— 6 —

Okolní obyvatelstvo, místo co by spěchalo ku domácímu krbu, ubírá se ve svátečním šatě s košíky a uzlíky po cestě. A kdybychom mohli viděti do vnitř košů a uzlů, shledali bychom, že obsahují z části datle a fíky, z části doma připravený kozí sýr a pak koláče a ječný chléb. Zdálo by se, že se tu jedná o nějaký výlet.

V zástupu chudšího lidu bylo zříti i četné skvostné kočáry. A všichni tito, ti prostí mužové a ženy s dětmi a zavazadly i ty vznešené patricijské*) ženy, které nechtěly znečistiti své nohy chůzí společně s chudými — ti všichni ubírali se jedním a týmž siněrem. Spěchali ku branám pyšného císařského města. Všichni měli společný předmět k živým rozmluvám a všichni i také jednu snahu, totiž — dostati se ještě tohoto večera ku amfitheatru**) tak aby si zajistili místa pro hry, které se měly odbývati příštího dne. Obrovská budova ovšem stačila pro 80.000 osob, ale vzdor tomu mohlo se očekávati tentokráte, že sta lidí marně bude se pokoušeti dosáhnouti jedno z mramorových sedadel, že bude se musit vrátit s trpkým sklamáním. —

„Maminko, ten lev bude hodně zuřivý, vid?“ ptalo se malé, světlovlasé děvčátko v zástupu, marně se snažíc, utajiti pocit hrůzy, který ho ovládal.

„Aha, Irena se bojí lva,“ odpovídal bratr děvčete. „O ten nemůže na nás, hloupá,“ pokračoval—,„jen ty zlé křesťany může chytit.“

„Pojďte, děti, pojďte,“ pobízel otec, „nepospíšíme-li si, zavřou nám městské brány a zítra neuvidíme nic.“ —

*) Patriciové byli vznešenější a bohatší Římané, na rozdíl od plebejů, třídy chudých lidí.

**) Amfitheatr byl v tehdejších dobách asi tolik co nyní divadlo. Byla to obrovská okrouhlá budova, kde v prostřed bylo zápasíště, kde se potýkali buď mužové mezi sebou, nebo s dravou zvěří. Hry ty byly tehdy velice oblíbeny.
Pozn. př.

— 7 —

Opodál této rodiny nesli otroci nosítka, jakých užívaly tehdy římské dámy k cestování. V nich seděly dvě vznešené dámy. Slyšely také hovor děvčátka a hošíka a zdálo se, že je to velmi baví.

„Jestli pak jsme my byly také tak zvědavy na ty hry, když jsme tam šly poprvé, jako, dle všeho, tyto děti poprvé jdou?“ ptala se Flavia, starší z dam, které jak lehce bylo lze poznati, byly sestry.

„Jistě že byly,“ odpovídala mladší vesele, „a stejně zvědava jsem ještě nyní na závěreční okamžik té hry. Dostihy a zápasy gladiatorů*) už sevšedněly, ale když král zvířat bude bojovati s půl tuctem křesťanů, to přece bude divadlo, jaké nám už po kolik let nebylo dopřáno viděti.”

„Máš pravdu,“ odvětila Flavia; „já aspoň jsem ještě neviděla křesťany v aréně. Když Trojan nařídil, aby lidé jen tehdy byli trestáni, jestliže proti zákonům zemským se prohřeší, báli se soudcové vyhověti vůli lidu a házeti vyznavače cizých bohů divým zvířatům.”

„Dle mého náhledu není to v pořádku, že tito lidé tak přísně jsou trestáni jen proto, že odpírají sloužiti bohům římským,“ poznamenala Sisidona, mladší sestra. „Vždyť přece Serapis, které předešlý císař tak skvělý chrám postavil, také není bohyně římská. A přece je tady tak ctěna, jako v Egyptě. Je to zde nyní v modě, kořiti se nejen Serapis, ale i Isis.

„Musím sice zcela přisvědčiti tvému náhledu,“ řekla starší sestra, „ale není to tolik vzývání jejich boha, milá Sisidono, co tolik zošklivuje ty lidi, nýbrž spíše spůsob toho vzývání. Orgie těchto křesťanů jsou horší nade všecko pomyšlení. I děti vlákali do svých pastí a potom už nikdo o nich neuslyšel.”

Sisidona se otřásla hrůzou. „Hrozné,“ volala roz-

*) Gladiatoři byli zvláště cvičení zápasníci, kteří před zrakoma diváků prováděli různé hry, ovšem hry o život.

— 8 —

čilena. „Pomyslím-li, že tak nevinná, líbezná malá stvoření, jako tvoje Flaminia — ha, sama bych poručila naházeti ty ohavy lvům a nebo do Tibery.” Tak končila s jiskřícíma očima.

Mladá paní usmála se pobouření své sestry a odvětila: „Podle toho není třeba se obávati, že by mohlo kdy má sestře napadnouti, aby se připojila k té sekčě, co?”

„Nedopusťtež bozi, aby se která římská paní nebo panna měla přidržeti těch zlých lidí,” pravila Sisidona. „Co ty k tomu říkáš, Flaminie?” dodávala, zdvihající uponu nosítek a obracející se ku pánovi, který jel vedle v povoze. „Slyšíš Flaminie? Tvoje drahá polovice má to za nutné, varovati mne, dříve než pohlédnu na ty bídné křesťany.”

„Pst, sestřičko,” odpověděl mladý muž s úsměvem. „Nežertuj o tom. Cizí lidé, kteří tě neznají. mohli by si myslet, že skutečně té výstrahy potřebuješ. A to by se nám lehce mohlo stát nepříjemným,” při tom pohlédl stranou na mladého pána, kterýž jel s ním.

Sisidona se kabonila jako nezvedené dítě. „Přátelé moji se nemusejí o mne starati.” řekla maličko pohoršena, ač přece jen vrhla rychlý pohled na onoho pána. Tomu to neušlo. Řekl zdvořile: „Šlechetná Sisidona jistě v tomto ohledu nespůsobí svým milým starosti, tím jsem jist.”

„Nikdy se nevážu slibem,” odvětila tato polo vzdorovitě.

„A proto tedy musí přece jen Flavia bdíti nad svévolnou sestřičkou,” odpovídal Flaminius zároveň s láskyplným pohledem na svou milovanou choť.

„To mi nebude těžko,” odvětila něžná choť i sestra. — „Ale — nepřijdeme pozdě?” dodávala kvapně, pozorující dlouhé stíny, spočívající na cestě.

— 9 —

„Nechceme-li až do zítřejšího jitra čekati před branami, musíme si ovšem přispíšiti,” stvrzoval Flaminius a bez prodlení popohnal otroky i koně k čerstvějšímu kroku. A tak spěchali. Bylo by to pro ně ovšem velmi nepříjemné, kdyby nenalezli v městě útulku. A v převečer nikdy nezbývalo místa.

Ulice městské byly už naplněny diváky; na cestě ku coloseum (amfitheatru) hemžilo se nepřehledné množství lidu. Kdo obchodem byli zdrženi a nebo kdo vůbec neměli vyhlídky, že by se mohli súčastniti her příštího dne, chtěli aspoň něco spatřiti a tlačili se u klece lví, která byla na jedné straně budovy umístněna. Jiní raději se tlačili u vchodů, aby, pokud možno, si zajistili místa co nejlepší.

Náhledy a mínění těch mnoha tisíců lidu ovšem byly velmi různé, ale hlavním předmětem hovoru, jak samo sebou se rozumí, byl příští den s těmi udalostmi, které měl s sebou přinésti. Tu sázeli se někteří o výsledek zápasu gladiatorů, jinde zase hlavně mluvili o konečné sceně, kde budou proti sobě státi křesťané a lev. V tomto ohledu mnozí se srovnávali o tom, že ku prodloužení boje měliby křesťani býti ozbrojeni. Jiným zase bylo by to bývalo milejší. kdyby každý křesťan zvláště byl předveden. Ale nikdo, i kdyby byl skutečně cítil soustrast s těmito k hrozné smrti odsouzenými, necdvázil se to projeviti ani nejslabším slovem.

Houf, který až pozdě do večera před slavností se držel u colossea, skládal se skoro výhradně z nižší třídy lidí. Byli tu zejména: česači vlny, barvíři, koželuzi a kameníci. Poslednější kopali kameny ku stavbám v Římě a sice ve vnitřku poblíže ležícího vrchu. Kameníci se drželi nejprve poblíže klece lví. Ale zdálo se, že pátrají, kde jsou žaláře křesťanů. A skutečně to vypátrali. Hned z ticha se pustili někteří tito

— 10 —

drsní mužové k tomu místu. Bylo to v odlehlé části budovy. Když se přesvědčili, že nikoho tu není, obrátili se ku silně zamřežovaným oknům žaláře a jeden z jich středu volal tlumeným hlasem: „Buďte dobré mysli, moji bratři a sestry! Pán bude vám blízko!"

„Ano, blížeji než lidský zástup a než lev,“ odpovídal pevný veselý hlas z nitra budovy. „I nyní jest s námi a svojí přítomností ozařuje náš temný žalář.

„Pán budiž veleben!“ odpovídali přátelé venku a jeden i hned odspěchal, aby i druhým bratřím oznámil, že našli už onen žalář. Potom shlukli se ještě těsněji ku zdi žaláře, aby jim neušlo ani slovíčko, promluvené v žaláři.

Zatím stále se množilo množství před colosseem a vzdor dávno už nastalé temnotě stále se rozmáhal venku lomoz a hluk.

Nechť již dříve byly úsudky poddaných římských o vladařích jakékoli, nyní všickni se srovnávali o nynějším císaři Marku Aureliovi. Všecka ústa byla naplněna chválou císaře, který slíbil při slavnostech oblečení svého císařského purpurového hávu povoliti přání lidu a křesťany pokořiti. Zatím co tak pilně se bavili těmito věcmi, nikomu nebyl nápadným hlouček šeptajících, vážných mužů, který, kde bylo třeba, tlačil se skrze množství, ale raději pod ochranou zdí o klenutých síní hleděl se dostati ku coloseu.

Konečně dostali se k němu, ale nikterak je nevábil hrozný lev, který už svým řvaním prozrazoval svoje bydliště — ne, něco docela jiného je vábilo. Byly to slabé, dušené hlasy, které zaznívaly od jedné z celí žalářních. Maličký houfek křesťanů — ti v žaláři i ti venku — spojil hlasy své ku líbeznému zpěvu. Slabě vyznívaly ze žaláře dušené hlasy skrze mříže, ale přece ne tak slabě, aby je neslyšelo ucho příchozích. A tak dříve ještě, než došli toho místa, připojili hlasy své k

— 11 —

jejich a zavzněl velebný chorál, jehož slova upomínala
na věčnosť, a život za hrobem.

Také Viktor, ctihodný biskup, byl mezi bratřími,\kteří přišli ku vězení. Po skončeném zpěvu postavil se
co nejblíže ku vězení a zajatým svým drahým připomí-
nal slova útěchy a živé naděje. Ani slova z jeho řeči
neušlo těm ve vězení i těm venku. Nábožně poslou-
chali všichni jeho uchvacující řeči.

Nebyla to obyčejná zkouška, která čekala zajaté;
nejdříve měli býti terčem úštěpků tisícům lidstva, což
bylo dosti, aby i nejtvrdší srdce se zachvělo, a pak ještě
obětí hroznému lvu. To je čekalo za několik hodin. Věru,
hrozný konec, ale—můžeme se diviti tomu, že ti venku
stojící ještě záviděli bratřím uvězněným, když milova-
ný biskup s ohnivou výmluvností líčil čest a krásu koru-
ny mučedlnické?

Po skončené řeči opět zazpívali a načež biskup po-
zdvihl hlasu svého k modlitbě. Maje pohled upřený k
nebi a ruce vzhůru vztažené, modlil se vroucně za drahé
spolubratry a sestry, kteří pro Pána měli život svůj
obětovati. Modlil se, aby Bůh stál při nich, a naložil
s nimi dle nezměrné milosti své. Ale nejen tyto drahé
mučedlníky, nejen křesťanskou církev v Rímě uzavíral
modlící se ve svou modlitbu — on modlil se i za nepřá-
tele, jichž divoký křik až k tomuto místu doléhal, kteříž
mocně žádali na císaři krev křesťanskou, žízníce po ní
ne méně, než samo dravé zvíře. O jak vroucně modlil
se Viktor k Pánu za obrácení pronásledovníků, aby se
obrátili od model ku sloužení Bohu živému! Modlil se,
aby mnohý z těch, kteří zítřejšího dne budou svědky
smrti křesťanů, pocítili skrze to moc víry, která přemáhá
svět i smrt. Žádal si, aby z nepřátel stali se přátelé,
skuteční členové církve Páně.

Už minula půlnoc. Myriady hvězd na tiché, temně-
modré obloze svítily na křesťanské shromáždění, kte-

— 12 —

rému přibývalo neustále nejen co do počtu, ale i v síle a vroucnosti. Přítomní necítili ani nejmenší bázně, že by snad tato jejich schůze mohla býti prozrazena, ba mnohý cítil se velebným zpěvem a jímajícími slovy biskupovými tak povznešen, že by byl rád si vyměnil místo s těmi zajatými v žaláři a nebo s nimi zároveň šel na smrt. Tito lidé, jimiž tisícové opovrhovali co nejbídnějším lidem římským, byli naplněni žádostí oproti strašné smrti, neboť doufali v budoucí slávu, která brzy se jim měla dostati. Na konec museli ještě sami uvěznění těšiti své svobodné bratry, kteří při loučení hořce plakali, cítice trpce ztrátu svých milých.

Ale příliš rychle nastal čas loučení. Nebylo pomoci, museli se rozloučiti. Ještě pozdravy na nepřítomné bratry a poslední přání zajatých přijaty a pak — nastalo loučení. Ovšem neviděli sebe tváří v tvář — tu radost musili ponechati si až do shledání před trůnem Božím — ale slova nejupřímnější lásky byla vyměněna a pak se shromáždění rozešlo.

Byl také už nejvyšší čas, neboť už zvěstovala na východní straně oblohy vystupující červená záře začátek osudného dne. Mlčky, v hluboké vážnosti ubíral se každý k domovu. Byl by ovšem mnohý odvážně, nehledě na svůj život, protlačil se zástupem až k aréně a provolal bratřím na smrt jdoucím poslední „s Bohem,“ ale biskup odradil je a tak všickni měli se k denní své práci.

Jak předem už zmíněno, byla většina našich přátel buď česači vlny nebo kameníky. Kameníci vykopávali ze země velké kameny a tak tvořili ony podivné, podzemní chodby, známe pod jménem „katakomby.“ A že chudí lidé nemohli věnovati tolik peněz ku pohřbívání svých milých, jako bohatí patriciové, kteří své mrtvé spalovali, použili těchto podzemních komor za hřbitov.

— 14 —

II.

V amfitheatru.

Málo pokoje užil Řím v noci před hrami, neboť za časného jitra již bylo všecko vzhůru. Kdo si chtěli pojistiti místo, musili už časně z rána ukázati svoje lístky u vchodu do amfitheatru. A tak, dříve ještě, než první paprsky ranního slunce zlatily ohromnou sochu boha Apolo, byla široká cesta naplněna nosítkami s hedváb-nými záslonami, a skvělými, báječně ozdobenými vozy, které v té tlačenici jen velmi zvolna postupovaly, ač otroci, napřed jdoucí, nemilosrdně holemi tloukli do okolostojících, nutíce je k ústupu.

Přímo za mocncu sochou Apollovou, (boha slunce) bylo ono nezměrné divadlo. Mramorová sedadla řadila se k sobě v řadách souběžných. Zadní řada vždycky byla zvýšena. Zvláště znatelné bylo místo, vyhražené pro císaře, jeho rodinu a senátory. Bylo to ve spodní řadě. Za tímto místem byla vyhražena místa pro úřadníky a bohaté patriceje, načež následovaly řady pro obecenstvo mužského pohlaví. Vrchní místa byla určena pro ženy, které nyní ve svých strakatých šatech a při záři ranního slunce vypadaly jako květinový záhon. Bylo tu nejvíce smíchu, žertů a sázek. — Okolo zdě, která objímala celou arénu a od které teprvé stupňovitě nahoru stoupa- ly řady, byly gladiatorské nápisy, kdežto aréna sama byla pokryta jemným pískem. —

Netrvalo dlouho a řady byly plny. Plni očekávání dívaly se tisíce lidu na loži, zastřenou hedvábnou oponou: Měl se tam posaditi poprvé na císařské místo Markus Aurelius*). Ovšem nebylo mu to místo neznámé, neboť co adoptovaný syn a zároveň milovaný, důvěrný přítel svého předchůdce, císaře Antonia Pia, sedával

*) Nastoupil trůn v roce 161 po nar. P. J.

— 15 —

dříve hněd vedle oné stolice. Také snad nikdo v Římě neopíakával zemřelého upřímněji než on. Věděl to celý Řím.

Konečně třepotavým hlasem trub oznámen příhod
císařův. Všecky oči byly napjaty, aby, možnoli, za-
chytily nějaký pohled císařského vládce, s jeho vzneše-
ným, vysokým čelem a krásnými, pokojnými, ano
truchlivými tahy. Jakoby tušil přání lidu zůstal císař
chvíli státi, podíval se nejdříve na nesčetné množství
lidstva, které hlasitě jásalo a pak se bavil se svým příte-
lem, coadjutorem Luciem Verusem a s poblíže stojícím
starým římským jenerálem Avidiem Cassiem.

Když konečně usedl, přistoupil na jeho pokynutí
mladík s psaným rozvrhem her, aby četl. Zatím velitel
sám vytáhl z opasku voskovou desku a stylus (zlatá
špice, kterou se rylo na voskové ploše). Chtěl si dle
všeho zaznamenati vše důležitější.

Sotva usedl císař, zahlaholily trouby podruhé. Na
to znanéni vystoupili do arény gladiatoři, obcházejíce
zvolna okolo toho místa. Před císařem se zastavili a
volali:

,,Sláva ti, cézare ! Na smrt jdoucí pozdravují tebe !''

