ОГЛАВЪ.

Часть перша.

<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>Думи моі, думи</td><td>3-</td></tr><tr><td>Перебедня</td><td>6-</td></tr><tr><td>Тополя</td><td>11-</td></tr><tr><td>Утоплена</td><td>19-</td></tr><tr><td>Причынна</td><td>26-</td></tr><tr><td>На вічну память Котлярєвському</td><td>34-</td></tr><tr><td>Думка: Вітре буйний, вітре буйний</td><td>39-</td></tr><tr><td>» Тяжко-важко въ світі жити</td><td>41-</td></tr><tr><td>» На що мині чорні бріви</td><td>43-</td></tr><tr><td>До Основъяненка</td><td>45-</td></tr><tr><td>Иванъ Підкова</td><td>48</td></tr><tr><td>Тарасова Нічъ</td><td>51-</td></tr><tr><td>Гамалія</td><td>56-</td></tr><tr><td>Катеріна</td><td>63-</td></tr><tr><td>Н. Маркевичу</td><td>91-</td></tr><tr><td>Наймичка</td><td>93-</td></tr><tr><td>Гайдамаки</td><td>119-</td></tr><tr><td>До мёртвихъ и живихъ, и ненарождённихъ земляківъ моіхъ</td><td>210-</td></tr><tr><td>Частина изъ поэми</td><td>218</td></tr><tr><td>1849. У тнєі Катеріни</td><td>221</td></tr><tr><td>Минать дні, минать ночи</td><td>224-</td></tr><tr><td>Не женіся на багатій</td><td>226-</td></tr><tr><td>Не завідуй багатому</td><td>227-</td></tr><tr><td>Не хочу я женитися</td><td>228</td></tr><tr><td>За думою дума роємъ вилітіе</td><td>230-</td></tr></tbody></table>

VIII

<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>Чогò мині тяжко? чогò мині нўдно?</td><td>231</td></tr><tr><td>Вітеръ въ гаі нагинàе.</td><td>232</td></tr><tr><td>1849. У неділеньку у святую.</td><td>233</td></tr><tr><td>Послàніе слàвному П. І. Шафàрикові.</td><td>236</td></tr><tr><td>Невòльникъ.</td><td>240</td></tr><tr><td>Пўстка.</td><td>264</td></tr><tr><td>Чернийця Маръяна.</td><td>266</td></tr><tr><td>Назàръ Сгодòля.</td><td>278</td></tr></tbody></table>

Часть друга.

<table><tbody><tr><td>1847. Дўми моі, дўми моі.</td><td>323</td></tr><tr><td>— Княжна.</td><td>324</td></tr><tr><td>— Відма.</td><td>338</td></tr><tr><td>— Лілея.</td><td>355</td></tr><tr><td>— Русàлка.</td><td>358</td></tr><tr><td>— Хустіна.</td><td>361</td></tr><tr><td>— Иржàвець.</td><td>364</td></tr><tr><td>— Ще якъ булй ми козаками.</td><td>367</td></tr><tr><td>1848. Чернёць.</td><td>368</td></tr><tr><td>1847. Одйвъ у другого питàемъ.</td><td>373</td></tr><tr><td>— Самòму чўдно. А дè-жъ дітсь.</td><td>374</td></tr><tr><td>— Ой стрічечка до стрічечки.</td><td>375</td></tr><tr><td>— А. О. Козачковському.</td><td>376</td></tr><tr><td>— По-надъ пòлемъ идè.</td><td>381</td></tr><tr><td>— Згадайте, брàтія мой.</td><td>383</td></tr><tr><td>— Ой одна я, одна.</td><td>384</td></tr><tr><td>— За байрàкомъ байрàкъ.</td><td>385</td></tr><tr><td>— «Не кицай мàтері!» казàлп.</td><td>387</td></tr><tr><td>— Мині однàково, чи бўду.</td><td>389</td></tr><tr><td>— Калйна.</td><td>390</td></tr><tr><td>— Ой три щляхи ширòкиі.</td><td>393</td></tr><tr><td>— Вèчиръ.</td><td>395</td></tr><tr><td>— Въ невòлі тяжко, хочà й вòлі.</td><td>396</td></tr><tr><td>— Пўстка.</td><td>397</td></tr><tr><td>— Чи ми ще зйдемося знову.</td><td>399</td></tr><tr><td>— Не спàлося; а нічъ якъ мòре.</td><td>400</td></tr><tr><td>— Сонце захòдить; гòри чорніють.</td><td>403</td></tr><tr><td>— Мині тринàдцятий минàвъ.</td><td>404</td></tr></tbody></table>

IX

<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>1847. То такъ и я, тепёръ пишү</td><td>406</td></tr><tr><td>— Сонъ</td><td>407</td></tr><tr><td>1848. А нумо знову віршувать</td><td>413</td></tr><tr><td>— Варнакъ</td><td>415</td></tr><tr><td>— На батька бісового трӑчу</td><td>421</td></tr><tr><td>— Ой гляну я, подивлюся</td><td>422</td></tr><tr><td>— Та не дай, Господи, нікому</td><td>423</td></tr><tr><td>— И досі снітця — підъ горю</td><td>424</td></tr><tr><td>— И ставомъ гнучимъ, и красю</td><td>425</td></tr><tr><td>— И золотоі, й дорогоі</td><td>427</td></tr><tr><td>— Огні горять, музіка грара</td><td>428</td></tr><tr><td>— Ми въ купочі колись росли</td><td>429</td></tr><tr><td>— Ми въ-осені такі похожі</td><td>431</td></tr><tr><td>— Не знаю, якъ тепёръ ляхъ живуть</td><td>433</td></tr><tr><td>— У Бога за дверьми лежала сокира</td><td>436</td></tr><tr><td>— Добро, у кого е господа</td><td>439</td></tr><tr><td>— Бувае, йноді старий</td><td>440</td></tr><tr><td>— Готово! Пӑрусъ роспустіли</td><td>441</td></tr><tr><td>— Не для людей и не для слави</td><td>442</td></tr><tr><td>1849. Неначе степомъ чумаки</td><td>444</td></tr><tr><td>— За сонцемъ хмаронька пливе</td><td>445</td></tr><tr><td>— О. М. Лазарёвському</td><td>446</td></tr><tr><td>— Якъ май я журитися</td><td>448</td></tr><tr><td>— Козацька доля</td><td>449</td></tr><tr><td>— Ой крікнули сіри гуся</td><td>451</td></tr><tr><td>— Якъ-бі тобі довелося</td><td>453</td></tr><tr><td>— Зацвіла въ долині</td><td>457</td></tr><tr><td>— Мати-покритка</td><td>458</td></tr><tr><td>— На велікдень, на соломі</td><td>461</td></tr><tr><td>— Мовъ за подушне оступіли</td><td>462</td></tr><tr><td>— П. С.</td><td>463</td></tr><tr><td>— На Вкраіну</td><td>465</td></tr><tr><td>— Якъ-бі зострілися ми знову</td><td>468</td></tr><tr><td>— И нёбо невміте, и заспані хвилі</td><td>469</td></tr><tr><td>— Неначе праведнихъ дітей</td><td>470</td></tr><tr><td>— Ой сяду я підъ хатою</td><td>471</td></tr><tr><td>— Изъ-за гаю сонце сходить</td><td>472</td></tr><tr><td>— Коло гаю, въ чистімъ полі</td><td>473</td></tr><tr><td>— Якъ-бі мині черевики</td><td>475</td></tr></tbody></table>

X

<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>1849. ІІ багата я...</td><td>476</td></tr><tr><td>— Полюбілася я...</td><td>477</td></tr><tr><td>— Породіла мене мати...</td><td>478</td></tr><tr><td>— По ўлиці вітеръ віе...</td><td>479</td></tr><tr><td>— Закувала зозубенька...</td><td>480</td></tr><tr><td>— Ой люді, люді, мой дитйно...</td><td>481</td></tr><tr><td>— Тумань, тумань доліною...</td><td>482</td></tr><tr><td>— П шпрокую доліну...</td><td>483</td></tr><tr><td>— На городі коло бріду...</td><td>484</td></tr><tr><td>— Якъ-бі мині, мамо, намісто...</td><td>485</td></tr><tr><td>— Утоптала стежечку...</td><td>486</td></tr><tr><td>— Не вернувся изъ походу...</td><td>487</td></tr><tr><td>— Ой умёръ старий батько...</td><td>488</td></tr><tr><td>— Швачка...</td><td>489</td></tr><tr><td>— Ой чого ти почорніло...</td><td>491</td></tr><tr><td>— Сотникъ...</td><td>492</td></tr><tr><td>— Заросли шляхі терпами...</td><td>509</td></tr><tr><td>— Було роблю що, чи гуляю...</td><td>511</td></tr><tr><td>— Маріна...</td><td>513</td></tr><tr><td>— Міжъ скалами, неначе злодій...</td><td>524</td></tr><tr><td>— И вірісь я на чужіні...</td><td>530</td></tr><tr><td>— Ой я свога чоловіка...</td><td>532</td></tr><tr><td>— Ой вигострю товаріша...</td><td>534</td></tr><tr><td>— Ой не пьютця пива-меді...</td><td>535</td></tr><tr><td>— На ўлиці невесело...</td><td>537</td></tr><tr><td>— Ой пішла я у яръ за водою...</td><td>538</td></tr><tr><td>— Не такъ тіі ворогі...</td><td>539</td></tr><tr><td>— У перетику ходила...</td><td>540</td></tr><tr><td>— У недільню та ранесенько...</td><td>542</td></tr><tr><td>— Не топлю високую...</td><td>543</td></tr><tr><td>— Чума...</td><td>544</td></tr><tr><td>— И зновъ мині не привезла...</td><td>546</td></tr><tr><td>1850. Лічу въ невіді дні и вочи...</td><td>548</td></tr><tr><td>— Хатіна...</td><td>550</td></tr><tr><td>— Петрісь...</td><td>552</td></tr><tr><td>— Мині здаєці — я не знаю...</td><td>560</td></tr><tr><td>— Мні заспівала розійшлісь...</td><td>562</td></tr><tr><td>— Бувае въ невіді ніводі згадаю...</td><td>563</td></tr><tr><td>— Титарівна...</td><td>565</td></tr></tbody></table>

XI

<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>1850. Заступіла чорна хмара.</td><td>573</td></tr><tr><td>— Ну, що-бъ, здавалося, слова.</td><td>576</td></tr><tr><td>1848. Чи то недоля та неволя.</td><td>578</td></tr><tr><td>— Хпбà самому написать.</td><td>580</td></tr><tr><td>1849. Сичі.</td><td>583</td></tr><tr><td>1857. Въ невòлі, въ самоті немае.</td><td>584</td></tr><tr><td>— Москалёва криниця.</td><td>585</td></tr><tr><td>— Неофіти.</td><td>599</td></tr><tr><td>1858 Дòля.</td><td>618</td></tr><tr><td>и Муза.</td><td>619</td></tr><tr><td>1859. Слàва.</td><td>621</td></tr><tr><td>— Сонь.</td><td>623</td></tr><tr><td>— Мий Бòже мийлий.</td><td>625</td></tr><tr><td>— Марку Вовчку.</td><td>627</td></tr><tr><td>— Радуйся ниво неполитая.</td><td>628</td></tr><tr><td>— Постàвлю хàту и кімнàту.</td><td>630</td></tr><tr><td>— Пісня.</td><td>631</td></tr><tr><td>— Ой мàю, мàю я очинята.</td><td>632</td></tr><tr><td>— Сестрі.</td><td>633</td></tr><tr><td>— Кольсь дурною головою.</td><td>635</td></tr><tr><td>— Якъ-би то ти, Богàве пьяний.</td><td>636</td></tr><tr><td>— Во Іудèі, во дні они.</td><td>637</td></tr><tr><td>— Антòнію Сові.</td><td>639</td></tr><tr><td>1860. Дівчя любе, чорнобріве.</td><td>640</td></tr><tr><td>— Подражàніе Сёрбському.</td><td>641</td></tr><tr><td>— Кольсь то ще, во врèмя оно.</td><td>642</td></tr><tr><td>— Плачъ Ярослàвни.</td><td>643</td></tr><tr><td>— Зъ перèдъ-світа до вèчора.</td><td>645</td></tr><tr><td>— Въ Путивлі грàді, въ-рàнці рàно.</td><td>647</td></tr><tr><td>— Надъ Дніпровою сагòю.</td><td>648</td></tr><tr><td>— Росли у-кùпочці; зрослй.</td><td>649</td></tr><tr><td>— Моя ти любо.</td><td>650</td></tr><tr><td>— Н. Я. Макàрову.</td><td>651</td></tr><tr><td>— Не нарікàю я на Бòга.</td><td>652</td></tr><tr><td>— Минùзп літа молоді.</td><td>654</td></tr><tr><td>— Титарівна-Немирівна.</td><td>655</td></tr><tr><td>— И тутъ, и всюди — скрізь погàно.</td><td>656</td></tr><tr><td>— Въ ночі и ожеledь и мряка.</td><td>657</td></tr><tr><td>— Якъ би съ кимъ сісти хліба ззісти.</td><td>658</td></tr></tbody></table>

XII

<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>1860. И день идё, и нічъ идё</td><td>659</td></tr><tr><td>— Течё водà зъ-підъ явора.</td><td>660</td></tr><tr><td>— Зійшлись, побрáлись, поеднáлись.</td><td>662</td></tr><tr><td>1861. Чи не покийнуть намъ, небòго.</td><td>663</td></tr><tr><td>1845. Зàповітъ.</td><td>666-</td></tr><tr><td>1844. Чигринъ.</td><td>667-</td></tr><tr><td>Автобіогрӑфія. (Письмо къ редактору Народнаго Чтенія).</td><td>671</td></tr></tbody></table>

ДУМКА.

Тяжко-важко въ світі жити
Сироті безъ рóду:
Немà куди прихилитьця, —
Хочъ зъ гори та въ вòду!
Утопівся бъ молодёнький,
Щобъ не нудить світомъ;
Утопівся бъ, — тяжко жити,
И немà, де дітись.
Въ тòго дòля хòдить пòлемь —
Колоски збірàе;
А мой десь, ледащиця,
За мòремь блукàе.
Дòбре тому багàтому:
Ёгò люде знають;
А зо мнòю зострінутця —
Мовъ не добачàють.
Багàтого губàтого
Дівчина шануе;
Надо мнòю, сиротòю,
Смієтця, кепкуе.
«Чи я жъ тобі не вродлівний,
Чи не въ тèбе вдàвся,

17

Оттаке-то ліхо тяжке,
Батьку ти мій, друже!
Блужу въ снігахъ та самъ собі:
«Ой не шумі, лude!»
Не втну більше. А ти, батьку,
Якъ самъ здоровъ знaешъ;
Тебе люде поважають,
Дoбрый гoлосъ мaешъ;
Спiвaй же iмъ, мiй гoлубе,
Про Сiчъ, про могiн,
Колi яку насiпалi,
Когo положили.
Про старину, про те диво,
Ицо булo, минуло . . .
Утнi, батьку, щобъ нeхотя
На ввесь свiтъ почvли,
Ицo дiялось въ Украiнi,
За що поглбaла,
За що слaва козaцькая
На всiмъ свiтi стaла!
Утнi, батьку, oрле сiзий!
Нехaй я заплaчу,
Нехaй свою Украiну
Я щe разъ побaчу;
Нехaй щe разъ послyхаю
Якъ те мoрe грaе,
Якъ дiвчiна пiдъ вербoю
Гриця заспiвaе;
Нехaй ще разъ усмiхнєтця
Сpце на чужiнi,
Пoки ляже въ чужу землю,
Въ чужiй домовiнi.

ГАМАЛІЯ.

«Ой немà, немà ні вітру, ні хвілі
Изъ нàшоі України!

Чи тамъ рàду рàдять, якъ на тўрка стàти,
Не чўемо на чужині.

Ой повій, повій, вітре, черезъ мòре
Та зъ Велйкого Лўгу,

Сушì нàши слёзп, заглушì кайдàни,
Розвій нàшу тўгу.

Ой загрӑй, загрӑй, синёсеньке мòре,
Та підъ тіми байдакàмп,

Що пливўть козаки, тілько мріють шапкі,
Та на сей бікъ за нàми.

Ой Бòже нашъ, Бòже, хочь и не за нàми,
Неси Ти іхъ зъ Україні:

Почўемо слàву, козàцькую слàву,
Почўемо, та й заг'єнемъ.»

Оттàкъ у Скутàрі козаки співàли;

Співàли сердеги, а слёзи лилісь;

Лиліся козацькі, тўгу домовлӑли.

Босфòръ ажъ затрӑсся, бо зъ-рòду не чувь

Козàцького плàчу; застогнàвъ шпрòкий

И шкўрою, сірий бугàй, стрепенўвъ,

97

«Ти, жовтёнький пісо́къ!

«Нагодўй моҳхъ діто́къ;

«Искупӑй, исповйй,

«И собою укрйй!»

Все йдє, все миhaе и крaю немaе....
Куди-жъ вонò дiлось? вiджiля взялось?
И дyрень, и мyдрий нiчòго не зHAe.
Живе.... умiрaе.... oднo зaцвiлo,
A дrӳге зaвьяло, нa-вiки зaвьяло....
И листе пoлoвкe вiтрй рознеслй.
A сoнечко встаHe, якъ пeрше втaвaло,
И зopi червoнi, якъ пeрше пpилй,
Пoливyyть и пoтiмъ, и ти, бiлoлiций,
Пo сiнeму нeбу вййдешъ пoгулять,
Вййдешъ подивитьця въ жoлoбoкъ, кринiцю
И въ мoре безкpae, и бyдeшъ сiять,
Якъ нaдъ Вавилoнoмъ, нaдъ ёгo сaдaми.
И нaдъ тимъ, шo бyдe зъ нaшими синaми.
Ти вiчний безъ крaю!... люблю рoзмoвлать,
Якъ зъ бpàтомъ, зъ сестрoю рoзмoвлать зъ тoбoю;
Спивaть тобi дyму, шo ти-жъ нашeптaвъ.
Пoрай миhi шe разъ, дe дiтись зъ журбoю?
Я нe oдиний, я нe сирoтa —
Есть у мeне дiти, тa дe iхъ подiти?
Зaхoвать зъ собoю? Grixh — душa живa;
A мoже, iй лeгше бyдe нa тimъ свiti,
Якъ хto пpочитaе тi слёзи-словa,
Шco тaкъ вонa щирo колись виливaла,

6

123

«Не відтіля, каже, сходить,
«Та не та́къ и світить;
«Ота́къ, каже, було́-бъ трёба...»
Іцо мăешъ робити?
Трёба слухать, може й спрăвді
Не та́къ сонце сходить,
Якъ пісьменні начитали....
Розумні, та й го́ді!
А що-жъ на васъ вони скажуть?
Знаю вąшу славу!
Поглузують, покепкують,
Та й кинуть підъ лаву.
«Нехай, скажуть, спочивайте,
Поки батько встане,
Та роскаже по-пашому
Про своі гетьмани;
А то дурень росказуе
Мёртвими словами,
Та якого-то Ярму
Веде передъ намі
У постолахъ. Дурень! дурень!
Біли, а не вчіли:
Одъ козацства, одъ гетьманства
Високі могіли,
Більшъ нічого не осталось,
Та й ті розкривують, —
А вінъ хоче, щобъ слухали,
Якъ старці співARENȚ
Дармӑ праця, пӑне-брате:
Коли хочешъ грoшей,
Та це й слави, тогo дйва,
Спiвай про Матрешу,
Про Парашу-ралость наму,
Султанъ, паркётъ, шпoры, —

134

Люде одібралли, бо імъ булò мало.

«Нà що ёмў дòля? трèба закопàть:
Вінъ и такъ багàтий....»

Багàтий на лàти

Та на дрібші слёзи — бодàй не втирàть!

Дòле мòя, дòле! де тебе шукàть?

Вернйся до мèне, до моèі хàти,

Абò хочъ приснйся.... не хòчетця спать.

