110

„Ја ударих кроз тај прамен магле
„Са мојијех девет миле браће
„И с дванаест прво-братучеда
„И четръест од града левера,
„У магли се, љубо, растадосмо,
„Растадосмо, пак се не састасмо;
„Нека Бог зна, добра бити не ће.“

Вели њему љуба Видосава:

„Не бој ми се, мили господару!

„Добар јунак добар сан уснио;

„Сан је лажа, а Бог је истина.

Опреми се војвода Момчило,
Па он сиђе низ бијелу кулу,

Дочека га девет миле браће

И дванаест прво-братучеда

И четръест од града левера,

А љуба му изведе чилаша,
Добријех се коња доватише,

Отидоше у лов на Језера.

Кад су били надомак Језера,
Оптече их она силна војска.

Кад Момчило опазио војску,
Он потеже сабљу од бедрице,

Ал' се пуста не да извадити,
Као да је за коре прирасла.

Онда рече војвода Момчило:

„Чујете ли, моја браћо драга!

„Издаде ме куја Видосава,

„Но дајте ми сабљу понајбољу.“

Хитро су га браћа послушала,
Дадоше му сабљу понајбољу,

145

150

155

160

165

170

111

Па је Момчил' браћи бесједио:
„Чујете ли, моја браћо драга!
„Ви удрите војсци по крајима
„Ја ћ' ударит војсци по сриједи.“
Мили Боже чуда великога!

Да је коме погледати било,
Како с'јече војвода Момчило,
Како крчи друма низ планину;
Више тлачи коњиц Јабучило,
Нег' што Момчил' бритком сабљом с'јече;

Ал' га лоша срећа сусретнула:
Кад изиђе према Пирлитору,
Сусрете га девет враних коња,
А на њима брата ни једнога!

То кад виђе војвода Момчило,
У јунаку срце препукнуло
Од жалости за браћом рођеном,

Бијеле му малаксаше руке,
Те не може више да сијече,
Већ удара коња Јабучила,

Удара га чизмом и мамузом,
Да полети граду Пирлитору,
Ал' му коњиц полећет не може;

Куне њега војвода Момчило:
„Јабучило, изјели те вуци!

„Из шале смо одавде лећели,
„Без невоље, тек од обијести,
„А данас ми полећети не ћеш!

Ал' му коњиц њиском одговара:
„Господару, војвода Момчило!

„Нит' ме куни, нити ме нагони,

112

„Данас тебе полећет' не могу;
„Бог убио твоју Видосаву!
„Она ми је сапалила крила;
„Што не могла ватром сагорети,
„То под колан притегнула тврдо;
„Веће бјежи, куда тебе драго.“

Кад то зачу војвода Момчило,
Проли сузе низ јуначко лице,
Па одскочи од коња чилаша,
Трипут скочи, до града доскочи,
Али граду врата затворена,
Затворена и замандаљена!

Кад се Момчил' виђе на невољи,
Он дозивље сестру Јевросиму:
„Јевросима, моја мила сејо!

„Пушти мени једну крпу платна,
„Не бих ли ти у град утекао.“

Сеја брату кроз плач одговара:
„А мој брате, војвода Момчило!
„Како ћу ти пуштит' крпу платна,
„Кад је мени снаха Видосава,
„Моја снаха, твоја невјерница,
„Савезала косе за диреке?“

Ал' је сестра срца жалостива,
Жао јој је брата рођенога,
Она цикну, како љута гуја,

Ману главом и осталом снагом,
Из главе је косе ишчупала,
Оставила косе на диреку,
Па довати једну крпу платна,
Претури је граду низ бедене.

205

110

215

220

225

230

113

Момчил' вати ону крпу платна, 235

Па се пење граду уз бедене,
Готов' бјеше у град ускочити:

Ал' долеће љуба невјерница,
Оштру сабљу носи у рукама,
Прес'јече му платно више руку, 240

Момчил' паде граду низ бедене,
Краљеве га дочекаше слуге

На мачеве и на копља бојна,
На наџаке и на буздоване;
А допаде краљу Вукашине, 245

Удари га оним бојним копљем.
Удари га посред срца жива,
Ал' говори војвода Момчило:
„Аманет ти, Вукашине краљу:

„Ти не узми моју Видосаву, 250
„Видосаву, моју невјерницу,

„Јер ћ' и твоју изгубити главу,
„Данас мене у тебе издала,
„А сјутра ће тебе у другога:

„Већ ти узми моју милу сеју, 255
„Сеју моју милу, Јевросиму,

„Она ће ти свагда вјерна бити,
„Родиће ти, к'о и ја, јунака.“
То говори војвода Момчило,

То говори, а с душом се бори, 260
То изусти, лаку душу пусти.