Byl to obyčejný způsob pozdravů gladiatorských před vládcem, ale diváci, kteří slyšeli také ten pozdrav, byli by se asi velice podivili, kdyby byli mohli nahlédnouti na desku, na které císař právě psal, když gladiatoři odcházeli. Těžké zlaté pero rylo do vosku tato slova: ,,Nejšťastnější osud pro muže byl by ten, aby rozloučil se s člověčenstvem bez známosti o lži, pokrytství, přepychu a pýše. Nejblíže příští nejlepší cesta naopak je ta, když člověk vypouští ducha, uživ dříve s dostatek všech těch věcí.''

Pozoruhodná slova, jistě, takovým mužem psána !
Markus Aurelius nebyl obyčejným mužem, nýbrž jak
dle povahy tak i dle poměrů byl králem spoluobčanů.

- 16 -

A hle, Říman, patricius, v nejlepším zdraví, statečný muž*), největší filosof a nejšlechetnější panovník své doby, vládce světa — a přece cítil prázdnotu a marnosť toho všeho.

Vznešený císař, místo co by se byl nechal omámiti obklopujícím jej leskem a přepychem, toužil po vyšším, svatějším, čistším, než skytal mu všední život. Tuto touhu vsadil v srdce Aureliovo sám Bůh skrze Ducha svatého, ač Aurel sám neměl o tom ani tušení. Bůh přiblížil se tomuto pohanu, nejšlechetnějšímu ze římských císařů a byl by se mu přiblížil ještě blíže a zřetelněji, ale pozná Markus Aurelius toho Boha, po němž, ač nevědomky, ruce pne? Pozná ty chudé posly Boží, jimž nejvíce se podobá co do ducha a nebo bude je ještě pronásledovati? —

Císař právě dokončil svoji poznámku, když už předchozí výstupy byly ukončeny a nápodobený zápas gladiatorů začal. Ale šermování dřevěnými meči nezbudilo u diváků žádného zájmu a tak gladia oři nezdrželi se při něm dlouho.* Začaly skutečné zápasy.

Dle zbraně rozdělili se zápasníci po dvou k boji na život a na smrt. V prvním páru byl jeden ozbrojen sití a kopím; protivník měl štít a meč. Tento způsob zápasení byl považován za nejumělejší. V druhém páru byli dva Řekové, jichž celý oděv záležel z pouhého pásu okolo beder. Zbraní byla jim težká válečná rukavice, cestus. Třetí pár vystoupil v úplném ocelovém brnění s ostrými ocelovými meči.

Nyní ovšem už si nemohli stěžovati diváci na příliš mírné zápasení. Brzy byly písek a piliny, kryjící

*) Dle jiných dějepisců byl Mark Aurel slabého zdraví, ale vzdor tomu objevoval v řízení státním neobyčejnou energii a oddal se také filosofickým studiím, čím získal si čestného jména filosof. Co spisovatel je znám dle svých filosofických pravidel života, které napsal ve dvaceti kněhách. Po svém třetím vítězném tažení proti barbarským Markomanům zemřel vznešený císař r. 180 ve Vindoboně, nynější Vídni.

— 17 —

půdu, zbarveny krví zraněných. Diváci brzy tomu
brzy onomu volali pochvalu, až zápasník se sítí byl za-
sáhnut mečem a mrtev k zemi klesl. Tím skončil první
boj. Hlasitá pochvala platila vítězi.

Na novo jest posypána půda pískem a sotva mrt-
volu odnesli, už vystoupil druhý pár, aby bojoval a
snad za několik minut taktéž byl odnešen. Ač přehroz-
ný byl to pohled — sta ba tisíce nejněžnějších, nejvzne-
šenějších dam římských sedělo tu a s největším zájmem
sledovalo každý jednotlivý výstup krvavého boje — ano
i děti, malé nevinné děti, ručkama tleskaly, pohlížejíce
na krví zbrocené mrtvoly na zemi. Je to možné?
ptáte se. Ano — je to k neuvěření a přece, bohužel,
pravda.

V celém shromáždění snad byl jen jediný divák,
který nebral živého podílu na strašném divadle. Úřad
nutil ho sice, aby byl přítomen, ale jeho myšlénky dlely
mnohem více u knihy a u toho, co mu sluha denně pře-
čítával, než při zápasu. Byl to sám císař Aurel. A jaká
kniha mohla ho tolik zajímati, že zapomínal na všecko
jiné? Bylo to filosofické pojednání Epictetovo. Pisa-
telem téhož byl ovšem jen frygický otrok, ale císař se
nestyděl učiti se z té knihy.

Lehkomyslným Římanům bylo by lecos v té knize
podivně znělo; ku př. bylo tam psáno: ,,Nic velikého
nebývá vykonáno najednou. Dříve než se občerstviti
můžeme chutným hroznem, musí réva kvésti a plod
uzráti. — — — Z čeho poznáme, že pokračujeme?
Z toho, když přání naše se řídí dle přirozeného běhu
světa a souhlasí se světovými zákony — z toho dále,
když jsme šle chetní, svobodní, věrní a pokorní—když
nic si nepřejeme a také ničeho se nebojíme, co je mimo
našeho dosahu a konečně, když život náš je veden ne-
proměnnými a vznešenými zákony."

— 19 —

Takováto mravouka, skládající se ze ctností: správedlnost, sebe opanování a statečnost, byla tehdy jedinou oporou ušlechtilejším povahám v klesajícím pohanstvu, ale nemohla dáti žádnému, vzdor nejbedlivějšímu hlubání, upokojení a světlo, proto že duše jejich, ač nevědomky, toužily po Bohu. Jen tento živoucí Bůh, který sám vložil touhu po něm do srdce lidského — jen on sám může ji stišití a sice zase jen sebou samým, tou nejplnější moudrostí a pramenem světla.

Zatím co dole gladiatoři bojovali, přemýšlel císař, jak by nejlépe mohl bojovati sám s sebou a přemáhati i začátek ctižádosti, přemýšlel, jak by mohl se státi lepším vládcem, šlechetnějším a čistším člověkem. Myslel nyní, že nejlepší pomocí k tomu, nejlepším vůdcem, je právě zmíněný spis frygického otroka. Snad nikdy ještě neslyšel o biblí, nevěděl asi nic o duchu Božím, který nejen utěšitelem, ale i vůdcem a pomocníkem se chce státi těm, kteří o to prosí. Je tomu tedy divu, že císař hluboce povzdychl, vida, jak těžký je boj nañ čekající? A přece tu nestál tak docela samoten. Duch Boží, o kterém nevěděl, ten věrný přítel, jehož neznal, stál mu po boku a chránil ho, aby uprostřed lidu tak zkaženého a hříšného, že všecka ctnost se vymřelá zdála, stál vznešený jsa a čist dle světské spravedlnosti, co zářící vzor poddaným.

Zmužile bojoval císař sám s sebou a pokud síly stačily, namáhal se pokračující mravní zhoubě v národu učiniti přítrž. Bez únavy se snažil probuditi v lidu cit mravnosti a pravdymilovnosti, ale — že nevěděl nic o Kristu, neznal to pravé světlo — tapal ve tmách a nejen to, ale ty, kteří měli to světlo v srdci, pokládal za své nejhorší poddané.

Zápasy gladiatorské byly ukončeny; ranění a mravní byli rychle odnešeni a půda posypána nově pískem a pilinami. Diváci oprášili svoje šaty, a usadili se co

— 20 —

nejpohodlněji, aby při největším možném pohodlí bavili se posledním velkolepým výjevem. Ale císař nyní opustil shromáždění a na místo jeho nastoupil soudce, který odsoudil ony křesťany ku hrozné smrti: roztrhání hladovým, zuřivým lvem. —

Uvěznění zatím sílili se vespolek modlitbou a slovem Božím, kterému se nejen dobře naučili, ale jež i dobře v paměti a v srdci podrželi. A právě v tomto okamžiku líčeném zpívali.

Tu pojednou rozevřely se dveře vězení a v příštím okamžiku už dívaly se na ně tisíce lidí. Vězňové byli náhlým předvodem z tmy do slunečního jasna skoro oslepeni a mladá žena Melita, která následovala svého chotě a otce do vězení, nemohla udržeti lehký výkřik. Manžel soustrastně pohlédl do bledého, úzkostného obličeje milované ženy, objal ji něžně a šeptal: ,,Vzmuž se, noje Melito! Zavři oči a podepři se na mne. Pán Ježíš přenese tě v rukou svých do věčné krásy."

Napřed kráčel z vězení ctihodný stříbrovlasý stařec; pevným krokem došel do prostřed arény a obrátil se ku soudci. I Melitina bázeň brzy pominula a rychle, na chotě jsouc podepřena, následovala otce. Tak stáli ti tři klidně naproti soudci. Mezi diváky rozlehlo se při zavírání žaláře hlasité mručení. Vždyť jim přece slibovali, že šest lidí bude obětováno dravci a nyní jenom tři přivedli !

Zdálo se že pohled na něžnou, slabou ženu dojal soudce. Zdvihl se se stolce a volal hlasitě: ,,Ty přec jistě nesetrváš v zatvrzelosti své; nevrhneš se dobrovolně v záhubu ?"

,,Veliký soudče," odpověděl na místě jejím manžel; ,,moje chot chce zemříti ve víře v Ježíše Krista."

,,Ještě nyní dám vám svobodu, když obětovati budete římským bohům, jichž hněv jste probudili svojí nevěrou."

— 21 —

,,Ne, to nelze," odpověděl stařec. ,,Bůh, jemuž
my sloužíme, nedá cti své jinému, falešnému a slávu
svou modlám."

,,Lva na křesťany! Poštvete lva na křeťany!"
křičelo v pusté směsi shromáždění tisíců.

Soudce vážně se zdviženou rukou pohledl na netr-
pělivé; zatím co herold, rozuměje tomuto hnutí, poručil
ticho. Bylť poručil císař Aurelius, aby všemožně se
pokusili zachrániti ty lidi, v jeho očích bláznivé a od-
porné. Konečně se stišilo shromáždění a soudce pokra-
čoval: ,,Tento Kristus, kterému sloužíte, jistě vás
nemůže vysvobodit z drápů lvích."

,,Ale k našemu dobru to činí a uvede nás brzy u
věčnon slávu svou. Lev může sice zničiti smrtelná těla
naše, ale duši svou odevzdali jsme do rukou Božích.
Nemůžeme ji už bráti zpět. Spasil nás od toho zla a
těch ďáblů, které vy zovete bohy."

,,Lva na křesťany!" křičely opět tisíce hlasů.
,,Urážejí naše bohy."

,,Dosti je učiněno!" řekl soudce. ,,Rád bych jim
byl odpustil trest za jejich bláznovství, ale všecko je
marno. Musejí zemříti, aby — — —"

,,Buďto zemrou, anebo přiblížil se již pád Říma,"
volal jeden. ,,Je to dosti jasné, že právě tahle nevěra
křesťanská je příčinou, že se Tibera tak rozvodnila."

,,V tom už pozvedla se mříž klece lví a v příštím
okamžiku se vyřítil se strašným řevem do arény mocný
lev. Oči se mu jiskřily vztekem a hladem a hřívů měl
strašně zježenou. Byl v nejvyšším vzteku, neboť už po
čtyry a dvacet hodin nedostal nic k žrádlu.

V prvním okamžiku ani nezpozoroval svoje oběti,
nýbrž, shlédna četné obličeje diváků, v kruhu jej obklo-
pující, skákal na ně do výše a když nepovedlo se mu
přeskočiti ochrannou zeď, přeběhl několikrát dokola při
hlasitém řvaní. Konečně padl jeho zrak na střed pro-

— 22 —

storu, kde stáli křesťané. Zarazil se v běhu a v témž
okamžiku už vrhl se s omapujícím řvaním na bezbranné
odsouzence. Právě v tom okamžiku omdlela Melita a
tím byla uchráněna další úzkosti. Lev vrhl se nejdříve
na ni, omdlelou a roztrhal ji, úd po údu, před zrakoma
manžele. Manžel se blaženě usmíval, vida, že choť jeho
necítí bolesti.

„Bože můj!” volal hlasitě, „děkuji tobě, žes mne
vyslyšel! — Kde jest ó smrti osten tvůj, kde o peklo
vítězství tvé?” dodával. A když konečně dravé zvíře i
jeho se chopilo, slyšeli ještě diváci slova: „Pane Ježíši,
přijmi duši mou.”

Ještě několik málo okamžiků — a bylo po všem.
Krví potřísněná půda, roztrhané údy a tu a tam nějaký
cár ze šatu mučedlníků, to ukazovalo místo, kde zmužili
svědkové víry bojovali poslední boj, odkud se duše je-
jich povznesly do krajin, kde už není tmy, kde Bůh sám
září jako slunce na obloze a vykoupení se těší v jeho
záři. —

### III.

#### Patricijka v katakombách.

Několik měsíců uplynulo. Málo her bylo uspořá-
dáno v coloseum od oné vypravované zde. Císařské
sídlo bylo těžce navštíveno, takže i lehkomyslní byli
přinuceni mysliti na něco jiného, než pouhé utišení
choutek zábavných.

Po prvém nevelkém rozvodnění řeky Tibery násle-
dovalo druhé, které polovici domů v nížepoložených
částech města proměnilo v rumy. Domy byly povaleny,
mosty strhány, vinice spustošeny a osení v polích zapla-
veno. A nejen toto, ještě jiný nepřítel, hro zný hlado-
mor, ohrožoval úzce skvostné město.

— 23 —

Chudí, kteří ovšem nejprvé a nejtížeji pocítili ne-
blahého hosta, reptali, ač ne otevřeně, proti křesťanům,
které pokládali za vlastní původce toho zla. Malá cír-
kvička byla proto nucena býti dvojnásobně opatrnou
při shromážďování se. Ač císař Aurel opět nařídil, že
nesmí se již utratiti žádný člověk k vůli náboženství,
pobouření chudší Římané byli by na to málo dbali.

Bratří chodívali tedy do schůzí jen za večerního šera do dvou či třech a ještě po dalekých zacházkách. Návštěva neznámého byla proto v tomto čase řídkým zjevem. A když jednoho večera objevila se v jejich středu nějaká neznámá, vyvolalo to značné pobouření mezi přítomnými. Ale bratří, doprovázející paní, upo-kojili přítomné, ujištujíce, že není se tu čeho obávati.

,,Je to odpověď na naši společnou modlitbu se zaja-
tými bratry venku u amfitheatru,“ vyřizoval jeden.
„Tato šlechetná paní byla svědkyní mučedlnické smrti
našich milých a jejich pevností a neoblomností byla
tak pohnuta, že ráda by se blížeji seznámila s tím nábo-
ženstvím, které takovou odvahu á potěšení poskytuje
v okamžiku smrti. Jedna z jejích otrokyň ji už obe-
známila poněkud s naším náboženstvím a nyní si přeje
více o tom zvěděti.”

Po tomto úvodu a představení smekla dáma s ra-
men dlouhý tmavý plášť a odhalila závoj — stála tu
mladistvá paní Flavie. Třeba že nebyla tu samojedinou
patricijkou, přece povstalo při jejím objevení se mezi
přítomnými značné rozčilení a udivení. Tak vznešená
paní ! Ale přivítali ji dle obyčejného spůsobu. Posa-
dili ji mezi ty, kteří teprvé brali známost v náboženství.
Otrokyně její zatím usedla mezi členy církve.

Podzemní komory s drsnými stěnami bez okras
spoře ozařované jediným, řetězem na stropě upevněným
kahanem, byly pro vznešenou na přepych a uvyklou
paní trochu divným divadlem. Nebylo tu ani oltáře

— 24 —

ani obětniště, nic, co by upomínalo na pohanský chrám.

Na hrubé dřevěné lavici seděl ctihodně vyhlížející stařec, maje před sebou svínek papíru. Brzy po příchodu Flavie sdvihlo se shromáždění a tiše se modlilo za ctihodným předsedou, který modlil se s očima vzhůru upřenýma a vzhůru vztaženýma rukama. Potom rozervěl svinek a přečetl část evangelia sv. Jana, načež zpívali. Potom následovalo cvičení nečlenů, při čemž Flavia odpovídala na otázky ji předložené stejně pokorně a upřímě jako druzí.

Byla to podivná směsice, jež zde byla pohromadě, aby se učila. Vedle vznešené dámy seděla anglická otrokyně, vedle této loupežník, který dříve sídlíval v katakombách a byl postrachem celému okolí. Tu zase seděl česač vlny, tam propuštěný otrok; jinde pouhý kameník, který svůj celý život strávil tvořením podobných podzemních chodeb a komor. Žádost, aby celou věčnosť ztrávil v tom nejjasnějším světle, které mu zde bylo odnato, přivedla ho ku opovrženému náboženství.

Dle rozdílného postavení a potřeb různila se také přítažlivá moc, kterou na ně působilo poselství o spasení, ale výsledek byl u všech týž: Jemnosť mysle, pokora a živá žádost, začíti nový život. Po vyučování dospělých byly předvedeny i děti a i těm zvěstováno, že Pán Ježíš je miluje a chce jim žehnati, stejně jako žehnal jim za svého putování zde na zemi.

Po rozpuštění shromáždění zahalila se Flavia opět do svého pláště a opustila místo, převázena jsonc vůdcem. Nerada opustila místo, kde se tolik její duše posilnila a občerstvila. Kdy asi se ji dostane podobného požitku? Dle všeho ne tak hned, neboť už tato první návštěva byla spojena s mnohými obtížemi a nebezpečím. Tato pustá podzemní komora stala se její duši pravým Bethel, branou k nebesům. Nebála se nic, když na

26

zpáteční cestě zpozorovala, že tato místa slouží k shro-
mážďování se nejen živým, ale i mrtvým. V těch
mnoha zatočených chodbách byly vytesány v měkkém
kameni otvory, kde odpočívaly jedna až i dvě mrtvoly.
Nad mnohým byla vytesána palmová větev s nápisem
„v pokoji", která zvěstovala okolo jdoucímu, že zde
odpočívají pozůstatky některého křesťanského mučední-
ka a očekávají z mrtvých vstání. Živě tu předstoupil Fla-
vii před oči hrozný okamžik v coloseu, který pouhým
pomyšlením ji naplňoval hrůzou, ač stal se původem
obratu v jejím životě.