Вибачайте, люде дòбрі;
Мóже не до лàду,
Та прокляте лìхо-злìднì
Комў не завàдить?
Мòже, ще разъ зустрìнемось,
Пòки шкандибàю
За Ярèмою по свiту,
А мòже.... й не знàю.
Лìхо, люде, всìоди лìхо,
Нiгде пригорнўтьця:
Куди, кàже, хìлить дòля,
Туди й трèба гнўтьця, —
Гнўтьця мòвчки, усмiхàтьця,
Щобъ люде не знàли,
Щò на сèрщì захòвано,
Щобъ не привiтàли.
Бо iхъ лàска.... нехàй снiтця
Томў, въ кòго дòля,
А сиротi щобъ не снiлась,
Не снiлась нiкòли!
Тяжко, нўдно роскàзувать,
А мовчàть не вмiю.
Вилывàйся жъ, слòво-слёзи:
Сòнечко не грìе,
Не вiсушить. Подiлюся

КОНФЕДЕРАТИ.

«Одчинӑй, проклӑтий жйде!

Бо бўдешъ бътий... одчинӑй!

Ламӑйте двёри, пòки вййде

Старий паскўда!»

— «Постривӑй!

Стривӑйте, зàразъ!»

— «Нагаӑми

Свиньяче ўхо! Жартувать,

Чи щò, ти хòчешь?»

— «Я? съ панàми?

Крий Бòже! зàразъ, дàйте встать,

Ясновельмòжнì (вйшкомъ—свйні).»

— «Пàне полкòвнику, ламàй!»

Упàли двёри... а нагàй

Малюе вдовжъ жидівську спину.

«Здоровъ, свйне, здоровъ, жйде,

Здоровъ, чòртівъ сìну!»

Та нагаèмъ, та нагаèмъ.

А жыдъ зогнувъ спину:

«Не жартуйте, мості-пàне!»

— «Добрй-вечіръ, въ хàту!

Ще разъ шёльму! ще разъ!... гòдi!

Вибачай, проклӑтий!

Добрй-вечіръ! а дè доккà?»

140

Щобъ ліха не зпàли,
Щобъ вамъ грòши приснились...
Бàчте, у Вільшànій
У костёлі ... у титаря...
А дòдочка Оксàна!
Ховàї Бòже! якъ пànночка!
Щò-то за хорòше!
А червìнцівъ! хочь не ёгò,
Такъ щò? ай грòши.»
— «Абì грòши, однàково!
Прàвду Лèйба кàже;
А щобъ пèвна булà прàвда,
Нехàї шляхъ покàже.
Одягàйся!»

Поіхали

Ляхи у Вільшàну.
Одінъ тілько підъ лàвою
Конфедерàтъ пъяний
Нездùжа встать, а курнйка,
Пъяний и весèлый.

142

Вербà слўха соловёйка,
Дўвитця въ кринйцю;
На калйні, падъ водою,
Такъ и вилпвàе,
Ненàче зна, що дівчйну
Козакъ впядаàе.
А Ярёма по долйні
Лёдве - лёдве ходить,
Не дўвитця, не слўхае...
«На що мині врода,
Колй немà дòлі, немà талан?'
Літà молодйі мàрно пропадуть.
Одйнъ я на світі, безъ рòду и дòлі —
Стеблйна-бн.шна-на чужòму пòлі;
Стеблйну-бпйну вітрй рознесуть,
Такъ и менè люде не знають, де діти.
За що жь одцурӑлись? що я сиротà.
Одно було сёрце, одно на всімъ світі,
Одна душа щйра, та бàчу, що й та,
Що й та одцурӑлась.»

И хлйнулі слёзи.
Поплакавъ сердёга, утёръ рукавòмъ.
«Оставайсь здорова. Въ далёкій дорòзі
Найдў абò дòлю, абò за Дніпрòмъ
Ляжу головою... А ти не заплӑчешь,
А ти не побачишь, якъ вòронь клюё
Ті кàрні òчи, ті òчи козàчі,
Що ти цілувàла, сёрденько моё!
Забўдь моі слёзи, забўдь спротйну,
Забўдь, що клялàся; другòго шукàй;
Я тобі не пàра; я въ сìрiй свптйнi,
А ти титарiвна. Крàщого вiтàй, —
Вiтàй, когò знаешь... такà мой дòля.
Забўдь менè, птàшко, забўдь, не журìсь.

147

Въ куткŭ собàкою дрижить
Проклӑтий жидъ; конфедерàти
Кричӑть до титаря: «Хочъ жить?
Скажй, дè грòши?»

Той мовчйть.

Налйгачемъ скрутйли рўки,
Объ зёмлю вдàрили — немà,
Немà нi слòва.

«Мàло мўки!
Давàйте прйску! дè смолà?
Кропй ёгò! оттӑкъ! холòне?
Мершій же прйскомъ посипӑй!
Щò? скàжешъ, шёльмо?... И не стòгне!
Завзята бёстiя! стривай!»
Насипали въ халӑви жàру....
«У тiмъе цвӑшокъ закатàй!»
Не вйтерпiвъ святòi кàри,
Упàвъ сердèга. Пропадàй,
Душà, безъ спòвидi святòi!
«Оксàно, дòчко!» та й умӗръ.
Ляхй задўмалися стòя,
Хочь и запёклi.

«Шцò жъ тепӗръ,
Панòве раàди? Помiркуемъ,
Тепӗръ зъ нимъ нiчого робить.
Запàлимъ цӗркву!»
— «Гвалтъ! рятӳйте!
Хто въ Бòга вiруе!» кричить
На двòрi гòлосъ, що è сiли.
Ляхй зомлiли. «Хто такий?»
Оксàна въ двèри: «Вбйли! вбйли!»
Та й пàда крйжемъ. А старший
Махнўвъ рукòю на громàду.
Понӳра шляхта, мовъ хортй,

151

По-підъ дібрòвою стоять
Возй залізноі тарàні:
То щèдроі гостйнець пàні.
Уміла щò комў давать,
Ні врòку ій, нехай царствyе:
Нехай не вàдить, якъ не чyе!
Поміжъ возàми нігде стать,
Ненàче въ ірій налетіло
Зъ Смілянщини, съ Чигиринà,
Прòсте козàцство, старшинà,
На пèвне діло налетіли.
Козàцьке пàнство похожàе,
Въ кирèяхъ чòрнихъ, якъ одйнъ.
Тихèнько хòдя розмовлèнè
И поглядàе на Чигрйнъ.

СТАРШИНА ПЕРВИЙ.

Старий Головатий щось дyже коверзуе.

СТАРШИНА ДРУГИЙ.

Мyдра головà, сидить собi въ хyторi, нiби не знае нi-
чòго, а дйвисся — скрiзь Головатий. «Колi самъ», кàже,
«не повершy, то сiновi передàмъ.»

СТАРШИНА ТРЕТІЙ.

Та й синъ же штўка! Я вчòра зострівся зъ Залізня-
кòмъ; такè роскàзуе про ёго, що цуръ ёмy! «Кошовймъ»,
кàже, «бyде, та й гòдi; а мòже ще и гетьмàномъ, коли
tèè....»

СТАРШИНА ДРУГИЙ.

А Гòнта нà що? а Залiзнякъ? до Гòнти самà.... самà
писàла: «Колi, кàже....»

152

СТАРШИНА ПЕРВИЙ.

Цітьте липшень, здаєтця дзвонять!

СТАРШИНА ДРУГИЙ.

Та ні, то люде гомонять.

СТАРШИНА ПЕРВИЙ.

Гомонять, поки ляхи почують. Охъ, старі голови та розлімні: химерять-химерять, та й зрідлять зъ лемеша швайку. Де мояжна лантухъ, тамъ торби не трёба. Купили хріну, трёба эзісти; плачте очи, хочь повилазьте: бачили, що куповали; грòшамъ не пропадать! Ато думають - думають, ні въглосъ ні мовчки; а ляхи догадаютця — отъ тобі й пшикъ! Що тамъ за рада? чомъ вони не дзвонять? Чимъ спінишь нарòдъ, щобъ не гомонівъ? Не дèсять душъ, а слава Богу вся Смілянщина, коли не вся Украіна. Онъ, чуете? співáють.

СТАРШИНА ТРЕТІЙ.

Спрàвді співà щось; під'їспинно.

СТАРШИНА ПЕРВИЙ.

Не спинай, нехай собі співàе, аб'ї не гòлосно.

СТАРШИНА ДРУГИЙ.

Оттò, мабуть, волохъ! Не втёрпівъ таки старий дурень; трёба, та й гòді.

СТАРШИНА ТРЕТІЙ.

А мудро співàе! коли ні послухаешъ, усè йншу. Підкрàдьмось, брàтці, та послухаемъ, а тимъ чàсомъ заддзвонять.

154

### ЗАПОРОЖЕЦЬ.

Добре погулємъ! правду старий співа, якъ не брёше.
А щò бъ то зь ёго за кобзарь бувъ, якъ-бй не волохъ!

### КОБЗАРЬ.

Та я й не волохъ; такъ тілько — бувъ колісь у Воло-
щині, а люде й зовує волохомъ, самъ не знаю, зà що.

### ЗАПОРОЖЕЦЬ.

Ну, та дармà; утнй ще яку - нёбудь. А нy лишень про
батька Максйма ушквӑрь.

### ГАЙДАМАКА.

Та не гòлосно, щобь не почўла старшинà.

### ЗАПОРОЖЕЦЬ.

А щò намъ вӑша старшинà? почүе, такъ послуха, коли
мàе чимъ слухати, та й гòдi. У насъ однъ старший — бать-
ко Максимъ; а вiнъ якъ почүе, то ще карбованця дасть.
Спiвай, стàрче Бòжий, не слухай èгò.

### ГАЙДАМАКА.

Та вонò такъ, чоловiче; я це й самъ знаю, та òсь що:
не такъ панi, якъ пiдпанки, абò—пòки сòнце зiйде, то ро-
сà òчи вiiсть.

### ЗАПОРОЖЕЦЬ.

Брехня! спiвай, стàрче Бòжий, яку знаешь, атò й дзвò-
на не дiждемо — поснемò.

### ГУРТОМЪ.

Справдi поснемò; спiвай яку - нёбудь.

187

Пішлà бàба у танèць,
А за нèю горобèць,
Викрутàсомъ - вихилясомъ...
Молодèць, горобèць!
Старий руднїї бàбу кличе,
А та ёмў дўлі тиче:
«Оженйвся, сатанò, —
«Зароблйї же на пшонò;
«Трёба дітòкъ годувӑть.
«Трёба дітòкъ одягàть.
«А я бўду добувӑть,
«А ти старий не грішн,
«Та въ зàпiчку колишн,
«Та мовчн, не дишн.»

«Якъ булà я молодòю приподòбницею,
Повiсила хвартушшу надъ вiкónницею;
Хто йде — не минє,
То кивнє, то моргнє.
А я шовкомъ вишиваю,
Въ кватирочку виглядаю:
Семенй, Иванй,
Надiвайте жупанi,
Та ходiмо погулаймо,
Та садемо заспiваймо.»

«Заганàйте квòчку въ бòчку,
А курчàта въ вèршу

«И.... гу!
Загнўвъ батько дугў,
Тàгне мàти супòню,
А ти завьяжн, дòню.»

200

«Ти поіла невелікихъ,
Добрў не навчйла!...
Валіть стіни!»

Гайдамӑки

Стіни розваліли, —
Розваліли, объ камінне
Ксёндзівъ розбивали,
А школярівъ у криніці
Живіхъ поховали.

До сӑмоі нòчи ляхівъ мордувӑли;
Душі не осталось. А Гонта кричить:
«Дè ви, людоіди? дè ви поховӑлись?
Ззіли моіхъ дітокъ, — тяжко мині жить!
Тяжко мині плàкать! ні съ кимъ говорить!
Сині моі любі, моі чорнобрòві!
Дè ви поховӑлись? Крòви мині, крòви!
Шляхèцькоі крòви, бо хòчетця пить,
Хòчетця дивйтись, якъ вонà чорніе,
Хòчетця напйтись.... Чомъ вітеръ не віе,
Ляхівъ не навіе?... Тяжко мині жить!
Тяжко мині плàкать! Прàведни зòрі!
Сховàйтесь за хмàру: я васъ не займàвъ,
Я дітèй зарізавъ!... Гòре мині, гòре!
Дè я прихплюся?»

Такъ Гонта крпчàвъ;
По Умані бігавъ. А середъ базàру,
Въ крові, гайдамàки стàвили столи;
Де щò запопàли, стрàви напесли
И сіли вечèрять. Остàтняя кàра,
Остàтня вечèря!

«Гулӑйте, сини!
Пийте, пòки пьётця, бийте, пòки бьётця!»
Залізякъ гукàе. «А ну, навісний,
Ушквàрь намъ що-небудь, нехàй земля гнётця,

ЭПИЛОГЪ.

Давнò те минùло, якъ, малà дитйна,
Сиротà въ ряднйнi, я колйсь блукàвъ,
Безъ свйти, безъ хлiба, по тiй Украiнi,
Де Залiзнàкъ, Гòнта зъ свячèнимъ гулявъ.
Давнò те минùло, якъ тìмп шляхàми,
Де йшлì гайдамàки, — малiмп ногàмп
Ходiвъ я та плàкавъ, та людèй шукàвъ,
Щобъ добрù навчìли. Я тепèръ згадàвъ,
Згадàвъ, та й жаль стàло, що лìхо мнпùло.
Молодèе лìхо! якъ-бi ти вернùлось,
Промiнàвъ би дòлю, що мàю тепèръ.
Згадàю те лìхо, степì тi безкрàì,
И бàтька, и дiда старòго згадàю....
Дiдùсь ще гулнè, а бàтько вже вмеръ.
Бувàло, въ недiлю, закрiвши Минèю,
По чàрцi зъ сусiдомъ вiпивши тиèi,
Бàтько дiда прòсить, щобъ той росказàвъ
Про Колiвщину, якъ колйсь бувàло,
Якъ Залiзнàкъ, Гòнта ляхiвъ покарàвъ.
Столiтнii òчи, якъ зòрi, сiàли,
А слòво за слòвомъ смiàлось, лилòсь:
Якъ ляхi канàли, якъ Смiла горiла.
Сусiди одъ стрàху, одъ жàлю нiмìли,

Не же́нійся на багатій, бо вйже́не зъ хати;
Не же́нійся на убогій, бо не бѣдешъ спа́ти.
Ожеві́сь на волі́ній волі, на коза́цькій дòлі;
Якà бўде, такà й о́ўде, — чи гòла, то й гòла! —
Та ніхто не розва́жае, ніхто не питàe:
Чогò боліть? п дè боліть? — самъ про тée зна́ешъ.
У двoхъ, кàжуть, и пла́кати — мовъ лèгше ненàче...
Брèшуть люде, — лèгше пла́кать, якъ ніхто не бàчить...

239

И Еретиками

Оттакими, якъ констанський

Еретикъ велйкий! ...

Миръ мйрові подаруйють

И славу во віки.

256

Въ кайданъ кувàп,
Въ тяжкую невòлю завдавàли...
Ой Сиàсе нашъ Мижйгорський,
Чудотвòрий Сиàсе!
И лютому вòрогові
Не допустй впàсти
Въ Турèцыкую зèмлю, въ тяжкую невòлю
Тамъ кайданъ по три пùди,
Отамàнамъ — по чотйрì...
И свiта Бòжого не бàчать, не знають,
Пiдъ землèю кàмiнь ламàють,
Безъ спòвiдi святòi умирають,
Якъ собàки здихàють.
И згадàвъ спротà Степàнъ въ невòлi
Свою далèку Украiну,
Нерiдного батька старòго
И кòнника воронòго
И нерiдну сестрù Ярiну...
Плàче, рpдае,
До Бòга рùки здiймàе,
Кайданъ ламàе,
Утiкàе на вòльную вòлю...
Уже на трèтёму пòлi
Тùрки — яничàри догнàли,
До стовпà въязàли,
Очп виймàли,
Гарячимъ залiзомъ випiкàли,
Въ кайдàнп кувàли,
Въ тюрмù посадiли
Та й замурувàли...»

Оттàкъ на ўлицi, пiдъ тiномъ,
Ще молодий кобзàрь стоявъ
И про невòльника спiвàвъ.

271

Вибачайте, мої любі!

Ніхотя журіоса.

Такъ отъ, бачите, Маръяна
Зъ убогимъ Петрѣсемъ

Що-вѣчора розмовляла,
А мąти не знąла.

Дивувӑлась: «Що се таке
«Маръяну спіткӑло?

«Чи не пристріть? Сіде шіти —
«Не те вишивӑе;

«Замість Гріяця, задумавшісь,
«Петруся співае;

«Часомъ сонна розмовляє,
«Подушку цілүе...»

Мати спёршу смійлася:

Дума — жартуе;

Потімъ бачить, що не жарти,

Та й касе Маръяні:

«Трёба буіде старостівъ ждати,
«Та, моле, й оді нана.

«Ти вже віросла — ні вріку,
«Ужё й дівувала;

«Я вже думаю, що бачишь,
(Насілу сказала),

«Що вже й заміжъ, колі тée...»
— «А за когдò, мамо?»

— «Хто вводоба, то й ойдамь»

Співае Маръяна:

«Минулася твой доля,
«На-віки минула...

«Чомъ ти вчора, якъ верпулась,
«На-вікъ не заснила?

«Булò бъ лèгше въ домовиї
«Одинокий спать.

274

« Грòші заробл'яе,
« А молод'й менè любить,
« Дòлі не шукàе.
« Не шукàе, не б'лукàе
« Чуж'ми степ'ми.
« Своі вол'і, своі воз'і,
« А міжъ парубкàми,
« Якъ màківка на вгор'оді,
« Цвітè-процвітàе.
« Màе пòле, màе вòлю,
« Та дòлі не màе.
« Èгò дòля — моі брòви,
« Моі кàрі òчпі;
« Моè слòво — пànство-цàрство,
« Нічòго не схòче.
« У кайдàнахъ, моя сìза,
« Та не сирот'ю,
« Тілько, мàмо, щобъ плàкати,
« Щобъ співàть зо мнòю.
« Оддàй...»
— «Дòчко моя, Маръяно!
« Оддàмъ тебе за пàна
« За старòго, багàтого,
« За сòтника Йвàна.»
— «Умрù, сèрце мàмо,
« За сòтникомъ Йвàномъ.»
— «Не вмрешъ, бùдешъ панувàти,
« Бùдешъ дìтокъ годувàти.»

Мàти гàлка, мàти чòрна,
Літàючи, кряче;
Чорнобр'іва дівчінонька,
Хòдя гàемъ, плàче.
Летить гàлка черезъ бàлку

276

Серце моё, рібко мой!
Маръяно, Маръяно!
Постривайте... заспівала —
Пішлà лунà гàемъ, —
Не про Гриця, — про Нетруся,
Такъ и вилывала.
Заспівàе, опёнитця,
Послўха, та знову, —
Ажъ голосокъ утомйвся.
Петрoвоi мoви
Не чуть, немà, не гукàе,
Не кліче: «Маръяно!
«Дe ти, птaшко? вйлнь, сeрце,
«Сeрденько кохàне!»
Немà Петрà, не чуть Петрà...
Не вже жъ то покiнувъ
Спротoю чорнобриву
При лихiй годiнi?...
Побàчимо... A тимъ чàсoмъ
По-надъ тeмнимъ гàемъ,
Якъ русàлка жде мiсяця,
Маръяна блукàe.
Не спiвàe чорнобрйва,
Тяжко, тяжко плaче...
Ой вернйся, подивйся,
Зрадлiвий козàче!
Утомйлась би Маръяна, —
Утoми не чye;
Безъ Петруся въ гаю, въ лyзi
Хoдячи ночye.
На схiдъ сoнця червонie,
Ховàютця зòрi;
Идe дiвчина до хàти,
Несe своe гoре.

НАЗАРЪ СТОДОЛЯ.

МАЛОРОССИЙСКАЯ ДІЯ.

ДЪЙСТВУЮЩІЯ ЛИЦА.

ХОМА КИЧАТИЙ, СОТНИКЪ.

