler 273).

Život Augustův dělí se na dvé. První část jdoucí v tišt. vydání do str. 56, pochází bezpečně od Blahoslava, jenž ji co prodloužení své historie bratrské ukončil 18. července 1554. Druhá část Blahoslavovou prací bezpečně není; i sloh jest jiný, a smýšlení Blahoslavovu diametrálně odporné. Skladatel sám dí o sobě, že „všeho toho výborně byl povědom.“ Oně, prý, ví, „že jest pravdu psal, a mimo něbo jiný tak důkladně toho položiti nemohl.“ Toť jediné se hodí na Bílka, a věru, vypravování jest tak živě, žeť nelze, aby bylo od někoho, kdo všeho sám osobně nezkušil. Zdali Bílek 1579 byl správcem v Malenovicích, není arci zjištěno, anobrž se tu v době 1575–80 za správce uvozuje Br. Jakub Delfín (Wolný I. 3, 387); ale Malenovice tak jsou blízké Napajedl, kde Bílek správcem byl, že nic nevadilo častému jeho a delšímu tam pobývání.

Bílek Jan, rodic Poříčský, konec XVI. věku napsal sbírku obsahující: 1) příšaby úředníkův a sluh na panství, 2) nařízení obecná pro lid sedlský poddaný, 3) formuláře hospodářských register. Rukopis tento, prvotně p. z Kolovrat, pak některému Berkovi, 1621 Jarosl. Bořitě z Martinic náleževší, býval u Brožovského (124. S. I)

Bílek z Bilenberka Jiří, rodic z Chrudimě, studoval na akademii jesuitů v Praze, kdež dosáhl hodnosti mistra ve svob. um. Vysvěcen byv na kněžství, spravoval asi od

z Bílíný Bartoš.

71

1615 faru v Chotěšové. L. 1623 povolán na děkanství rodiště svého, i svěřeno mu provedení katolické reformace v Chrudimi a okolí tamním, v čemž za ochotného podporovatele měl bratra svého Václava, cis. rychtáře. Z Chrudimě dostal se 1626 do Kutné Hory za arcidékana a odtud za děkana kapitoly staroboleslavské. Spolu z bratrem 1630 obdržel erb a přídomek „z Bilenberka“. Ku konci 30leté války přeložen na arcidékanství krumlovské, jemuž 1655 vymohl právo uživati pontifikalií. Zemřel 1657 (Rybička v Sl. N. I).

Budič křesťanské pobožnosti. V Pr. 1617 (IV. 1914).

z Bilenberka viz Kupec Kašpar Jan.

z Bílíný Bartoš, vlastně Bartoloměj Synopher (snad Sünhofer) zvaný, „rodic bilinský z Čech“, kněz pod obojí, veliký v náboženství horlivec, který svou cestou jda, se všemi stranami se přátelil i přel. Vysvěcen byv za kněze katolického, přestoupil ku kališníkům. Od 1526 byl farářem na podacím Jana Dubčanského, zakladatele sekty habrovanské. Ten jej 1528 pod záminkou, jakoby ukládal o jeho bezhrdlí, kázal dáti na skřípec (Gindely BrG. I. 198). Na událost tuto naráží sám, řka, že „nynější kristianové (kteréhožto on slova vůbec užívá) za spravedlivý a Bohu vděčný odsudek uložili, aby jej hlásajícího a jím se spravujícího mezi sebou netrpěli, nébrž bez milosti upálili, nebo nejméně vazbou utrápíce a u pranýře šilink dadúce z měst vypověděli. Čehož díl ponekad i mně jest se přihodilo.“ — „Tuf“, vypravuje dále, „rozličení úkladové, mnohá Istivá rada, lživá pověst i o bezhrdlí smýšlení, křivá naříkání: Br. Bartoš, br. Bartoš bludný a změtený člověk, kterýžto pravdu potlačuje, na Krista Pána nic nedrží, ani o křtu, ani o večeři Páně, ani o řádech a ceremoný, totiž věcech služebných, než všecko pořád tupí, plundruje, opomitá a haní.“ Od Dubčanského přešel kn. Bartoš na statek moravského hejtmana Kristofa z Boskovic, do Zábřehu, kdež pokraćoval v kazatelství po svém spůsobu. Aby pak žádnému nebyl k obtížnosti, „živnost rukama svýma v potu tváři své dobýval“, provozuje (podle poznámky v Dialogu dvou formanův) řemeslo mydlářské. Podle zprávy bratrské prý se tehdá oženil a později od mydlářství obrátil k vinopalství a k šeškování vína páleného. Přikré Bartošovo naproti Habrovanským postavení přimělo některé starší bratrské, aby