Pozorně následovala Flavie vůdce skrze labyrint
podzemních chodeb až ku odčehlé zahradě, kde ukryt
keři a olivami byl tajný vchod do katakomb. Ale i
když už se octla venku, bylo veliké opatrnosti potřebí.
Velké loupežnické hordy znepokojovaly toto místo a
často se udávaly na osamělé cestě v olivovém lesíku
krvavé vraždy.

Nebezpečí nezmizelo ani, když kráčela Flavia už
bohatou čtvrtí města. Jak lehko mohla být poznána
některým ze známých! A právě téhož večera bylo jich
mnoho na ulicích Cesta do císařského paláce na pala-
tinském vrchu se hemžila vysoce postavenými hosty, kte-
ré pozvala císařovna Františka na slavnost, pořádanou k
uctění narození dvou princů, dvojčat. Také Flavia byla
pozvána k slavnosti a čekali ji.

Budiž také připomenuto, že od té doby, co přijal
místo u dvora, přesídlil se Flaminius s rodinou z tichého
letohrádku v Aricii do překrásného paláce v Římě, zva-
ného „zlatý palác," kterýž byl vystavěn císařem Néro. –

Onoho večera, o němž vypravujeme, odešel Flami-
nius z domu dříve nežli choť a ta, místo co by se připo-
jila ku průvodu císařovny, použila této dávno očekáva-
né příležitosti ku návštěvě křesťanské bohoslužby.
Doufala, že bude později přijata do církve. —

27

Ale nyní především se jednalo Flavii o to, aby byla už doma. Cesta byla jasně osvětlena svítilnami a zahalené, rychle jdoucí postavy ženské byly dosti nápadny. Mnohý Říman, vracející se buď z paláce, neb od nějakého přítele, zastavil se, pohlížeje zvědavě za nimi.

Také i nesčetní žebráci, stojící podél cesty, vzthujíce k mimojdoucím vyhladovělé neb úmyslně zmrzačené děti, aby vzbudili jejich soucit, mohli se státi nebezpečnými

Bída chudšího lidu římského nemohla se zřetelněji jeviti, než v těch hladových, vpadlých obličejích, které výmluvně líčily stav tisíců lidstva. — Jaká to protiva— jaký pozdíl při pohledu na tyto ubožáky a pak na skvělý císařský palác tamto, s tisíci mramorovými sloupy, síněmi a nádhernými zahradami, které se rozkládaly až k úpatí vrchu, na němž stál palác. Nepříliš často setkaly se protivy: sláva a nádhera s bídou tak blízce, jako právě zde. Šlechetný císař snažil se vší mocí, aby zmírnil bídu, ale často v díle svém se zastavil, poznávaje s bolestí, že je to úloha obrovská.

Hladoví ubožáci drali se tak blízko ku paláci, že bylo tu největší bdělosti stráží potřebí, aby nevnikli až do vnitra. I palác, kde Flavia bydlela, byl tak obklopen, že Flavia obávala se nějakých obtíží při vstupování do domu. Ale vše se povedlo dosti dobře a bez dalších nepříjemností dostala se do svých soukromých pokojů.

Překvapeně pohlédla Sisidona, mladší sestra doma meškající, na vstupující Flavii. „Co se stalo, Flavie?" ptala se, spěchajíc ku sestře.

Flavia pokusila se usmáti a řekla něžně : „Jak je dnes moje Sisidona úzkostlivá !"

„Právě naopak, milá sestro, tys musela se něčím polekati, vidím to na tobě," zněla odpověd. „Událo se snad něco nemilého při slavnosti ?"

["28", ",,Nebyla jsem na slavnosti," odpověděla Flavia, zardívajíc se.", ",,Tys nebyla?\" opakovala Sisidona táhle, sotva svému sluchu věříc. Tu teprvé si všímla, že sestra nemá na sobě žádných skvostů, nýbrž je v tom samém šatě, jako ráno byla.", "Flavii neušlo podivení a skoro uleknutí sestřino, ale nevěděla v tom okamžiku jak rozluštiti sestře hádanku. Zmateně odpověděla:\" Neptej se mne, kde jsem byla Potom, někdy ti to všecko povím.\"", ",,Ale co na to řekne císařovna?\" ptala se Sisidona po delší pomlčce.", ",,Tak nepatrného hosta sotva postrádala,\" odvětila tázaná. ,,A jak dítky? jsou zdrávy?\"", ",,Myslím že ano,\" odpovídala mladá teta. ,,Malá Flaminia mi povídala, žes je v posledním čase nenechala se modlit k domácím naším bohům. Já, toť se ro zumí, jsem je měla k tomu.\"", ",,Nečiň tak podruhé, milá sestro,\" pravila Flavia.", "Sisidona se ulekla. ,,Flavie, co je ti. K čemu toto tajení? Muselo se přece něco zvláštního státi, toť jisté a nepovíšli mi nyní co to je, budu se tě jistě hned po návratu Flaminově na to ptát znovu.\"", "Po této hrozbě zbledla Flavie tak, jako mramorová socha bohyně Diany, o kterou se v témž okamžiku podpírala. Chvěla se při pomyšlení na hněv mileného chotě, jaký jistě by ji očekával, kdyby prozradila, kde byla v ten večer. ,,O Sisidono,\" prosila chvějícím se hlasem, ,,nečiň toho.\"", "Tato zdvihla se, pyšně pohodila hlavou a řekla zamračeně: ,,Žádná římská paní nebojí se říci svému choti a sestře komu platí její návštěvy.\"", ",,Ale vždyť Flaminius zví všecko i ty, Sisidono,\" odvětila stísněna, ne z cela bez nádechu zdvižené pýchý, ,,ale jen ne nyní, jen pro dnes mne ušetři.\""]

29

,,Nežádám si zasvěcení v tvoje tajnosti," mladší sestra řekla trochu podrážděně, ,,ale nemysli, že se stahnu tvojí spoluvinnící tím, že bych nepověděla to, co vím."

,,Chceš prozraditi Flaminiovi, že místo na slavnosti byla jsem někde jinde?" lekla se Flavia.

,,Jistě to zví, jak jen se vrátí s císařem z Loria," rozhodně tvrdila hrdá sestra.

Po těchto slovech klesla Flavia jako zničená na sesli a zakryla si obličej rukama.

Mezi hlasitými vzdechy drala se z úst úzkostí naplněné ženy slova: ,,O sestro, ty nevíš, jakou hroznou bídu tím na mne uvedeš !"

Sisidona rázem pozbyla přísnosti: ,,To budiž daleko ode mne, drahá sestro," řekla mírně. ,,Nech se přece přemluviti, Flavie. Nechceš-li právě mně říci, kde jsi byla, aspoň Flaminovi se s tím svěř."

Ale Flavia jen hlavou zavrtěla. ,,Nemohu nyní," řekla, ,,někdy, až později, chci — musím to říci, ale ne nyní, ne hned. — Podržíš moje tajemství, Sisidono, svěřím-li se ti ?" ptala se.

,,Ne, to ti slíbiti nemohu," odpověděla Sisidona, očividně přemáhajíc pohnutí, které se ji zmocnilo. Ale v malé chvíli vyhrkly jí slzy z očí a přivinouc se ku sestře šeptala: ,,Ty víš Flavie, jak vřele tě miluji, víš, že Flaminius tě pokládá za nejčistší a nejšlechetnější paní římskou, tys přece nemohla se nechat svésti k činění něčeho, co by přineslo hanbu domu našemu, tak neposkvrněnému jako je palác císařův."

Flavia se usmála ze spod svých slz. ,,Bláhová sestřičko! Přece sama víš, že moje srdce náleží cele mému choti, mým drahým dětem a tobě, milá, jediná sestro."

,,Proč tedy se tolik zdráháš pověděti svému choti kde jsi byla ?" zkoumala Sisidona bez ustání.

30

Aniž by přímo bez okolků zodpovídala tuto otázku, odpověděla Flavie: „Pojd, Sisidono, posaď se ke mně. Povím ti vše.” Při tom přitáhla mladší sestru k sobě na židli a uchopíc její ruku mluvila: „Pamatuješ se jistě, jak jsme spolu naposled byly přítomny her v amfitheatru?”

„Naposledy jsi tam vůbec nebyla,” v padla jí stra do řeči. „Nebylas tam od té doby, co ti oškliví křesťané byli předhozeni lvovi.”

„A také tam už nepůjdu,” řekla Flavie klidně. „Pamatuješ se ještě na onen poslední výstup—na slova onoho statečného omučedníka? — Řekl, že Bůh ho vykoupil od hříchů. Vím to, že slovo ‘hřích’ znamená nečistotu a vůbec všecko zlé a vím také, že našim olym pickým bohům je mnohé zlo poctou a radostí, ač každý člověk to musí nenáviděti, milujeli pravdu a ctnost.”

Od té doby jsem začala nenáviděti hřích — zatoužila jsem po čistotě a ctnosti, která mi chybí. Ale kde toho nalézti? Ve světě ne, proto že stará římská ctnostnosť už nevládne v tomto městě — je pramálo takových mužů, jako je můj Flaminius a císař. A na Olympu*) je to ještě horší, jsouli pověsti o bozích pravdivy. — Kde tedy jsem měla hledati čistotu a ctnost, než u Boha, který vykoupil své od hříchů?”

Sisidona vymkla se z objímajících ji rukou sestříných. „Snad nechceš tím říci že jsi hledala křesťanského Boha?” volala pobouřeně.

Flavia sklonila hlavu. „Hledala jsem ho a nalezla,” odpověděla tiše; „a vím nyní i věřím, že také mne vykoupil od hříchů.”

„Flavie, pozbyla jsi rozumu? Ó řekni, že je to jen žert — že to jen hrozný sen, z kterého se opět probudí n.e.”

*) Olympus bylo vymyšlené sídlo bohů. Odtud jméno „olympští bohové,”

31

,,Ne, sestro, není to sen, ale blažená skutečnosť.
Jsem křesťankou a žádala jsem tohoto večera za přijmu-
tí do církve křesťanské....

Byla by ještě více řekla, ale Sisidona, bez jediného
slova odporu, zdvihla se a kvapně odešla do své komůr-
ky, kde oddala se cele stihnuvší ji bolesti a zlosti. Fla
via po krátké chvíli šla se podívati na svoje milované
dítky, načež odebrala se do svého pokoje.

IV.

Přiznání.

Došedši do svého pokoje, cítila Flavia potřebu,
posíliti se modlitbou ku nastávající těžké zkoušce, neboť
viděla, že další tajení se je nemožno. Ale nyní skoro
se ji odlehčilo, když cítila se nucenou, pověděti otevřeně
a netajeně všecko svému choti. Byloť to věrné man-
želce už dosti bolestné, že měla vůbec tajemství, o kte-
rém choť nevěděl. Cítila to den ode dne tížeji. Ale
bylo to dosti podivné,že nebylo to dosud odkryto. Vše-
cy výkony, jak při jídle, tak i ve společnosti vůbec
byly spojeny s náboženskými obřady. Obě, paní i otro-
kyně Nerissa, byly doposud podivuhodně uchováni, ač
pomíjely všech ceremonií pohanských. Ale docela
nespozorovány přece nezůstaly. —

Dříve než ukončila Flavia svoji modlitbu, rozhrnu-
la se těžká záslona a Sisidona vešla do pokoje.

,,Flavie," řekla hlasem strojeně chladným, ,,přišla
jsem ti říci, že nevyzradím Flaminiovi nic o tom, co se
událo dnešního večera."

Tvář Flaviina zbarvila se červení. Odpověděla
mírně: ,,Řeknu mu sama všecko, hned jak se vrátí.
Nesnesu déle toho tajení. Byla jsem dosti slabá a ne-
věrná, že jsem až dosud ukrývala svoje poznání."

32

,,A myslela jsi při tom všem také na Flaminia ?" ptala se Sisidona v tomže chladném tonu.

Flavia skryla tvář v ruce, hluboce jsouc dojata.
,,O sestro drahá, co mám činiti? Bojím se mysliti na
následky svého přiznání u manžele."

,,Vidím, že přece ještě jsi nepozbyla všeho citu --
dosud tě bohové naši neopustili. A jelikož celá ta věc
je dosud tajemstvím, mohl by tvému šlechetnému manželi
býti ušetřen zármutek, jaký by mu jistě způsobila zvěst,
že jeho manželka, kterou pokládá za nejčistší paní z celého
Říma. přijala náboženství, jehož se drží jen ti
bídní, skrývající svou ukrutnost, hříšnost za svojí vírou."

,,Ne, Sisidono, tato obžaloba je nepravá," vpadla
ji Flavia do řeči. ,,Mnozí křesťané, ba většina, jsou
chudí, ale vedou bezúhonný život a v bídě přispívá jeden
druhému více, než by kdo považoval za možné."

,,Zdá se, že si rozhodnuta zastávati těch křesťanů,"
poznamenala Sisidona trpce.

,,Jak bych mohla jinak, když patřím k nim a vím,
že všecko co jsem ve prospěch jejich řekla, je pouhá
pravda," odpověděla Flavia

,,Nespěchej tolik s přidáváním si názvu ,křesťanka'.
Byla jsi teprve jednou v jejich shromáždění; to ještě
mnoho neznamená."

,,Snad mohla bych choditi k nim," odpověděla
Flavie, ,,a přec setrvati v modloslužbě. Ale já naučila
jsem se i milovati toho Boha a spasitele, kterého ctí a
velebí křesťané. Věřím, že on jest mým spasitelem,
který přišel vykoupiti mne od hříchů a mocí zlých. To
je příčina, proč miluji křesťany a přeji si být s nimi
spojena. Chci více zvěděti o lásce spasitelově a chci
také dokázati svým životem a chováním, že ho miluji,
zapomínajíc na falešné bohy a sloužíc jemu samému."

,,Tedy dosud trváš na tom, že se odřekneš bohů
římských ?" ptala se Sisidona netrpělivě.

33
65

,,Toť nejsou bohoyé, ale modly," odvětila Flavie zmužile.

,,Nebudeme se o to hádati nyní, sestro, necháme bohy, ale — tvůj chot — co s ním zamýšlíš učiniti ?"

,,Řeknu Flaminiovi, že jsem poznala pravdu, Boží pravdu," odpověděla Flavie rozhodně.

,,A chceš raniti jeho srdce tou hanbou, kterou uvedeš na jméno jeho, i na dítky své," odvětila mladší sestra, nyní už ne tonem přísným, nýbrž jemně a pohnutě. ,,O Flavie, nemáš-li slitování s sebou samou, aspoň mysli na svoje dítky, jaká potupa je čeká až se rozhlásí, že matka jejich je křesťankou."

Flavia nemohla po delší chvíli pronésti ani slova. A když konečně se opanovala tak dalece, že mohla promluviti, stalo se to hlasem, který zřetelně prozrazoval těžký boj zuřící v nitru ubohé ženy. ,,Nemyslela jsem ani tolik na sebe," řekla vzlykajíc, ,,jako právě na ně — na chotě svého a dítky. Můj spasitel zemřel i za ně. Mysli o tom Sisidono. Zemřel za nás všecky, aby nás spasil — tebe a Flaminia, moji malou dcerušku i synáčka — vás všecky, ač vy nic o tom nevíte a nestaráte se o to. Jak bych ho tedy nemilovala, když vidím jak on prvé miloval mne; jak bych vám o něm neměla vypravovat?"

,,No u mne aspoň daremně užíváš svých slcv," poznamenala sestra, ,,a u Flaminia to nebude lepší. Radím ti ještě jednou: zapomeň ty hloupé, nicotné povídačky, jimiž tě obklopili. Ještě jednou tě prosím: uspoř svému choti tu bolest a potupu, kterou mu připraví tvoje zbytečné vyznání křesťanské."

Flavia udiveně zírala na svoji sestru. Mluvila tak tvrdě, chladně a bezcitně, že ani nemohla uvěřiti, že by to byla ta samá, vřele ji milující Sisidona. Ale nenechala se zviklati. Řekla bez bázně:

,,Musím říci choti všecko hned jak se vrátí."

66

,,Buďtež ti bohové milostivi, když sama nad sebou neznáš milosrdenství!'' s těmi slovy opustila Sisidona komnatu.

Flavia neusnula té noci. Věděla dobře, že sestra nic nepřepínala, líčíc, jaký hrozný účinek bude míti její přiznání na chotě. Ale vzdor tomu, že její srdce úzkostlivě bušilo při tom pomyšlení, jaké trápení nvalí na milenou duši, přece ani nepomýšlela na to, aby se vrátila z cesty započaté. ,,Skrze muohé bolesti a trápení vcházíme do království Božího,'' šeptala si, ,,a moje trápení jest ničím při porovnání k tomu, co mnozí jiní vytrpěli.

Ale dosud ani netušila, jak hluboce musí trpěti — jak těžký kříž na ni čeká. Nevěděla jak příkrá a trnitá ji bude cesta dříve než dosáhne koruny života. A bylo to dobře, že ji zůstala budoucnosť skrytá. Dosti trpěla už nyní, při pomyšlení na svého chotě. — Byla to dlouhá — trapná noc. —

Po několika dnech vrátil se Flaminius z Loria. Poznal hned, že se něco nemilého přihodilo. Úzkostлиse ptal po dětech. Ale Flavia ho upokojila, řkouc, že milé dítky čekají v jejím pokoji dychtivě, aby uvítaly otce a ona sama že srdečně se těší z návratu mileného chotě.

,,Ale ty jsi snad nebyla zdráva, Flavie?'' ptal se Flaminius přívětiyě. ,,Jak slyším, nebyla jsi ani na slavnosti.

Tázaná se temně zarděla. ,,Nebyla jsem při slavnosti, protože — protože jsem byla jinde zaměstnána,'' odpověděla zdráhavě.

Manžel zpozoroval, jak rozpačitě odpovídá. ,,Jinde že jsi byla zaměstnána?'' opakoval. ,,Chtěla bys mi pověděti, co tím myslíš, Flavie?'' připojil trochu vážněji, než obyčejně mluvíval.