ГАЛЯ, ДОЧЬ ЕГО.

СТЕХА, молодая клюшница у Кичатаго.

НАЗАРЪ СТОДОЛЯ, ДРУГЪ ЕГО.

ГНАТЪ КАРИЙ, ДРУГЪ ЕГО.

ХОЗЯЙКА НА ВЕЧЕРНИЦАХЪ.

СЛѣпой кобзарь, жиды-музыканты, молодые козаки и дѣвушки и сваты отъ чигиринскаго полковника.

Дѣйствіе происходитъ въ XVII-мъ столѣтіи, близъ Чигирина, въ козацкой слободѣ, въ ночь на Рождество Христово.

АКТЪ ПЕРВЫЙ.

Вечеръ. Внутренность свѣтлицы, богато убранной коврами и бархатомъ. Всторонъ столъ, покрытый дорогимъ ковромъ; кругомъ скамьи подъ бархатомъ, окаймленныя золотомъ. На столѣ стоять фляги, кубки и разныя кушанья; горятъ восковыя свѣчи. Стеха убираетъ столъ.

СТЕХА (отходитъ отъ стола). Усё! здаётся, що все. Стривай лишень, чи не забула чого. Ріба, мьясо, баранина, свинина, ковбаса, вишнівка, сливьянка, медъ, венгёрське — усё, усё. Тутъ и істивнё и вішти. Колібъ-лишень гостві. Та що вони такъ дозво барятца? И надоўміло жъ сідоўсого у таке свято, колі добрі люде тільки колядують, сподівайться.

279

гостёй, та й ще якіхъ гостёй! старостівъ одъ такого жъ
старого дўрня, якъ и самъ. Побачимо, що-то зъ того бўде.
Негріте залізо не здогнешъ. А якъ-би не крився та порӑяв-
ся бъ зо мню отакъ тйжнівъ за два до святъ, то пёвна ужё
булӑ бъ річъ; а то схаменўвся на самісінькпй святъ-вечіръ
та й лӑститця: «и сякӑ й такӑ, и добра, и розўмна ти,
Стёхо: поможй! Я вже тобі и се и те, и трёте й десяте».
Побачимо, побачимо, якъ попадётця нӑшому телӑті вовка
піймӑти. (Помолчавъ) Не сказӑвши ні слова дочці, за кого
и якъ хөче віддӑти, думае, що нӑша сестрӑ — козӑ: поже-
нёшъ, кудъ схчечешъ. Э, ні! стрпвӑй лишень, голўбчпку.
«Ублагӑй її», кӑже. Та и що такі той поганний хорўнжпй?
А полковникъ хочь старий — нехӑй ёмў добре снітця —
такъ же панъ!... Оцё бъ то вонӑ й стӑмилася! Иншому
дзусь, а я — такъ візьмўсь. Дівці дівку не довго збпть зъ
пантеліку, а ще такў, якъ моя панночка — п-п! Та вже жъ,
якъ кӑжуть, піймӑвъ не піймӑвъ, а погнатьця мòжна. Тоді,
якъ тёе-то, вже жъ и погулӑю!... А вонӑ поплӑче, посу-
мўе, а далі й нічогісінько. Та й Назӑръ такі не разъ спа-
сібі скӑже. (Изв боковых дверей выходит Галя).

СТЕХА. А що? якъ прйбрано?... Тимъ бо й ба!

ГАЛЯ. Що це ти, Стёхо, робишь? Хибӑ у насъ сёгдні
гòстi, чи що?

СТЕХА. Та ще й які гòстi, якъ-би ви знӑли!

ГАЛЯ. Які жъ тамъ гòстi и вiджiлл?

СТЕХА. Угадайте.

ГАЛЯ. Чи не зъ Чигирйна?... Такъ?

СТЕХА. Изъ Чигирйна, та хто такий?

ГАЛЯ. Якi-нёбудь старшинi?

СТЕХА. То-то бо й е, що не старшини, и...

ГАЛЯ. Та хто жъ такий? Мòже... та нi! сёгòднi не та-
кий день. А минi батюшка учòра и говорйвъ щось такè.

СТЕХА. Говор, та не договорю. А я знаю, — тiль-
ки не скажу.

280

Галя (обнимая Стєху). Стєхо, голübочко, лàстівко
моя! скажи, не мучь менє.

СТЕХА. А щò дастè? скажу...

Галя. Ще серёжки, абò пєрстінь, абò що хòчешь по-
дарўю, тільки скажі.

СТЕХА. Нічого не трёба; дайте тільки свій байбарákъ
надітн сёгдні на вечорніці.

Галя. Добре, надівай, та такъ, щобъ бàтюшка чàсомъ
не побàчивъ.

СТЕХА. Оцё ще! хпбà жъ я спрàвді дурнà? Слўхайте жъ.
(Въ полоfоса) Сёгдні прйдуть старостй.

Галя (въ босторить). Відъ Назàра! відъ Назàра!

СТЕХА. Та тамъ вже побàчите, відъ кого.

Галя. Хибà жъ не відъ Назàра, Стєхо? Що жъ, оцё
менё и спрàвді лякàешъ?

СТЕХА. Я васъ не лякàю, я тільки такъ кажу.

Галя. Ні, ти щось знаєшь, та не х`очеш` сказати.

СТЕХА (лукаво). Я нічого не знаю. Де мині, клюшніці,
відати про п`янські діл`а?

Галя. Ти смієся з`є м`єне! Я запл`чу, йї-Б`огу запл`чу,
п б`ат`юці скажу.

СТЕХА. Щ`о ж` ви ск`ажете?

Галя. Що ти менё перелякала... Теп`еречки не дамъ
байбар`ка. А щ`о, пожив`лась?

СТЕХА. Оцё, які бо ви бол`зькі! вже и повірши!

Галя. Ну, що ж'؟ відъ Назàра?

СТЕХА. Та відъ кого жъ більшь? вже пакъ не відъ ста-
рого Молочая, н`ашого полк`овника.

Галя. Цуръ ём`у, як`ий нехороший! Якъ при`де до насъ,
то я з`разь из` х`ати в`тік`аю. Мин`і нав`диво`в`й`у, якъ ще
ёг`о козак`и сл`ухають. Тілько у ёго, пас`к`удного, и м`ов`и, що
про нал`ивку та про вар`ёник`и.

СТЕХА. А хибà жъ се й не д`обре?

Галя. Звісно! козак`у, та ще й полк`овницу! Ось мій

282

СТЕХА. Хто тамъ?

ХОМА (за дверью). Я, я! відчиняй мерщій.

(Стеха отворяєть двері. Входить Хома, отряхивансь).

ХОМА. Що? не було? Оць жъ якà хуртоває!

СТЕХА. Когò не булò?

ХОМА. Когò? гостèй!

СТЕХА. Якіхъ гостей? одъ пол...

ХОМА. Цсь!... эгè жъ.

СТЕХА. Ні, не булò.

ХОМА. Гляді жъ, ані телèнь!... Отець Даніло, спасібі,
розрішівь. Не забўдь тільки завтра врànці послàть ёмў
вишнівки. Знàешь? тièi, що недàвно доливàли. Нехàй собі
пье на здорòвья. Та щò се iхъ немà такъ дòвго? Чи не зля-
кàлись, бувà, заверiохи? А вiтеръ ненàче стихà.

СТЕХА. Злякаюця вони! дежъ пакъ! И въ городицу
нічъ прийуть для такòі пànночки, якъ нàша.

ХОМА. Звичàйно, звичàйно.

СТЕХА. Ищè пакъ такий старий... а пànночка...

ХОМА. Самà ти старà, сорòко безхвòста!

СТЕХА. Дивйсь! зàразь и розсèрдились. Хибà я на вась?

ХОМА. Такъ що жъ, що не на мèне? такъ на могò...
ну... полковника.

СТЕХА. Э, бачъ що! А пànночка? чи ви жъ зь нèю го-
вориці? щò вонà?

ХОМА. А щò вонà? її діло такè: щò звелять, те й робі.
Вонò ще молодè, дурнè; а твоè діло навчіть її, врозуміть,
що любовь и все такè прочее... дурниця, нікчèмне. Ти вже,
дùмаю, розуміешь?

СТЕХА. Та се розумію, та зь якого кінця почàти, не
знàю. Вонà, бачите, полюбила Назàра такъ, що й сказàть
не мòжна. Ось и сèгòдні мині говорила. Молй, кàже, Стèхо,
Бòга, щобь швйдче я вййшла зàмiжъ за Назàра, — поло-
вйну добрà свогò вiддàмъ!

ХОМА. А ти її повiрила!

283

СТЕХА. А чомў жъ и ні? вонà така дòбренька.

ХОМА. Дурнà ти, дурнà! А якъ же я самъ тобі все добрò віддàмъ, тоді щò бўде? га? Щò ти дўмаешъ? (ласкашъ сс). То-то бо и е, дўрочка ти безсерёжна!

СТЕХА. Щò мині робить, колі я дўрочка?

ХОМА. А то, щò велӑть. Чӳешь? усё, щò въ мӗне
е, твоӗ.

СТЕХА. Не трёба мині вӑшого добрӑ; я и безъ нёго
булӑ бъ щаслӑва, якъ-би ви не забӳли бідноі Стёхи и тоді,
коли зрòбитесь великимъ пӑномъ. Я васъ такъ вірно люблю,
такъ вбивӑюсь за вӑми, а ви... (притворно груститъ).

ХОМА. Отъ же и нагадӑли козі смерть! Зновъ своё.
Сказӑвъ, такъ и зроблю.

СТЕХА. Чи мӑло щò люде обіщӑють, коли імъ припадӗ
нуждӑ?

ХОМА. Годі не-знать-щò базікать. Піді лишень до Гӑлі
та поговорй зъ нёю хорошёнько по-свòему, и коли тèе... то
зӑвтра и міжъ нӑми онёе.

СТЕХА. Казӑвъ панъ кожӳхъ дамъ, та й слòво ёгò тèпле.
И я тільки гріхъ на дӳшу візьмӳ.

ХОМА. Якй тутъ гріхъ? Дурнйця все тè!

СТЕХА. Забожітьця, що жӗнитесь, тоді йй-Бòгу все
зробл'ю! А безъ мӗне, кажӳ вамъ, нічòго не бўде, йй-Бòгу!

ХОМА. Отъ же йй-Бòгу, дàлебі!

СТЕХА. Жӗнитесь?

ХОМА. Эгè!

СТЕХА. На мині?

ХОМА. Якъ коржà, такъ коржà! — Якъ спечемò, такъ
и дамò. Ужè ти мині въ печінкахъ сидйшъ зъ своіми витре-
бèньками.

СТЕХА. Які тутъ витребèньки?

ХОМА. Ну, дòбре, дòбре! тільки слùхай. Трèба діло
сконпонувàти такъ, щобъ вонà не знàла, відъ кòго старостì;
а то — чогò дòброго — усè піде шкèреберть.

284

СТЕХА. Та вже мині не вчітьця, якъ діломъ повернўть.
Наговоріо такоґо діва моїй пànночці — що твій кобзàрь.
Старий, скажу, чоловікъ, якъ подўмаешъ, усімъ, усімъ
лўчче відъ молодого. Молодий... та що й казаться? нікуди
не годіцця, а до тòго ще докўчливий та ревнівий, а ста-
рий тихий-тыхий и покірний.

ХОМА. Такъ, такъ! О, ти дівка розўмна! Иді жъ до
Гàлі, та гляді — гарнёнько побалàкай зъ нёю.

СТЕХА. А пòтімъ, чи мòжна мині буде піті на вечорній-ці? Я вже зовсімъ упòралась. Пустіть, бўдте лàскаві, хочь въ послідній разòчокъ.

ХОМА. У тèбе тільки й на дўмці, що вечорніці. О, вже
мині та Мотовйлиха!

СТЕХА. Мотовйлиха? Чи не казàла вамъ вонà, старà
паплюга, чогò? Щò жъ, що я зъ козакàми танцюю? А якъ
ви жартүете зъ молодцями, такъ я й нічого!

ХОМА. Иді жъ, иді, та покличъ мині Гàлю, а затимъ
самà полàгодь рушникй.

СТЕХА. Та вже усё напоготòві. (Уходитъ).

ХОМА. Злигàвся я зъ дàволомъ... (Олядываетесь). Щò
жь? не мòжна безъ цёго. У такому дìлі якъ не верті, трёба
абò чòрта, абò жінки. (Немного помолчавъ) Чогò дòброго!
ще, мòже, й менè обдўрить, тоді и остàвся на віки вічні въ
дўрияхъ. Та ні, ліха màтері! Абі бъ тільки ти мині своіми
хйтощами помоглà породнітьця зъ полкòвникомъ, а тамъ
ужè що бўде — побачимо. Ишь ти, мужічка! куди кирпу
гне! Стривай! (Продолжительное молчаніе). Дўмай собі, го-
лўко, та гадай, що... а вонò зовсімъ не такъ ойде. Закйнь
тільки ўдочку, самà рйбка піде. Шўтки: — тесть полкòвни-
ка!... А що дàлі —се пàше діло. Абі оъ черезъ порігъ, то
ми й за порігъ глянемь. У якихъ-нёбудь Черкасахъ, а мòже
у сàмому Чигирини, гулай собі зъ полкòвничьою булавою! и
слàва, и почотъ, и червянці до сèбе гàрбай: все твоè. А
пўще всёго червянці. Іхь люде по дўху чують; хочь не по-

285

кӑзуї, все клӑнятимутця... Ха-ха-ха! отъ тобі й сòтникъ!
Ще въ Брӑцькімъ сёрце моё чӳло, що зь мёне бўде велй-
кий панъ. Булò говорю однò, а роблю друге; за се нази-
вӑли менё двулйчнимъ. Дўрні, дўрні! Хибӑ жъ якъ говёрнъ
про огòнь, такъ и лізти въ огòнь? абò якъ про чорнобрыву
спротў, такъ и женйтьця на йй? Брехня! відъ огня подӑльшь.
Женйсь не на чорнихъ бровахъ, не на кӑрихъ очахъ, а на
хуторӑхъ и млинӑхъ, такъ и бўдешъ чоловікомъ, а не дўр-
немъ. (Входитъ Галя).

Галя (весело). Добрй-вечіръ, бӑтюшка! Де це ви такъ
довго барйлпсь? Ви менё кликали, чи що?

Хома. Та клікавъ, кілкавъ. (Осмотриваемсь се). Що
ти не всі стрічкі почипляла? Та пехаї! поки бўде и сіхъ.
Послухай. Мині трёба поговорити зь тобою обь вӑлнімъ
ділі. Ти знаешъ, ми сёгдні старостівъ сподіваемось?

Галя. Сёгдні! на пёрвий день празника,— на самісінь-
ке Різдво?

Хома. Такъ що жъ? Отець Дашіло, спасібі, розрішівь.
Глядъ жъ, не піднесі гарбузӑ.

Галя. Якъ се мòжна! Хибà вінъ дўже старий, чи що?
Ось послўхайте, якòі несенітниці наговорила мині Стёха.
Сміхъ та й гòді!

Хома. А щò тобi вонà наговорйла?

Галя. Кàже, бўцімъ-то старі... та ні, не скажў, дàлебі
не скажў, бо кà-зна-що! Вонà й самà не знае, щò говóрить.

Хома. Хибà жъ не прàвда? Старий чоловікъ крàще мо-
лодого.

Галя. Та й вонà те жъ казàла.

Хома. А тобі якъ здаётця?

Галя. Якъ такий мòжна? то старий, а то молодий.

Хома. Такъ по твòему молодий — крàще?

Галя. Отò жъ пакъ!

Хома. Поміркуй-лишень гарнèнько, такъ и побàчишь,
що батькова правда, а не твой. Ну, щò молодий? Хибà те,

286

що чòрні ўси? та й тільки жъ. Не вікъ тобі нимъ любовàть-
ця: прийде порà — трèба подùмати объ чімъ и другімъ. Мò-
же, коли захòчетця почоту, поважёння, поклòнівъ. Комў-
жъ се звичайніше? полковниці... се я такъ приміромъ го-
воріо... а не якій-нёбудь жінці хорунжого; бо у ёго тільки
й худòби, тільки й добрà, що чòрний усъ. Повіръ мині,
дòчко, на тèбе ніхто и дивітьця не захòче.

Галя. Та я й не хòчу, щобъ на мèне другі дивйлись.

ХОМА. Не-знать-щò верзешь ти! Хибà ти дùмаешъ, що
пе обрйдне цілісінький вікъ дивитьця на тèбе однù? Хибà ти
одна на Бòжімъ свìті? Е й крàщі тèбе. Тогò и глядй, що
розлюбить.

Галя. Назàръ? менè? О, ні! ні, нікòли на свìті!

ХОМА. Я й не кажу, що вонò спрàвді такъ бùде, а такъ,
напрйкладъ, — щобъ ти тàмила, що ми всі на одйнъ шталтъ
шиті.

Галя. О, ні! не всі! вінъ не такий, вінъ не розлюбить.

ХОМА. А що жъ? хибà вінъ тобі побожйвся?

Галя. Атожъ!

ХОМА. А ти й повірила!

Галя. Я и безъ божьй повірила бъ.

ХОМА. Дурнè ти, дурнè! Чи знаешъ же ти, що хто ба-
гàцько обіщàе, той нічого не даè? Ой, схаменйсь та послу-
хай батьківського совіту. Добре, що я вже такий — що
обіщàвъ, те й зроблìо. Ну, не дай я тобі приданого, — що
тоді, га? Пожàлуй, вінъ и такъ тебе візьме: мàло якйхъ
дўрнівъ немà на свìті! та що жъ въ тімъ? Подўмай, що
тоді ти робйтимешъ?

Галя. Те, що и всі рòблять — заробляла бь.

ХОМА. А щò лùчче: чи самiй робити, чи дивитися якъ
другi на тèбе рòблять?

Галя. Якъ комў.

ХОМА. То-то и гòре, що ти ще дурнè. Я тобі бъ и ба-

287

гӑцько дӗ-чого сказӑвъ, та ніколи: тогò и глядй, що старо-
стй на порігъ. А чи есть у тӗбе рушникй?

Галя (весело). Е, ё! Якъ я рӑда! въ мӗне сӗрце не на
місті! Чи її вамъ такъ вӗсело?

Хома. Вӗсело, дӳже вӗсело. Идй жъ та не забӳдь ска-
зӑти, що колй прийдуть колядовӑти, такъ щобъ гнӑли іхъ у
потйлицю.

Галя. Зà що жъ? Се жъ діло закòнне! та вонò жъ и
разъ тільки въ годӳ!

Хома. А старості разъ на вікү.

Галя. Справді, щобъ не помішали.. Ще й закòнноі
рèчи не дадуть спòвнить. Такъ побіжү жъ я и скажү, щобъ
запèрли ворòта и фіртку. (Уходитв).

Хома (ходимъ задумавшись). Здаётся, діло дòбре йде.
Вонà дùматиме, що Назàръ свàта, зъ-дùру и согласйтця;
старостì не промòвлятця; весілле мòжна одкйнути ажъ геть
до тогò тйжня; а черезъ такù годйну и нàшого брàта, му-
жикà, угомòнишъ, щобъ не брикàвся, не то що дівку. Колй
бъ тільки який гàспидъ не принісъ тогò горобця безпèрого!
тоді пиші пропàло. Нарòбить бèшкету! (Съ важностю) А
подùмаешъ и те: якè ёмù діло до Гàлі? Се жъ мой дитйна,
моè добрò, слідовàтельно мой власть, мой и сйла надъ нèю.
Я отèць, я царь.іі. Та цуръ ёмù, пекъ! Се діло ще не такè,
щобъ объ ёмù дòвго дùмати. Не дùже трèба плошàти, бо
бережèного Богъ бережè, абò — якъ тамъ ще кàжуть —
рівнішъ зглàдишъ, тіснішъ ляжешъ.

Галя (вбываетъ вв восторгъ). Прихали, прихали!

Хома (вздрожнувъ). Оцè жъ, якъ ти менè злякàла! Підй
у свою кімнàту та прийдешъ, якъ клікну.