Кад погибе Момчило војвода.
А граду се отворише врата.

Пак изиђе куја Видосава,
Те дочека краља Вукашина, 265

116

„Док не нађеш два слична имена,
„Док не нађеш Стоју и Стојана,
„А обоје брата и сестрицу,
„Да зазиђеш кули у темеља,
„Тако ће се темељ обдржати,
„И тако ћеш саградити града.“

Кад то зачу Вукашине краље,
Он дозива слугу Десимира:

„Десимире, моје чедо драго!

„До сад си ми био вјерна слуга,

„А од саде моје чедо драго,

„Ватај, сине, коње у интове,

„И понеси шест товара блага,

„Иди, сине, преко б'јела св'јета,

„Те ти тражи два слична имена,

„Тражи, сине, Стоју и Стојана,

„А обоје брата и сестрицу;

„Ја ли отми, ја л' за благо купи,

„Доведи их Скадру на Бојану,

„Да зиђемо кули у темеља,

„Не би л' нам се темељ обдржао.

„И не би ли саградили града.“

Кад то зачу слуга Десимире,
Он увати коње у интове,

И понесе шест товара блага,

Оде слуга преко б'јела св'јета,

Оде тражит' два слична имена;

Тражи слуга Стоју и Стојана,

Тражи слуга три године дана,

Ал' не нађе два слична имена,

Ал' не нађе Стоје и Стојана,

20

25

30

35

40

45

120

А редак је госпођи краљици,
Она оде својој јетрвици,
Јетрвици, љуби Угљешиној:
„Чу ли мене, моја јетрвице!
„Нешто ме је забољела глава,
„Тебе здравље! пребољет' не могу;
„Но понеси мајсторима ручак.“
Говорила љуба Угљешина:

125

„Од Бога је велика греота,
„А од људн зазор и срамота,
„Код три снае да ти носиш ручак.“
Онда оста њина стара мајка,
Те да њија чедо у колевици,
А устаје Гојковица млада
И познва младе измећарке,
Те однесе госпоскога ручка;
Кад је била на воду Бојану,
Угледа је Мрљавчевић Гојко,
Он потрча, те сусрете љубу,
Па је десном руком загрлно,
Целнва је у бијело лице,
Па он рони сузе од очију,
Јоште љуби тако говорио:
„Љубо моја, велика жалости!
„Да л' не видиш, где си погинула?
„На кога си наручила Јова?
„Ко ће тебе Јова окупати?
„Ко ли ће га дојком одојити?“
Јоште ћаше Гојко говорити,
Ал' не даде Вукашине краљу,
Но је узе за десницу руку,
Па подвикну Рада неимара —

121

„О јетрво, госпођо краљице; 130

„Нешто мене забољела рука,
„Тебе здравље! пребољет' не могу,
„Већ ти збори млађој јетрвици.“

Она оде млађој јетрвици:

„Јетрвице, млада Гојковице; 135

„Но понеси мајсторима ручак.“

Ал' говори Гојковица млада:

„Чу ли, нано, госпођо краљице! 140

„Ја сам рада тебе послушати,

„Но ми лудо чедо некупато,

„А бијело платно неиспрато.“

Вели њојзи госпођа краљица:

„Иди,“ каже, моја јетрвице, 145

„Те однеси мајсторима ручак,

„Ја ћу твоје изапрати платно,

„А јетрва чедо окупати.“

Нема шта ће Гојковица млада,
Већ понесе мајсторима ручак. 150

Кад је била на воду Бојану,

Угледа је Мрљавчевић Гојко,

Јунаку се срце ражалило,

Жао му је љубе вијернице,

Жао му је чеда у кол'јевци, 155

Те остаде од мјесеца дана,

Па од лица сузе просипаше;