67

Choť usedla na nízkou stoličku u jeho nohou a po-
ložila svou hlavu na jeho kolena. ,,Všecko ti řeknu,"
odpovídala tiše, ,,jenom měj se mnou trpělivosť Flami-
nie — měj slitování se svojí Flavií,“ dodávala prosebně.

Svrchovaně překvapený muž sotva uvěřil svému
sluchu. ,,Římská paní prosí svého chotě o slitování?"
volal užasnut. Ale potom sehnul se nad prosebnicí a
něžně položiv rucé na hlavu své manželky řekl měkce:

,,Tys jistě nemocna, moje Flavie. Zprávy o bídě
a žalosti, jaká stihla v posledním čase chudý lid na
břehu Tibery, příliš mocně účinkovaly na tvoje soucitné
srdce. Ale upokoj se, drahoušku. Chudí mají v císaři
Marku Aureliu nejen vládce, ale i přítele."

,,Myslela jsem sice mnoho na ty ubohé, Flaminie,
ale ne jen na ně samotné. Věř mi, mnozí z nás, bohat-
ců, jsme chudší nežli ti, které máme za nejbídnější,"
odpověděla a tiše sotva slyšitelně dodała:

,,Pamatuješ se ještě na ony křesťany, předhozené
lvu? Měli jsme je za nejbídnější a přece patří k nej-
vznešenějším, nejlepším lidem v Rímě."

Po těchto slovech sundal rychle Flaminius ruce s
její hlavy. ,,Kdo mluvil s tebou o těchto bídných ne-
věřících?" ptal se.

,,Vím, co mluvím, neboť naučila jsem se milovati
a ctíti tu pravdu, které učí."

Flavia neodvážila se pohlednouti, jaký účinek vy-
volala její slova v obličeji manžele. Cítila jen, aniž by
hlavu pozvédla, jaká úzkosť se zračí v tazích milova-
ného chotě, jak Flaminius tiše se zaťatými rty tu sedí,
jakoby zabrániti chtěl, aby mu neuklouzlo ani jedinć
slovo, které by prozradilo jeho hrozný duševní boj a
bolesť. Se skříženýma rukama, bez nejmenší známky
neb slůvka soucitu naslouchal vyznání Flavie. Koneč-
ně odvážila se tato pohlednouti mu do obličeje a pozo-
rujíc jeho boj, vrhla se mu na prsa, volajíc v hlubokém

68

pohnutí: „Choti můj. Flaminie? Nyní, co křesťanka,
budu tě ještě věrněji milovati, budu ti ještě lepší chotí
než jsem byla až dosud."

Ale Flaminius ji odstrčil od sebe, ne prudce, neb
hrubě, ale přece pevně a rozhodně a řekl dutým hlasem:
„Nemám nyní ženy. Moje Flavia nebyla křesťankou —
byla vznešenou Rímankou."

To bylo vše. S těmito slovy opustil komnatu, za-
nechav choť v tak hrozně zoufalém, trapném stavu, jaký
tězce si lze představiti.

Sama nevěděla jak dlouho seděla tam, podepřena
jsouc o mramorovou sochu Diany, ale konečně bezděčně
se zdvihla a vplížila se do své ložnice. Když konečně
přišla otrokyně Nerissa, chtějíc připraviti lázeň své paní,
našla ji ležící na lenošce a tak bezvládnou, že se nemo-
hla pozvédnouti. Nerissa lehko uhodla, co se stalo.
Chladila paní své horké čelo a zároveň ji šeptala slova
útěchy a naděje.

„Šlechetný Flaminius se poddá,” řekla, „Pán změní jeho myšlénky a stane se také křesťanem.”

Flavia povzdychla. „Jsem velmi slabá a nedověr-
ná, Nerisso” šeptala. „Bojím se často, že bych mohla
zapříti svého Pána a spasitele.”

„Právě slabé a stížené sílí a těší Pán,” těšila otro-
kyně, „a právě ve vás a skrze vás činí Pán veliké věci,
ano divy činí k vůli vám.”

V tehdejší době nikdo nepochyboval o zázracích
Páně, věřili, že dosud činí Pán divy k vůli nim. Proto
Nerissa neměla strachu o svou paní, ale byla té naděje,
že i pán a dítky i sestra, celá rodina, se připojí k evan-
geliu. Poznenáhlu i Flaviina naděje se znovu povnesla
a po delším odpočinku cítila se dosti silnou, aby se sú-
častnila společné večeře.

K svému bolestnému překvaření našla v jídelně
jenom svoji sestru, ač jídlo již bylo předneseno. Na

69

otázku po Flaminiovi odpověděla sestra krátce, že týž
odešel k císaři. Jak se to dozvěděla, neřekla ji a Fla-
via se neodvážila ptát po tom. K vůli přisluhujícím
otrokům vyměnily jen málo slov při jídle, ale když
potom zůstaly obě samotny, pověděla Flavie sestře, že
už ví Flaminius o všem.

,,A mohla jsi bez citu, bez soustrasti zlomiti nej-
šlechtnější srdce v Římě?'' zvolala Sisidona vyčítavě.
,,Jistě je tahle nevěra křesťanská ta nejhorší na světě.''

,,Flaminius,'' odpověděla starší sestra, pomíjejíc
její útok,, je nespokojen se mnou, což ani jinak se ne-
dalо očekávati. Ale doufám ho v brzku přesvědčiti, že
křesťanka je lepší chotí, věrnější matkou, vůbec věrněj-
ší, trpělivější a méně zábav chtivá.''

Ale mladší sestra neměla chuti se pouštěti dále o
tomto předmětu a pak vůbec byla v posledních dnech
velmi zamlklá i úsečná, tak že brzy se zdvihla od stolu.

Flavia opustila jídelnu a odebrala se k svým spícím
dítkám, chtějíc ještě vyslati u jejich lůžka tichou modlit
bu za ně ku trůnu milosti. Činila tak po nějaký čas
každého večera a obyčejně čekala ji na chodbě jedna z
ošetřovatelkyň dětí se světlem, aby jí svítila po tmavé
chodbě.

Ale dnes zdálo se, že otokyně zapoměla na svou
povinnosť, neboť nebylo ji tam k spatření. Flavia ne-
chtěla volati jinou a tak odebrala se bez průvodu do
milých ji a známých místností. — Ale kdo popíše pře-
kvapení a uleknutí její, když přišedši nalezla všecko
prázdné a tiché. Polekana matka hledala v okolních po-
kojíkách, ale nikde nebylo světla a na její volání nikdo
neodpovídal. Tu zmocnila se rozčilené matky hrozná
myšlénka: ukradli jí snad miláčky? V tehdejších do-
bách nebyly podobné hrozné skutky vzácnými. Spě-
chala co nejrychleji, aby po prvním otroku se jí naho-
divším oznámiła manželi co se stalo. Avšak ku velikému

70

úžasu jejímu, podíval se na ni udiveně otrok a řekl
lhostejně: „Vždyť děti nejson ukradeny, vyšly jen
dnes odpoledne se svými ošetřovatelkami ven !"

,,Děti že vyšly bez mého dovolení?" volala Flavia
rozčilena a hned u velkém rozčilení vyhledala Sisidonu.
Tato však mohla jen potvrditi výpověď otrokovu. Na
rozkaz otcův tyly malá Flaminie a Cassius odstraněny z
domu, ale kam a kdy se vrátí, o tom věděla Sisidona
tak málo, jako o návratu svého švagra.

Flavii více pobouřila ztráta drahých dítek, než dří-
ve odstrčení od manžele. Těšila se sice stále myšlénkou,
že brzy budou jí vráceny, ale když hodina za hodinou
míjela a choť se nevracel, vzrostlo její utrpení do stupně
téměř nesnesitelného.

Zatím co Sisidona dávno už se odebrala do svých
pokojů a většina otroků už se odebrala na lože, čekala
Flavie stále ještě v sloupové síni, chvílemi se modlíc a
chvílemi přecházejíc mezi mramorovými sloupy. Na-
slouchala klamnému šplouchání vody ve vodotrysku,
nebo vzdálenému hrčení kočáru nějakého bohatého
městana, který teprvé se vracel z návštěvy. Stále
doufala, úzkostlivě naslouchala, ale vždy byla trpce
sklamána

Konečně, všecka unavena, a vysílena dlouhým čeká-
ním a napnutím, odebrala se do svých komnat. Tam
čekala ji už věrná otrokyně Nerissa, aby ji pomohla
při svlékání.

Také Nerissa slyšela o náhlém odstranění dětí a sou-
dila právem, že stalo se tak z bázně, aby matka nevštěpo-
vala dětem nové náboženství. Také ji to soužilo, ale
nejen to. Otrokyně nebyla ani vzhledem k sobě bez
obav. Několika otrokyním neušlo, že neobětovala bo-
hům a nevykonávala jejich obřady. Sama jednou
nepozorovaně je vyslechla, když mezi sebou o tom
mluvily a radily se, mají-li to pověděti pánu, nebo ne.

39
71

Nevěděla jak se konečně rozhodly, ale tušila dobře, že nebude moci spoléhati na pánovu milosť jestli že týž se dozví a nebo se aspoň domnívati bude, že je křesťankou. A tak mohla se nadíti, že bude v brzku odloučena od své milované velitelky, což velice tížilo srdce věrné otrokyně.

K vůli Flavii byla by učinila všecko možné, pokud se to jen srovnávalo s jejím svědomím, ale obětovati modlám a zapříti Boha — ne, to nemohla ani k vůli milované velitelce.

Prozatím však se chránila Nerissa stěžovati bol své těžce skoušené paní ještě svými vlastními myšlénkami. Jemnocitností vedena, úplně o tom pomlčela a raději ještě těšila ji a posilovala slovy písma sv., kterýchž dosti měla v paměti.

V.

Markus Aurelius a jeho tajemník.

Flaminius mezi tím zabral se do úřadnických svých povinností, nacházeje se v druhém konci paláce. Byl pevně odhodlán tajiti hanbu, která byla jeho chotí uvedena na něho a na celý dům. Ale nepovedlo se mu. V krátké chvíli vkročil do té místnosti císař a nemálo se podivil, vida svého tajemníka seděti u stolku v čas, kdy jindy vždy doma meškal. Ostrovtipný vládce hned poznal, že se muselo v rodině jeho něco přihoditi. Vyptával se soucitně. Mladému Rímann se vehnala krev do tváří, když odpovídal: „Jsem ve velkých ne snázích; bohové mne opustili."

„Nemluv tak, Flaminie,” odvětil císař. „Naši bohové mají nyní jen málo věrných ctitelů. Já, kterýž jsem zároveň nejvyšším knězem, věřím v ně sice, ale

72

většina flámů*) a věštců v ně nevěří. A lid klaní se jim, protože je nevědomý, kdežto učenci a filosové smějí se lidem i bohům. A tak kde nyní ještě skutečný vyznávač, pravý věřící se najde, který v pocitu své slabosti vzhlíží k bohům o pomoc, jistě ho neoslyší.”

„Ale když bytosť, která jest nám nejmilejší a nejdražší na světě — dražší než vlastní život — když ta otevřeně je zavrhuje a vyvoluje si jiného, cizího Boha — co potom ?“ Flaminius vyrazil ze sebe tato slova, jsa tak velice rozčilen, že zapoměl všech ohledů a opatrnosti. Neviděl před sebou nejvyššího kněze Jupiterova, nýbrž zdálo se mu jen, že otvírá své srdce dobrému příteli.

Mark Aurel zíral pátravě do úzkostlivě stažených tahů v obličeji tajemníkově. „Pozoruji,“ řekl, „že jedná se tu o tvoji manželku. Připojila se snad k modernímu, frivolnímu houfu těch, kteří přijali Isis a Serapis místo bohů římských ?“

„Kdyby jen to se bylo stalo, nebylo by moje trápení tak velké,“ odpověděl Flaminius: „ale ti opovržení křesťané jsou to, ku kterým se připojila.“

„Křesťané?“ opakoval vládce s úžasem. „Je to možné, aby se římská paní připojila k této opovržené, odporné sektě ?“

„Odporní jsou, jistě,“ řekl Flaminius; „ale právě příklad, který byl dán v těch, kteří tehdá byli předhozeni lvovi a který dle zdání by měl každého odstrašiti, zdá se býti hlavním původcem, že moje manželka byla pro to získána.“

„A že se skutečně k těm lidem připojila ?“ redůvěřivě ptal se císař.

„Byla aspoň v tom jejich chrámě, tam co se s cházívají; místo co by byla šla ku slavnosti, navštívila křesťanské shromáždění.

*) Starořímští kněži.

41

Toho císař Mark Aurel nechápal. Nemohl pocho-
piti, jak římská patricijská paní, vzdělaná, šlechetná,
jak znal Flavii, mohla se rozhodnouti pro připojení se
do společnosti téch nejchudších a nejnižších poddaných a
vyhnouti se skvělé společnosti, pozůstávající z nejváže-
nějších a nejvznešenějších římských rodin.

V hluboké myšlénky pohřížen přecházel císař po
mramorové podlaze, marně se snaže dosíci nějakého pev-
ného bodu, který by vedl k vysvětlení toho tajemství.

,,Kdyby tvoje žena patřila k těm našim rozmarným
ženám,“ promluvil konečně císař, zastaviv se před Fla-
miniem, ,,dala by se celá ta věc přece trochu vysvětliti.
Vidím zřetelně, že zatím co muži se vrhají úplně v ná-
ruč rozkoší, předstihují se ženy v přepychu a marnosti.
A to musí konečně přivésti konec všemu štěstí. Lidé
cítí se nešťastnými v životě, protože jim nic neposkytuje.
Proto chápou se každé změny, třeba byla sebe hloupější.
Bylo tomu tak už za dnů Senecových, však víš. A od
té doby se poměry nezlepšily, ano ještě horší jsou.
Mnohý nyní, když syt je rozkoší, vyhledává sám
smrt.”

,,Ale k takovým nepatří moje Flavia,“ odpověděl
Flaminius, když císař umlkl. „Vždycky milovala náš
domova, společnosť dítek více než sebe velikolepější
zábavy a divadla.”

,,Je-li vůbec něco s to přiměti ji k odvržení té
ohavné víry, jsou to její děti,“ pravil císař po zralém
uvážení.

,,Řekl jsem jí už, že není mojí ženou,“ pozname-
nal bolestně dojatý Flaminius.

,,Dobře jsi učinil,“ odpověděl Aurelius. ,,Zůstaň
jen pevným a pošli také na nějaký čas dítky s otrokyně-
mi pryč, aby nevštěpovala hned útlým myslím dětským
víru ve svého Boha.”

42

Zdálo by se snad dle těchto slov, že Aurelius byl
tvrdý, bezcitný muž, ale nebyl jím, ba naopak, byl
jedním z nejcitlivějších. Ale věřil sám, že radou svou
prokázal Flaminiovi i Flavii službu lásky. Byl svému
mladému sekretáři velmi nakloněn. Propustil proto
bezprodleně Flaminia, aby mohl poslati své děti od
matky a sám se usídliti v jiné části paláce.

Asi za hodinu se vrátil Flaminius. Děti byly už
na cestě do Aricie, kdežto on sám čekal dalších rozkazů
císařských. Týž si dopřál jen málo klidu; neúnavně
pracoval v záležitostech státních a zaměstnával několik
písařů. Císař měl pod svým osobním dozorem všecky
hlavnější záležitosti státní, volbu osob úředních, stav
cest, rozdělování obilí chudým a mnoho záležitostí
jiných ve všech provinciích.

Právě těchto dnů přišel z Britanie posel, z věstující
novou vzpouru v té zemi. „Je těžko ovládati ty ostro-
vany,” poznamenal Flaminius.

„Nebyli nikdy úplně podmaněni, ne proto snad,
že by statečnějšími byli než Frankové, ale že Řím se-
slábl a každý nový císař zaváděl nový spůsob vlády,"
odpověděl Markus Aurelius. „Ale já, dle příkladu
svého předchůdce nejen jim uložím zákony a naučím
je našemu umění, ale budu hleděti také, aby ctili naše
bohy. V naší kolonii Laudinium jest ovšem už chrám
Diany a nedaleko Apolův, ale ostrované lpějí pevně
na starých svých bozích.”

„Každý národ musí míti své bohy,” pokusil se Fla-
minius namítnouti,” a bylo by dobře ponechati každému
ty jeho. — Ale od příchodu židů do Ríma máme mnoho
nesnází s jejich náboženstvím,” doložil s povzdechem.

„Ti židé nenávidí křesťany tak hluboce jako ty,"
řekl císař a domnívaje se, že bude lépe, aby obrátil my-
šlénky sekretářovy na jiný předmět, nařídil mu napsati

43

ještě několik psaní, které chtěl příštího jitra podepsat i
a odeslati.

Flaminius ještě na chvilku se ponořil do svých
bolných myšlének, ale brzo ustal, pomýšleje na povin-
nosť jej čekající. Hned příštího jitra měl být vyslán
posel do Britanie a psaní muselo být ukončeno dříve,
než si dopřál koupele.

Co pracovitý, činný muž koupal se denně jen je-
dnou, kdežto mnozí mladí Římané koupali se tři- až čtyry-
kráte denně, obětujíce tomu celý den. Koupelny byly
zařízeny velmi pohodlně. Byli tam otroci ku posluho-
vání, čítárny, zahrady, síně pro hry míčem, obyčjně i
divadlo. Původně byly určeny pro chudší obyvatel-
stvo, proto že bohatší to měli ve svých domech sami,
ale během času se staly lázně takové shromaždištěm i
bohatších, kde užívali nejrůznějších radovánek. Pro-
bíjeli tam čas.

Vnejpilnějším zaměstnání připadlo Flaminiovi, že
slíbil jednomu známému přijíti do síně nejmodernějších
a nejskvělejších lázní poblíže císařského paláce. Imno-
zí obyvatelé paláce raději jich používali než oněch v
paláci. Ovšem nemusel se Flaminius obávati, že by
Marcinius zatím odešel, protože týž byl jedním z největ-
ších mluvků a žil skoro neustále v lázních.