Галя. Чогò у кімнàту? Я тутъ зостàнусь, ніхтò не по-
бàчить.

Хома. Незвичàйно: закòнъ не велить.

Галя. Ну, такъ я підӳ. (Уходитв).

(Хома съ важностю садится за столъ. За дверью сту-

288

чамъ три раза. Входятъ два сцата съ хмельбомъ и, низко
кланяясь хозяину, кладутъ хмельбъ на столъ).

Свати. Дай, Бòже, вòчіръ дòбрий, вельмòжний пàне!

Хома. Добрй-вечіръ и вамъ. (Даетъ знакъ свату. Тотъ
кланяется. Хома шепляетъ ему на ухо и потомъ продол-
жаетъ) Добрй-вечіръ, люде дòбрі! Прòсимо сідàти; бўдте
гостàми. А відкіллa се васъ Богъ несё? чи здалёка, чи зблизь-
ка? Мòже, ви охòтники які? мòже, рибалки, абò, мòже, вòль-
нpi козаки?

Сватц. (михо покашливаетъ). И рибалки и вòльниi ко-
заки. Ми люде німёцькиі, ідемо зъ землі турёцькоі. Разъ
дòма у пàшій землі вìпала порòша. Я й кажù товàришу:
«Щò намъ дивйтьця на погòду? ходімъ лишень шукàти звi-
рйного слiду». Отъ и пiшлi. Ходили-ходили, нiчòго не знай-
шлi. Ажъ гулькъ — назўстрічъ намъ іде князь, пiднiмà у
гòру плёчи и говòрить намъ такiі рёчи: «Эй ви, охòтники,
ловцi, молодцi! бўдте лàскавi, покажiте дрùжбу. Трàпилась
мпнi кунiця—крàсна дiвiця; не iмъ, не пью и не сплю вiдъ
тогò чàсу, а все дùмаю, якъ-би iì достàти. Поможіть мпні
iì пiймàти; тодi чогò душà вàша забажà, усè просiте, усè
дамъ: хочъ дёсять городiвъ, або трйдевять кладiвъ, або чогò
хòчете». Ну, намъ тогò й трёба. Пiшлi ми по слiдàмъ по
всiмъ городàмъ, по усiхъ усiдахъ, и у Нiмёщину, и у Ту-
рёщину; всi цàрства й государства пройшли, а все кунiцi
не знайшли. Отъ ми и кàжемо князю: «Щò за дìво та звi-
рюка? хибà де крàщоi немà? Ходiмъ другоi шукàти». Такъ
де тобi! нашъ князь и слùхати не хòче. «Де вже», кàже, «я
не зъiздивъ, въ якiхъ цàрствахъ, въ якiхъ государствахъ,
не бувàвъ, а такoi кунiцi, сiрiчъ крàсноi дiвiцi, не видàвъ».
Пiшли ми впьять по слiду, и якъ разъ у се селò зайшли; якъ
ёгò дрàжнять, не знаемо. Тутъ впьять вìпала порòша. Ми,
ловцi-молодцi, ну слiдiть, ну ходiть; сёгòднi врàнцi встàлi
и такi на слiдъ напàли. Пèвно, що звiръ нашъ пiшòвъ у
двiръ вашъ, а зъ двòру въ хàту та її сiвъ у кiмнàту; тутъ

289

и мўсимо піймӑти; тутъ застрӑла нӑша куніця, въ вӑшій
хӑті крӑсная діўця. Оцё жъ нӑшому слòву кінèць, а ви
дӑйте ділу вінèць. Прòбі, оддӑйте нӑшому князю куніцю,
вӑшу крӑсну діўцю. Кажіть же діломъ, чи оддастè, чи не-
хӑй ще підростè?

ХОМА (притворно съ сердцемъ). Щò за напӑсть такà!
Відкіллă се ви бідӳ такӳ накликăете! Г’алю! чи чӳешӳ? Г’алю!
порай же, будь лӑскава, щò мині робітнă зъ оцімнă ловцям-
молодцами.

(Галя уходитъ на-средину свѣтliche, останавливает-
ся и, стыдливо потупивъ глаза, перебираетъ пальцами не-
редникъ).

Хома. Бачите ви, ловці-молодці, чогò ви натворйли?
менè старòго зъ дочкòю пристидйли!... Гай-гай! такъ ось же
щò ми зрòбимо: хлібъ святйй приймàемо, дòброго слòва не
цурàемся, а за те, щобъ ви насъ не лякàли, бўцімъ ми пе-
редёржуемо куніцю, абò крàсну діўцю, васъ повяжемо.
Прийшòвь и нашъ черèдъ до ладӳ слòво прикладàть. Ну,
гòді жъ тобі, дòчко, посўпившись стояти; чи немà въ тèбе
чимъ сіхъ ловцівъ-молодцівъ повязàти? чӳешь бо, Гàлю? А,
мòже, рушниківъ немà? мòже, нічòго не придбàла? Не вміла
прасти, не вміла шити—вяжй жъ чимъ знàешь,—хочь мо-
тузкòмь, коли ще й вінъ е.

(Галя уходитъ въ свою свѣтliche и немедленно возвра-
щается, неся на серебряномъ блюдѣ два вышитыя полотен-
ца, и кладетъ на хлѣбъ, принесенный сватами; потомъ
подходитъ къ отцу и низко кланяется и чьлуетъ руку; по-
томъ беретъ блюдо съ полотенцами и подноситъ сватамъ—
сперва одному, потомъ другому. Сваты, взяви полотен-
ца, клиняются Хомь.)

Сватъ. Спасйбі жъ бӑтькові, що свою дитіну рàно бу-
дйвъ и усàкому добрӳ учйвъ. Спасйбі й тобі, дівко, що рàно
вставàла, тонкӳ пряжу пряла, придàне придбàла.

(Галя беретъ полотенца и перевязываетъ черезъ плечо

13

290

одному и другому, потом отходитъ и робко поглядываетъ
на двери.)

Хома (къ Галь). Догадаўся, догадаўся! Ти хочешъ и
князя завязаții. Нехай завтра обоё ёго завяжемо. Бачь,
мабуть, злякався, що не показався. Стривай, попадёсся, не
втечешъ!

Сватъ. Вінъ и самъ прилетіть, якъ зачӳе, що такъ
похваляєтесь.

Хома. Ну, покі вже долетіть, намъ нічого ждаțи. Прò-
симо сідàти. Щò тамъ е, поімò; щò дадуть, попьемò та по-
балàкаемъ дè-що. А тимъ-чàсомъ, ти, Гàлю, не гуляй, въ
корці мèду наливàй та гòстямъ піднесй хліба-сòли, просì зъ
прпвітомъ и зъ лàскою.

(Сваты чинно садятся за столъ. Галя принимаетъ отъ
отца чару и флягу и подноситъ старшему свату. Сватъ
не принимаетъ).

Сватъ. Ми вамъ такоі халёпи натворйли, що боімòся,
щобъ ви насъ не потруйли... Призволяйтесь самй. (Кла-
няется.)

(Галя, посматривая на отца робко и стыдливо, подно-
ситъ къ губамъ и подаетъ свату.)

Сватъ (поднявъ чару). Тепèра такъ! Пошлй жъ, Бòже,
нàшшь молодймъ щàстя и багàцтва и дòброго здорòвья,
щобъ и внўківъ женити и прàвнуківъ дождàти...

(Свата прерываетъ хоръ колядниковъ подъ окнами. Всъ
с.гушающъ со вниманіемъ. Хома съ досадою покручиваетъ
усы; Галя весело посматриваетъ на окно. Сватъ, впродол-
женіе колядки, повторяетъ) «Гàрно колядують нàши ко-
заки»!

КОЛЯДКА.

Бачить же Богъ, бачить Творèць,
Що миръ погибае,
Архànгола Гаврпіла

291

Въ Назарèтъ посилàе.
Благовістівъ въ Назарèті —
Стàла слàва у вертèпі.
О, прекрàсний Вихлиèме!
Отвèрзи вратà Эдèма.

ХОМА (къ Галъ, съ сердцемъ). Я жъ тобі накàзувавъ,
щобъ нікòго не пускàли! Задùмалась, забùла!

(Входитъ Назаръ съ молодыми козаками).

НАЗАРЪ. Дай, Бòже, вèчіръ дòбрий! помагàй-бі вамъ
на все дòбре!

(Вспѣ козаки повторяютъ то же. Назаръ, не снимая
шапки, въ ужасѣ останавливается; посматриваетъ то на
гостей, то на Галю. Вспѣ молчатъ).

ХОМА (смѣшавшись). Спасйбі, спасйбі... Мйлости прò-
симо. Прòсимо сідàти.

(Молчаніе продолжается. Галя, улыбаясь, украдкой
поглядываетъ на Назара).

НАЗАРЪ. Съдемо, съдемо, абй булò дè: ми гòсті непрò-
хані. Мòже, помішàли; дакъ ми и підемо, відкіля прийшлі.
(Смотритъ на сватовъ). Такъ бачъ, черезъ що полкòвникъ
послàвъ менè зъ грамàтами въ Гулày-Поле! (Глядя на
Галю). Вèсело, вèсело! наливàй швйдче горілки, п я вйпью
за твоè здорóвья! Не лякàйся, не лякàйся, наливàй.

(Галя, въ ужасѣ, роняетъ подносъ и флягу).

ХОМА (въ бъшенствѣ). Хто сміе знущàтьця надъ моёю
дочкóю?

НАЗАРЪ. Я! хибà не бàчишь? я, Назàръ Стодòля! той
сàмий, за кòго ти вчòра обiщàвъ вйдать дочкy своio, той
сàмий, якòго ти знавъ ще зъ тièi порй, якъ вiнъ тебè вiр-
вавъ изпiдъ ножà гайдàмàки! Згадàй ищè, що я той сàмий,
хто й сàмому гетьмàну не дасть себè на пòсмiхъ! Пiзнàвъ?

ХОМА. Пізнàвъ. (Равнодушно). Щò дàльшь?

Галя. Хибà жъ не ти прислàвъ?

292

ХОМА. Мовчй! геть собі!

НАЗАРЪ (останавливаетъ Га.по). Стривай, стій тутъ!
И тебе обмӑнюють?

ХОМА. Не обмӑнюю, а такъ якъ батько велю. Вонӑ
просвӑтана за чигирйнського полк'oвника.

НАЗАРЪ (Сг презрънніемъ). Полкoвника! Учoра булa мой,
сёгoдні полкoвникова, а зaвтра чпя бyдe? Чyешъ, Гaлю?

Галя (падая на руки Назара). Чyю! О, чомъ мині не
позакладало!

СВАТЪ. Осмілююсь доложить...

НАЗАРЪ. Мовчй, погӑнець, шипотйннику!

ХОМА. Вiддай минi дoчкy мою. (Робко подходитъ къ Назару).

НАЗАРЪ. Геть, Юда!

ХОМА (въ ужась). Прoхоръ, Максiмъ, Ивaнъ. Стёхо!
Гей, хто тамъ е? Возьміть ёгo харцизяку — вiнъ убьё менё!

НАЗАРЪ. Нехай Богъ тебё побьё, дітопродàвець! (Къ Галь) Гàлю! сёрце моё! промoвъ минi хоть oднo слoво: ти не знàла — за кoгo? скажi: не знàла?

Галя (приходитъ въ себя). Не знaла, iй-Бoгу, не знaла!

НАЗАРЪ (Къ Хомъ). Чи чyешъ ти?

ХОМА. Не чyю; я оглyхъ!

НАЗАРЪ (Къ юстямъ). Люде дoбрi, колi ви не оглyхли,
такъ послyхайте. Вiнъ менё називaвъ своiмъ сiномъ, а я
ёгo своiмъ батькомъ, и вiнъ се чувъ тодi, а сёгoднi оглyхъ.
Де жъ ёгo прaвда? Чи чёсний же вiнъ чоловiкъ? правдi-
вий, га?

(Гoщи молчатъ).

Гнатъ (подходитъ къ Назару). Вiнъ не чоловiкъ. Кинь
ёгo: такё ледaщо не стoіть пyтнёго слoва! (Беретъ его за
руку).

НАЗАРЪ. Стривай! нi, вiнъ чоловiкъ, вiнъ називaвъ ме-
нё сiномъ. (Къ Хомъ). Прaвда?

293

ХОМА. Не тобі вчіти, якъ мині когò називàти. Я іі
батько, а не твій: такъ у моїй вòлі оддàть іі за кòго схòчу.

Назаръ. А якъ жё вонà не захòче, тоді що?

ХОМА. Я застаню.

НАЗАРЪ. Чи мòжна жъ когò застанить утопитья або
повіситьця? Хибà ти Богъ, що мàешъ сìлу чудесà творить?
Хибà ти д'яволъ, коли ти не мàешъ жàлю до рìдноì своёì
дитйни? Ти бачишъ, у нèì е сèрце, и ти замість ёго кладèшь
камін'оку. Сл'ухай: и ти жъ колiсь бувъ молодiмъ, и ти жъ
мавъ коли-небудь рàдiсть и гòре. Скажи, щò ч'уло, щò ка-
зàло твоè сèрце, коли тобòю кепкувàли?

ХОМА. Го-во-рi!..

НАЗАРЪ (въ изступленiи). Такъ ти глуз'ешъ надо мнóю!
Хибà я не стопч'у тебе якъ жàбу? Брех'унъ! (Быстро под-
ходитъ къ нему и хватаетъ его за горло).

Галя (схвативъ руку Назара). Щò ти рòбишь? Убий
менè, на, рiжъ.

(Назаръ молча опускаетъ руки).

ХОМА (подбpаетъ къ сватамъ). Ви бачили? хотiвъ менè
задушити!

(Сваты молчатъ).

Гнатъ (къ Назару). Ми не такъ росплàтимося, iншимъ
чàсомъ. Ходiмъ зъ сёгò базàру.

НАЗАРЪ. Не пiд'у! менè вiдсiль нòги не вiнесуть.

Гнатъ. Ну, такъ торг'уйсь. Може, дешèвше уст'уплять

Галя. Бòже мiй, Бòже мiй! вони знущàютця надо мнóю!

ХОМА. Не знущàютця, а торг'уютця.

Гнатъ. Гòдi, бpàте; ходiмъ: ми опiзнйлись.

НАЗАРЪ. Стривай, не опiзнйлись. (Подходитъ къ Хомъ).
Простì менè, я згаряч'у заб'увся. Ти д'обрий чоловiкъ. Простì,
абò зарiжъ менè, тiльки не кажiй, що вонà не моя, не кажiй!
Дивiсь: я гèтьману нiкòли не клàнявсь. (Падаетъ на коль-
ни). Для спасèния своёi душi, колi у тèбе у сèрцi е Богъ,
для угòди всiхъ святiхъ, колi ти вiруешъ у кòго, для спа-

294

сёния твоёі дитйни, колй вона тобі мйла, зглӑнься на мёне!
Нехай старості зь своімъ хлібомъ йдуть до-дому. Христомъ
Богомъ молю, не занапасті її, бідноі! Крӑщоі її нема; зя
що ти хочешъ її убітн? На голову мою! возьмй її, розбйй
обухомъ, — не трёба мні її: тільки дай дочці своїй ще по-
жіти на світі, не заідай її віку, вона не виновата!

(Хома дрожа посматриваетъ на гостей).

Гнатъ ( быстро подбываетъ къ Назару). Когло ти прò-
сишь? комў кланяеся? передъ кимъ падаешь? Я на тèбе
після сёго й дивітьця не хочу; прощай!... Кланяетця дя-
волу! Вінъ тебе кипячою смолою напоіть! (Хочетъ идти).

НАЗАРЪ (удерживаетъ его). Постій, дай ще слово скажу.

Галя (обнимая ног отца). Ви покійній мăтері, якъ
вона умірала, біл домовіни обіщали мене відать за На-
зара. Що ж ви робите? чим я васе прогнозівіла? зя що
мене хочете убіть? Хибя ж я не дочка вӑша? (Заливается
слезами).

НАЗАРЪ. Камінь! залізо! ти огню хочешъ! Буде огнь,
буде! для тèбе все пекло визову... ти жди мене. (Галь).
Бідна, бідна! въ тèбе нема батька, въ тèбе кать есть, а не
батько! Бідненька, сєрденько моє, пташечко мой безприютна!
(Цьлуетъ ее). А я ще біднійший тèбе: у мєне й ката нема,
нікому и зарізати! Прощай, моє сєрце, прощай! не забарю-
мось побачитьця. (Галя безмолвная падаетъ на руки На-
зара. Онъ цьлуетъ; Хома силится вырвать ее. Назаръ от-
талкиваетъ его и снова цьлуетъ Галю).

НАЗАРЪ (Къ сватамъ). Роскажіть полкoвницу, щo бачили
и щo чули. Скажіть, що ёгo молодa при вaшихъ очaхъ ці-
лувалась зo мнoю. (Галя обнимаетъ его и цьлуетъ). Бaчите,
бaчите! Прощай же, моє сєрце, мой голубочко! (Цьлуетъ
ее). Я знaю, щo мині робіть. Я знайду прaвду. Прощай!
вернєсь, сподівaйся.

(Галя падаетъ безъ чувствъ. Назаръ, закрывъ лицо ру-

296

Полетівъ орлòмъ!... Я все плàкала,
Все сміялася.

И додòму козакй, зза Дунàй-ріки,
Завертàлися.

Не всрнўвся мій... молоді літà
За щò трàчу я?

Зорà зъ місяцемъ пострічàлася —
И заплàчу я.

Точнісінько моя дòля! ненàче сю пісню про мèне зложй-
ли. Де моі молоді літà? и сліду немà, мовъ повèрхъ водл
поплилл. (Помолиавъ). Щò жъ се спрàвді ніхтò не йде? А
вже мині ся навіжèна Стèха! пішлà за дівкàми, та десь и
застрàла съ козакàми. И звелà жъ іхъ нечйста мàти докўпи!
Нехàй би сей Кичàтпй бувъ пàрубокъ, а тожъ ужè старий
чоловікъ... Не взявъ би вінъ собі въ клюшниці не молодў,
а розўмну, вірну, дотèпну до всàкого діла та старèньку! а
то... якъ та дзйга, такъ и снуè. Якъ-то вінъ дочкў свою
ще пристрòіть? Бачъ, у полкòвниці лізе! Чи дòвго жъ то
вонà бўде любовàтися ёгò лйсиною замість ясного місяця?
Охъ, охъ! старі, старі! спдіть би вамъ тілько на печі та
жувàть калачі; такъ ні, давàй пмъ жіпку, та ще молодў.
Якъ же бакъ, чи не такъ!... Отъ Стодòля молодèць! я ёгò
знàю, вінъ протòпче стèжку черезъ полкòвничпй садòкь. Та
й дурний би бувъ, кольбъ не протоптàвъ. Про себè скажў,
що... тèе... хтось идè!... Зàразъ, зàразъ! Насìлу! (Отво-
ряетъ дверь).

(Входятъ Назаръ и Пинатъ).

Хозяйка. Святъ, святъ, святъ! Відкілл се, якòю дорò-
гою, якймъ вігромъ, якймъ шляхомъ занеслò васъ у мою
хàту?

Гнатъ. Не питайся, голубко, старà бùдешъ, хочь се,
признàтьця, и не пристàло твоїй пїці. Чогò жъ ти такъ на-
сùпилась?

297

Хозяйка. Сідайте, буздте ласкаві, сідайте!

Гнатъ. Ну, гòді жъ, не сèрдься. Мàло чогò зъ язикà не спливè! Не вже трèба переймать, щò повèрхъ води пли- вè? У тèбе сèгòдні вечорніці?

Хозяйка. Хибà жъ нàши вечорніці для васъ? Ви такъ тілько прийшлі — посміятьця.

Гнатъ. Такъ-таки и посміємòся, коли бùде вèсело.

Хозяйка (лядя на Назара). Бùде вèсело, та не всімъ.

Гнатъ. Ну, се вже опісля побàчимо. А коли—кè намъ чого-нèбудь такòго, для чòго чаркнй рòблять, та й зубàмъ пошукай робòти. Проклàтий скряга и повечèряти не давъ. Ну, чогò жъ ти ротъ роззявила? мерщий!