Угледа га танана невјеста,

Кротко ходи, док до њега приђе,

Кротко ходи, тихо бесјеђаше: 160

124

„Богом брате, Раде неимаре!
„Остави ми прозор на очима,
„Да ја гледам ка бијелу двору,
„Кад ће мене Јова доносити
„И ка двору опет односити.“
И то Раде за братство примио,
Остави јој прозор на очима,
Те да гледа ка бијелу двору,
Каде ће јој Јова доносити
И ка двору опет односити.
И тако је у град уградише,
Па доносе чедо у кол'јевци,
Те га доји за неђељу дана,
По неђељи изгубила гласа;
Ал' ђетету онђе иде рана,
Дојише га за годину дана.
Како таде, тако и остаде,
Да и данас онђе иде рана
Зарад' чуда, и зарад' лијека,
Која жена не има млијека ²⁰).

225

230

235

240

²⁰) Кажу, да и сад на онијех прозора, гдје су сисе биле измољене, тече некака мокрина, која се низа зид хвата, као креч, и жене, које немају млијека, или их сисе боле, носе оно, те пију у води. — У народу се нашему и сад приповиједа, да се никаква велика грађевина не може начинити, док се у њу какво чељаде не узида; за то се таковијех мјеста клоне сви, којима је могуће, јер кажу, да се и сјен чељадету може узидати, па оно послије умре.

125

27.

Душан хоће сесшру да узме.

Боже мили, чуда великога!

Ев' остаде двоје сирочади:

Једно јесте Српски цар Стефане,
А друго је сирота Роксандра,

Па бесједи Српски цар Стефане:

„Моја сестро, сирота Роксандро!

„Ходи мене узми господара,

„Да ми наше не харчимо благо.“

Ма му вели сирота Роксандра;

„О чу ли ме, мој брате Стефане!

„Пређе би се небо проломило,

„А на небо сунце погинуло,

„Но узела тебе господара:

„Богме никад ја те узет' не ћу

„Док не нађеш триста неимара,

„Поведеш их у Шару планину,

„Да ти нађу до триста извора,

„На једну их жицу не саставе,

„Не одведу Мисир-земљи равној;

„И направиш до три чаше златне,

„Да ти воду пије сиротиња.“

Кад то зачу Српски цар Стефане,
Он не жали похарчити блага,
Но довати триста неимара,

Поведе их у Шару планину,

Те нађоше до триста извора,

На једну их жицу саставили,

Довели их Мисир-земљи равној;

5

10

15

20

25

127

60

Па проклето просипаше мито,
Да му даду сестру за љубовцу.

Калуђери мита приватише,
И привати дванаест владика
И четири Српске патријаре,

65

Но не хође ђаконе Јоване
П његове ђеце триста луде:
Роксандра је пред бијелу цркву,
Па излазе триста калуђера,
Изидоше пред бијелу цркву,

70

Ев' нађоше Роксандру ђевојку,
Овако јој ријеч бесједили:

„Добро јутро, царева царице!

„То ви, Боже, у час добар било!“

Ема вели сирота Роксандра:

75

„Хајт отоле, Бож'ји проклетници!

„Баволи ви понијели душу,

„А огањ ве изгорио живи!

„Па ве вода мутна ћердосала!“

Кад ето ти дванаест владика,
Овако су ријеч бесједили:

80

„Добро јутро, царева царице!

„То ви, Боже, у добар час било!“

Ема вели сирота Роксандра:

„Хајт' отоле Бож'ји бездушници!

85

„Баволи ви понијели душу!

„А огањ ве изгорио живи!

„И вода вас ћердосала мутна!..

Кад ето ти Српски патријари,

Овако су ријеч бесједили:

90

„Добро јутро, царева царице!

131

Узеше га за оба пазуха,
Однијеше њега у ложницу,
Простријеше три мека душека,
У душеке цара положише;

Кад у јутру п'јевци запјевали
И пред црквом звона ударила,
Устадоше млоги свештеници

На јутрењу у бијелу цркву,
У бијелу цркву, свету Петку;

Кад на службу звона ударише,
Таде слуге цара подигоше,
Дигоше га из мека душека,
Држе њега за оба пазуха,

Однијеше г' у бијелу цркву,
Посадише у стола сребрна;
Док у цркви службу савршише,
Изљегоше из бијеле цркве,

Цара држе млоге вјерне слуге,
Држе њега за оба пазуха,

Воде њега двору бијеломе,
Посадише г' у стола сребрна,
И ту дође сва Српска господа,
Ту сједоше да пију ракију

Шећер ију, а ракију пију;
Ал' говори Српски цар Стеване:

„Чујете ли, сва Српска господо!
„Ја сам синоћ врло пијан био,
„Да што лоше бесједио нисам?”