Napověděl Flaminiovi, že mu má něco důležitého
říci a Flaminius, ač nevěřil a usmíval se tomu, přece
slíbil přijíti a také nyní spěchal vyplniti slib, třeba
že mu přerušení práce nepřišlo právě vhod. Ještě na
cestě se rozpakoval a několikráte se obrátil, ale koneč-
ně, stydě se za svou nerozhodnost, pcspíchal ku lázním,
až konečně vešel do mramorové sloupové síně.

Hned při vkročení spatřil tam několik známých,
ale jejich pozdravy byly nějak neobyčejně chladné a
zraky každého nañ zvědavě upřeny. Neustále, i když
platil lístek, cítil, že všichni nañ hledí. Toto chování ho

44

pobouřilo, ale opanoval vzmahající se hněv a šel, Mar-
ciniuse okolo nevida, do prostorné komnaty, kde se ku
koupeli připravoval.

Místnosť ta byla překrásná. Mosaiková podlaha byla
složena z nejvzácnějších druhů mramoru a stěny sou-
ladně s půdou okrášleny malbami. Právě když vkročil
Flaminius zahlučela síní bouře potlesku, platící básníko-
vi, který právě dočetl svoji poslední báseň. Ale Fla-
minius neměl v tom zalíbení a tak ohlednuv se jen po
Marciniusovi a nikde ho nevida, odešel do lázní.

Vyšel už z koupele a otroci jenom ještě mazali ho
různými voňavkami, když objevil se Marcinius a na po-
kynutí Flaminiovo přistoupil. Mladík tento, který se
vykázati mohl větší marnotratností a také zároveň vět-
ší obmezeností rozumu, než kdokoli z jeho přátel, zvol-
na se posadil vedle a zívaje, řekl: ,,Myslel jsem už, že
nepřijdeš.

,,Byl jsem zaměstnán,“ řekl Flaminius krátce.

Marcinius pokrčil rameny. ,,Pro mne jsou i lázně
dosti obtížné; nechtěl bych se trápiti jestě nějakou
prací.”

,,Nebo kupectvím,“ dodával Flaminius ne bez
úsměšku, neboť vzdor vznešenosti, jakou si přivlastňo-
val Marcinius, bylo s dostatek známo, že uši jeho otce
byly propíchnuté a že seděl na otrockém trhu. A ohro-
mné bohatství získal spůsobem, kterýmž každý patricij
římský povrhal.

,,Neobtěžoval bych se ani prací ani obchodem,“
pravil Marcinius. ,,I v nejlepším případě je život
lidský obtíží,“ a vzdychl si tak, jakoby skutečně mu
byla ta obtíž nesnesitelná.

,,Chtěl jsi mi něco důležitého říci,“ promluvil
Flaminius po delší pomlčce.

,,Ano, ale domnívám se, že jsi to už slyšel, neboť
se o tom mluví všeobecně.”

45

,,O čem se mluví,” ptal se Flaminius, nic netuše.

,,O tvé ženě,” odpověděl Marcinius.

Flaminius prudce vyskočil, odstrčiv otroky u něho zaměstnané tak, že upadli. ,,Kdo se odvážil dotknouti jména mé choti,” zabouřil.

,,Všichni — je předmětem klepů celému Římu; není to už žádné tajemství, že přeje těm bídným křesťanům, kteří všecko nynější zlo na nás uvedli. — Povídá se dokonce, že je sama křesťankou,” dodával Marcinius špičatě, rád jsa, že si takto může schladiti žáhu za mnohé úsměšky, které mu bylo snášeti ode všech patriciů.

Zvěst tato byla pro Flaminia hroznou ranou. Ne-
mohl snésti pomyšlení, že jeho ctnostná šlechetná žena
se stala předmětem povídaček. Mnohým bylo by to
bývalo lhostejno, ale tomuto přísně mravnému muži
nikoli. Pokud se bohatství nebo postavení týkalo, neba-
žil po vyznamenání, ale na poctivé jméno co potomka
staré vznešené rodiny římské byl velmi opatrn a nedů-
tkliv. A když lidé se odvážili učiniti jméno jeho choti
předmětem hovoru, zdálo se mu, že tím trpí její čest a
bezeskvrnné jméno.

V prvním okamžiku chtěl sraziti tohoto otrockého potomka k zemi, ale brzy se vzpamatoval a nepokládaje ho za hodna ni pohledu ani slova obrátil se a vzdálil se od Marciniuse, který litoval toho, neboť toužil říci mu, že on sám stopoval jeho choť až do odlehlé zahrady a slyšel několik šeptem pronešených slov, které ho poučily o účelu její vyházky a o tajném vchodu do katakomb.

To vše chtěl pověděti Flaminiovi a čekati pak jak to přijme. Ale když patricij odvrátil se bez jediné otázky od něho, vypravoval Marcinius onen děj jinému svému sousedu, ač ten se na to neptal a povídal to tak hlasitě, že Flaminius, chtěj nechtěj, musel vyslechnouti slušnou část jeho vypravování, dokud mu nebylo možno odejíti.

46

VI.

Pronásledování.

Zvolna, všecek v myšlénky pohřížen, vracel se
se Flaminius do paláce, naplněn jsa bolestí nad hanbou,
jakou nañ uvalila jeho choť. Že takový člověk jako
Marcinius mohl ho tak uraziti, bylo pyšuému patriciovi
skoro nesnesitelno a přál si toužebně, aby mohl opustiti
Řím, kde každý může nañ prstem ukazovati a říci, že
jeho žena je křesťankou.

V podobné myšlénky pohřížen došel až ku palatin-
skému vrchu a jda okolo dveří svého příbytku, zastavil
se na okamžik, přemýšleje neměl-li by vejíti a zahr-
nouti Flavii výčitkami a přemlouvati ji, aby příštího
dne veřejně obětovala Jupiterovi a tím odvrhla od
sebe ono obvinění. Ale bál se, že tento pokus bude
marný, neboť znal dobře tvrdošíjnosť křesťanů a tak
upustil od svého předsevzetí pro ten čas, doufaje, že
nepřítomnost jeho a dítek bude účinlivější a přemůže
brzy tuto novou víru.

Odcházel do svého příbytku. Tu dříve než ulehl,
upamatoval se, že časně ráno druhého dne bude musit
doprovoditi císaře do Forum a že budou císaři různé
těžké pře předloženy k rozsouzení. Na to pamatoval a
proto, dříve než ulehl, dokončil svá psaní a připravi¹
potřebné voskové desky i stylus, aby ráno byl brzy
pohotově.

Byl to imposantní, velkolepý průvod, který dru-
hého dne vystupoval vzhůru na kapitol. Císař Markus
Aurelius nechtěl dříve souditi nad člověkem, dokud by
neobětoval bohůmi a tak v bílém hávu nejvyššího kněze,
provázen jsa dvanácti liktory v průvodu magistrátních
úředníků, oblečených taktéž v příslušný šat, vcházel do
Jupiterova chrámu. Tam, Juno maje po pravici, Miner-

47

vu po levici, trůnil na zlatém stolci bůh hromů, drže v jedné ruce blesk a v druhé žezlo vesmíru. Celý chrám se skvěl zlatem a drahokami. Byly zde nahromaděny lupy z celého světa. Nevědomý lid ovšem s úžasem a úctou jen se blížíval ku bohům.

Okolo chrámu stála ověnčená obětní zvířata a na schodech, jakož i v síních, pohybovali se kněží, vykonávajíce různé služby chrámové. Hrdě se dívali na ty, kteří buď s prosbami, nebo s obětmi se chtěli blížiti domělému vládci světa.

Když císař, co nejvyšší kněz a vládce vystupoval po dlouhé řadě schodů, sklonili diváci mimovolně své hlavy, činíce to nejen k vůli tomu, že byl nejvyšším knězem, ale i v uznání, že je skutečně ctnostným tak, jak málo lidí na světě.

Po ukončení modloslužeb složil Aurel svůj kněžský šat a obléknuv se v purpurový plášť, zlatem protkaný, šel do soudní síně, aby vykonával spravedlnosť. Sotva se usadil císař, předvedli před něho vězně, který k vůli zvláštnímu omilostnění se odvolal až k císaři, jelikož nižší soudcové mu ho nechtěli dopřáti.

V Římě totiž platil dosud starodávný zákon, jímž se popřávala každému zajatci svoboda, potkaly-li ho na cestě ku vězení Vestálky*). Na toto staré právo se odvolával zajatý, neboť když pro učiněné dluhy ho odváděli do vězení, spotkal je právě svatý průvod Vestálek, ale když vzdor tomu nedosáhl svobody, obrátil se až ku nejvyššímu soudci, císaři. Ovšem, než císař mohl rozhodnouti, musel také vyslechnouti protivníky a že věřitel si zjednal dovedného řečníka, bylo velmi pochybno, že by mohl zvítěziti ubohý dlužník, který sám se musil obhajovati.

Řečník věřitelův začal obžalobu tím, že vypravoval o obžalovaném, jak týž byl dříve vinařem v Aricii

*) Kněžky bohyně Vesty. Panny, které se věnovaly její službě.

48

a seznámením se s několika opovrženými kameníky byl odvrácen od římských bohů a přijal prý pohanství, které už zahubilo sta lidí. „Drze se přiznal, že je nyní křesťanem,“ končil řečník,“ a když nazval římské bohy zlými duchy, nemá práva na milosť skrze jméno kněžek bohů, v které nevěří.”

To byl hlavní obsah řeči a mluvčí dokončiv rozhlížel se dokola. Císař vyhlížel zamyšleně, ale lid netrápil se žádnými pochybnostmi a bylo už slyšeti temné bručení: „Lva na křesťany, nebo bude Řím zkažen!“ Ale ihned ustalo toto volání, když císař, pozvédnuv hlavu, se ptal obžalovaného, co chce namítati.

„Jsem křesťanem, toť pravda,“ odpověděl on, „ale zároveň jsem i Římanem a činím nároky na zákony.”

„Ty jsi však odvrácením se od bohů římských a připojením se k nevěrcům ztratil všecky nároky na práva svobodného Římana,“ namítal řečník.

„Ale přece ode mne žádáte, abych plnil zákony a já vskutku nechci se jim protiviti,“ odpověděl muž; „vždyť sám náš božský mistr učil nás: „Dávejtež co jest císařova císaři a co jest Božího Bohu!“ Proto jsem se odvolal k císaři. Chci zaplatiti své dluhy; ale je k tomu potřebí nějakého času. Od té doby, kdy byla moje vinice zničena, nemohl jsem kamenictvím vydělati více, než jsem nejnutněji potřeboval pro sebe a své milé. Jak bych tedy mohl nyní zaplatiti svůj dluh?“

„Ten muž mluví dost rozumně,“ řekl Markus Aurelius k žalobníku. „Ty tedy přiznáváš, že svaté Vestálky ho potkaly a že každý takový má být svoboden. Proč tedy ho zadržujete?“

„Protože je křesťanem,“ odvážil se namítnouti řečník.

Markus Aurelius se zamračil. „Přál bych si,“ řekl po chvilce, „aby i oni sloužili bohům římským —

49

je to beztoho jen jejich škoda, že to nečiní — ale proto nemají pozbýti práv římského občana. Vyžaduji, aby poslechli zákonů římských a vyhražuji jim také výsady těchže zákonů. — Tento muž je svoboden.” S těmito slovy se císař posadil a za všeobecného ticha v zástupu vycházel zajatec radostně ze soudní síně, kde nañ čekali někteří přátelé.

Zatím co toto se dálo, seděl Flaminius poblíže císaře, zaznamenávaje podrobnosti soudu. Slyše, že obžalovaný je křesťanem, byl velmi znepokojen. Znal ho už po několik let co přísného ctitele bohů a nyní i on byl obrácen k té ohavné víře. Čím to, že ta víra byla tak poutavá? Byla to jen pouhá zaslepenosť, která činila ty lidi tak pevnými, že nic si nedělali z pronásledování a úsměšků? Anebo byl skutečně nějaký Bůh, větší než Jupiter? Ale sotva tato poslední myšlénka se kmitla v jeho mozku, už ji zavrhl a vyčítal si ještě, jak mohl jen na okamžik pochybovati o moci svých velkých bohů.

Ale ještě jednu příčinu měl Flaminius ku znepokojení svému při seznání, že onen muž se stal křesťanem. Bylať žena tohoto muže sestrou Nerissy, služky jeho choti Flavie a často přicházela do jeho obydlí, když ještě bydlili v Aricii. Přinesla snad tato žena ono nebezpečné učení do domu? Byla snad jí Flavie nakažena? Sotva toto domyslil, už si umínil, že vyhledá nynější obydlí vinařovo a bude pátrati u něho samého. Snad mohl se také dopátrati tajemných obřadů křesťanských; neboť jestli snad tito obětovali svému Bohu děti, jako se povídalo, byli i jeho vlastní dítky v nebezpečí, býti obětovánu.

Hlavu maje přeplněnou podobnými myšlénkami, opustil Flaminius palác hned jak mu dovolil úřad se vzdáliti. Brzy se octl venku z bohaté čtvrti a procházel dlouhými úzkými ulicemi nejchudší čtvrti městské,

50

kde ponejvíce bydleli jen kameníci v chudobných chatrěích. Flaminius se nemohl ubrániti záchvěvu hrůzy při spatření chudoby a bídy, jevící se v těch místech. Rozvodněná řeka zatopila toto okolí a rozválela většinu domků. Vymlela hluboké jámy v půdě a jinde zas zaplavila zporážené chatrče blátem a pískem. Nyní už řeka opadla a ubožáci lidé, kteří sotva utekli ze svých příbytků vraceli se znenáhla na místo spousty, aby zkusili zachrániti, co by se ještě dalo. Muži vykopávali z písku trámy a koly a ženy shledávaly domácí náčiní.

Flaminius se ptal prvního muže, jenž se mu naskytl, po bývalém vinaři. Tázaný pátravým zrakem si prohlížel patricia a temný mrak mu přeletěl přes obličej. „Jistě také patříš k těm ohavným nevěrcům, kteří vzbudili hněv bohů a přivedli tím na nás tuto velikou bídu,“ řekl skřípaje zuby.

„Ne, u helmy Cézarovy, já jistě nemiluji křesťany,“ zaříkal se Flaminius.

„Ale vinař, kterého hledáš, je křesťanem,“ pokračoval muž, dosud mu nedůvěřuje.

„Znáš ho tedy?“ tázal se Flaminius netrpělivě. „Pracuje také zde?“ pokračoval, pohlédnuv na muže jej obklopující.

„Ne, ne; my jsme zahnali křesťany odsud. Začali odklizovati půdu tam dole,“ dodal, ukazuje směrem k místu blíže řeky, kde zdála se spousta býti ještě větší než tam, kde stáli.

Flaminius věděl dosti a proto, nečekaje dalších vysvětlení, spěchal mezi vymletými děrami a naplavenými vršky jakož i mezi troskan i na místo mu ukázané. Bylo to tam skutečně ještě horší, než v místě prvém. Opadávající řeka zde zanechala půdu bahnitou, s mnoha močály. Měla zde také ještě větší moc, takže nezůstalo zde téměř nic z rozbořených domků — nic, co by se

51

dalo použíti ku stavbě. Všecko pobral dravý proud vodní.

Flaminiovi toto neušlo, ale pozoroval, že vzdor těm mnoha překážkám zde tito lidé pracují radostněji a pilněji. Měli zde postavený stan, který aspoň ženám, dětem, starcům a nemocným skytal přístřeší. Bylo tu viděti jak jeden o druhého pečuje. Flaminius oslovil jednoho starce, který, podepřen jsa o berlu, pomáhal několika mladším mužům, pokud mohl. Ptal se ho, zná-li Plautia, vinaře.

„Jistě že znám,” odpověděl stařec, „neboť, ač sám je chud, zachoval se ke mně velmi přátelsky —“

Stařec byl by dále povídal, ale Flaminius neměl chuti poslouchati, jak je chválen křesťan. Proto zarazil starce v řeči řka: „Doveď mne k němu. starče.“ Při tom mu podával hrst drobných peněz, jakožto odměnu. Ale stařec zavrtěl hlavou a nepřijal podávané mu peníze, řka:

„Ne, ne! Jsem sice chudý, pravda, ale od té doby, co jsem se naučil milovati Pána Ježíše, nechal jsem žebrání a pracuji, pokud mi síly stačí.“

„Uspoř si řeči,“ řekl Flaminius netrpělivě, „a doveď mne raději k Plautiovi.“

„Plautius sám je dnes v práci,“ odpověděl kmet, „ale mohu tě dovésti k jeho manželce.“

„Mýlíš se, vždyť stál Plautius ještě tohoto jitra před císařem,“ pravil Flaminius.

„Ano, ale hned po svém návratu odešel do práce. Musí vyživovati ženu a děti a k tomu naši všichni, kdo jsou lépe obeznámeni se stavbou domků, pracují zde, takže druzí je musí zastupovati v katakombách.“

Zatím došli už až ku stanu, kde byly ženy zaměstnány různými pracemi, pečením ječného chleba, šitím a opatrováním dítek. Všichni tu byli zaměstnáni, ale přece bylo i zde veselo. Ženy spolu s dítkami zpívaly

52

krásné písně. Děti byly skupeny okolo jednoho starce,
kteréhož zdály se velmi milovati.

Manželka Plautiova, vidouc Flaminia, zdvihla se
a šla mu naproti ne bez tajné bázně, že se snad její
sestře něco zlého přihodilo. Zároveň upamatovala ji
tvář pána její sestry na bývalé lepší dny, trávené v pěk-
ném domečku v údolí.

,,Poměry se změnily, vznešený Flaminie." promlu-
vila, poněkud jsouc rozčilena.

,,Skutečně!" odpověděl patricij. ,,Všecko se
změnilo od té doby, kdy se lidé pokoušejí svrhnouti
staré bohy s jich místa a povznéstí tam jakéhož židov-
ského vetřelce, který byl za vlády Piláca Pontia ukři-
žován jako obyčejný otrok." Flaminius mluvil toto se
stoupajícím hněvem.