Хозяйка. Зàразъ. (Отходя). Бідненький Назàръ! (До- стаетъ съ полки флягу съ виномъ и закуску и ставитъ на столъ).

(Назаръ печально смотритъ на Игната).

Гнатъ (къ хозяйкъ). Тепèръ же знàешъ що? візьмй мітлù та метй, вясни хорошèнько місяць: бачъ, якъ насù- нило! А ми тимъ чàсомъ побалàкаемъ, щò трèба.

Хозяйка. Що се, Богъ зъ вàми! хибà я відьма?

Гнатъ. Я такъ, навманя сказàвъ. Заткнй пàльці въ ўха. Чи вторòпала?

Хозяйка. А!... ви хòчете нишкомъ побалàкати. Дòбре, я підù по Стèху. (Надъваетъ свиту и уходитъ).

Гнатъ (посмотрьвъ ей вслвдъ). Пішлà. Ну, щò жъ дй- висся на мèне, мовъ не пізнаèшъ?

Назаръ. Тепèръ би й рідного батька не пізнàвъ.

Гнатъ. Розùмні люде усè такъ роблять: и въ хорòмахъ, якъ у хàті мужйкъ. (Наливаетъ рюмку и подноситъ). Не хòчешъ? якъ хòчешъ! а я совітувавъ би чàрочку-дрùгу Адà- мовихъ слізòкъ, якъ казàвъ булò отèць эконòмъ. Не забùвъ Брàцький манастиръ?

Назаръ. Ні, скажи лùчче, на що ти менè повiвъ сюдi?

Гнатъ. На те, щобъ побалàкати зъ тобòю, якъ зъ ко-

13*

298

закòмъ, а не зъ бàбою. За козàцьку вòлю и рòзумъ! (Вы-пиваемъ).

Назаръ. Щаслйвий ти чоловiкъ!

Гнатъ. Ти щаслiвiйший мène.

Назаръ. О, якъ-би ти посiдiвъ у моiй шкўрi! Ходiмъ,
Игнaте, мiнi тутъ дўшно.

Гнатъ. Стрпвӑй, ще pано. Подiвимся, якъ людe дoбрi
веселятця, та посoвiтуeмся, кудi йти.

Назаръ. Мпні однò, куди ни поведěшъ.

Гнатъ. Ти впьять баба. Чи пристàли жъ козакў такi рěчи?

Назаръ. Гірко мині, Гнàте! ти смiёсся, а въ мèне пе-
чiнки вèрне. Хибà жъ моè гòре смiшить тèbè?

Гнатъ. Смішіть.

Назаръ. А я дўмавъ — ти дoбрий чоловiкъ.

Гнатъ. А я дўмавъ — ти козӑкъ, а ти, бачў, баба.
Ну, скажи минi, чогò ти дурiешъ? де твiй рòзумъ? Чи стòiть
же жiнка, хочь-би вонà булà дoчкà нiмèцького цèзаря, чи
стòiть вонà такòго дорогòго дoбрà, якъ чоловiчий рòзумъ?

Назаръ. Стòіть.

Гнатъ. Брехнӑ! Ти знаёшъ, въ якў цiну постàвивъ
царь Соломонъ золотий плугъ. Вiнъ кàже, що при нuждi
шматòкъ хлiба дорòжче зòлота. А я скажў: чàрка горiлки
козакў millionша усiхъ жiнòкъ на свiтi.

Назаръ. Ти менè, Игнàте, морòчишъ, а миini тепèръ
трèба цiрого дpуга.

Гнатъ. Дòbre. Я вiнъ и есть, бо кажу прàвду. А коли
хòчешь, то й брехàть почнù для tèbè. Все, щò хòчешь.

Назаръ. Не смiйся, а дiломъ кажи, щò робить минi.
Тобi мòжна и говорить и дùмать.

Гнатъ. Ось-що. Першъ усёго, вйпий горiлки. Вонà и
безъ мène наведè tèbè на рòзумъ. (Называетp рюмку). Чи
не забўвъ ще ти, якъ розўмно розсуждà латiнський вiрш-
нiкъ... якъ пакъ ёгò... ну той, за якòго менè въ Брàцтвi
вiпарили рiзками, якъ отèць pекторъ пiймàвъ у мène за ха-

299

лявою ёгò мўдрі вірши. Вінъ каже: «Дурніця все, опрічъ
горілки, а йноді п жінка підъ рўку». Оцё такъ! *(Выпис
ваеть)*.

НАЗАРЪ (презрительно). Бідний ти сердечний чоловікъ!
Я дўмавъ, що въ тèбе хочъ кріхта е добрà, а въ тèбе
немà й тогò, щò мàе й скотйна. О, якъ-би ти эмігъ загля-
нуть сюдй (указываетъ на сердце) куди самъ Богъ не за-
глядà! Та ні! мòже, ти тільки морòчишъ менè; мòже, ти
тільки такъ кàжешъ. Другъ ти мій дòбрый, вірний мій, ти
жъ такй плàкавъ коли-нèбудь: плачъ зо мнòю тепèрь; хочъ
прикйнься та плачъ. Не мучъ менè: въ мèне відъ гòря сèрце
рвèтця! Нехàй вже ті сміютця, що живùть у пèклì: імъ
любо; а ти жъ такй чоловікъ. *(Съ'участіемъ смотрите
на него)*.

Гнатъ. Такъ, я чоловікъ; а ти й спрàвді бàба, ще разъ
тобі скажу: кà-зна за чимъ вбивàесь.

НАЗАРЪ. Немà у тèбе сèрця, кàмінь ти!

Гнатъ. Якъ хòчешъ, такъ и дўмай, а я нещàснійший
одъ тèбе, нещàснійший одъ твоèі собàки: вонà лàщитця до
тèбе, а ти іі кохàешъ; а я?... И я, дурнй, колйсь любивъ и
къ гàдинамъ жінкамъ ласкàвся, ридàвъ гарячими слёзàми,
радъ бувъ и живьнь одàть за нихъ... и щò изъ тòго? чи хò-
чешъ знàти?

НАЗАРЪ. Не трёба, не хòчу, не говорй! у тèбе немà
Бòга въ сèрці.

Гнатъ. А бувъ колйсь, та мòхомъ сèрце оброслò, якъ
той гнилой нікчèминой пень дубòвый. Прийде и твоя порà, все
згадàешь. *(Ласково)*. Гòді жъ тобі, гòді! не дивйсь такъ
хмàрно: дàлебі не полèгша. Дурніця все: и товарйство, и
любовъ, — цуръ імъ! немà іхъ на свìті. Одні дўрні и діти
вірять латйнськимъ віршамъ. А лўчче поговòримъ о дìлі, а
тимъ чàсомъ налетятъ сорòки чорнобрòві, вìпьемъ, пожар-
тўемъ, и віръ мині — вся дуръ изъ головй вйлетить. Я се
знàю: менè лйхо навчило.

300

Назаръ (вставая изъ-за стола). Та и я извідавъ гòре,
та нічòму не навчйвся; тебè жъ не хòчу слùхать: ти злій-
ший дàвола (Хочетъ идти).

Гнатъ. Куди жъ ти?

Назаръ. Зъ тобòю хòлодно, підў у пèкло погрітьця.

Гнатъ. Стривàй, ти самъ не знàйдешъ. Я шляхъ тобі
покажў.

Назаръ. Найдў й самъ.

Гнатъ (удерживаетъ его). Ти и спрàвді хòчешъ итй?
Скажёний, ти зъ глùзду зъіхавъ!

Назаръ. Я нічому не дамъ себè въ обіду, и дурного
совіту не послùхаю. Пусті менè.

Гнатъ. Насìлу прочùнявся. Та кудi жъ ти, навiжений?

Назаръ. (вспыльчиво). Мовчй, а то тутъ тобi и амйнь.

Гнатъ (не выпуская руки Назара). Такъ и я зумію, та
щo пòтiмъ? Зъ холòднимъ мертвецèмъ у домовiну?

Назаръ. Хоть до чòрта у пèкло! Пустì менè, я пiду у
Чигиринъ до полкòвника.

Гнатъ. Чогò?

Назаръ. Убыю ёгò!

Гнатъ. А якъ не вьбешъ, тодi шò? чи не мùспшь убла-
гать ёгò вiдкинутьця вiдъ Гàлi? га?

Назаръ. Такъ, чи не такъ, а я пiду.

Гнатъ. До дàвола въ гòстi! Чи не лùччё жъ, замiсть
пузàтого полкòвника, обнàти тòпкий та гнучкий станъ Гàлi?
Не хмùрся та послùхай, та робi такъ, якъ я тобi скажù, бо
ти сèгòднi нiчòго пùтнèго не вiдумаешъ.

Назаръ. Щò дàльше?

Гнатъ (осматриваясь). Чи глухi тутъ стiни? (Въ пол-
юлоса). Украдьмо Гàлю, отъ и все. Чи дòбре?

Назаръ (немного помолчавъ, жметъ руку Гната). Про-
стi менè...

Гнатъ. Ну, щò ще?

Назаръ. Ти пèвний другъ!

301

Гнатъ. Ну, объ сёмү пòслі. Кажи, такъ, чи не такъ?

Назаръ. Такъ! Я ввесь твiй: говори, приказуй.

Гнатъ. Слухай же. Вонà, звiсно, вихòдила до тèбе ко-
ли-нèбудь пiзно вèчоромъ у садòкъ, хоть, мòже, й не однà?

Назаръ. Зъ клюшницею.

Гнатъ. Сўща кохànка! Чи не завалӑвсь у тèбе въ ки-
шёні якій червінець?

Назаръ. Два.

Гнатъ. Шце лўчче. Се жъ бўде клюшници на серёжки,
а плӑхту на словӑхъ обiщай. Тiльки домoвся зъ нёю такъ,
щобъ вонà про мёне не знàла, бо жiнкi пàголо всi цоко-
тўхи: не для iхъ вiгадано слово мовчàти; до тoго ще й до-
рoжче запрoсить.

Назаръ. Нічого не пожàлую, усё вiддàмъ, що въ мёне
ё. Де тiлько клюшницю пoбàчу?

Гнатъ. Вонà бўде тутъ. Аджё ти чувъ, якъ ласкà ха-
зайка Стёху, за те що довго бàритця? Глядй жъ, зрoбишъ
тутъ усё якъ трёба, а я дожидàтиму васъ крiй старòi корч-
мi зъ трoйкою дoбрихъ воронiхъ. Знàешъ, за садкoмъ, на
старий дорoзi?

Назаръ. Знаю.

Гнатъ. Сю корчмў п днемъ люде христючысь обхòдять,
а вночi нiхтo не посмiе; такъ кращого мiсця нiчого й шу-
кàти; тiльки порàйтесь моторнiйшъ.

Назаръ. А якъ вонà не захoче, — щo тодi?

Гнатъ. Хто? клюшниця, чи...

Назаръ. Та й та, й друга.

Гнатъ. Захoчуть обiдвi, тiлько ти зумiй согласiти.
Клюшниця за червiнця пiде колядовàть хоть до сàмого са-
танi; а Гàля въ однiй сорòчцi пiде за тoбoю на край свiта;
а якъ се дўже далёко, такъ ти спровàдь ii на Запорiжке, а
тамъ и самъ гётьманъ не бiльший одъ чабанà. Аджё ти не
випiсувавсь изъ запорòзцiвъ?

Назаръ. Нi.

302

Гнатъ. Такъ якого жъ злідня ще хотіть? А хто пакъ у тѣбе куріннинъ отамаїномъ?

Назаръ. Сокорина.

Гнатъ. Знаю! о, голінний, завзятий чоловікъ! въ кірці воді д'авола ут'опить, не то- що въ Дніпрі. А! здаётся, хтось идё.

Назаръ. О, якъ-би твоё, бр'ате, слово та Вогу въ ўха!

Гнатъ. Нема пічіго на світі лёгше: тільки повеселій, будь козакомъ. Мовчі (Громко) Ну, віпьемо жъ чарочку за шинкàрочку. (Пютъ).

Хозяйка. Якъ же я утомилась! на сілу найшлà іі, прокляту Стёху!

Гнатъ. А щò, змахнула пилъ зъ місяця?

Хозяйка. Сміьтесь, а вонò и спрàвді погòда утихомирилась.

Гнатъ. Оцё жъ тобі за труді. (Подаетъ чарку).

Хозяйка. Цуръ ём'у, якъ я втомілась!... Ні, спасібі, не підъ сілу... Хибà вже для васъ. (Пробуетъ по немножку. Гнатъ знаками проситъ. Она, въ притворствъ усилий и кривляній, выпиваетъ, а остальныя капли хлещетъ въ потолокъ). Щобъ ворог' мовчàли й сусіде не знатп! (Отдаемъ чарку).

Гнатъ (подноситъ Назару; тотъ отказывается знакомъ). Не хочешъ — якъ хочешъ. А мині здаётся, що и на світі нема такого горя, якого бъ не мòжна булò утопить въ чарці горілки. Чарка, друга и—чорта у вòду. Такъ, Катерйно?

Хозяйка. Якъ ком'у піншому, то й квàрта не помòже.

Гнатъ (Назару). А ти спрàвді не бўдешъ пить?

Назаръ. Не буду.

Гнатъ. Вольному вòля, а спасённому рап. За твоё жъ здоровья! (Выпиваетъ). Прàведно співàетця въ тій пісні, що кàже, колибъ мужики не жінка, не знавъ ли вінъ скук, колибъ не горілка, де дівàть ли мук? Такъ у горілку її

303

прокляту, у горілку! Розумний чоловікъ тебе вдумавъ,
такъ! (Къ Назару) Та на тèбе брідко й дивітьця. Ну, ще
жъ одну та й гòді вже. (Наливаетъ). Чи втямкі тобі, якъ
ми втікàлі зъ Брàцького на Запоріжже та на дорòзі зустрі-
ли одну чорнобрівеньку, и ти чуть-чуть бувъ не промінявъ
запорòзськоі вòлі на іі чòрні брòви? Бачъ? ти забùвъ; а я
такъ все запрошèдше знаю, та й щò бùде, одгадаю.

Стеха (вываетъ второпяхъ). Охъ моя мàтінко, якъ
утомйлась! Шùточки! оббігала усі усюдп! (Осматриваясь)
Охъ, Бòже мій! я и не бàчу. Добрù-вечіръ вамъ! Отъ вже й
не дùмала, й не гадàла! Спасибі, спасибі! не погнушались
нàшихъ слобідськихъ вечорніць. Такъ ужè й не здивùйте:
у насъ усè абй-якъ: не те що у васъ у Чигирйні.

Гнатъ. Та у васъ ще краще.

СТЕХА. Гòдi бо вамъ сміятьця.

Хозяйка. Чи прийде жъ хто?

СТЕХА. Якъ же? усі прийдуть.

(Гнатъ беретъ за руку хозяйку и отводитъ всторону.
Назаръ встаетъ изъ-за стола и подходитъ къ Стеху).

Гнатъ (къ хозяйке). У мèне щось головà розболìлась;
пiду подивлύлось, який місяць. Чyешь? а про кобзаря, мабyть,
и забyли. Збiгай лишень. Безъ ёго и гульня не гульня.

Хозяйка. Стёхо! ти звàла Кирика?

СТЕХА. Моя мàтіночко! и забyла. Я зàразъ збiгаю.

Гнатъ. Впьять де-нèбудь застрàнешъ.... Збiгай лyчче
самà.

Хозяйка. Дòбре. (Хозяйка и Гнатъ уходятъ).

Назаръ (беретъ за руку Стёху). У мèне è прòзьба до
тèбе, Стёхо.

СТЕХА. Знàю, знаю, якà прòзьба: — сказàть пànноццì,
щобъ вийшла до васъ, якъ панъ заснè; та тепèръ тільки не
те вже, що пèрше булò. Аджè ви самй знаюете, щó незабà-
ромъ зробйлось.

Назаръ. Се не помiшàе; минi тiльки однo словèчко ска-

304

зати. *(Даетъ ей червонецъ)* Нà тобi; ще й плàхта бўде,
колй услўжишъ.

СТЕХА (принимаетъ червонецъ). Не придùмаю, якъ би
се зробити. Лихà годйна те, що старий цілісіньку нічъ очёй
не заплющить. Сердèшна пàпночка! а якъ я плàкала, якъ
просила! ні, таки на своймù постàвивъ старий сатанà.

НАЗАРЪ. Такъ ти зрòбишь? дожидàти?

СТЕХА. Зроблò, зроблò, тільки...

НАЗАРЪ. Не бiйсь! бiльшъ копi лiха не бyде. А колi
хoчешъ, такъ и ти зъ нàми. Ну-лишень, чкурнèмъ.

СТЕХА. Кудi зъ вàми?

НАЗАРЪ. Тудi, де лyчче жiти, де бyдешъ ти пàнiею, а
не клюшницею: чи вторòпала?

СТЕХА. Глядiть, чи не дyрите ви менè? И спрàвдi дy-
мають, що якъ вони багàтi, такъ усè и iхъ.

Гнатъ (за сценой). Кàтре, Кàтре! а погледи, щò се на
мìсяцì?

Голосъ хозяйки. Хибà не знаете? брàтъ брàта на вìла
пiднàвъ.

Гнатъ. Якъ же се? Дàлебi я не чувъ.

Хозяйка. Нехàй у хàтi роскажу, я змèрзла.

(Впродолженiе этого разговора Назаръ объясняется со Стехой знаками и шопотомъ. Стеха дьлаетъ утвердительный знакъ и отходитъ. Входятъ Гнатъ и хозяйка).

СТЕХА. А хибà жъ ви сёгò не знаете?

Гнатъ. Абò забўвъ, абò и зовсiмъ не знавъ; не згадаю.

СТЕХА. Такъ ось бàчите, якъ вонò. Якъ Христà дочи-
тались, стàрший братъ на велiкъ-день, колi ще дòбрi люде
на yтренi стояли, пiшòвъ пiдкинуть волàмъ сiна, та замiсть
сiна проткнyвъ вiлами свогò мèншого брàта: такъ iхъ Богъ
такъ и постàвивъ укyпцi на мìсяцi, на видъ усёмy хрищё-
ному миpу, щобъ бàчили, що и скотиhi грiхъ iсти у такий
великий пpaзнникъ, поки пасòкъ не посвятять, а не то що
людямъ.

305

Хозяйка (насмшыліво). Ачъ якъ мўдро прочитӑла!

Гнатъ. Чўдо не дівка! розўмиа и красіва. (Обнимаетъ Стеху).

Стеха (притворно). Щд се, які спрӑвді безстійдні оці городські козакі! усё об імъ знушатьця надъ намі та й тільки. (Гнатъ чыгуеетъ ее). Ну! отъ ищё відумали що! не- нӑче се звичайно! Пустіть, дàлебі закріпіў.

(Съ шумомъ входятъ козаки и дьвушики).

Въ толпѣ. Ай да Стёха! Отъ мотёрна: и тутъ успіла. А старей Кпчӑтий!...

Стеха (вырываясь). Ну, щд поживілсь? Не бійсь, такі не довелось поцілувати. Хто тамъ гёрло дерё, що успіла? Вонй тільки такъ, нічого не зробілп.

Гнатъ (къ козакамъ). Ну, хто у васъ отамӑнъ? Чп есть музьки?

Голоса. И кобзӑрь и музьки.

Гнатъ. А останне: віпить и закусіти?

Голоса. Якъ безъ сёго? Усё е.

Гнатъ. А, та й брӑвпі жъ молодці! щд твоі чигирінці! (Къ дьвушкамъ) Котòра жъ изъ васъ піде зо мною танцювӑти?

Голоса. Пропустіть, пропустіть — музьки йдуть.

(Входятъ музыканты-жиды. Впереди с.п.пой старикъ съ кобзою. Дьвушки и козаки въ безпорядкъ разступаются. Впродолженіе суматохи Назаръ разовариваютъ съ Гнатомъ).