Сва устаде по реду господа,
Часно цару диван учинише,
Учинише, не одговорише;

9 *

133

„Колико ли повести сватова;

„Да ми видиш Роксанду ђевојку,

„Може л' бити за цара царица,

„Може л' бити свој земљи госпођа;

„Да је видиш, и да прстенујеш.“

Вели њему Тодоре везире:

„Хоћу, царе, драги господине.“

Пак с' опреми, оде у Латине.

Када дође бијелу Леђану,

Лијепо га краљу дочекао;

Вино пише неђељицу дана;

Тада рече Тодоре везире:

„Пријатељу, Мијаило краљу!

„Није мене царе оправио,

„Да ја пијем по Леђану вино,

„Већ да с тобом свадбу уговорим,

„Кад ће царе доћи по ђевојку

„У које ли доба од године,

„Колико л' ће повести сватова;

„И да видим Роксанду ђевојку,

Да је видим, и да прстенујем.“

Тада рече Мијаило краљу:

„Пријатељу, Тодоре везире!

„Што ме царе за сватове пита,

„Нека купи, колико му драго;

„По ђевојку, када њему драго;

„Него ћеш ми цара поздравити,

„Нек не води своја два сестрића,

„Два сестрића, два Всиновића,

„Вукашина и с њим Петрашина;

„У пићу су тешке пијанице,

15

20

25

30

35

40

135

„Добро збори краљу Мијаило:
„По ђевојку, када тебе драго,
„Свата купи, колико ти драго;
„Само те је краљу поздравио,
„Да не водиш два сестрића твоја,

„Два сестрића, два Воиновића;
„У пићу су тешке пијанице,
„А у кавзи љуте кавгаџије,
„Опиће се, заметнуће кавгу,
„Пак је тешко џевап дати кавзи

„У Леђану граду Латинскоме “
Кад то зачу Српски цар Стјепане,
Удари се руком по кољену;
„Јао мене до Бога милога!
„Дотле ли се зулум огласио

„Од сестрића од Воиновића!
„А тако ми моје вјере тврде!
„Докле мене то весеље прође,
„Обојицу хоћу објесити
„О вратима града Вучитрна,

„По свијету да ме не срамоте.“
Стаде царе купити сватове,
Скупи свата дванаест хиљада,
Пак подиже низ Косово равно.

Кад су били испод Вучитрна,
Гледала их два Воиновића,
Међу собом млади говорили:

„Што л' се ујак на нас расрдио,
„Те нас не шће звати у сватове?
„Нетко нас је њему опаднуо,
„С њега жива месо отпадало!

136

„Цар отиде у земљу Латинску,
„А јунака са собом не има
„Ни једнога од рода својега,
„Који би му био у невољи,
„Ако би му било за невољу;
„Латини су старе варалице,
„Ујака ће нашег погубити,
„А незвани ићи не смијемо.“
Вели њима остарјела мајка:
„Тецо моја, два Воиновића!
„Ви имате брата у планини
„Код оваца, Милош-чобанина,
„Најмлађи је, а најбољи јунак,
„А за њега царе и не знаде;
„Пошљите му лист књиге бијеле,
„Нека дође граду Вучитрну,
„Не пиш’те му, што је и како је,
„Већ пишите: „„Мајка је на смрти,
„„Пак те зове, да те благосови,
„„Да на тебе клетва не остане;
„„Него брже ходи б’јелу двору,
„„Не би л’ живу застануо мајку.““
То су браћа мајку послушала,
Брже пишу књигу на кољену,
Те је шаљу у Шару планину,
Своме брату Милош-чобанину:
„Ој Милошу, наш рођени брате!
„Брже да си граду Вучитрну,
„Стара нам је мајка на умору,
„Пак те зове, да те благосови,
„Да на тебе клетва не остане.“

110

115

120

125

130

135

137

Када Милош ситну књигу прими,
Књигу гледа, а сузе прољева.