,,Nejsou to bohové, nýbrž modly," odpověděla
žena pokorně sice, ale přece pevně. ,,Pán Ježíš bude
panovati nad celým světem."

Flaminius se jen opovržlivě usmál. Bylať mu
tato myšlénka příliš hloupou a nemožnou, takže, ne-
chtěje o tom dále mluviti, řekl krátce:

,,Nepřišel jsem proto, abych s tebou zde mluvil o
té hlouposti, kterou nazýváš křesťanstvím. Jak se do-
vídám, je tvůj muž v katakombách v práci."

,,Ano. Po celou dobu co byl uvězněn, pečovali o
nás bratří, proto jakmile byl na svobodu propuštěn,
spěchal jim pomáhati," odpověděla žena. ,,Ale mohu-
li já ti posloužiti, učiním tak ráda."

Flaminius nedůvěřivě se podíval na ženu." Budeš
mi přísahati u našich bohů, že odpovíš na mou otázku
pravdivě?"

,,Přísahati nemohu," odpověděla upřímně, ,,ale
jako křesťanka nebudu lháti."

,,Tedy pověz mi poctivě, jestli tvoje sestra, moje

54

Mladá nevěsta byla trochu rozpačita a nerozhodna, přemýšlejíc, jestli to není její povinností, aby sdělila Claudiovi co se událo v rodině. I dnes, když právě tři otrokyně byly zaměstnány strojením, mladistvé nevěsty, a ona sama se pozorovala ve velikém ocelovém zrcadle, přemýšlela vážně, chýlíc se konečně k náhledu, že to pověděti musí.

Z těchto myšlének vytrhla ji služka, která bděla nad celým strojením, rozkazujíc jedné otrokyni, aby ji podala misku se zlatým prachem.

„Nešetř zlata,“ řekla Sisidona, „můj Claudius má to rád, když se moje vlasy hodně lesknou.”

„Nic nesluší mé krásné velitelce tak pěkně, jako tato nová moda, česání vlasů na spůsob heimy.“ volala otrokyně se zdánlivým nadšením, chystajíc se sypati zlatý prášek na světlé vlasy své velitelky.

Sisidona ohledala rukou pyramidu z falešných a vlastních vlasů ji postavenou na hlavě a spokojeně se usmívajíc, řekla: „Ano, i mě se líbí.“ — „Je už Flaminius doma?“ ptala se potom dychtivě, neboť kdyby neměl Flaminius s jejím snoubencem přijíti, bylo všecko její namáhání a starosti marné.

„Ne, vznešený pán šel s císařem do paláce,“ odpověděla otrokyně, připevňujíc vysoký účes ještě jednou stříbrnou jehlicí, aby se nesvalil.

Tím byl ústroj Sisidonin hotov. Dle jejího mínění nemohli už Flaminius s Claudiem se dlouho zdržeti, neboť as v tento čas se vracel císař obyčejně z Forum. Zdvihla se proto a šla do sloupové síně, chtějíc se tam dočkati jejich příchodu. Bavila se zatím s dvěma krotkými hady, které Flaminius i Flavie měli velmi v oblibě. Chtěla se zeptati Flaminia na stav věcí s Flavií a zároveň ho požádati o radu, má-li pověděti Claudiovi vše.

55

Ale hodina minula a Flaminius dosud nepřicházel. Sisidona, kterou už omrzelo to dlouhé čekání a i hra s hady, odevzdala je zpět otrokyni, aby je zavřela do klece a odebrala se ku Flavii, chtějíc se zeptati kdy se vrátí Flaminius.

Flavia také se dnes pěkně přioděla, čekajíc s touhou svého manžele, ale nemohla své sestře nic určitého říci. Jenom jí pověděla, že jí bylo nápadno zvláště tajemné šeptání mezi otrokyněmi — více nevěděla.

„To tě jistě mají v podezření,” odvětila Sisidona, „a jestli v brzku nějakou slušnou obětí neukážeš sebe co věrnou ctitelku Jupitera, bude brzy celý Řím naplněn pověstmi o tvojí hanbě a ponížení.”

„Celý Řím může zvěděti, že jsem křesťankou,” odpověděla Flavie klidně.

Sisidona pohlédla do jejího bledého, něžného obličeje a divila se v duchu, kde béře Flavie sílu ku snášení toho všeho. Věděla až příliš dobře jak ubohá sestra trpí vzdálením se chotě a dítek, ač ona sama si ani slůvkem nepostěžovala. Na okamžik se skoro zdálo, že v Sisidoně zvítězí sesterský cit. Ale už v příštím okamžiku přemohla tyto své city a jenom se ještě sílila v tvrdosti myšlénkou, že Flavia sama je vinna tímto utrpením svým a že by ta její stálost mohla konečně nejen na její rodinu, ale vůbec na všecky známé přivoditi hanbu. Chtěla se už bez slova soucitu odvrátiti od tvrdošijné sestry a odejíti, když tu se prudce rozhrnula opona, tvořící vchod do pokoje a do vnitř přiběhla bez dechu, s výrazem zděšení Nerissa. „Zachraň mne! Zachraň mne!” volala srdcelomně, vrhajíc se své velitelce k nohoum.

„Co je ti? Co se stalo?” ptala se Flavie hlasem jevícím největší rozčilení.

„Mluv!” kázala Sisidona. „Rychle pověz co je? Nevidíš jak jsi svou velitelku polekala?”

57

,,Můj pán, můj pán!'' vzlykalo děvče vypuknouc v pláč.

Flavia tiše s upřímnou soustrastí hleděla na děvče, vědouc, že toto má jistě dobrou příčinu k tomuto výbuchu, ale Sisidoně přešla trpělivost. ,,Podívám se sama co se stalo,'' řekla ,,a jeli příčinou toho všeho nějaká hádka mezi otroky, dovedla bych ji řádně potrestati za to polekání, kdybych já byla její velitelkou.''

Když Nerissa s Flavií osaměly, zdvihlo ustrašené děvče uslzené oči k tváři své paní a políbilo jí ruku. ,,Pán už se dozvěděl, že jsem křesťankou,'' bědovala. ,,Prodal mne.''

Flavii tato zvěst zdrtila. ,,Prodal tebe?'' opakovala bolestně.

,,Ano, prodal mne Tesalianskému kupci s otroky,'' odpověděla Nerissa, očividně přemáhajíc své pohnutí.

Flavia nemohla bolestí ani slovo pronésti. Nемohla pomoci ani v nejmenším ubohému děvčeti, které tak věrně jí sloužilo a jež milovala vzdor rozdílu stavu jak sestru v Kristu. Zakryla si obličej rukama a po delší chvíli teprvé mohla zašeptati:

,,Mé ubohé děvče! Ubohá Nerisso? Mohu se jen modliti za tebe, tak jako ty jistě na mne nezaponeneš. A Pán Ježíš už jistě nebude dlouho prodlévati — brzy se objeví v slávě své a dokáže světu, že jest jeho králem. — Všecky modly před ním upadnou v prach,'' dodávala už zmužněji, jistěji.

Ale tato útěcha tentokráte nepomohla. Nerissa zavrtěla hlavou a odpověděla zoufale: ,,Nevím. Už po tolik hrozných let doufají a věří bratři v příchod Páně a ještě nepřichází,'' z jejího hlasu zdál se vyznívati nádech netrpělivosti. Soucitné Flavii to neušlo.

,,Pán Ježíš je trpělivější než my,'' těšila: ,,Bratři by ovšem rádi, aby neprodléval, ale co by se stalo se mnou a s těmi mnohými, kteří teprvé později v něho

58

uvěřili a si zamilovali? Nerisso, jistě jest to milosr-
denství Páně, kteréž ho nutí ku prodlévání. Snaď jen
poznenáhlu, ne všichni jedním rázem, poznají lidé své-
ho spasitele."

,,Ale jen pohleď na chrám Jupiterův a potom si
představ naše podzemní, pošmurné shromáždiště v kata-
kombách. — Jen sláva Páně, která všecko přemáhá,
může pohany přemoci a postaviti chrám Páně na místo,
jemu příslušící."

,,Ale pomysli, Nerisso, na ta sta a tisíce, kteří
ctějí Jupitera," odpověděla Flavie, hrozíc se při pomy-
šlení na svého chotě, císaře a mnoho šlechetných
Římanů, kteří by tak ztraceni byli. — ,,Jistě že milosť
Páně příčinou, že tak dlouho prodlévá," dodávala.
,,Chce lidi získati svou láskou a milosrdenstvím, ne svou
silou a slávou je zdrctiti."

,,A přece jest brzký příchod Páně jedinou nadějí
křesťanů," odvětila Nerissa. ,,Modlíme se neustále za
to a když Pán to slíbil, jistě také vyplní svůj slib."

,,Ano on vyplní svoje zaslíbení a my smíme i máme
se modliti za jeho příchod, ale máme také trpělivě čeka-
ti,“ připomínala Flavie něžně.

Nerissa udiveně pozvédla hlavu, skoro zapomínajíc
na žalostné své postavení. Až dosud byla ona učitel-
kou své paní, ale nyní zdálo se, jakoby si byly vyměnily
místa. Paní se pokusila usmáti, vidouc tázavý, udivený
pohled Nerissin.

,,Pán Ježíš bude nyní mým učitelem, Nerisso,"
řekla. ,,Zdá se mi, že už toho večera začal se svým
vyučováním, když tolik jsem trpěla odloučením od svých
milých. — A budu nyní potřebovati jeho pomoci,“ do-
dávala chvějícím se hlasem. ,,Jsi věrná a laskavá
Nerisso, ale přece nedovedeš si domysliti, jak je to bo-
lestno, když jsme opuštěni od toho, co nám bylo na

59

světě nejmilejší. Bojím se, že choť můj splní svoje
hrozby, nezmění-li Bůh jeho mysl, jako změnil moji.”

Nerissa cítila, jak těžce trpí její paní. „Odpusť
mi, šlechetná paní, že přišla jsem k tobě žalovati.
Kříž tvůj je mnohem těžší a tvrdší než můj.”

„Obě, má drahá, n.áme co nésti, ale Pán Ježíš
nám oběma pomůže,” odvětila Flavie vřele. „A nyní
s Bohem, Nerisso. Pán opatruj tebe i mne až do času
kdy se opět shledáme! Žehnej ti za to vše, čemu jsi
mne naučila.”

Za těchto slov odhrnula tiše jedna otrokyně oponu
a vešla. Ale zůstala hned u v chodu státi, všecka udi
vena tím divadlem, které se jí naskytlo. Zapomněla
skoro proč přišla.

Ale Nerissa věděla co chce. „Jdu již,” řekla,
zvolna povstávajíc.

„Pán spěchá,” promluvila otrokyně, „a chce abysi
přišla do naší síně.” S těmi slovy opustila komnatu,
zatím co Nerissa dávala své velitelce poslední, s Bohem,

Jak bolestně působilo na Flavii rozloučení se od
Nerissy, lze si lehce představiti. Viděla také, že Flami-
nius se s ní nechce stýkati. Ráda byla by šla k němu,
ale cítila, že lépe bude, když popřeje ještě času jeho
hněvu, aby se vybouřil. Zatím se chtěla aspoň Sisidony
vyptati na své milé a pak také zvěděti něco bližšího o
Nerisse, kdo byl jejím zrádcem a kdo ji koupil.

V tomto úmyslu odebrala se po několika hodinách
do pokoje své sestry, prosíc ji, aby propustila na chví-
li otrokyně, které ji posluhovaly. Sisidona právě ob-
mýšlela se převléci, takže Flavie, pozorujíc to, ptala
se s uzarděním: „Půjdeš ku Flaminiovi, sestro ?”

„Ano,” odpověděla Sisidona. „Císařovna dává
v divadle malou zábavu.” Mezi tím vybírala ze skříně
šperky, které chtěla nésti při slavnosti.

„Nenechal tu Flaminius žádného vzkazu pro

60

mne — nějakou snad zprávu o dětech?” odvážila se ptáti Flavie.

,,Řekl že děti se ještě nevrátí — ne dříve, dokud se neodřekneš všeho, čemu tě naučila Nerissa,”

,,Kdo prozradil Nerissino tajemství — který z našich otroků?” ptala se Flavie vážně.

Líce Sisidony se zarděly po těchto slovech ,,Byla bych raději, kdyby naši otroci byli prozradili svému pánovi to tajemství, než aby se je musel dozvěděti z klepů kolujících po celém Římě.”

,,Co tím myslíš, moje sestro?” ptala se Flavie překvapena

,,Tolik tě to překvapuje?” odvětila Sisidona. ,,Mohu ti říci ještě více: Mluví se o tobě všeobecně, v lázních i na ulicích, každý mluví o tvé hanbě.”

,,Tiše Sisidono,” přerušila něžná starší sestra ohnivou mladší. ,,Jsem křesťankou, toť pravda, ale není to hanbou, státi se služebnicí krále králů.”

Hlasitý uštěpačný smích byl odpovědí těmto slovům. ,,Tvůj král králů nebude nikdy vládnouti v Římě,” řekla mladá paní. ,,Tvoje církev z katakomb nikdy nepovznese svoji hlavu nad zemí.”

,,Až jména Jupiter a Apolo už budou zapomenata, bude jméno Ježíše Krista mocí větší, než jakou kdy svět spatřil,” odpověděla důvěrně Flavie. ,,Bude vládnouti od východu slunce až do západu a všichni před ním skloní kolena, jako před spasitelem a Bohem.”

,,Ty jsi skutečně podivná,” řekla jí sestra, s podivěním pohlížejíc do vážné tváře Flaviiny. Zapomněla pro okamžik vysmívati se či politovati ji k vůli její víře.

Flavie poznala, že její slova se neminula s účinkem a proto, používajíc příležitosti, pokračovala vřele:” O kdybys věděla, sestro, jak blaženi jsou ti, kteří přijali Krista co spasitele, věříce, že on převezme jejich

61

všecky hříchy a trápení. Kdybys věděla, i ty bys ho
hledala a —”

,,Zadrž,” přetrhla Sisidona drsně sestřinu řeč.
,,Nemohu a nesmím tě poslouchati. Musíš zapome-
nouti vše, co ti bylo rapovídáno o tom židu. Můžeš
tak učiniti, když už Nerissa je pryč.”

,,Ubohá Nerissa! Kam asi ji odvedli ?” ptala se
soucitně Flavie.

,,Flaminius ji prodal, což snad ti řekla, protože by
to bylo bývalo marné pokoušeti se, aby se vzdala té ne-
věry,” odpověděla Sisidona a zároveň tleskáním v ruce
přivolávala otrokyně, aby ji pomáhaly při strojení.
Chtěla tím přetrhnouti také dosavadní hovor, ne příliš
ji příjemný. Také slíbila Flaminiovi, že se bude chrá-
niti zapřádati s Flavií hovor o náboženství.

Flaminius doufal, že odstraněním Nerissy i dítek
zapomene Flavie prodlením času na vštípené jí nauky.
Také se nadál, že skandál, způsobený její návštěvou v
katakombách, utichne a bude zapomenut. Aby pak už
nikdy neslyšel o tom, nechodil do lázní, kde se nejvíce
že tento předmět přetřásal. Ale sklamal se ve
svém očekávání. Obecenstvo dobře pozorovalo,
že Flavie nenavštěvuje chrámy a to také, že nechodí s
chotěm do veřejných zábav. Pak i to muselo býti kaž-
dému nápadno, že Flaminius, odděliv se od manželky,
býdlil v druhém konci paláce. Proto byli Flaminius i
Sisidona stále obklopeni zvědavci, kteří nañ doléhali
otázkami o nepřítomné Flavii. Z počátku nemohli se
ovšem lehce omluviti, aniž by ubližovali pravdě, ale na
dále dostali dobrou omluvu. Mohli s dobrým svědo-
mím říci, že Flavia je nemocna. Zmužilá její mysl
konečně poklesla a něžné tělo kleslo pod tíží duševního
utrpení a nelásky manželovy. Ulehla a sama myslela,
že chvraví k smrti.

62

Flaminiem zatřásla hrozně zvěst o povážlivém stavu jeho choti. Neviděl ji už ode dne jejího přiznání se a dosud nechtěl se jí ukázati, ale když spala, veplížil se do ložnice její. Zhrozil se, spatřiv utrápenou, vpadlou tvář tiché trpitelky. Zřetelně zřel ve bledém jejím obličeji vryty rysy hlubokého utrpení.

„Sisidono," šeptal úzkostlivě, ,,Flavie musí být zachráněna stůj co stůj. Nařídím přinésti drahocennou obět do chrámu boha štěstí a poptám se lékaře po příčině této nemoci." Vzdychl si mluvě toto, neboť dobře si připomínal, jak často k němu přišla Sisidona s prosbou od Flavie, aby jí vrátil dítky a on vždy jen ji odbyl touže odpovědí, že dříve se musí Flavie zříci svého nově přijmutého Boha. Vždy jen připomínal, že milujeli toho boha více než své dítky, je dobře, aby byla od nich vzdálena. Stále donfal Flaminius, že přece povolí Flavie, ale když se nestalo tak, zatvrzoval se, namlouvaje si, že Flavie je bezcitná, že nemá ani k němu ani ku dětem té pravé lásky.

Ale nyní, když pohledl na zbídněnou postavu, ležící na loži nemocném, spadla mu rouška s očí. Poznal jak trpělo to věrně milující srdce. A nyní ještě stoupala úzkosť Flaminiova. Lékař povolaný zkoušel všecko možné, ale marně; nemoc byla horší a horší. A na konec, když Sisidona znovu prosila, aby byly povolány dítky, Flaminius už nic nenamítal.

Miláčkové vrátivší se byli účinlivější než všecky léky: Flavia začínala znenáhla nabývati sil. Zdálo by se, že snad nyní Flavie opustila svoji víru, ale nestalo se tak. Rozhodně odepřela, když chtěli, aby přinesla bohům obět za své uzdravení. Ale Flaminius si nyní už pevně umínil, že povolí své choti úplnou svobodu vyznání. Předsevzal si vyprositi si dovolenou od císaře a opustiti Rím na vždy.

63

VIII.

V katakombách.