Гнатъ. Будь бо веселійший, не покàзуй віду. Стёха зуміе одкарӑскатьця одъ нихъ, тільки намъ зъ тобдю трёба попёреду утікàти. Я, пожàлуй, хочъ и зàразъ підў, а ти зостӑнься тутъ поки, — такъ, для віду. Та чуешъ: не дўже дòвго женихайся, а мерщій въ корчмў; я тамъ бўду.

Назаръ. Дòбре, тільки и ти проворнійше.

Гнатъ. За мёне не бійсь. Дивйсь, старпі знакòми! Кузьмà, якймъ се пòбитомъ тутъ опинйлись?

306

Одинъ изъ козаковъ. Зъ хуторівъ до цёркви, а ве-
чорніці по дўху чўемо.

Гнатъ. Молодці! А ви, жидовà, якъ сюдй зайшлй?

Жидъ. А такъ, слёхомъ. У Цигиріні немà заробітку,
а мн процўли, сцо у пàна Кнцàтого весілле бўде, такъ и
прийслй сюдй.

Гнатъ (всторону). Жидівське ўхо! (Громко) А нўте жъ!
учістье запорōзського козачкà. (Къ козакамъ) А зъ васъ
хто бойчійшнй? ударь, я подивлюсь, чи такъ, якъ у насъ бу-
вӑло на Запорōжлй. (Тихо Назару) Гōді, не дурій. Я жъ
кажў, усё бўде дōбре.

Назаръ. Чи бўде, чи ні, тільки зділай мйлость, не бӑвся
тутъ, идй швйдче.

Гнатъ. Поспіемо ще зъ кōзами на торгъ. Не покàзуйся,
будь лàскавъ, такймъ сумпймъ: все зопсўешъ. Подйвимся
козачкà та й гòдi.

(Удаляются въ глубину и разговаривают между собою.
Музыканты заиграли. Одинъ козакъ выскакиваетъ изъ тол-
пы и пляшетъ козачокъ. Гнатъ и Назаръ любуются).

Гнатъ. Ай да молодёцъ! отъ жвӑвпй! що твiй запорō-
жецъ! (Танецъ кончается). Ну, веселітеся жъ, люде дōбрi,
гуляйте, хлōпцi, а намъ улё гōдi, порà іхать: до Чигпрйна
не блъзько, а до свiту трёба буть тамъ. Прощайте, козаки!
прощайте, дiвчàта! прощай, хазайко! А де жъ та... Кпчà-
того? (Стеха прячется между козаками. Гнатъ, поймавъ
ее, цьлуетъ). Прощай, сёрдечко моё, мой розўмнпця, мой
красàвщя! прощай!

СТЕХА (вырываясь). Ай-ай-ай! закршчў, ій же то Бòгу,
закричў.

(Назаръ и Гнатъ уходятъ. Хозяйка провожаетъ ихъ).

СТЕХА (охорашиваясь). Щò за нарòдъ такий сi козаки!
усё бъ iмъ цiлувàтьця. Непàче й помоглёсь. (Къ хозяйкъ)
Тiтко, тiтко! а пўмо мн зъ тоббю. (Пляшетъ и поетъ):

308

усіхъ ціхъ голодрӑнцівъ. (Выходитъ кобзарь). Ось вінъ, мій
голўбчикъ. Ну лишень яку-нёбудь пісеньку съ приговёрками,
абъ кӑзочку страховіночку, щобъ цілу нічъ не заснўлось.

Ковзарь. Добре, добре. Хочешь казочку, хочешь пісеньку, что любишь.

Голоса. Казку! Казку!

Другіе. Ні, пісню, та таку, щобъ жіжки затрусились.
Ми ще не танцювали.

ПЕРВЫЕ ГОЛОСА (и съ ними Стеха паче вспяхъ). Натан-
цюєтесь пщё, поки до трётіхъ.

СТЕХА. До півнівъ ще не трохи. Казку! (Къ хозяйку)
Казку, тітко?

Хозяйка. Звісно, казку, поки ще не такъ пізно; а
опісля и слухать стршно бude.

КОВЗАРЬ. Коли казку, такъ казку; мині все однò.

Въ толпъ. Перещебетала-таки цокотуха.

Другой голосъ. Ачь якà!

СТЕХА. А що, га? таки перещебетала!

(Кобзарь садится на скамейку. Крупомъ него съ шумомъ
и хохотомъ толсятся въ безпорядкѣ козаки и дъвушки).

СТЕХА (подноситъ кобзарю рюмку вина). Вицкий, дідўсю,
для смілості.

КОВЗАРЬ (выпиши). Спасибі тобі, дівко! (Прокати.яв-
шись) Слухать — що істи, въ горшку не бівтати, ўсівъ не
марати, словъ не пропускать, другимъ не мішать.

(Общій легкій шопотъ и смехъ).

СТЕХА. Послухаю, послухаю, чи есть же така страхо-
вина, щобъ я злякалась.

Голосъ. Чѣшѣ ти? коли не будешъ мовчать, такъ
геть собі.

Другой. А то вйженемъ.

СТЕХА. А хтобъ посмівъ! Сотникъ васъ усіхъ пере-
вішае.

309

Голосъ. Дзусъ ёмў мўрому! Глядй, щобъ на одній осі-
чині не повісилли тебё зъ сòтникомъ.

Хозяйка. Та замовчіть же Бòга рàди! (Къ кобзарю)
Кажй, дідўсю, кажп; іхъ не переслўхаешъ.

Ковзарь (прокашилявшись). У Венгёрській стороні, у
цесàрцівъ, за шляхèцькою землèю, стоіть горà висòка; а
въ тій горі норà глибòка; въ норі сидить не звіръ, не птй-
ця — турèцька царіця. Сидить вонà сто тисячъ літъ, не мо-
лодіе, не старіе, а тілько де-дàлі зліе; ість вонà отъ східъ
до зàхідъ сòнця — не хлібъ печèний, не курèй и не яку-нè-
будь людськў стрàву, а трощить малèнькихъ дітèй, за те,
що, колі ще вонà булà у Турèщині важкòю, такъ ій ска-
зàвъ армèнський знàхарь, що вонà рòдить дочкў и дочкà та
бўде, якъ підростè, въ тисячу разъ крàще іі. Отъ вонà,
спрàвді якъ родйла дочкў, такъ зàразъ и ззіла її, та зъ тогò
чàсу сидить у норі и невгавàючш усè ість дітèй; не розбірà,
хоть хрещèні вонй, а хоть нехрещèні, ість усіхъ, ість тобі
всіхъ та й гòді, — и дівчàтокъ, и хлòпчиківъ...

Стеха (быстро). И хлòпчикiвъ! ахъ, вонà триклàта бà-
ба! Щàстс її, що я не знаю тièi горй.

Голосъ. А щò бъ ти зробйла?

Стеха. Що? задушйла бъ.

Голосъ. Кудй тобi, погàне!

Другой. Ти й за двèри самà боiсся вййти.

Стеха. Хто, я?

Въ толпѣ. Та не мішай же слўхать. Не хто жъ
більшъ, ти!

Стеха. Я боiсь? Хòчешь, зàразъ пiдў на грoбoвiще?
а колi хòчете, такъ у старў корчмў, щò на старòму шляхў.

Въ толпѣ. Прудкà дўже! за порiгъ не вiйдешъ, умрèшь.

Стеха. Я вмру! щò стàвишь?

Въ толпѣ. Моi музикànти на всю; а ти?

Стеха. Пiвведрà сливьàнки, три кускi сàла и палянийця.

310

Въ толпѣ. Добре! тільки щобъ, знаешъ, сливьянка була
зъ панського лёху.

Стеха. Та вже де ни візьмў, до сёго вамъ діла нема, а
поставлю. Де мій байбаракъ? (Надпьаетъ верхнее платье).
Гляді жъ, не цурайся слова. (Кобзарю) Якъ я вернусь, такъ
тоді докажешъ, дідўсю; атò я и не хòчу. (Уходитъ).

Ковзарь. Добре.

Въ толпѣ. А щобъ повірили, такъ принесі цеглинку
абò кàхлю зъ грùби, абó що хòчешъ, тільки зъ корчмі.

Стеха (за сценою). Добре, добре.

Голоса. Отъ дівка голінна, такъ такъ!

Другой. Чуприну ій та ўси, тоді хочь у пекло...

Третий. Такъ подумають, що козакъ.

Хозяйка. Вже козирь-дівка, не вамъ рівня. Отъ же й
піде; тоді платі.

Голосъ. Або сливьянку пий, а сàломъ и палянйцею за-
кўсуй.

Хозяйка. Побачимъ, побачимъ, чия візьме. Чогò сидити?
щобъ не дàромъ музейкамъ платить, ну лишь потанцюемъ
лùчче. А ну, вдàрте, та не пожидівський, а понàшому.

(Толпа въ безпорядкѣ разступается. Козакъ съ дъвуш-
кою выходитъ танцовать. Музыканты заиграли, и пляска
началась. Занавьсъ тихо опускается.)

АКТЬ ТРЕТИЙ.

Внутренность развалинъ корчмы. Стѣны безъ потолка и нѣсколько
уцѣлвшихъ стропилъ. Все занесено снѣгомъ и освѣщено луною. Нѣ-
 сколько минутъ молчанія. Вдали слышна пѣсня: потомъ ближе, ближе,
и является Стеха, робко припѣвая: «Охъ серèжки»!... Она остановли-
вается у развалившейся печи и съ робостію осматривается кругомъ.

Стеха. Якъ стрàшно! Де жъ вони? И кòней тожъ не-
вйдно. Чи не махнүли вони соби? Тò-то бùде дòбре! За два
червìнцì продàть своè щàсте... (Осматриваетъ слпды). Нi,

311

опрічъ моіхъ, нічніхъ не видко слідівъ. Щò, якъ вони обманили та друтнимъ шляхомъ?... отъ тобі й сòтничка! Побіжү мерщій до дому, чи не подіялось чогò тамъ. Роскàжуть, що я помоглà, — тоді усё пропàло. *(Поспішно возвращается.)*

*(Навстрічу ей Назаръ несетъ на руках Гало.)*

Стеха. Се ви? А тутъ такъ стрàшно... Чи не случилось чогò?

Назаръ *(опустивъ Гало)*. Нічого не бійсь. А кòні тутъ?

Стеха. Ні, я не бачила.

Назаръ. Збігай подивйсь, и якъ немà, то біжү мерщій у слободù, чи не зустрінешъ на дорòзі.

Галя. Стèхо! чомү якъ ти не йдешъ? Біжі якъ скорішъ; бàтюшка прокйнетця! біжі бо!

Стеха. Зàразъ, мой пàнночко; для васъ на край світа полечү. *(Поспішно выламываетъ изъ печи изразецъ.)*

Галя. Щò ти рòбишь?

Стеха. Зàразъ. Се одъ вовківъ. *(Быстро удаляется.)*

Галя. Ходімъ на дорòгу: мині тутъ стрàшно.

Назаръ. Не мòжна, моè сèрденько: тамъ побàчять, а сюді ніхтò не ввійде.

Галя *(грустно)*. Ну, робі якъ знаешъ, а я... я все зробила... Бòже! на зорі прокйнетця бàтюшка... Охъ, Назàре, Назàре! щò я паробила!

Назаръ. Лùчче нічого не можна булò зробить.

Галя. Бàтюшка менè прокленè.

Назаръ. Себè нехай проклинàе... Ти змèрзла, мой крішечко? Візьмй мою кирèю. *(Снимаетъ плащъ и разстилаетъ по сняту.)* Спочйнь, моè сèрденько; покладй своі ніженькі у мою шàпку. *(Галя садится на плащъ. Назаръ вкладываетъ ея ноги въ свою шапку).* Оттàкъ теплійшь (щылуетъ ее) теплійшь, моè серденятко.

Галя. О, мій голùбчику, мій сòкілъ юсний! якъ мині тèпло, якъ мині вèсело!... Тільки я боюсь; бàтюшка мій та-кий сердітий.

312

НАЗАРЪ. Не бійсь, мой птӑшечко, нічого, поки я зъ то-
бюю. Не бійсь, тільки люби мене. Я подумавъ тоді... коли...

Галя. Коли? Що подумавъ? може, недобре?

НАЗАРЪ. Не то, що не добре, та не тепер згадувать
объ чим-небудь недобрімъ, коли на серці така радість. А
завтра... що завтра зо мною буде? Я вмру, мене задушить
моє щасте, мой доля. (Кладеш ей на колени свою голову.
Галя перебираетъ его волосы. Назаръ, подняв голову, съ
ньжностіo смотритъ ей в очи.) О моі очи, моі карі! по-
глядіть на мене, моі зорі ясні! (Немного помолчавъ) Серце
моє, ти не казала батюці, що підешь заміж за полковни-
ка? не казала?

Галя. Опять! Якій же ти справді!... Я заплачу.
Аджежъ вінъ нічого мині не говоривъ о полковникахі, такъ
якъ же бъ я ёму сказала?

НАЗАРЪ. Біденька! вінъ продаваєві тебе, а ти нічого
й не знала. Прості ёго. Нехай Богъ милосердній на тімъ
світі за се ёго осудить и покарáe.

Галя. Я молитвмусь за ёгo гріхй. Мoже, Богъ ёму
простить.

НАЗАРЪ. Молісь за кого хочешъ, тільки не розлюбі
мене, мой галочко... Я вмру тоді.

Галя. Якій ти чудний! ти думаешь, що я тільки такъ
тебе люблю. Ні, Назàре, я не люблю, я її сама не знаю, що
роблю... Якъ би тобі росказять? Ажъ стрáшно! Знàешъ
що? коли я дивлюсь на тèбе, такъ мині здаётця, що тп —
такъ се я, а що я — такъ се ти. Такъ чудно; не знаю,
одъ чого вонò се такъ. Коли зостàнусь однà на самоті, то
все про тèбе думаю, думаю, и мині пристàвитця, що ти въ
Чигирині передъ гетьмânськими хорòмами на воронòму коні
гарцюешъ, а усі гетьмânші, полковниці ні на кого більшъ и
не дивлятця, опрічъ на тèбе... У мене въ очàхъ такъ и по-
темніе... Я заплачу, заплачу, такъ вàжко на сэрці стàне.
Одъ чогò вонò такъ, Назàре? ти не знаешь?

313

Назаръ. Знӑю, моё сёрденько, знӑю! Якъ любо, якъ
мині ти говòришъ! Промòвъ ще разъ, обіймі менè. (Обни-
маются, ичълуются.) Ще, ще одинъ остàшпїї разъ. (Въ из-
неможеніи кладетъ ей голову на ко. пьни.)

Галя. Якъ мині вёсело зъ тобою! Чи вонò усё такъ
бўде вёсело? скажй мині, Назàре.

Назаръ (не поднимая головы). Увесь вікъ!

Галя. Куді жъ ми поідемо?

Назаръ. У рай.

Галя. Я се знӑю; та де жъ вінъ?

Назаръ (поднявъ голову). Не питӑй мене тепёръ; я ні-
чого не знӑю. Ми поідемо туді, де нема и не бўде ні пол-
ковника, ні бӑтька твогò, де тільки одна вòля, одна вòля та
щасте. О, якъ ми бўдемо гӑрно жити! Збудўю тобі хàту
світлу, світлу та впсòку, розмалюю іі усякими краcками—и
чорними, и блакйтними, и зеленими, усякими, усякими, наря-
жў тебе у шовкъ та въ зòлото, посажў тебе на золотімъ
кріслі, мовъ крàлю, и дòвго, дòвго, поки вмру, все любовà-
тимусь тобою. Та чп вмру жъ я коли-нёбудь? Ні, я нікòли
не вмру! Коли ти бўдешъ зо мнòю, то смерть не посміе п
въ хàту нàшу заглянуть.

Галя (грустно). Охъ, ні, Назàре, не кажй такъ! Мині
стрàшно стàло, и сёрце такъ защиміло, такъ заболіло, нена-
че чӳе недòбру годйну, абò якè гòре.

Назаръ. Якè гòре? де вонò? Для насъ нема ёгò на цì-
лімъ світі.

Галя. Не знаю, Назàре; тільки мині щось на сёрці такъ
вӑжко, такъ гірко... Я все дўмала про бàтюшку.

Назаръ. На щò жъ ти объ ёмӳ дӳмаешъ? Не дӳмай, и
вёсело бўде. Знӑешъ, якъ приідемо ми у Кодàкъ... Се запо-
рòзський гòродъ... Отъ, якъ приідемо, мершій у цёркву, по-
вінчàваемось; тоді и самъ гèтьманъ насъ не розлӳчить, и бӳ-
демо дòвго, дòвго тамъ вёсело жити. Ти бўдешъ пісні співàти
и танцювàть, а я бўду грать на бандӳрі п роскàзувать тобі

14

314

про слӑвні ділӑ козӑцькі, про Сӑву Чӑлого, про Свірговсько-
го, про всіхъ, про всіхъ жвӑвихъ козаківъ нӑшихъ. Далі,
мині війгодуешъ сіна молодця чорнобрòвого, пошлемò ёгò
въ Січъ; тамъ постӑвлю ёгò передъ козӑцькою громàдою и
скаклү: «Любуйтеся, дивітеся: се мій синъ. Мині ёгò віго-
дувала, викохала мой Галя, такого молодця!» Щò, вёсело?

Галя. Вёсело, мій Назàре, мій майленький, а сёрце всё-
таки болить. Мині здаётця, що батюшка вже прокинувсь
и мене шукàе.

НАЗАРЪ. Богъ-зна объ чімъ дўмаешъ ти! Ось зàразъ
бўдуть кōні и вони насъ не найдуть, хоть нехай усю зёмлю
перевёрнуть. Не журپсь же, мой лàстівко!

Галя. Знаешъ, щò ходимъ до-дому, розбудимъ ёгò, стá-
немъ передъ імъ на коліна... вінъ насъ простіть; вінъ мене
любить.

НАЗАРЪ. Хпбà жъ я ёгò не просивъ, хибà жъ не ста-
вавъ передъ нимъ на коліна! Аджё ти бачила?

Галя. Бачила, ти просивъ... Назàре, вінъ мій батько.

НАЗАРЪ. Лўчче бъ не знать такого батька.

Галя. Ти сёрдисся, Назàре! Не сёрдься, мій милий, мій
чорнобрывий. Подивісь, я весёла, я не жалкую, що покину-
ла... Поцілуй же мене, мій сòколе ўсний, орле мій сизокрй-
лий. *(Обнимаются и цьлуются.)*

НАЗАРЪ. О, мой рàдiсть, мiй сонъ чарiвний! Не журpсь,
сёрденько. Скpо ми полетимо такъ, що не дожене насъ и
вiтеръ. А нiчъ-то, нiчъ! ненaче празникye нaшe шqстe. Ти-
ха, свiтла, якъ твoi яснi очи. Ти не боiсся? Побuдь тутъ
однa. Я пiду подивлюсь на дорoгу.

Галя. Ні, не боюсь.

НАЗАРЪ. Чогò жъ ти зновъ зажурpлась?

Галя. Такъ, нічого. Я згадала покійнницю няньку. Вонà
мині роскàзувала, що въ сiй корчмі давнo який-то запо-
рoзський старшинà ночувàвъ, а на дpуйгий день найшли ёгo
въ Тясмині; и що тутъ Богàпъ зустрічàвъ сiна свогo Ти-

315

мофія, якъ козакъ везлй ёгò зъ Молдàвиі, покрйтого червò-
ною китàйкою, п що тутъ запорòзці вйрізалі жидівъ. Зъ
ти годйни ніхтò въ йй не живъ: усё ніччю хòдять мèртві
жидй... Ухъ, якъ стрàшно тутъ!

НАЗАРЪ. Тобі твой нянька Бòгъ-зна-чого наговорила.

Галя. Вонà божйлась, що прàвда. Не ходй, лùчче
остàнься зо мнòю, абó ходімъ обòе. Мині вàжко и на минy-
точку розрізнйтьця зъ тобòю.

НАЗАРЪ. Я не підў... Ти не змёрзла?

Галя. Ні, твой шапка такà тèпла. (Снимаетъ шапку съ
ною и цьлуетъ). О, моà мйла шапка! Надінь її; и ти замёрзь.