Пита њега тридесет чобана: 140
„О Милошу, наша поглавице!

„И до сад су књиге долазиле,

„Ал' се нису са сузам' училе;

„Откуд књига? ако Бога знадеш!“

Скочи Милош на ноге лагане, 145
Па говори својим чобанима:
„Ој чобани, моја браћо драга!

„Ова књига јест од двора мога:

„Стара ми је на умору мајка,

„Пак ме зове, да ме благосови, 150

„Да на мене клетва не остане;

„Ви чувајте по планини овце,

„Док ја одем и натраг се вратим“

Оде Милош граду Вучитрну,

Кад је био близу б'јела двора, 155

Два су брата пред њег' ишетала,

А за њима остарјела мајка;

Вели њима Милош чобанине:
„За што, браћо, ако Бога знате!

„Без невоље јер градит' невољу?“ 160

Веле њему до два мила брата:
„Ходи, брате, има и невоље.“

У б'јела се лица изљубише,
Милош мајку у бијелу руку.

Стадоше му редом казивати, 165

Како царе оде по ђевојку

На далеко у земљу Латинску,

А не зове својијех сестрића:

139

„Кад, Милошу, достигнеш сватове, 200

..Питаће те, тко си, и откуд си:

„Ти се кажи земље Каравлашке:

””Служио сам бега Радул-бега,
””Не шће мене службу да исплати,

,,Пак ја пођох у свијет бијели, 205

,,Да ђегођи боље службе тражим;

,,Пак сам чуо за свате цареве,

,,И прист'о сам незван за сватови

,,Рад' комада љеба бијелога

,,И рад' чаше црвенога вина.”” 210

,,Чувај добро дизген од кулаша,

,,Јер се кулаш јесте научио

,,Путовати с коњма царевијем.“

Тада Милош окрену кулаша,

Пак за царем оде у сватове, 215

На Загорју сустиже сватове.

Питају га кићени сватови:

„Откуд идеш, млађано Бугарче?“

Милош им се из далека каже,

К'о што су га браћа научила 220

Лијепо га свати дочекаше:

„Добро дош'о, млађано Бугарче!

„Нек је један више у дружини“

Кад су били путем путујући:

Злу науку Милош научио 225

Код оваца у Шари планини,

Поспавати свагда око подне;

Он задрема на коњу кулашу;

Како дизген ослаби кулашу,

Диже главу, оде кроз сватове, 230

140

Обаљује коње и јунаке,

Докле дође коњма царевијем,

Како дође, с њима у ред стаде.

Лале шћаху бити Бугарина,

Ал' не даде Српски цар Стјепане: 235

„Не удрите млађано Бугарче,

„Бугарче се спават' научило

„По планини овце чувајући;

„Не удрите, већ га пробудите.“

Буде њега лале и војводе: 240

„Устан' море, млађано Бугарче!

„Бог ти стару не убио мајку,

„Која те је такога родила

„И у свате цару опремила!“

Кад се прену Милош Воиновић, 245

Те сагледа цару очи чарне,

Кулаш иде с коњма царевијем,

Он покупи дизгене кулашу,

Па ишћера њега из сватова,

Удара га оштром бакрачлијом, 250

По три копља у пријеко скаче,

По четири небу у висине,

У напредак ни броја се не зна;

Из уста му живи огањ сипа,

А из носа модар пламен сучө. 255

Стаде свата дванаест хиљада,

Те гледају коња у Бугара;

Коња гледе, а сами се чуде:

„Боже мили! чуда великога!

„Добра коња, а лоша јунака! 260

„Још такога ни виђели нисмо,

141

„Један бјеше у зета царева,

„И сада је, у Воиновића.“

Гледале га још три шићарџије;

Једно јесте Ђаковица Вуче,

А друго је Нестопољче Јанко,

А треће је момче Пријепољче;

Гледали га, пак су говорили:

„Добра коња младог Бугарина!

„Баш га овђе у сватов’ма нема;

„Та нема га ни у цара нашег;

„Хајде мало да изостанемо,

„Не би ли га како измамили.“

Кад су били до Клисуре близу,

Изосташе до три шићарџије,

Па говоре Милош-чобанину:

„Чујеш море, млађано Бугарче!

„Хоћеш дати коња на размјену?