Skrovná křesťanská osada musela (jak v předešlé kapitole vypravováno) usaditi se v místě, které v každém ohledu bylo nepříznivo stavbě nových příbytků. A nejen to, ale ubozí křesťané měli také málo vyhlídek a příležitostí ku vydělání si na chléb denní. Dělili se ovšem bratrsky o všecko, o mzdu svoji i o malé zbytky, které uchránili před zátopou, ale přece jen bylo těžko zadržeti toho hosta zlého, přicházejícího v patách za povodní následující zimy — hladomoru.

Sousedi jejich, pohané, ovšem častěji byli podíleni obilím i moukou z císařských obilnic. Avšak křesťané, opovržení co původci a příčina bídy, ani se neodvážili objeviti svojí bídu, neboť věděli, že by pak zpustlý lid tím hrozněji je týral a snžoval.

Už nyní zkusili dosť a dosť. Ale tehdejší první následovníci Kristovi skutečně se snažili doslovně vyplňovati slova svého božského mistra: „A udeřil-li by tebe kdo v líce, nastav jemu i druhého....“ Věřili s jistou nadějí, že není daleko den, kdy se ukáže sláva jejich co dítek všemohoucího Boha, den, kdy oni povýšení budou a nepřátelé zničeni.

Tato podivu hodná jemnosť a pokora ponížených sice ještě více hněvala a pobuřovala zástupy zatemělého lidu, ale bylo také dosti těch, kteří v podivení nad takovým výsledkem tohoto náboženství hleděli je blíže poznati. A tak stávalo se někdy, že nejen prostí česači vlny a kameníci, ale i ten či onen patricij vplížil se skrytě do podzemního kostela, aby více zvěděl o té předivné lásce ukřižovaného spasitele.

Přešla zima, ale s prvními teplými paprsky jarního slunce přišly i nemoce a jednou z prvních jejich obětí byla světlovlasá, líbezná dceruška vinaře Plautia. Hned

64

od té doby, co opustil Plautius se svými chatrč v údolí,
nebylo dítě nikdy zcela zdrávo a několikadenní nemoc
přenesla maličkou zpět do země, kde není bolesti ani
nemoci. Plautius nesl tu ztrátu tiše a odevzdaně, jako
sluší křesťanu. Připravil dítěti svému poslední odpoči-
nek v podzemí, ve výklenku jednom, kde poblíže praco-

V katacombách.

val. Nad mrtvolou dítěte nechal vytesati do kamene
ratolest vinnou s odděleným od stonku hroznem. Tato
myšlénka o naznačení hrobu nebyla nikterak no-
vou. Byl tu také před krátkem pochován obuvník ja-
kýs a vytesali mu nad hrob pár střevíců a více podob-
ných a jiných znaků označovalo hroby vyskytující se

66

do které by byl nezavítal anděl smrti. Proto zvláště tohoto roku radostně vítali čas, kdy jako i dříve se dálo, byly pořádány hody lásky. Byly to zajisté dnové sílení se duševního a vespolného se potěšování. Ale jen těm, kteří po křtu sv. byli přijati za skutečné údy církve, bylo dovoleno se zůčastniti těchto hodů lásky, po kterýchž obyčejně následovala svatá večeře.

Vlastně, kdyby plný význam slova hody byl brán, nemělo by se toho slova zde užiti, neboť ta skrovná hostina věru nezasluhovala toho názvu. Byly tu chléb, víno a nějaká krmě ze zelin. Okolo stolu, stojícího uprostřed místnosti seděli v kruhu na jedné straně muži a na druhé ženy. Doslovně následujíce slov apoštolských, pozdravovali se při vstupování bratrským políbením. Když se sešli, byla slavnost začata modlitbou a zpěvy a mezi jídlem bavili se nenuceně v záležitostech církevních.

Tentokráte se mnoho mluvilo o slavnosti zmrtvých vstání Páně, neboť přinášela to sebou už návštěva Polykarpa, biskupa ze Smyrny. Už před několika léty přišel ctihodný biskup ze Smyrny do Říma, aby se radil s biskupem Anicetem o svátku velkonočním. Jan, „učedlník, jehož miloval Pán,“ učitel Polykarpův, vždy se držel židovského pravidla a proto slavil vždy čtrnáctý den měsíce prvního po jarní rovnodennosti, co upomínku na beránka Božího, obětovaného na kříži. Nebral nic ohled na jaký den v týdnu připadal svátek. Tři dny později slavil velikonoce. Všecky církve v zemích východních následovaly příkladu apoštolova, ale Řím, Kartago a Alexandrie raději slavili skutečné dny, tedy smrt Páně v pátek a zmrtvých vstání v neděli.

Nynější římský biskup Viktor, který za času první návštěvy Polykarpovy v Římě byl teprvé starším církve, nemohl se dosti navypravovati o tom ctihodném starci, snad jediném živém členu pojícím apoštoly Páně s tímto

67

časem. Dychtivě naslouchalo shromáždění na zprávu svého biskupa o tom muži Božím, jak týž, na berlu jsa podepřen, pomalu kráčel, jak biskup Anicetus, nyní zemřelý, vzhlížel k němu jako ku svému představenému, ačkoli církev římská byla největší. Ale Polykarp si zakázal tuto čest, aby ani v nejmenším nebylo viděti, že by si snad přál vládnouti nad dědictvím Božím. Oba muži byli sice různého mínění vzhledem ku času odbývání slavnosti, právě v té otázce, která přivedla Polykarpa do Říma, ale to nevyvolalo ani nejmenšího rozkolu. Oba se srovnávali v tom, že tento rozdíl v mínění o nedůležitých věcech nemá nikdy působiti rozkolně ve věcech důležitých, které byly oběma milé a drahé.

„Je mi to milou upomínkou, že tytéž ruce, které často spočívaly v oněch apoštola lásky, také moje tiskly, že z těch rukou jsem přijal chleb a víno při svaté večeři jako jeho učitel přijímal je z rukou samotného spasitele Ježíše Krista.”

Ač mnozí ze shromáždění už dříve slyšeli o návštěvě Polykarpově v Římě, přece byla Plautiovi a jeho manželce tato zpráva zcela nová a oba se cítili vypravováním Viktorovým blíže posunuti ku času, kdy Pán Ježíš sám putoval na zemi a se svými rozmlouval.

„Žije Polykarp ještě?” ptal se vinař šeptem svého souseda.

„Ano, podle posledních zpráv, které máme o něm, žije ve Smyrně,” odpověděl muž.

„Velmi rád bych ho viděl,” řekl Plautius. „Moje manželka má sestru, která musila do Smyrny. Byla otrokyní zde v Římě, ale pán její se dozvěděl, že je křesťankou a prodal ji.” Pravě toto, vzdychl si, pomýšleje jak by Nerissa, kdyby byla zde, mohla těšiti jeho ženu.

Po ukončení hodů byl přinešen pergamenový závitek, který Polykarp zanechal bratřím v Římě co dar a

68

upomínku. Byly zde tři epištoly ap. Jana. Po přečtení jednoho oddílu opět se modlili a zpívali, načež po srdečném obejmutí a políbení se rozešli bratří do svých domů.

Plautius nemohl si upříti, že jeho manželka den
ode dne více chřadne. Musel i na to pomýšleti, že asi
v brzku bude státi ve světě samoten. Usnesl se koneč-
ně, že, možnoli, se vrátí do Aricie, kde by snad lépe
jí svědčilo. Chtěl se tam opět usaditi co vinař. Ale
naskytly se tu nepředvídané překážky. I tam už zalé-
tla zpráva, že změnil svoje přesvědčení a to vyvo-
lalo mezi dříve upřímnými jeho soudruhy velký odpor
proti němu. Žádný mu nechtěl pronajmouti domek a
kus pole z obavy, že by na ně všecky přivedl zhoubu
svou nevěrou v římské bohy.

Hluboce sklamán a zarmoucen vrátil se Plautius
ku choti. Přemýšlel kam jíti, aby zachránil život své
choti a nejmladšího dítěte. Že musí z Říma čím dříve
tím lépe, bylo jasno. Ale k jeho velkému podivení
nepřijala manželka jeho tu zvěst tak zoufale, jak očeká-
val. „Pán obrátí všecko k dobrému konci,“ řekla s dů-
věrou a hned v příštím okamžiku připojila: „Nejraději
bych šla za Nerissou.“

„Ale Nerissa je ve Smyrně,“ připomínal manžel...

„Nemohli bychom jíti za ní do Smyrny?“ ptala
se. Neměla ani ponětí jak daleko to jest od Říma.
Plautius sám také měl jen neurčitou známost o tom.
Věděl jen, že Smyrna leží kdesi za mořem daleko na
východě. Avšak, ač se usmíval té prosté otázce své
manželky, přece potají pátral a sbíral zprávy mezi přá-
tely o podnebí a poměrech té vzdálené krajiny, mohl-li
by tam své znalosti o pěstování vína zužitkovati. Zprá-
vy, které se mu dostaly, měly ten výsledek, že uzavřel
jíti do Ostie, přístavu v Italii, a pokusiti se, aby uzavřel
s některým kapitánem lodi smlouvu na převežení do

69

Smyrny v čase co možno nejkratším. Choti své řekl nejprvé, že je nutno to podniknouti a zároveň vysvětloval proč se rozhodl tam jíti.

,,Jsem jist, že tam najdu záměstnání co vinař,"
řekl, ,,neboť půda je tam tak úrodná a podnebí tak
teplé, že víno zraje dvakrát v roce a fíky i koření roste
v přebytku.

,,A uvidíme Nerissu a velkého biskupa Polykarpa,
který sem přišel před pěti roky," řekla choť jeho ra-
dostně. Ale už ve příštím okamžiku zmizel úsměv s je-
jích rtů a oči se jí zakalily. ,,Ráda bych viděla Nerissu,
ale — ó Plautie! — nemohu odejíti ze Říma — pryč od
katakomb, kde odpočívají moje malá Irena a Marci-
nius." A ubohé ženě vytryskly slzy s očí.

,, Neplač Ireno. Naši maličtí nejsou v katakombách a budeme jim ve Smyrně tak blízko jako v Římě," těšil ji něžně Plautius. ,,Musíme pryč odsud, abychom zachránili svoji nejmenší," dodával ,,a ve Smyrně jsem jist, že najdu zaměstnání a výživu, jak jen si pomohu k malému kousku země."

Irena se podívala na dítko, které držela v klíně.
Bylo tak slabé a schřadlé. ,,Snad," doufala, ,,snad
přinese čerstvý mořský vítr a změna podnebí zpět růžo-
vou barvu do tvářiček dítěte." Pro jeho zachránění
svolila k rozloučení se od miláčků, spících klidný sen v
katakombách. Jako duše jejich už dříve svěřila do ruk
spasitelových, tak nyní i mrtvá jejich těla.

Plautius pořídil v přístavu Ostii o mnoho lépe, než
dříve v Aricii. Hned první kapitán lodě, ku kterému
přišel, svolil vzíti ho na loď bezplatně, ale s tou pod-
mínkou, že bude vykonávati na lodi za čas jízdy potře
bné práce. V to rád se uvolil Plautius. A tak už v
krátkém rozloučení od křesťanských přátel a poslední
návštěvě hrobu dítek, vidíme naše přáteli na moři.

70

IX.

V Efezu.

Císař Aurelius brzy našel příležitosť, aby vyhověl přání svého tajemníka, Flaminia, vzhledem ku přesazení do jiné provincie. Neočekávaně bylo vprázdněno místo jedno v Efezu a Flaminius je rád přijal. Právě nastalé jaro bylo nejpříhodnějším časem ku cestování a proto Flaminius bez váhání se chystal ku přestěhování do Efezu.

Brzy ležel Řím, v posledním čase nevelmi jim příjemný, za ním a s blaženými nadějemi plul ku novému domovu. Nebyli jedinými, kteří se z Říma ubírali do Efezu. Mnoho Římanů plulo spolu, ovšem ne k vůli vystěhování se, ale spíše na slavnosť bohyně Diany čili Artemis*), kterážto slavnosť byla slavena skoro po celý měsíc květen, kterýž proto byl také nazván měsícem Artemise. Efez byl každoročně v tento měsíc pln ci-zinců — poutníků i těch, kdo hledali zábavy. Obyčej-ně musely se za městem vztýčiti stany pro ty, kdo ne-nalezli místa v městě.

Slavnost byla asi tak v polovici, když Flaminius se svou rodinou a pěti sty otroky došel místa svého určení. V Efezu bylo velmi živo. Velká bohyně byla v ústech všech lidí a středištěm všeho ruchu. Lidé zdáli se na nic jiného nemysliti, o ničem nemluviti než o ní— mocné Dianě. Ona a pak hry, které byly pořádány jí ke cti, byly jak v domech tak i na ulicích předmětem živého hovoru.

Kdyby byl Flaminius nebyl tak důležitou úřední a státní osobou, byl by sotva bez nehody se dostal skrze ulice do svého příbytku. Ale měl za to co děkovati

*) Artemis, (římsky Diana) byla dle řeckého hájesloví dcerou Zeusovou a byla ctěna co bohyně honby a měsíce. Obřady, konané k jejímu uctění, byly spojeny s oběťmi lidskými; ve Spartě opět na místo obětování bylo zavedeno krvavé mrskání chlapců.

71

konsulovi, který svému příštímu soudruhovi ve službě poslal naproti houf otroků, aby doprovázeli vozy a nosítka. Tak se dostal snadno na místo.

Flavia, jejížto zdraví bylo nyní zcela obnoveno námořní ceston, odhrnula mezi cestou poněkud záslony svých nosítek a soucitně se dívala na davy lidstva, spěchající ku chrámu Diany a nebo ku místům pro hry. Povzdychla si těžce, patříc na ty lidi nevědomé a obrátíc se ku své sestře, řekla: „Efez, jak vidno, je stejně oddán modloslužbě, jako náš Rím."

Sisidona se zarděla při těchto slovech. „Jak víš,“ ptala se zmateně, „že mám ctění bohů za modloslužbu?"

„Nechci zvěděti tvoje tajemství,“ odpověděla něžná sestra, „ale, moje Sisidono, tys sama ještě před odchodem z Ríma mi vypravovala, že tvoje víra v bohy doznala porážky."

Sisidona cdvrátila hlavu na stranu. „Nebeř tak přísně všecko, co řeknu,“ odpověděla skoro pohněvaně. „Ovšem jsem si už mnohokráte přála, aby vůbec nebylo Bohů, ve které bychom měli či neměli věřiti. Potom bychom aspoñ byli ušetřeni nepříjemného pochybování a nejistoty, kterému Bohu máme sloužiti."

„O tom nž není pochybností,“ odpověděla Flavia rychle, něžně berouc ruky své sestry do své.

Ale Sisidona se jí prudce vytrhla a řekla rozčileně: „Zdáš se docela zapomínati, že jsem slíbila nikdy s tebou o těchto věcech nemluviti. Vím ovšem, že ty se tímto slibem vázati nedáš, ale já ho chci splniti. — Nemohu ovšem,“ pokračovala ještě u větším rozčilení, „nemohu vždy úplně opanovati svoje city a vím, že ty, sestro, často můžeš uhodnouti co se děje v mém nitru, ale já nechci a nesmím o tom mluviti. Musím to hledět zapomenouti."

72

Smutně hleděla Flavia na svou nepokojnou, nespokojenou sestru. „Ty nejsi šťastna, moje Sisidono,“ řekla měkce. „Pravíš, že nesmíš se mnou mluviti o tom, co hýbá srdcem mým i tvým, ale mohu se přece za tebe modliti—více to pomůže, než všecko mluvení o tom.“ Sisidona neodpověděla a už nebylo mezi nimi pronešeno ani slova, až se nosítka zastavila 1 řed vchodem do příštího jich příbytku.

Houf otroků doprovázel sice Flaminia, ale větší čásť jich zůstala ještě v přístavu a na lodi, aby střežila to mnohé zboží, které si přivezli ze Říma. Flaviinou první starostí bylo, přehlédnouti ty rozličné mistnosti toho velikého domu a když vyhledala nejzdravější a nejveselejší pokoje pro své dítky a odevzdala je péči ošetřovatelkyň, byly vyvoleny také nejlepší pokoje pro manžele a Sisidonu a sice tak, aby si žádný nemohl stěžovati na nepohodlí. Také svých otroků nezapo mněla dobrá velitelka, nýbrž i o to se staralo, aby i jim se líbil nový domov. Když upozorňovala Flminia na některé objevené nedostatky jejich příbytku a prosila, aby tomu odpomohl, usmíval se tento vážnosti, s jakou přednášela svou prosbu.

„Stěžovali si snad na tebe ti líní, nespokojení niče mové,“ ptal se, „či není ti to dost, když se staráš o děti? Ještě se budeš starati o otroky?“

„Máme se o ně starati!“ odpověděla Flavia.

Manžel její se usmál. „Kdo slyšel kdy o čem podobném,“ řekl. „Ti mohou od nás žádati jen tolik, abychom k nim nebyli přes míru tvrdí.“

Vážně a vřele spolu se podívala Flavia do očí manželových: „To je učení falešných bohů, ale pravda Boží zní jinak. V očích Božích json všichni lidé svobodni a rovni. Jsou jen dvě třídy lidí — ti kteří věří v Pána Ježíše Krista a milují ho a ti, kdo opovrhují jeho jménem.“

73

Manžel její vstal poněkud prudce ze sedadla a odstrčil ji lehce od sebe. Ale už v příštím okamžiku se vrátil a důvěřivě se zahleděl do její zaslzené tváře.
„Nevěřím v tvého Boha, Flavie, ale tobě věřím,“ řekl, „a to ti musí stačiti. Nebudu se už pokoušeti o to, abych ti odñal tvoji víru a tak, když já tobě dám svo-bodu v té věci, nech ty mne také jíti mou cestou.“
S těmito slovy rychle opustil komnatu. Bylo to poprvé co mluvili spolu o této záležitosti od její nemoci a Fla-via cítila nad výsledkem té rozmluvy radost i žalosť. Radosť nad tím, že se jí dostalo konečně svobody mysle a že už se nemusela obávat, že ji budou dítky odňaty a žalosť v témže okamžiku proto, že se musela zříci myšlénky, nejdražší jejímu srdci. Oddávala se totiž už po delší čas té naději, že Flaminius a Sisidona nejson do-cela lhostejni oproti pravdě křesťanské víry.