НАЗАРЪ. Надінь ти. Я подивлюсь на тèбе, якà ти въ
козàцькіі шàпці. (Она надтваетъ шапку. Назаръ любуется).
Чўдо!... Чòрні ўсі, шàблю дамàську, пистоль за пòясъ — и
козàкъ хочъ кудй. (Цьлуетъ ее). Козàче мій чорнобрйвий!

Галя (надтваетъ ему шапку). Оттàкъ краще! Постіі,
я пришпилю стёнжку. Знàешъ, якъ на весìллі бувà у мо-
лодòго?

НАЗАРЪ. Се ти ще й зàвтра зрòбишь...

Галя. Охъ, тривай! я й забўла. Аджё я такъ взялà зъ
собòю и хùстку, що для тèбе вишивàла. (Вынимаетъ изъ-за
пазухи бьльй, шитый краснымъ шелкомъ, платокъ и по-
даетъ Назару). Щò, хорòший? Я самà вишивàла и грòши
на шовкъ самà заробляла.

НАЗАРЪ. Спасйбі, сёрце моё.

Галя. Чи не заспівàть оцё пісню про хùсточку, що я
въ Чигрйні у дàдини чùла?

НАЗАРЪ. Колл весёла, заспівай.

Галя. Ні, не весёла, та мині спіть ужё остіло. Слухай
же. (Выходитъ на край сцены).

(Назаръ стоитъ задумавшись).

Галя. Чогò жъ ти зажурйвся? То не трёба булò бъ и
співàть.

1

316

НАЗАРЪ. Нічòго, сèрце моè. Возьмй свою хүстку. (Подае ій хустку). Зàвтра знòву подарùешъ.

Галя. На що вонà мині? Розірві, колі вонà тобі не-
ліба; я дрùту вишню. (Печально) Тільки не знаю, колі.
(Плаче, помовчавши).

НАЗАРЪ. Не плачъ, моё сёрце. Дивйсь, я не журюся.

Галя. Не жүрисся? А чогò жъ ти плàкавъ? Ти щось
знàешъ, та не хòчешъ сказàть. Скажй жъ, мій гòлубе, мій
òрле сизокрйлий, скажй, моё сёрце!

НАЗАРЪ. Знаю, знаю, моя голубко, що я найщаслівій-
ший на світі.

Галя. Ба я щаслівійша за тèбе. Нікòли жъ не бùду спі-
вать про хùстку; цуръ ій!

НАЗАРЪ. Я тебе вийчу дрүгу, весёлу-весёлу та хорòшу.

(Дивлятця одно на другого и цілуюця. Хома и Стеха крадутця изъ-за шкапи).

ХОМА. Сюдй! òсь-де вонй! сюдй!

Галя. Б'атько!... Пропàла я!

СТЕХА (пробиае коло іхъ). Полкoвниця! полкoвниця!

(Назаръ мовчки бере лівою рукою Галю, а правою вий-
мае шаблю. Хома торопко веде на ёго челядь. Стеха хо-
ваетця).

ХОМА (скаженіе). Цілуйтеся, цілуйтеся, голуб'ята! (До
челяді) Клями ёгò, собаку! Чогò жъ стàли? Беріть, рвіть ёгò!

(Челять торопіе).

НАЗАРЪ. Хто хòче въ домовйну, виступай на мèне. (До
Хоми) Ти чогó хòчешъ?

ХОМА. Смєрти твоєї, злòдію!

НАЗАРЪ. На що жъ ти собàками цькуєшъ? возьмй самъ,
коли хòчешь.

ХОМА. Я рукъ паскўдить не хòчу. Беріть ёгò! О, песь
погàний! я розірвў тебе!

(Бьютиця на шабляхъ).

Галя (пада між ними на коліна). Тàту, тàту! убий,

317

убий менё! вйнна я; я прогнівйла тебе... Убий же менё, та-
точку, та не берй зъ собою!

Хома. Цить, кошеня крадене!

Назаръ (Хомі). Цить, сатано люта!

Хома. Дочку оддай!

Галя. Не оддавай, не оддавай! я утоплюся!

Хома. Топісь, гадино, поки не ростоптавъ я тебе!

Галя. Топчй, душй менё: я твой дитйна!

Хома (до челяді). Беріть ёгò! Я вась перевішаю! я вась зділотомъ окую!

(Челядь пориваетца на Назара).

Галя. Одърить! Одърить!

Хома. Не одурю! Не скавучи, зінське щеня!

(Напада на Гало. Назаръ заступа її. Челядь напада
на Назара ззаду и крутить ёму руки).

Хома. Ха-ха-ха! вòвче, вòвче! чому жъ ти не рвешь
нась?

Назаръ. Цить, жабо погана!

Галя (передъ Хомою на колінахъ). Тàту, тàту, кàте мiй!
я розiрвù тебе, — я день и нiчъ плàкатимусь на тèбе! Тан-
цювàть, плàкать бùду! Чогò забажàете, все робйтиму — не
вбивàй ёгò! Я за полкòвника пiдù...

Назаръ. Гàлю!

Галя. Нi, нi .. (Зомліла, падае).

Хома (до челяді). Чогò жъ ви дìвитесь? Нехàй здихà
собàка, а ви тимъ чàсомъ шкуру зниміть.

(Челядинець замахнувсь кием на Назара).

Хома. Стривàй! ми не татàри. За що ёгò убивàть? Чи
есть у кòго вiрёвки, пòясь, абò налiгачь, — що - нèбудь,
скрутить ёмy рyки й нòги?

(Челядь крутить поясами Назара).

Стеха (падае коло Галi зомлiлоi). Охъ, мой птàшечко,
мoй лебèдoчко! чи я жъ знàла, що такъ стàнетця? Про-
кйнься, мой зoзyлечко, мой лàстiвoчко!

318

Хома. От'акъ д'обре! Теп'еръ завяжіть ём'у ротъ. Отъ,
долад'у; у ёг'о, здаётся, що й х'устка у руці. Чи не весільна?
Д'обре, здалась такі на що-нёбудь.

(Завязують хусткою ротъ).

Хома. Не т'үго, щобъ стогнавъ. Мор'оцъ хоть и лютий,
та, молже, віддержить. А вже якъ в'овча тічка нападе... а
вовки здалёка поживу чують... отъ б'уде сніданне, н'ачисто
гетьм'анське! Теп'еръ положіть ёг'о на білу пер'іну — нехай
проспітця та под'ума, съ кимъ жарт'юе.

(Челять кладе Назара на снігъ).

Хома (на Галю). А ця уч'аділа... Возьміть її дод'ому...
проч'умаетця.

(Челять бере на руки Галю и несе за собою).

С'tеха (бере Хому за руку и веде ёю за Галею). А що?
скажешъ, що не люблю тебя?

Хома. Спас'йбі, спас'йбі. (До Назара) Остав'айсь здо-
р'овъ, при'єтелю! не зг'адуй ліхомъ. Нех'ай тобі присн'ятця
рушник'й.

(Хома за С'tехою шепнутця и пропадають. Назаръ
тихо стогне. Незабаромъ чути за с'ченою гом'інъ).

Голосъ Хоми здалека. К'іньте її! вяжіть ёг'о!

Гнатъ (за с'ченою). Я тебе звяз'у, недовірку прокл'ятий!

(Незабаромъ виб'ас' Галя и кидает'ця на Назара).

Галя. Орле мій! с'єрце моє! (Розвязує хустку).

Назаръ. Д'ушно мині, д'ушно!

Гнатъ (веде за ўруды Хому). Ост'анній разъ говор'ю:
оддас'и Г'алю за Наз'ара, чи ні?

Хома. Ні!

Гнатъ. Здих'ай же, с'об'ко скаж'ена! (Зам'іривсь шаблею).

Хома. Стрив'ай. Ти зн'ешъ нашъ зак'онъ коз'ацький, то...

Гнатъ. Що мен'е жив'ого похов'ять з' твоімъ п'адломъ?
Зн'ю. (До челяді) Коп'айте ўму. (Цілить п'истолемъ).

Хома. В'яжіть ёг'о!

(Тимъ часомъ Галя розвязує руки у Назара).

319

Назаръ. О, дòле мой! сèрце моё!

Гнатъ. Конайте яму! (До Хоми пришілишлись) Лукà-
вий чоловіче, за що безъ сиòвіді ти себе гùбшь и менè зь
собою? Прощайсь зь білимь світомь, молісь Бòгу. (До На-
зара) Назàре, брàте мій, дрўже мій! поховàй менè. Про-
щай! а ми...

Назаръ. Стривàй!

Галя (до Гната). Стривàй!

Назаръ. Пустì ёгò, не вартъ вiнъ тогò. Не напастì
душi своёi. (До Хоми) Идi, лукàвий чоловiче, идi, кудi
знàешь. Не помiгъ тобi Богъ занапастить мепè; а я чулòi
крòви не бажàю. Идi собi!

Хома (пада передъ Назаромъ). Назàре! сìну! бàтьку
рiдини! зарiжь менè, замyчь менè, на кòняхъ розiрви, та не
прощаї! (Падае до нiгъ и п.лаче). О, я лукàвий, лукàвий! о,
я грiшний, прoклàтии!... Дòчко, дòле мой! сèрце моè! просì
ёгò, нехàй убьè, нехàй я свiта не паскyку! (Знову плаче).
Бòже мiй, Бòже мiї!

Назаръ (пiвводить ёго). Устàнь, молiся Бòгу, грiшний.
Колi прощàють люде, то Богъ милостивiйший за насъ.

Хома (вставши утирас слёзи). О слёзи, слёзи! чомъ
ви пèрше не лилися? Назàре, я чернèць... спокyтую въ рясi
моi беззаконiя! Бери моè добрò, берi мою Гàлю, берi все
моè! Гàлю! Назàре! обнимите, поцiлуйтеся, дi точки моi. Я
хочь и грiшний, а все-таки батько. (Назаръ и Гиля обни-
маютия). Бòже васъ благословий!

337

И не бўде вже святоі.
Де-жъ вонӑ поділась?
У Кйеві пресвятому
Въ черниці постріглась.
Родйлась нӑ-світъ жить, любить,
Сіять Госпòднёю красою,
Вітать надъ грішними святою,
И вс'якому добрò творіть, —
А ст`алось òсь якъ: у черніцяхъ
Занапаст`илося добрò.

Блук`ючи по Україні,
Приб`всь як`сь я въ Чигирінъ
И въ манастиръ от`ой дів`очий,
Що за піск`ами, на бол`ті,
У л`озахъ, самот`ній стоїть.
От`амъ мині и росказ`ала
Стар`а черніця новин`ў,
Що въ манастиръ до іхъ зайшл`а
Княж`на як`сь из`ъ-за Дніп`р`а
Поз`аторікъ. Одпочив`ла,
Та й Б`огу д`ўшу оддал`а.
Вон`а бул`а ще молодою
И прехор`шая собою;
На с`онці д`ўже запекл`ась,
Та й занед`ўжала. Леж`ла
Нед`вго щось, седьм`ці с`-три,
И все до кр`хти росказ`ала
Мині и Кс`еніі-сест`рі,
И вм`ерла въ насъ. И д`е ход`ила,
Въ як`ихъ-то пр`веднихъ міст`ахъ,
А въ насъ серд`ешна опоч`ила...
Оц`е іі свят`а мог`йла...
Ще не пост`авили хрест`а.

15

382

И менӗ не минӗ,
На чужині зотнӗ --
За решеткою задавить
Й хреста ніхто не поставить
И не помьянӗ.

30 мая 1847.

Сонце заходить; гори чорніють,
Пташечка тихне; пòле нiмiе;
Радіють люде, що одпочинуть;
А я дивлюся, и сєрцем' ліну
Въ тємний садочокъ на Україну;
Ліну я, ліну, дùму гадаю,
И нiбi сєрце одпочиває.
Чорніе пòле, и гай, и гори,
На сiнє нєбо виходить зоря.
Ой зòре, зòре! — и слёзи кànуть —
Чи ти зiйшлà вже и на Українi?
Чи òчи кàpì тебè шукàють
На нєбi сiнiмъ, чи забувàють?
Коли забùли — бодàй заснùли,
Про мою дòленьку щобъ и не чùли.

А нўмо знову вёршуватъ,
Звичӑйне нӑшкомъ. Нўмо знову,
Поки новйнка на основі,
Старйнку Божу лицювӑть,
А сірпчъ... якъ он вамъ сказатъ,
Шобъ не сбрехӑвши... Нўмо знову
Людёй и дòлю проклинать.

Людёй за те, щобъ насъ знӑли,
Та насъ шанувӑли;

Дòлю за те, щобъ не спӑла,
Та насъ доглядӑла.

А то, бачъ, що наробйла:
Кйнула малòго

На роспӳтті, та й байдӳже;
А вопò убòге,

Молодèе, сивоӳсе —
Звичӑйно дитйна —

И подйбало тихèнько
По-підъ чужиймъ тіномъ

Ажъ за Урӑлъ. Опиійлось
Въ пустйні, въ невòлі...

Якъ же тебе не проклинать,
Лукӑвая дòле?

Не проклянӳ жъ тебе, дòле,
А бўду ховӑтись

ВАРНАКЪ.

Тпняючи на чужині
По-надъ Элекомъ, стрівъ я діда
Вельмй старого. Нашъ землякъ
И недомученный варнакъ
Старий той бувъ. Та у неділю,
Якось у полі ми зострілись,
Та й забалакались. Старий
Згадавъ свою Волюнь святую
И волю — дюлю молодую,
Свою бувальщину. И мы
Въ траві за валомъ посідали
И розмовляли — сповідались
Одинъ другому: «Довгий вік!»
Старий промоввъ. «Все одъ Бога.
Одъ Бога все! А самъ нічего
Дурный не вдіе чоловікъ!
Я самъ, якъ бачишъ, мярно, всуе...
Я самъ занівечивъ свій вікъ!
И ні на кого не жалкую,
И ні у кого не прошу я,
Нічего не прошу. Оттакъ,
Мій ейшу, друже мій едіний,
Такъ и загішу на чужині,

416

Въ невòлі». И старий вариакъ
Заплакавъ нинкомъ. Сивий брàте!
Поки живè падія въ хаті,
Нехаї живè, не виганй!

Нехай пустку нетоплену
Иноді нагріе;
И потечуть зь очёй старихъ
Слёзи молоді;
И, умитее слёзами,
Серце одпочйне
И полйне изъ чужини
На свою краіну.

«Багато дè-чого не стàло».
Сказавъ старий. «Води чицмало
Изъ Икви въ мòре утекло...
Надъ Иквою булò селò.
У тімъ селі на безталанне
Та на погубель вирісь я...
Лихая дòленька моя!
У нашоі староі пани
Малі паничі булі,
Таки однòлітки зо мню.
Вона й берè менè въ покòи
Спикамъ на виграшку. Росли,
Росли панята, виростали.
Як ті щенята, покупали
Не одного мене малі.
Оттò як и вчители почалі
Пісьму панятъ. На безголòвом
И я учуся. Слізьми, крòвью
Пісьмò те полилòся! Насъ,
Дешевшихъ пам'єкої собаки,
Пісьму учители?!

418

Не довелòся тілько пить.
Старòі пàні бàхуръ сìвий
Окрàвъ той крамъ, розлйвъ те пìво,
Пустìвъ покрìткою... Дармà!
Минўло... гòдi!... Не до-ладy
Теперъ и згàдувать! Немà,
Немà, минўлося, пропàло...
Покйнувъ нìву я и pàlo,
Покйнувъ хàту и горòдъ —
Усè покйнувъ. Чортъ нарàдивъ,
Пiшòвъ я въ писарi въ громàду.
То сякъ, то такъ миhaе годъ.
Пишў собi, зъ людьмi братàюсь
Та дòбрихъ хлoпцiвъ добiрàю.
Минўвъ и дрўгий. Паничi
На трèте лiто позъiзжàлись,
Ужè засвàтанi. Жилi,
Въ дворi гуляли, въ кàрти грàли,
Та молодiхъ дiвчàтъ въ селi,
Мовъ бугai, перебìрàли, —
Звичàйне паничi. Ждемò.
И ми ждемò весiлля.
Оттòжъ у клèччану недiлю
Iхъ и повiнчано обóхъ,
Такi въ домàшнèму костèлi, —
Вонi ляхi булi. Нiкòли
Нiчòго крàщого самъ Богъ
Не бàчивъ на землi велiкiй,
Якъ молодii тi булi...
Загрàла вèсело музика —
Iхъ изъ костёлу повелi
Въ возобновлèннi покòi...
А ми й зострìли iхъ и всiхъ
Кпяжàтъ, панàтъ и молодiхъ —

443

И сівою головою
Батько покиває;
Мати скаже: бодай ті
Діти не родились,
А дівчина подумає:
Я іхъ полюбила.

1848.

Орская крепость.

МАТИ-ПОКРИТКА.

У нӑшімъ pài, на землі,
Нічого крӑщого немàe,
Якъ тая мӑти молодàя
Зъ своімъ дптяточкомъ малймъ.
Бувàe, юноді, дивлюся,
Дивӳюсь дйвомъ — п печӑль
Охвӑтить дӳшу; стӑне жаль
Мині ю... и зажурюся,
И передъ нёю помолюся,
Мовъ передъ òразомъ святймъ
Тиёі мӑтери святòi,
Що въ миръ нашъ Бòга принеслӑ.

Тепёръ ій любо, любо жити!
Вонà серèдъ-ночи встаё,
И стережё добрò своё,
И дождяе тогò світу,
Щобъ зновъ на ёго подивиться, —
Наговориться... «Це моё,
Моё!...» — п дйвитця на ёго,
И мòлитця за ёго Бòгу,
И йде на ўлицю гулять
Гордийше сàмоì царйці,

СОТНИКЪ.

У Өглаві... Чи по знакү
Комү цей Өглавъ білохӑтнї?
Трохӑ лишъ! Трёба росказӑти,
Щобъ зъ жӑлю не зробить сміхӳ.
Одъ Бориспòля недалёко,
А бўде такъ якъ Бориспòль,
И дòсi ще стоіть любёнько
Рядòкъ на вйгонi топòль;
Ненӑче зъ Өглава дiвчӑта
Ватàгу вййшлi виглядàти,
Та й стàлi. Бўде вже давнò —
Оттӳтъ, бувӑло, пзъ-за тiну
Вплàсь квасòля по тичiнi;
А зъ оболонкамп вiкнò
Въ садòчокъ лiтомъ одчинӑлось,
И хàта, бàчите, булà
За тiномъ — сòтникова хàта.
А сòтникъ бувъ собi багàтнй,
То въ ёго, знаете, рослò
На Бòжiй хàрчi, за дитiну,
Чиёсь байстрӑ. А мòже, її такъ
Узӑвъ собi старiй позàкъ
Чшь сирiтку за дитiну,

499

На такій дитні!
Схаменіся, не женіся:
И вонà загіше,
И самъ сівпмъ посмішцемъ
Бўдешъ въ своїй хàті.
Бўдешъ самъ оттè весілле
По-вікъ проклинàти;
Бўдешъ плàкать, и пікому
Ті слёзи старёчі
Бўде втёрти. Не жёшіся,
И гичъ не до рёчі!
Дпвйся — рай кругòмъ тèбе
И діти, якъ квіти.
За щò жъ ти іхъ, молодèнькихъ,
Дўмаешъ убòти?
Ні! старий мій чепурйтця,
Ажъ брідко дивітьця.
А Настўся зъ богослòвомъ
Зàповіді вчйтця.
Онъ дивітьця — у садòчокъ
Війшли погуляти,
У-двокъ собі похожàють,
Мовъ ті голубъята.
А старòго немà дòма,
То імъ свой вòля
Нагрàтися. Дивітеся —
Тамъ коло топòлі
Стàли собі, та й дйвлятця
Однò на другòго.
Оттàкъ àнгели святі
Дйвлятця на Бòга,
Якъ вонй однò на друге.
И Петрўсь питàе:

504

НАСТЯ.

А вежелъ! Такъ ми ще не говілли.
Якъ одговіємось — тоді.