72

z Bíliny Bartoš.

se s ním dali v řeči „o podstatných věcech, k lidskému spasení přináležejících.“ Ale nedohodli se. Po delších rozmluvách na tom z obou stran zůstáno, aby Bartoš jich a oni jeho důvody zdravě uvážili, a po časích každý v tom svůj smysl otevřel a oznámil. Následkem toho psali mu Matouš a Jakub, správci zboru landskrounského, že oni tak, jakž i prvé, při svém smyslu stoji. Bartoš jim nato dal odpověd, ve které rozličnými výňatky ze starsích písni bratrských a z novější jich obnovy doličoval, že se učení předešlých, starých, prvních, věrných a upřímých učitelův jejich s učením nynějším nesrovnává, kdežto prý „onino pravdy Kristovy celost, tito tělem vymyšlený literní smysl schvalují.“ Ale vše to od Bratří v mlčení obráceno, ano puštěn od nich o Bartošovi hlas, kterak by bludný při víře byl člověk, stranně a cizoložně o sváto-stech smyšlel, je veřejné tupě opomítal a novou víru zarážel. Tím pohnut, 1539 jal se skládati spis, aby scestnost učení bratrského dokázal. Ale i k tomu Bratří smlčeli. Mezitím se Bartoš dostal za faráře ke sv. Petru v Prostějově. Zde mu kázaní Br. M. Michalce o večeři Páně zavdalo příčinu k polemickému spisu, ve kterém jmenovité Bratřím vytýkal, že kněží své od řemesel berou a posluchačům svým v ně věřiti ukládaji. „Zprosta věřte“, říkají prý Bratří, „ledajakémus prtáku aneb vetešníku, kterýžto uteka od kopyta nahlédl do zákona co pes do kuchyně, něco pošmuchuje v liteře, anf se za kazatele vynáží, anf úřad starší sobě osobí, anf se nadýmá a ledcos ledajaks lháti bude, tref se anebo chyb.“ To konečně bez odpovědi zůstati ne-mohlo. K žádosti Mr. Jana lékaře v Ml. Boleslavi sepsal ji Br. M. Michalec, správce tou dobou zboru prostějovského, v únoru 1544, spůsobem notně pepřeným a osobně na Bartoše dorážejícím. Téhož roku odebral se Bartoš z Prostějova i uvázal se v faru ve Veseli na podacím Hynka Bělíka z Kornic, jehož přízeň si byl získal dedikaci spisu svého proti Michalcovi (Wolný I. 2, 313). Nemoha zůstati beze svazků s jednověrci, přidržoval se každého, kdo mu ukazoval na čas aspoň souhlas ve víre. Drželšť prý, jak jej Bratří vinili, „i s Novokřtěnci, s Kalencem a Fazianem a s Ariany“ (káz. Michalcovo). L. 1546 viněn byl, že kn. Matouši Křižanovskému napomáhal při spisování jakého traktátu arianského, i musil se počátkem listopadu t. r. postaviti před pražskou konsistoř pod-

Bilovský.