Nechť již byly osobní náhledy Flaminiovy jakéko-liv, bylo přece patrno, že je pevně odhodlán svoji šve-gruši přísně střežiti. Hned po příjezdu do Efezu vyzval ji, aby příštího dne ho doprovodila do chrámu Artemise a tam ji obětovala. Potom se chtěli súčastniti vystavení té veliké bohyně. Svatý prý její obraz byl odhalován v chrámě efezském jen jednou do roka a sice právě v této slavnosti. Velká se stropu až k zemi visící opona byla slavnostně na straňu stažena a poutníkům hrnoucím se sem dovolené pohled na velikou s nebe spadlou bohyni.

Mezi těmi, kteří se příštího jitra hrnuli do chrámu byli také, jak svrchu pověděno, Flaminius a Sisidona, doprovázení, jak jejich stavu příslušelo, zástupem otro-ků. Ulice byly naplněny elegantními vozy a nosítkami, tak že strakatá směs lidí nižších sotva se prorazila ku předu. Zde bylo viděti lidi ustrojené za bohy: byli zde Jupiterové s vysokou skvělou korunou, s klínem blesko-vým a bílými sandály. Tam opět bíle oblečení, ověn-

74

čení Apolové. Jinde zase se potkávali ti, kdo spěchali buď do divadel, neb cirků, či předjížděk. Jiní opět se chtěli pobaviti při zápasech lidských i zvířecích. Pcslední konečně mezi nimi Flaminius a Sisidona s tisíci poutníky ze všech částí Evropy a Malé Asie předsevzali si navštíviti chrám, aby aspoň jednou za svého života uviděli velikou bohyni.

Ostatně chrám Dianin stál skutečně za podívanou a řídkou nádherností se mohl směle počítati za jeden ze sedmi divů světových. Byl 425 stop dlouhý a 220 stop široký. 220 roků bylo potřebí, než toto dílo umělecké bylo dokončeno v pravé kráse své. A na míle daleko od moře i země bylo viděti tu lesklou bílou mramorovou budovu. Tedy nebylo těžko ji nalézti. Když Sisidona konečně vystoupila ze svých nosítek, zůstala nejprvé udivením jako očarovaná státi. Ač viděla už mnoho skvostného, přece tento chrám bohyně honby a měsíce předstihoval vše. Nečím podobným se nemohl honosi ti ani Řím. V prostřed celé obrovské budovy byl malý stan ve kterém se nacházela socha bohyně. Tento stan byl obklopen sloupořadím, skládajícím se ze sloupů přes 60 stop vysokých, z mramoru, jaspisu a porfyru, nejspíše darem věnované bohyni. Chrám sám byl obklopen sto dvaceti sedmi sloupy; dveře a střecha byly z cedru. Krátce, bylo tu snešeno skoro to nejskvostnější, čeho se mohli Římanové dopíditi. Před oltářem bohyně vykuřovalo se neustále to nejvzácnější kadidlo, které vzduch chrámový naplňovalo líbeznou vůní.

Rozumí se, že ani Flaminius se Sisidonou nepřišli prázdní ku bohyni, ale jak chudobné byly jejich dary vůči tomu bohatství, té kráse, která je obklopovala! Ale přece vrhali do plamenů kadidlo a pak v žadostivém očekávání přikročili blíže, aby se podívali na rozhlášený obraz bohynin. Byl-li už chrám a všecko co ho obklopovalo tak krásné a velkolepé, jak teprvé krásná musela

75

být bohyně sama, když všecka ta druhá krása jí ku cti
a k službě tu byla.

Sisidona byla tím nádherným pohledem zde už tak
přemožena a oslněna že by si byla raději na podruhé
uspořila pohled na tu očekávanou krásu, která měla být
korunou toho co viděla.

,,Už jsem toho viděla pro dnes dosti,“ šeptala Fla-
miniovi, ,,až odhalí se opona a bohyně honby bude
státi odkrvta před námi, přála bych si to pocítiti při po-
hledu na její vznešenost, že bych musila ji celým srdcem
ctíti. Ráda bych, aby mne její krása tak okouzlila,
abych nemohla se jí státi nevěrnou.”

Flaminius se usmál. ,,No, krása bohyně tě zrov-
na neokouzlí,“ řekl významně.

Ale Sisidona toho nepozorovala ve svém rozčilení. Od-
pověděla: ,,Ne okouzlena, ale přesvědčena chci býti.”

,,Chceš býti přesvědčena o tom, že toto jest skuteč-
ně velká bohyně Diana Efezská, jejížto obraz spadl s
nebe?" zkoumal Flaminius. ,,O tom není pohybnosti,"
pokračoval, ,,ale chcešli ji vůbec viděti letos, musíme
ku předu, nebo musíš čekati až do příštího roku." A
tak se tlačili množstvím ku předu.

Sisidona zatím v duchu si kouzlila obraz bohynin
co nejskvěleji. Bude to jistě — myslela si — vysoká,
statná postava s půlměsícem nad hlavou, ozbrojená lu-
kem a šípy. Vedle bude státi jelen. Všecko jistě
bude provedeno z nejjemnějšího zlata nebo slonové kosti,
rukou nejumělejší. Tak asi představovala si mladá,
živá Rímanka obraz, který měl znázorňovati královskou
bohyni.

Ale — jaké sklamání ji čekalo. Zvědavé děvče
bylo by po vyhrnutí drahocenné opony málem vykřiklo
zděšením. Ani si nemohla představiti nic ohyzdnějšího,
než byla ta ošklivá, kamená socha, na které jen hlava
ruce a prsa měly podobu jakous, ale ostatní se více

76

podobalo obyčejnému černému kamenu, než postavě
nějaké. Obraz ten tolik se protivil řín.ské panně, že
najisto by byla utekla odtud, kdyby tu nebylo švagra.

Flaminius zatím upozorňoval Flavii na tajemné
písmený které byly dole do obrovských nohou vytesány.
Dále ukazoval na drahocenný oděv, na tajemná znamení
na koruně a pásu bohyně a šeptal jí, že Efezští se dívají
na ta znamení s takovou úctou, že i obrazy jejich nosí u
sebe co ochranné amulety. Ale Sisidona neměla pro to
všecko ani sluchu ani zraku. Neviděla nic z vychvalo-
vaného oděvu, ba i okouzlující nádhera chrámová, která
ji dříve tak oslnila, nyní se rozplynula před jejíma oči-
ma — těžce zklamaná viděla před sebou jen ošklivou
modlu a nemálo se tomu těšila, když ji mohla obrátiti
záda a opustiti chrám. Na zpáteční cestě koupil ještě
Flaminius malý stříbrný obraz chrámu, které se tu pro-
dávaly co upomínky na chrám. Snad chtěl tím opatřiti
dětem dama upomínku, ale více jistě ho k tomu pohá-
něla myšlénka, aby veřejně ukázal, že i v jeho domě je
ctěna bohyně lidu. Tím chtěl odvrátiti podezření od
své milované choti. Aby také zde, jako v Římě bylo,
musel slyšeti jak Flavii křesťankou přezdívají — ne to
dovoliti nechtěl, to chtěl zabrániti za každou cenu.
chtěl všecko vynaložiti na to, aby sobě i členům své
rodiny získal jméno pravých ctitelů římských bohů.
Proto také úzkostlivě o to pečoval, aby Sisidona pro-
kazovala bohům všemožnou pozornosť a uctivosť.

Ale Sisidona, rozmazlené, vzdorovité děvče, byla
velmi lhostejná v té věci, švagru tak důležité. Nemě-
la chuti, aby zdržovala svoje žádosti. Do chrámu jíti
bylo ji už obtížno, ale na zábavy v divadlech dostala
Sisidona najednou mnoho chutí, takže až Flaminius,
co její poručník cítil se nucena vážně ji upomenouti na
její marnotratnosť. Dle římských zákonů nebylo do-
voleno muži, aby své jmění zanechal ženě, pročež ujmul

77

Flaminius dědictví své choti a její sestry s tím slibem,
že bude je spravovati k jejímu nejlepšímu. A dosud
věrně dodržoval šlechetný muž svůj slib a chtěl ho do-
držeti vždycky.

A tak upomenul Sisidonu, ovšem spůsobem co nej-
něžnějším, že je mu vlastně svěřena nejen otcem jejím
ale i snoubencem Claudiem Rufem. Kdyby byl Clau-
dius právě před jejím odjezdem nebyl poslán císařem
do Gallie, byla by v tuto dobu už jeho chotí, neboť císař
dal své svolení ku sňatku už na dlouho před tím. Fla-
minius si už skutečně velmi vroucně přál, aby se už
jeho přítel Claudius vrátil a on tak zbaven byl spočíva-
jící na něm zodpovědnosti. Dal to Sisidoně dosti zře-
tełně na jevo, ale ta jen vzdorovitě hlavou pohodila.

,,Je tě skutečně těžko uspokojiti, Flaminie,“řekla.
Sisidona. ,,S Flavií nemám mluviti, protože se bojíš,
abych se nestala tím, čím je ona a když navštěvuji
divadla nebo předběhy, také ti to není vhod a — —”

,,Ani slova už,“ skočil jí Flaminius do řeči. ,,Kdy
jsem řekl, že nechci, abys byla takovou jakou je tvoje
sestra? Kdybys byla takovou,· jakou jest ona, neměl
bych žádné příčiny ku stížnosti.”

,,Ale Flavia je křesťankou !“ odsekla Sisidona po-
drážděně.

,,Není třeba, abys mne na to upomínala,“ znéla
Flaminiova odpověď. „Také není mým přáním, abys
opustila římské bohy a sloužila nějakému cizému bohu,
kterému slouží Flavie — —”

,,A já vůbec nevěřím v žádné bohy,“ přerušila
Sisidona trpce jeho řec a vypukla pak v křečovité vzly-
kání.

Flaminius byl všecek popleten, ,,Ale upokoj se,
Sisidono,“ řekl konejšivě. ,,Byl jsem snad trochu
drsným, ale nediv se tomu, když tolik toho na mne do-

78

léhá. K tomu všecko musím nésti sám, neboť Flavia
by se velmi rmoutila, kdyby to včděla."

,,A mně to říci nemůžeš," řekla Sisidona, vzhlíže-
jíc vzhůru a stírajíc slzy s očí.

,,Chcešli tedy, povím ti to. Také zde v Efezu je
církev křesťanská a nejen to, ale kněží bohyně Artemis
tvrdili, že hrozný požár, který nedávno zde zuřil, byl
způsoben hněvem bohů proti těm novotářům. Mimo
toho obléhají nás neustále klenotníci žalobami a stesky
o nastávajícím nebezpečí, které toto ncvé náboženství
přinese jejich řemeslu. A aby míra zápletek byla plna,
přicházejí často k nám žalobci, aby ten či onen, pode-
zřelý že se přichytil nové víry, byl vyšetřován. Dosud
nejvíce o bohaté se jin jedualo, protože tu nejsnáze
mohli něco vydělati."

,,A co ty činíš, na které straně jsi ty,“ tázala se
Sisidona.

,,Nejsem proconsulem,” odpověděl Flaminius vy-
hýbavě, „mohu jenom vykládati zákon a jednati dle
něho.”

,,Nemůžeš tedy se přimluviti za ty ubohé lidi ani
je obhajovati a když ty ne, tedy sotva kdo jiný může,“
řekla Sisidona. ,,Flaminie,

,,Flaminie," pokračovala potom, pevně
hledíc na švagra, ,,nemyslíš, že náboženství, které svo-
je vyznavače tak pevnými a statečnými činí, jako jsou
tito křesťané, přece nemůže postrádati docela veškeré
pravdy ?"

,,Myslím," řekla klidným, odměřeným hlasem,
,,myslím, že je-li vůbec jakého Boha, je to ten, které-
ho křesťané ctějí."

A s tím, nečekajíc na účinek svých slov, opustila
sál a odešla do svých pokojů.

79

X.

Hrozící bouře.

Flavia seděla v tinavém pokojíku u lože nemocné Sisidony. Její vpadlé, bledé tváře a zakalené oči dokazují jak mnohý den, jak mnohou noc probděla zde u lůžka nemocné, jak se modlila za ní, když byla v nebezpečí života.

,,Sisidono, znáš mne?'' ptala se něžně, shýbajíc se nad ní.

,,Kde jsem?'' odpověděla Sisidona slabým hlasem. Ale už v příštím okamžiku se obrátila ku stěně a odpověděla sotva slyšitelně: ,,Ó už si připomínán všecko a já — já jsem sirotkem, samotna na světě !''

,,Ne, sestro, nejsi sama, Pán Ježíš je s tebou,'' odvětila Flavia.

,,Vím příliš málo o tom tvém Bohu, abych toto říci mohla,'' šeptala nemocná. ,,Jsem skoro křesťankou, jak mi Claudius vytýkal — ale milá Flavie, mezi námi je veliký rozdíl. Ty jsi nezuřila, neupadla jsi do horečné zimnice, když Flaminius — —''

,,Tiše, tiše, milá sestřičko,'' konějšila ji Flavia. ,,Nemluv o tom. Jak těžké je loučení od toho, co nám bylo nejmilejší na světě, ví mimo toho, který trpí, jen Bůh, který dává sílu k snešení.''

,,Ale ty jsi měla té síly, abys to snesla,'' namítala jí nemocná unaveně, ,,a já — já nemohu snéstí tu ztrátu, která mne stihla. Ó Flavie, tolik miluji svého Claudia !''

,,Milá sestřičko, Pán Ježíš bude s tebou a svojí láskou nahradí ti tvoji ztrátu,'' těšila ji Flavia soucitně, majíc oči naplněny slzemi. Něžně objala potom drahou nemocnou a položila její hlavu na svoje ramena.

Když se trochu zotavila Sisidona z vysílení a rozči-

80

lení, ve které byla uvedena oním hovorem, ptala se opět týmž kleslým hlasem: „Ráda bych měla něco, nač bych se mohla podepříti tak, jako nyní na tebe se depírám. Kdyby Dianin obraz byl býval jen hezkým, hezkým dosti, aby vyvolal v mém srdci úctu a lásku, byla by Diana mojí podporou. Ji bych sobě vyvolila za zvláštní bohyni. Ale když byla tak ošklivá, řekla jsem Flaminiovi ta slova, která přivolala všecken ten-to zármutek."

„Ale slova tvá byla pravdiva, Sisidono, a ty jistě toho nelituješ, že jsi sobě zvolila křesťanského Boha za svého?" odvětila Flavia pohnuta, s úzkostlivým napětím čekajíc na zodpovídání své otázky.

„Nemohu to, čeho si Glaudius ode mne žádá, totiž věřiti v římské bludy, ale," smutně dodávala, „zdá se mi, že sice trpím jako křesťanka, ale bez křesťanské naděje a síly."

„Bůh je naše útočiště a síla v každém trápení," řekla Flavia.

„Ano, jen kdybych byla si jista tím, že ten Bůh je i mým Bohem!" odpověděla nemocná se vzdechem.

„Ale přece jsi jeho dítětem. Stvořil tebe a poslal syna svého, aby tebe spasil od hříchů. Slyš, milá sestřičko: „V tomť jest láska, ne že bychom my Boha milovali, ale že on miloval nás a poslal Syna svého, oběť slitování za hříchy naše! Nemůžeš v toto uvěřiti, Sisidono? Jsou to slova samého Pána, jeho zvláštní poselství k tobě dnes. On chce, abys uvěřila tomu a odpočinula v něm."

„Ó Flavie, kdybych tak mohla spočinouti v Bohu jako ty, — myslím že bych i to odloučení od Claudia mohla spíše snéstí," šeptala sestra.

„Pán dává mdlým síly. Zkus zapomenouti na sebe samu a nech Pána Ježíše se starati o tebe, právě tak, jako já ku př. se starám o svou malou dcerušku,

81

když jde přes drsné místo, kde by se mohla udeřiti neb upadnouti. Toto právě jest takové drsné místo na tvé životní stezce a ty, jsouc slabá a mdlá, nemůžeš se přes ně dostati. Ale Pán Ježíš ví toto všecko Sisidono. On může tobě pomoci ve všem. A pak, milá sestro, ty můžeš se také modliti za Claudia, aby Bůh obrátil jeho srdce."

Sisidona pohlédla do tváře Flaviiny. ,,Modlila jsi se za Flaminia?" ptala se a hned pokračovala dále: ,,Vím že jsi se modlila, neboť ty věříš v modlitbu. Ale nyní nenávidí Flaminius křesťany více než kdy, neboť myslel, že je to jeho povinností, aby zpravil Claudia, že jsem v nebezpečí státi se křesťankou."

Flavia se zarůměnila. ,,Toť pravda. Ale ty sama víš, že jen cit povinnosti ho dohnal k tomu, že psal Claudiovi. Nenávidí naši víru, vím, ale víšli také, že ten největší apoštol, Pavel, také ji z prvu nenáviděl ? Ale nančil se potom milovati ji a tak ani o Flaminiovi nepochybuji, že bude přiveden ku pravdě. Na mně jest, abych se modlila, ale jen Bůh sám může na jeho srdce působiti a on nejlépe zná pravý čas k tomu."

,,Ale, Flavie, ráda bych i Claudia naučila milovati té pravdě, kterou jsem nalezla a pak — pak snad přece by mohl býti mým," šeptala jemně, —,,jsem příliš samolibá," kárala se hned na to ,,jen na sebe myslím."

,,Ne, sestro má," odpověděla Flavia, ,,tvoje přáui je zcela přirozené, ale zkus to a celou tu věc slož do rukou Božích. Modli se za Claudia, chceš-li, ale důvěřuj v Boha a docela ponech mu na vůli jak má odpověděti k tvé modlitbě. Jistě učiní to, co pro vás oba bude nejlepší. — Nyní především dopřej tělu i duši pokoje, sice onemocníš znovu. Pošlu k tobě otrokyni, neboť musím sama odejíti, an Flaminius chce se mnou mluviti až se vrátí z úřadu."