СОТНИКЪ (цілүе її).

Моя голубко сизокріла,
Моя ти ягідко! (танцюе и пршовірюе)
У горохъ
Въ чотирёхъ
У-ночі ходила;
У-ночі,
Ходячі,
Намисто згубіла.

НАСТЯ.

Та го ді вже вамъ зъ тимъ намистомъ! Ишлі бъ швідче
до отця Хомпі, та порадилися. Отъ що !

СОТНИКЪ.

Прӑвда, прӑвда, мой квіточко! Побіж у жъ я швиденько,
а ти тутъ, мой любко, погулай собі тихенько. Та заквіт-
чайся! Та не жди мене: бо бути мӑе, що я остануся и на
вечерню. (Цілүе її и йде).

НАСТЯ.

Добре, добре! Не ждатиму.
Не ждатиму, не ждатиму,
У свитіну вдягатимусь,
У намісто уберуся —
Доганатиму Петрӳся.

Обнімемся, поціліємось, поберемося за рученки, та й
підем'ю-двохъ собі ажъ у Клівъ. Трёба заквітчатьця, може
въ останній разъ; бо вінъ казавъ, що у Броваряхъ и повін-
чаемося. (Квітнієшця и співаб).

525

«Ой зь-підъ горй, та зь-підъ крўчи
Йшлй мӑжі рипўчи;
А за нйми йде та чорнӑвая,
Та плӑче - рицлӑ йдучй».

Ужё якъ хо̧чете: хочь лӑйте,
Хочь п не лӑйте, й не читӑйте.
Про мёне... я и не прошў...
Для сёбе, брӑтіки, спишў,
Ще разъ те òливо потрӑчу,
А мòже, дàсть - Богъ, и заплӑчу.
То й бўде зь мёне...

Нўмо зновъ.
Покйнувъ мӑтіръ п госпòду,
Покйнувъ жінку; жаль та й гòді!
На Бесарàбію пішòвъ
Оцёй козàкъ. Погнало гòре
До мòря пйті. Хочь говòрять:
Абй орànда въ рукàхь булà,
А хлòпа, якъ тогò волà,
У плугъ голòдного впряжёшь.
Трохà лішень, чи такъ?
Ще зь-мàлку зь мӑтір'ю старòю
Ходйвъ зь торбàми сей козàкъ.
Оттàкъ и вйрісъ сиротòю
У наймахъ. Скàзано шарпàкъ —
То й одружийся собі такъ:
Уз'явъ хорòшу, та убòгу, —
Звичàйне нàймичку. А панъ...
(И неталàнъ нашъ и талàнъ,
Якъ кàжуть люде, — все отъ Бòга)
Наглèдъвъ, клятий. Пàнські òчи!
Та й ну гостйнці засилàть.
Такъ и гостйнцівъ брать не хòче,

533

А де вӑша, діти, мăти?

Сердёшний питая.

Та'ту! та'ту! нӑша мăти
У шпинк.

Ой вйгострю товàриша,
Засўну въ халяву;
Та підў шукàти прàвди
И тièi слàви.
Ой підў я не лугàми
И не берегàми,
А підў я не шляхàми,
А по-нàдъ шляхàми.
Та спитàю въ жидовйна,
Въ багàтого пàна,
У шляхтича погàного
Въ погàнімъ жупàні.
И у ченця, якъ трàпитця,
Нехàй не гуляе;
А святè письмò читàe,
Людèй поучае:
Щобъ братъ брàта не різали,
Та не окрадàли,
Та въ москалі вдовпчèнка
Щобъ не отдавàли.

536

Та за мою грішну дішу
Псалтірь прочитали,
А дівчині молоденькій
Скажіть, щобъ не ждала.

555

Мпнӑють дні собі по-вòлі;
Петрўсь до шкòли да изъ шкòли
Зъ книжкàми хòдить, та ростè;
Самà ажъ ніби молодіе,
А генерàлъ собі радіе,
Що діло, бàчите, святè
У-двохъ таки вони зробйли.

Петрà на вòлю одпустилли;
Зімòю въ Кйівъ відвезлй,
И тамъ у шкòлу оддалй,
И тамъ чимàло поповчйлly.
Вернўвся зъ Кйіва Петрўсь
Уже Петрòмъ и паничёмъ,
И кўчері ажъ по плечё,
И вйсипався чòрний усъ
И ще... Та се ще не втечè:
Роскàжемъ юноді колйсь
Про те, що снйлося Петрòві.
А генерàльші чорнобрòвий —
Що снйтця?...

Передъ Пречйстою
Горйть лампàда у-ночі.
Поклòни тяжкиі бьючй,
Ридàла, бйлася... нечйстую,
Огнèнную слёзӳ лилà.
Вонà благàла Пресвятýю,
Щобъ та іі... щобъ та спаслà,
Щобъ одуріть йй не далà,
Пренепорòчная... И всyе —
Молйтва йй не помоглà:
Вонà, сердèшна, одуріла, —
Вонà, небòга, полюбйла
Свогò Петрà!... И тяжко йй,

Мині здаєтця — я не знайо,
А люде справді не вмірують:
А перелізе ще живе
Въ свиньо, або-що, та й живе,
Купаетця собі въ калюжі,
Мовъ першъ купалося въ гріхахъ.
И справді такъ! Мині байдіже
За прòстихъ сірихъ сіромахъ —
Вони и Гòсподомъ забуті —
Такъ щò жъ мині тутъ...
А де отті? Не вже въ сажахъ
Годує хамъ собі на сало?
А мòже й такъ!... Добрà чимàло
Вони творили на землі:
Ріками слёзи розлили,
А кровъ морами... Люде знають,
Когò годують, доглядáють.
И що-жъ ви слáжете — за слáву
Али вони моря кровàві,
Абò за сèбе? Ні! за насъ,
За насъ сердцníхъ миръ палили,
Поки ихъ въ салъ не засадили.
Якъ-ой не те, то пèвне бъ пасъ
Свипарь въ толоці. Клӑті! клӑті!
Де жъ слáва вӑша? На словахъ!

561

Де вӑше золото, палати,
Де власть великая? Въ склепахъ,
Въ склепахъ, повысленныхъ катами,
Такими жъ сammи, якъ ви!
Жилъ ви любими звiрми,
А въ свини перейшлi...

Де жъ ти,
Великомѣ чениче святей,
Пророче Божий! Ти міжъ намі;
Ти, присносўкий, всюду зъ намъ
Вітаешъ ангеломъ святимъ.
Ти, любий друже, заговоришъ
Тихенько-тіхо про любовъ,
Про безталанную, про гōре,
Або про Бога, та про мōре,
Або про марне літу кровъ
Зъ людей велиきими катами;
Заплачешъ тяжко передъ намі —
И ми заплачемо... Живà
Душа поэтова святая,
Живà въ святыхъ своихъ речахъ;
И ми, читая, оживаемъ
И цвемъ Бога въ небесахъ.

Спасибі, друже мій убогий,—
Ти, знаю, лепту розділівъ
Свою сдіну. Передъ Богомъ
Багато, брате, заробивъ.
Ти переславъ мині въ невою
Поэта нашого; на волю
Мині ти двери одчинивъ.
Спасибі, друже! Прочитáю
Собі, хоть мало оживу,
Надію въ сérці привітáю...

24*

Бувàе, въ невòлi йнодi згадàю
Своè стародàвне — шукàю, шукàю,
Щобъ чимъ похвалйтись, що й я таки живъ,
Що й я таки Бòга колiсь-то хвалiвъ;
Шукàю, шукàю... Гòсподи бъ хотiлось
Згадать хоть що-нèбудь! Та оцè й наткнùвсь
На такè погàне, що такъ и заснùвъ,
Бòгу не молiвшись. Отъ минi приспiлось —
Свинèю заснùвши, звичàйне такий
И сонъ приверзетця — нiбi край могили
Пасù я ягнàта, — а я ще малiй —
Дивлюся — могила нiбi розвернулась,
А зъ нèи вихòдить ненàче козàкъ,
Ужè й спвоусний собi неборàкъ,
Та и йде до мèне... Я собi звернулось,
Щенà мовъ пiдъ тiномъ, — звичàйне мàле,
То й перелякалось. Отъ менè берè
Ненàче на рùки, та несè въ могилу;
А чòрна могила ще гiрше роскрйлась.
Дивлюся — въ могилi усè козаки:
Який безголòвий, який безъ рукi;
А хто по колiна ненàче одтàтий;
Лежать собi хлòпцi, мовъ у тèплiй хàтi.
— Дивйся, дитiно — оцè козаки! —
Нiбi мнi кàже. — На всiй Украiнi

564

Високі могли; дивіся, дитіно,
Усі ті могли — усі оттакі:
Начінені нàшимъ благороднимъ трёюмъ,
Начінені тўго... Оцё вòля спить.
Ляглà вона слàвно, ляглà вона вкўпі
Зъ нàми козакàми. Бàчншь, якъ лежить!
Ненàче сповыта... Тутъ пàна немàе.
Усі ми одàко на вòлі жилly;
Усі ми одàко за вòлю лягли;
Усі ми и встàнемъ, та Богъ ёгò знае,
Колy-то те бyде. Дивйся-жъ, дитйно,
Та дòбре дивйся! А я роскажу,
За що Україна нàша стàла гинуть,
За що й я міжъ нийи въ могилі лежу.
Тп жъ людямъ роскажешъ, якъ вiростешъ, сiну.
Слухай же, дитйно... — А пòтiмъ ягнiта
Приснились у житi; лановий бiжить,
Та бье менè дòбре и нiбi, проклятий,
Святiну здирàе... И дòсi болить,
Якъ сонъ той згадаю! А якъ нагадаю
Козакà въ могилi, — то й дòсi не знаю,
Чи то булò справдi, чи то булò такъ —
Марà якà нèбудь. Минi той козакъ
Роскàзувавъ ось що...

575

Зъ погàнимъ Степàномъ,
Запалìли цèркву Бòжу,
И кòстì Богдàна
Й Тимошèви въ Сўготовi
Гарнèнько спалìли.
Та й пiшлi собi у Польщу,
Мовъ дòбре зробìли.
А москалi зъ Ромодàномъ
Въ недiленьку pàno
Пiшлi собi зъ попòвичемъ
Шляхомъ-ромодàномъ.
Мовъ орèлъ той прибòрканий,
Безъ крилъ та безъ вòлi,
Знемiгъ слàвний Дорошèнко,
Сидячì въ невòлi;
Та й умèръ зъ нудьгi. Остiло
Волочить кайдàни!
И забўли въ Украiнi
Слàвного гетьмàна.
Тiлько ти, святий Ростòвський,
Згадàвъ у темнiцi
Свогó дpуга велiкого,
И звелiвъ каплiцю
Надъ гетьмàномъ змуровàти
И Бòгу молйтись
За гетьмàна, панихiду
За Петрà служити.
И дòсi ще, що-рiкъ Бòжий,
Якъ день той настàне,
Идùть прàвить панихiду
Надъ нàшимъ гетьмàномъ.

Хибà самòму написàть
Таки послàніе до сèбе,
Та все до-чйста росказàть,
Усè що трèба, що й не трèба?
А то не діждисся ёгò,
Тогò писàнія святòго,
Святòі прàвди ні одъ кòго.
Та й ждать не мàю одъ когò.
Бо вже-бъ, здавàлося, порà:
Либòнь ужè десяте літо,
Якъ людямъ давъ я Кобзаря.
А імъ ненàче ротъ зашіто:
Ніхтò й не гàвкне, не лайнè!
Ненàче й не булò менè!
Не похвалй собі, громàдо, —
Безъ нèі, мòже, обійдùсь —
А рàди жду собі, порàди;
Та мàбуть въ яму перейдù
Изъ москалівъ, а не діждùсь...
Мині булò, ажъ сèрце мліло,
Мій Бòже мйлпй, якъ хотілось,
Щобъ хто-небùдь мні сказàвъ
Хочь слòво мùдре; щобъ я знавъ,
Для кòго я пишù, для чòго,
За щò я Вкрàіну люблю,
Чи вартъ вонà огня святòго.
Бо хочь зостàріюсь затòго,

607

И крòвью вàшою, деспòти,
Похміллє спрàвить.

Скрізь шукàла

Дитіну мàти: не знайшлà —
И въ Сиракùзи поплилà,
Та тамъ ужè ёгò въ кайдàнахъ
Найшлà, сердèшная, въ тюрмі.
Не допустіли й подивйтись,
И мùсила вонà седіти
Колò острòгу, — ждать и ждать,
Якъ Бòга зъ нèба, виглядàть
Своёго сìна, ажъ поки-то
Ёгò въ кайдàнахъ поженùть
Бульвàръ мести. —

А въ Рімі свято,
Веліке свято! Тискъ нарòду,
Зo всёго цàрства воевòди,
Преторiянe и сенàтъ;
Жерці и лікторі стоять
Кругъ Капитòлiя — и хòромъ
Спiвaють гимнъ и кùрять димъ
Зъ кадiлъ и àмфoръ. И зъ собòромъ
Идè самъ кесарь; передъ нимъ
Изъ брòндзи лiтую статùю
Самoго кесаря несùть.

VII.

Непéвне вйдумали свято
Патрйцii - аристокрàти
И мүдрий кесарiвъ сенатъ:
Вони, бачъ, кесаря хвалыли
На всi лади, що ажъ остiло
Ёгo самимъ iмъ вихвалять, —

608

Та заразòмъ щобъ доканàть,
Вонì на pàdì й присудìли,
Щобъ прòсто кесаря назвàть
СамYMъ Юпйтеромъ, — та й гòдì!...
И написàли воевòдамъ
По всëмù цàрству: такъ-и-такъ...
Що кесарь — богъ, ще бiльшъ одъ бòга,
И мàйстровi далì ковàть
Изъ бpòндзи кесаря; до-тòго,
Такъ нòта — бèне додалì,
Що бpòндзовий той кесарь бùде
И мйлувать... Сердèшнi люде,
Ненàче въ ùpìй, потяглì
У Римъ на прòщу. Приплилà
Изъ Сиракùзъ и та небòга
Благàти кесаря и бòга.
И чи однà вòнà? мiй Бòже!
Прийшлò iхъ тìсяча въ слёзàхъ,
Прийшлò здалèка!..

Гòре зъ вàми!
Когò благàти ви прийшлì?
Комù ви слёзи принеслì?
Комù ви принеслì зъ слёзàми
Свою надiю?... Гòре зъ вàми!
Когò благàете, благìi,
Рабì незрàчиi, слìпì!
Чи катъ помйлуе когò?
Молiесь Бòговi однòму,
Молiесь прàвдi на землì, —
А бiльше на землì нiкòму
Не поклонiесь. Все бpехнà!..

610

Свогò сìна, та недӳже
Радий-лишъ, небòго:
Ще не знаешъ ти новòго
Лукàвого бòга! —

X.

А пòки-щò, зъ матерàми
Алкндова мàти
Пiшлà ёгò зострiчàти, —
Святiхъ привiтàти
На бèрезi. Пiшлà есi,
Трòхи не спiвàешъ,
Та кèсаря-юпiтера
Хвàлишъ-вихвалàешъ.

И нiщечкомъ помолйлась
Кèсаревi-бòгу,
Та i пiшлà по-надъ болòтомъ, —
На Тибръ поглядàе...
А по Тiбру, пзъ-за гàю,
Байдàкъ випливàе —
Чи галèра. На галèрi
Везӳть твогò сìна
Зъ неофiтами въ кайдàнахъ;
А твоя дитiна
Ще i до щòглi прiкòвана: —
Не неофiтъ нòвий,
А апòстолъ великого
Христòвого слòва.
Оттакий-то-вiнъ! . . . Чи чӳешъ?
У пӳтахъ спiвàе
Твiй мӳченикъ:
«Псалòмъ нòвий Гòсподевi

612

Перехрестівшись, возгласивъ:
— «Молітесь, брàтія, молітесь
За кàта лютого! Ёгò
Въ своіхъ молитвахъ помьяніте;
Передъ гордінею жъ ёгò,
Браті моі, не поклонітесь!
Молйтва — Бòгові! А вінъ
Нехай лютүе на землі,
Нехай прорòківъ побивàе,
Нехай усіхъ насъ роспинàе...
Ужè внучàта зачалісь
И вyrостуть вони колісь:
Не мèстники внучàта ти —
Христòві вòіни святі, —
И безъ огнà, п безъ ножà
Стратèги бòжиі воспрянуть.
И тьми и тйсячі погàнихъ
Передъ святіми побіжать!
Молітесь, брàтія!» —
Молйились,
Молйлися передъ хрестòмъ
Закùті въ пùта неофùти,
Молйились рàдосно!.. Хвалà,
Хвалà вамъ, дùші молоди,
Хвалà вамъ, лицарі святі,
Во віки-віки похвалà!..

XII.

И въ Римъ галèра приплилà.
Минàе тиждень. Пьàний кесарь,
Постригши самъ себè въ Зевèси,
Завдàвъ Зевèсу юбилèй.
Ликүе Римъ. Передъ кумйра

616

Коло брàми сіла
Й зажурйлась. Незабàромъ
Брàма одчнйлась,
И на возàхъ, на колеснйцахъ
Изъ Колизёя, изъ різнйці,
Святйі вйвезли тілà
И повезлй на Тибръ: тілàми
Святйхъ убйтихъ годувàли
Для цàрського-таки столà
У Тйбрі рйбу. Встàла мàти,
Кругомъ оглянулась, взялàсь
За бйту гòлову рукàми
И тйхо, мòвчки за возàми
Марòю чòрною пiшлà
На Тибръ. А скйои сіроòкi,
Погòничi, рабiвъ раби,
Подùмали: сестрà Морòка
Изъ пèкла вййшла провожàть
У пèкло рймлянъ. Поскидàли
У вòду трùпи, та й назàдъ
Зъ возàми скйои повертàли. —
А ти остàлася однà
На бèрезi, и ти дивйлась,
Якъ ростилàлися, стелйлись
Круги ширòкнi надъ нимъ,
Надъ сйномъ прàведнимъ твоiмъ...
Дивйлась, пòки не остàлось
Живòго слiду на водi, —
И усмiхнўлася тодi
И тяжко, стрàшно заридàла,
И помолйлась, въ пèршшй разъ,
За насъ Роспьятому, — и спась
Тебè роспьятий спнъ Марii,
И ти словà ёгò живийi

617

Въ живѣю дѣшу прийняла,
И на торжійща и въ чертѣги
Живѣго йстинного Бѣга
Ти, слѣво правди понесла.

Нижній-Новгородъ.
8 Декабря 1857 г.

624

Та, щобъ дожать до лановго,
Ще копу дожинать пішля...
Остатню, молже; Бог поможе,
Той сонь твій справдітиця...

13-го їюля, 1858.

Мій Бòже мйлий! якъ то мàло
Святйхъ людèй на свìті стàло! ...
Одйнъ на дрùгого кують
Кайдàни въ сèрці... а словàми,
Медоточйвими устàми
Цілùютця, и чàсу ждуть,
Чи швйдко брàта въ домовìnі
Зъ гостèй на цвйнтарь повезùть?...
А ти, о Гòсподи едйний,
Скуèшъ лукàви устà,
Язйкъ отòй велерічйвий,
Мовлӑвший: «ми — не суетà,
И возвелйчимо на дйво —
И рòзумъ нашъ, и нашъ язйкъ...
Та й дè той панъ, що намъ закàже
И дùмать такъ и говорить?»
«Воскрèсну я!» той панъ вамъ скàже:
Воскресну нìnі, рàди іхъ,
Людèй закòванихъ моіхъ —
Убòгихъ нищихъ... Возвелйчу
Малихъ отихъ рабівъ німихъ!
Я на сторòжі коло іхъ
Постàвлю слòво.»
И понìче,
Ненàче стòптана травà,

27

634

На пànщині, а я — въ невòлі!...
Оттàкъ намъ довелòся йти
Ще змàлечку колючу нìву!
Молйся, сèстро! Бùдемъ жìвì,
То Богъ помòже перейтì.

20 iюля 1859 р.

Г. Черкаси.