73

obojí. Podařilo se mu sice, z viny té se očistiti, ale konsistoř
uchopila se příležitosti, aby mu vytknula, že v posledním svém
spisku proti Bratřím zastával „smysl cvinglianský de eucha-
ristia.“ Leč i v té příčiné osvědčil Bartoš dokonalou svou
shodu s konsistorí (Bor. I. 209). Od té doby, zdá se, že ne-
opustil již, af díme s Br. Michalcem, „kněžského pluhu.“

1. Odpověd Br. Matúši a Jakubovi, správečům zboru lanckrounského, asi 1530.

2. Spis Br. Bartoše z Bíliny Čecha, v kterémž učení a zachování Bratři veliké strany neb boleslavských zřetedlně sestně a pravdě Páně v smyslu zdravém odporující býti dokazuje. Bez m. (u J. Olivetského v Prostějově) 1540 (IV. 1234). Ded. Kršť. z Boskovic.

3. Psaní proti kázaní M. Michalce 1544. Ded. Hynkovi z Kornic. Na to odpověd Michalcova (IV. 1245).

Bilovský Bohumír Hynek (Gottfried Josef) z Hlu-
čina v Slezku, školního vzdělání nabyl u Jesuitů a, vstoupiv do
rádu jejich, 1692 na kněžství byl vysvěcen. L. 1695 od nich
vystoupiv, stal se děkanem v Písku. Kázaní jeho velmi byla
oblibená. Kdykoli kázal, hrnul se lid do kostela, že ani prostor
vnitřní nestačoval a k oknům lavice i řebříky přistavovány.
Zvláštní jest příkrost jeho proti rádu, jejž byl opustil. Jed-
nou byv od Jesuitův pozván do Breznice, v kázaní tak bouř-
livé horlil na jejich chytrost, náruživost a nekázanost, že vyšed
z kostela nechtěl se s nimi ani setkati, nýbrž rychle vsed na
vůz do Čímelic ujel. Kázaní to dlouho se v knihovně dě-
kanské chovalo na památku. Dokud byl v Písku, obyčej
míval, v kostele nábožné hry dávati, ku kterým se lid veli-
kým davem sbíhal (Sl. N. I). Přes to všecko nepodařilo se
mu získati si trvalou přízeň mezi měštany. Jaliť se jej z
rozličných neslušnosti viniti, až se 1701 děkanství vzdal a na
Moravu ušel. Zde mu s počátku dána administrace ve Vra-
hovicích, pak 1702 fara letovická. V Letovicích zůstal do
1708, načež se stal farářem v Slatenicích. Tam 7. pros. 1725
život svůj dokonal (Wolný I. 1 a 2, II. 2). Mimo české spisy,
samá skoro kázaní, vydal dvoji sepsání latinské, totiž sapphickou
báseň: „Stella nova Sarcander“ (Olom. 1703) a „Zodiacus
Sarcandrius“ (Olom. 1712), jejž dedikoval cís. Karlovi VI
(D'Elvert LG. 97, 119).

1. Nový Cherubin, sv. Ignacius 1695 (V. 859).

2. První a nový farář, sv. Josef 1696 (Sl. N. I). Jedná o důstojnosti stavu kněžského. Ded. arcibisk. hr. Breunerovi.

74

Bílý.

3. Eccles. Cherub, církevní chernbín ... Jan Sarkander. V Brne 1703 (V. 171). Báseň.

4. Rogus incombustus seu Sarcander. V Brně 1705 (V. 905).

5. Vexillum salutis, t. j. praporec spasení. sv. kříž. V Ol. 1709 (Sl. N. I.). Ded. magistrátu a obei místa Prostějova.

6. Putování nábožné k sv. Cyrillovi a Strachotě. V Ol. 1709 (V. 1199).

7. Siclus sanctuarii nebo sestka duchovní sv. Liboriovi v Moravě na Jesenci oférau položená. V Ol. 1703 (V. 867). Ded. Hugovi Bartlicovi, opatu zabrdovskému.