„Даћемо ти коња још бољега,

„И још прида стотину дуката,

„И сувише рало и волове,

„Пак ти ори, те се љебом рани.“

Вели њима Милош Воиновић:

„Прођ’те ме се, до три шићарџије!

„Бољег коња од овог не тражим,

„Ни овога умирит’ не могу;

„Што ће мене стотина дуката?

„На кантар их мјерити не знадем,

„А бројем их бројити не ум’јем;

„Што ће мене рало и волови?

„Мене није ни отац орао,

„Пак је мене љебом одранио.“

265

270

275

280

285

290

143

„Па кад дођеш Пријепољу твоме,

„Повали се међу ђевојкама,

„Ђе с' отео коња од Бугара.“

Па окрену коња за сватови.

Как дођоше бијелу Леђану,

Разапеше по пољу шаторе.

Зоб изиђе коњма царевијем,

Нема ништа коњу Милошеву.

Кад то виђе Милош Воиновић,

Узе торбу на лијеву руку

Од зобнице једне те до друге,

Док је своју пуну напунио.

Па он оде тражит' механцију:

„Механција! дај да пијем вина.“

Механција њему одговара;

„Ид' одатле, црни Бугарине!

„Да с' донијо Бугарску копању,

„Ако бих ти и усуо вина;

„За те нису чаше позлаћене.“

Погледа га Милош попријеко,

Удари га руком уз образе,

Колико га лако ударио,

Три му зуба у грло сасуо;

Моли му се млади механција:

„Не удри ме више, Бугарине!

„Биће тебе вина изобила,

„Ако цару не ће ни достати.“

Милош више не шће ни искати,

Већ сам узе, па се напи вина.

Док се Милош мало поначини,

У том свану и ограну сунце.

325

330

335

340

345

350

145

„Честита ћу тебе учинити."

Узја Милош помамна кулаша,
Па окрену од б'јела шатора
Заметнувши копље наопако.

Говори му Српски цар Стјепане: 390

„Не нос', синко, копље наопако,

„Већ окрени копље у напредак;

„Јер ће ти се смијати Латини.“

Вели њему Милош Воиновић:

„Чувај, царе, ти господства твога; 395

„Ако мене до невоље буде,

„Ја ћу ласно копље окренути;

„Ако ли ми не буде невоље,

„Донети га могу и овако."

Па отиде низ поље Леђанско; 400

Гледале га Латинке ђевојке;

Гледале га, пак су говориле:

„Боже мили! чуда великога!

„Каква је то царева замјена!

„Та на њему ни хаљина нема. 405

„Весели се, краљев заточниче!

„Немаш на што сабље извадити,

„Нит' је имаш о што крвавити.

У то доба дође до шатора,

Ђе заточник сједи под шатором, 410

За копље је свезао дората.

Вели њему Милош Воиновић:

„Устан' море, бијело Латинче!

„Да јуначки мејдан дијелимо.“

Ал' говори бијело Латинче: 415

„Ид' одатле, црни Бугарине!

10

147

Па увати његова дората.

Одведе га цару честитоме:

„Ето, царе, заточника главе.“

450

Цар му даде благо небројено:

„Иди, синко, те се напиј вина;

„Честита ћу тебе учинити.“

Тек што Милош сједе пити вино,

Ал' повика са града Латинче:

455

„Ето, царе, под Леђаном градом

„На ливади три коња витеза,

„Под седлима и под ратовима,

„И на њима три пламена мача.

„Врхови им небу окренути;

460

„Да прескочиш три коња витеза:

„Ако ли их прескочити не ћеш,

„Не ћеш изић'. ни извест' ђевојке.“

Опет викну телал по сватов'ма:

„Није л' мајка родила јунака

465

„И у свате цару опремила,

„Да прескочи три коња витеза

„И на њима три пламена мача?“

Тај се јунак наћи не могаше;

Ал' ето ти млада Бугарина

470

Пред шатора Српског цар-Стјепана:

„Јел' слободно, царе господине!

„Да прескочим три коња витеза?“ —

„Јест слободно, моје драго д'јете!