8. Kázaní nedělní a sváteční skrz celý advent. V Brně 1720 (ib.).

9. Cygnea cantio, hlas duchovní labutě, káz. od sv. Ducha až k adventu. V Olom. 1720 (ib.). Ded. Bened. Böhnischovi, opatu hradištskému.

10. Doctrina christiana. Káz. od tří králů do 2. neděli po devítníku. V Ol. 1721 (ib.).

11. Pia quadragesima, první postní rozvažování. V Op. 1721 (ib.).

12. Passio Domini nostri, druhé rozvažování postní. V Op. 1721 (ib.).

13. Coelum vivum, káz. sváteční. V Opavě 1724 (ib.).

## Br. Bílý Václav z Brandýsa nad Labem, kněz bratrský
a od 1516 člen úzké raddy. Po smrti Br. Lukáše povýšila jej synoda bratrská, v Brandýse nad Orlicí 1529 odbývaná, spolu s Br. J. Rohem a Br. O. Ciklovským na úřad biskupský. Ale nedlouho v důstojenství tom pobyl; přísel zajisté (jak Jaffet dí) v pád, což takové mezi Bratřími spůsobilo pohoršení, že jej ze všeho vyloučili. Potom pak, když pokání činil, přijat opět, ale aby toliko knězem byl. Zemřel v Litomyšli 1533 (Meč 148, Blahosl. Hist. 206, Fiedler 227).

Jedna od něho píseň nalezá se v kanc. bratrském.

## Bílý Vavřinec, pomocník Jana Táborského z Klok Hory
u přepisování českých graduálův.

### Birhel Jan viz Brhel Jan.

### Bisatto Mikuláš, městský písař v Třebiči, 1667 sepsal
paměti obce tamní (D'Elvert LG. 154, V. 317).

## Br. Blahoslav Jan z Přerova, nar. 20. února 1523, syn měštana Blažka, z kteréhožto jména on své si přeformoval, a Kateřiny Bezperové († 1562). Zdali Blažek byl rodu šlechtického, pochybno. Tolik jen jisto, že on a manželka jeho v Přerově veliké požívali vážnosti, ctěni jsouce jako otec a matka ode všeho zboru tamního. V domě takovém nabyl Blahoslav ovšem pečlivého vychování. Neméně užitečně naň působil Br. Wolf, s kterým býval od dětinství a na něhož ještě za pozdních let s něžnou láskou vzpomínával. Když mu bylo 17 let, přezvezl jej Br. Wolf na podzim 1540 do Prostějova v „čelednost,

Blahoslav.

75

Br. Michalce. Po třech letech poslal jej Michalec na školu do Goldberka, kde proslulý svou dobou pedagog Val. Trotzendorf vyučoval. Z Goldberka se v červnu 1544 přímo odebral do Wittemberka. I tu pobyl celý rok, slýchávaje někdy kázání Lutherova (Gram. 288). Po Michalcově smrti 1547 za „hospodáře“ dostal Br. Matouše Streyce, a 1548 dán k Br. Černému do Boleslavé. L. 1549 před velikonoci vypravil jej Br. Černý do Královce; ale pro mor, který se tehdá rozmohl v Prusích, nad to pak pro rozbroje učenců královeckých s Bratřími, již v červenci odtamtud odešel do Doubravna k Br. Machovi. K radě biskupa Speráta, Staphyla a j. odhodlali se starší, aby mládence své, kterým v Královci nebylo stání, poslali do Basileje. V říjnu 1549 vydal se Blahoslav s Rokytou a Kocourkem na cestu z Brandýsa. Ale již v M. Boleslavi se Kocourek od nich odtrhl. Ani na cestě ani v Basileji neměli, jakž prý řikaji, žádného štěsti. V Basileji, kam poč. prosince dorazili, seznámiли se sice s učenými tamními, jmenovitě i se Zigmundem Hrubým z Jelení (Gram. 343), a velikou od nich lásku poznali, ale Blahoslavovi povětí tamní nešlo k duhu. Upadl v těžkou nemoc, že drahně neděl té zimy ležel, aniž měl naději, by živ ostati mohl. Po velkonoci 1550, pookřáv drobet, hned se domů odebral. Br. Rokyta doprovodil jej až do Vídně. Od Řezna jeli po Dunaji. Z Vídně Blahoslav spěchal do Přerova, Rokyta pak šel do Basileje nazpět (Fiedler 256, ABr. VIII. 29). Nyní žil některou dobu tělesnému zotavení svému, až pak, settled se, začal vyučovati na škole v Prostějově. Mezi žáky jeho byl i Jan z Žerotína, horlivý potom obránce a zvelebovatel Jednoty. V Prostějově se 1551 setkal s B. Optátem, v jehož společnosti a rozhovoru nemálo si liboval, ano obšírnou o tom zprávu Br. Zachariášovi napsal (ABr. VIII. 48). Roku přišťího povolán do Boleslavé, aby nápomocen byl Br. Černému ve spisování paméti bratrských. Tam teprv co třidcetník (na hromnice 1553) zřízen byl k jáhenstvi, a v červnu potom v Přerově vysvěcen na kněžství. Touto dobou počíná se účast jeho u věcech obecních, a to nejprvé ve svízelích, ježto na Arnošta Krajíře, pána boleslavského, pro ochranu Bratřím pro-půjčovanou dostupovaly. Spolu s Br. Zachariášem a Br. Javorem brán býval od Br. Černého k poradám u pána. Když 1554 nejv. purkrabi Wolf Krajíř učinil dotaz k Arnoštovi, zdali to pravda,

76

Blahoslav.

žeby proti mandátům z 1. 1543 zbor bratrský byl otevřel, vy-
pracoval zań Blahoslav odpoved, tak důtklivou a opatrnou, že
pan Wolf, když ji přečetl, velmi se hněval a leccos prý jedovatě
mluvil proti Bratřím, jichž ruku on v tom zřetedlně spatřoval
(ABr. VIII. 78). Ale hlavní záměr byl dosažen: zbor bole-
slavský zůstal otevřeným. Snášeje a probíraje stará akta
bratrská, seznámil se Blahoslav důkladněji, než kdo před tím,
s minulostí Jednoty. Tím pak ponuknut, jal se spisovati hi-
storii Bratři, kterou 1554 provedl až k témuž roku, dále však
psáti zanechal. Z milého zaměstnání toho vytržen rozkazem
starších, aby se odebral do Vidné. Šly tehdá pověsti, že mladý
král chýlí se od katolicismu, a Bratřím vidělo se za užitečno,
aby k opatření pravého stavu věcí a k dosažení svazkův ně-
jakých s osobami, krále blízkými, vypravili Blahoslava. Druhý
pátek v postě 1555 dojel do Vidné. Po několikadenním rozhlédání
představil se evangelickému kazateli Maximilianovu, Šeb.
Pfauserovi, i podařilo se mu, získati si jeho důvěru a přípověď
úslužnosti. Se šfastným tímto vyřízením chvátal do Boleslavé.
kdež naň na lůžku, ošetřován jsa od Br. Abdona, toužebně
čekal pan Arnošt. Ale přišed, již pána mezi živými nezastihl.
Umřel několik dní před tím (18. března). Úmrtí toto zlé mělo
pro Bratři následky. Synové Arnoštovi, nemohouce odolati
přímluvám nejv. úředníkův, odhodlali se, zavříti zbor boleslavský.
Blahoslav s Br. Černým opustil posavadní místo své činnosti.
Některý čas pobýval ukrytě v okolí; pak se odebral do Prahy
a odtud na Moravu. Poč. listopadu uzavřeli starší o synodě
prostějovské vypraviti jej znova do Vidně. Suppliku, která
měla podána býti králi, on přeložil do latiny; též učinil
latinský výtah ze spisu nedávno vydaného: „Přičiny, pro které
se Bratři kněžím podrobiti nemohou“ (Quell. 150 a 153). Bylo to
tuším „šest artikulův“, 1554 ve sporu s Vojtěchem z Pernšteina
uveřejněných. Blahoslav s nechutí a jen z poslusnosti k starším
dal se v tu práci; radeji by prý byl celý spis předělal. Po sv.
Kateřině byl ve Vidni, hledaje prostřednictví Pfauserova. Pfauser
přijal jej s nemensí, než poprvé, přivětivostí, a sám to vzal na sebe,
aby oba spisy doručil Maximilianovi. Bez prodlení vrátil se Blaho-
slav do Prahy, kdež tehdá zůstával, jak se zdá, v domě Jana
Kustoše z Zubří. Odtamtud 26. ledna 1556 Pfauserovi poslal
s některými dárky list šetrně upomínající. Pfauser krátce od-