„Него скини Бугар-кабаницу,

475

„Бог убио онога терзију,

„Који ти је толику срезао!“

Говори му Милош Воиновић:

10 *

148

„Сједи, царе, пак пиј рујно вино,

„Не брини се мојом кабаницом;

„Ако буде срце у јунаку,

„Кабаница не ће ништа смести:

„Којој овци своје руно смета,

„Онђе није ни овце ни руна.“

Па он оде у поље Леђанско;

Када дође до добријех коња,

Он проводи својега кулаша,

Па кулашу своме проговара:

„Чекај мене у седло, кулашу.“

А он прође с оне друге стране,

Заигра се преко поља равна,

И прескочи три коња витеза

И на њима три пламена мача,

Устави се на својем кулашу;

Па он узе три коња витеза,

Одведе их Српском цар-Стјепану.

Мало време за тим постајало,

Ал' повика са града Латинче:

„Хајде сада, царе Србљанине!

„Под највишу кулу у Леђану,

„На кули је копље ударено,

„На копљу је од злата јабука;

„Ти стријељај кроз прстен јабуку.“

Милош више не шће ни чекати,

Већ он пита цара честитога:

„Да стријељам кроз прстен јабуку?“ –

„Јест слободно, мој рођени синко!“

Оде Милош под бијелу кулу,

480

485

490

495

500

505

149

Запе стр'јелу за златну тетиву,
Устријели кроз прстен јабуку,
Пак је узе у бијеле руке,
Однесе је цару честитоме
Лијепо га царе обдарио.

510

515

„Ето, царе, под бијелом кулом

„Изишла су два краљева сина,

„Извели су три л'јепе ђевојке,

„Три ђевојке, све три једнолике,

520

„И на њима рухо једнолико;

„Иди познај, које је Роксанда;

„Ако ли се које друге машиш,

„Не ћеш изић' ни изнијет' главе,

„А камо ли извести ђевојке!“

525

Кад је царе р'јечи разумијо,

Он дозива Тодора везира;

„Иди, слуго, те познај ђевојку.“

Тодор му се право кунијаше:

„Нијесам је, царе, ни виђео,

530

„Јер су ми је по мраку извели,

„Када сам је ја прстеновао.“

Цар с' удари руком по кољену:

„Јао мене до Бога милога!

„Надмудрисмо и надјуначисмо,

535

„Пак нам оста цура на срамоту!“

Кад то зачу Милош Воиновић,

Он отиде цару честитоме:

„Да ја познам Роксанду ђевојку?“ — 540

150

„Ал' је јадно у те поуздање;

„Како ћеш ти познати ђевојку,

„Кад је нигда ни виђео ниси?

Ал' говори Милош Воиновић: 545

„Не брини се, царе господине!

„Кад ја бијах у Шари планини

„Код оваца дванаест хиљада,

„За ноћ буде по триста јањаца,

„Ја сам свако по овци познав'о; 550

„Роксанду ћу по браћи познати.“

Вели њему Српски цар Стјепане:

„Иди, иди, моје драго д'јете!

„Ако Бог да, те познаш Роксанду,

„Даћу тебе земљу Скендерију 555

„У државу за живота твога.“

Оде Милош низ поље широко,

Када дође, ђе стоје ђевојке,

Збаци с главе Бугарску шубару,

Скиде с леђа Бугар-кабаницу 560

(Засија се скерлет и кадифа,

Засјаше се токе на прсима

И злаћене ковче на ногама:

Сину Милош у пољу зелену.

Као јарко иза горе сунце), 565

Пак је простре по зеленој трави,

Просу по њој бурме и прстење,

Ситан бисер и драго камење;

Тад' извади мача зеленога.

Па говори трима ђевојкама: 570

„Која је ту Роксанда ђевојка,

151

„Нек савије скуте и рукаве,
„Нека купи бурме и прстење,
„Ситан бисер и драго камење;
„Ако ли се која друга маши,
„Вјера моја тако ми помогла!
„Осјећ' ћу јој руке до лаката.“

Кад то чуше три л'јепе ђевојке,
Обје крајње средњу погледаше,
А Роксанда у зелену траву;

Сави скуте и свил'не рукаве,
Пак покупи бурме и прстење,
Ситан бисер и драго камење;

А ђевојке двије побјегоше,
Али Милош утећ' им не даде,
Веће обје увати за руке,

Све три води пред цара Стјепана,
Цару даде Роксанду ђевојку,
И даде му једну уз Роксанду,
А трећу је себе уставио.