Blahoslav.

77

pověděl, že spisy bratrské králi dodány a od něho přemilostivě přijaty. Chtěje více zvěděti, chystal se Bl. po vclikonoci zase do Vídně; ale starší jiný pilnější úkol naň vzložili. Omluviv se Pfauserovi (2. dub.), odebral se do Magdeburka. Tam žil Istrianec labinský, Flacius Illyricus (původně Vlačić), odpůrce Melanchthonův, jehož vážnost mezi protestanty tehdá na vrcholi svém horovala. Illyricus, muž přepyšný, tvrdý a neustupný, počal Bratři nepokojiti dokazováním, že pocházeji od Waldenských a že třeba, aby souvěrcův svých ve Vlaších vyhledali. Blahoslav měl mu odevzdati list Černého a sám osobně k tomu působiti, aby mu lichost domněnky té prokázal. Rozhovory jejich dosti živě vedeny. Blahoslav nejednou upadl v rozhorlení, sám pak Illyricus někdy býval tak rozčilen, až se mu hněvem třásly ruce. Z Magdeburku zamiřil Bl. do Wittemberka, ale ne- pozdržev se tam, dále jel do Schmiedeberka. Tu náhodou setkal se s Melanchthonem a zetěm jeho Kašparem Peucerem, pak s poslem polského pána J. Laského, Mr. Petrem Antoniem, a s jakýmsi šlechticem nízozemským, kterýž pro víru vlast byl opustil. Nejvíce se bavil s Peucerem, jemuž i později dopisovati nepřestal. Melanchthon mnoho se dotazoval o věcech českých. Společně s oběma vezl se Blahoslav do Lipska, a z Lipska do Bornu (Borna) jel s nimi Joach. Kamerarius. V Poniku (Penig) rozloučil se s Melanchthonem, sám se obrátiv do Řezna. Po návratu do Boleslavě upravil spis, jehož už před cestou magde- burskou byl učinil stručné navržení, liče proti Illyrikovi původ Jednoty bratrské: „Summula quaedam brevissime collecta ex variis scriptis Fratrum, qui falso Waldenses seu Picardi vocantur, de eorum Fratrum origine et actis.“ Illyrik podvrá- cením hypothesí svých velmi nepříjemně se cítil dotknuta a nepřestal od té doby proti Bratřím, kde mohl, brojiti (ABr. VIII. 157—163). Brzo nastala potřeba třetí cesty Blahoslavovy do Vídně. Würtemberský vévoda Krištof, u něhož žil bývalý biskup koprský Pavel Vergerius, k jeho a některých polských pánův ponoukání králi Maximilianovi po Br. Rokytovi poslal list přímluvný za Augustu (29. dub. 1557). Rokyta roznemohl se však na cestě v Praze, a starší na synodé přerovské (10. máje). Blahoslava určili k převzetí povinnosti jeho. Tentokráte za- cházel Bl. nejen s Pfauserem, ale i s cis. radou Dr. Kašparem z Nidburka, jemuž přinesl knihy nějaké Wiklefovy, Husovy,