Цар Милоша међу очи љуби,
Ал' још не зна, тко је и откуд је.

Повикаше кићени чауши:

„Спремајте се, кићени сватови!
„Вријеме је двору путовати.“

Спремише се кита и сватови,
Поведоше Роксанду ђевојку.

Кад су били мало иза града,

Ал' говори Милош Воиновић:
„Господине, Српски цар-Стјепане!

„Овђе има у Леђану граду,

„Има један Балачко војвода,

152

„Ја га знадем, и он ме познаје;

„Краљ га рани седам годин дана,

„Да рашћера кићене сватове

„И да отме Роксанду ђевојку;

„Сад ће њега за нама послати.

„На Балачку јесу до три главе:

„Из једне му модар пламен бије,

„А из друге ладан вјетар дува;

„Кад два вјетра из глава изиђу,

„Балачка је ласно погубити;

„Већ ви идте, водите ђевојку,

„Ја ћу овђе чекати Балачка,

„Не би ли га како уставио.“

Отидоше кићени сватови,

Одведоше лијепу ђевојку,

Оста Милош у гори зеленој

И са њиме три стотине друга.

Кад одоше свати из Леђана,

Краљ дозива Балачка војводу:

„О Балачко, моја вјерна слуго!

„Можеш ли се у се поуздати,

„Да рашћераш цареве сватове

„И да отмеш Роксанду ђевојку?“

Пита њега Балачко војвода:

„Господине, од Леђана краљу!

„Какав бјеше јунак у сватов’ма,

„Што највеће отвори јунаштво?“

Вели њему Леђанска краљица:

„Слуго наша, Балачко војвода!

„Ту не има ни једног јунака,

„Осим једног црна Бугарина

605

610

615

620

625

630

157

60

Цар царици мушко чедо даде,
А царица чедо приватила

» свилену убаву кецељу:

Царица се чеду обрадова:
„Благо мене до Бога вишњега!

„Лепшега ти лова и не тражим.“

Однесе га у господске дворе,
Прометну га кроз недра свилена,
Да б' се дете од срца назвало ²¹),
Окупа га и нанегова га;

Однеше га Аранђела цркви,

Окумише Тодора везира,

Крсти Тодор чедо мушку главу,

Од миља му лепо име даде,
Лепо име: Наоде Момире.

Рани чедо царица госпођа,

Рани чедо и негује лепо,

Како свака мајка чедо своје;

Расте дете Наоде Момире:

Што детета у вече омркне,

Још толико у јутру осване;

Одрастао од петнаест љета,

Као друго од триест година;

Ста се добра коња приватати,
Добра коња и светла оружја.

Кудгод иде царе господине,

Поред себе води и Момира,

Поред себе, кано киту цвећа;

65

70

75

80

85

²¹) Као да га је родила. Приповиједа се, да и сад тако чине они, који узму кога мјесто свога дјетета

158

Што он рекне, и цар не прекрати.
Мани бише девет везирова.

Кад је било на цветоносије

Збор зборило осам везирова:

„Да фалимо цара небескога!

„Ми дворисмо цара од малена,

„Од малена паке до голема,

„И седе нам браде до појаса,

„Не могосмо добра издворити,

„Како дете Наоде Момире,

„Једно младо јучерање дете,

„Како с' лепа добра додворило!

„Како бисмо дете омразили

„И са светлим царем завадили?”

А беседи Тодоре везире

(Кум неверни, вера га убила!):

„Браћо моја, осам везирова!

„Ако ћемо изгубити душу,

„Ласно ћемо омразит' Момира,

„Са честитим царем раставити:

„Каде буде у очи васкрса,

„Остојимо то свето вечерње,

„Изиђемо из бијеле цркве,

Ви узмите сваки по чауша,

„Те водите двору на вечеру,

„Ја ћу кума Наода Момира,

„Одвешћу га двору на вечеру,

„Износићу трегодишње вино

„И ракију од седам година;

„Опојићу Наода Момира,

Однећу га у цареве дворе

90

95

100

105

110

115

161

Кад јутрењу свету савршили,
И изишли из бијеле цркве,
Па пред црквом сели у столове,
Онда царе поче беседити:

„О Тодоре! камо ми Момире?

„Што ми није детета у цркви?

„Код тебе је било на вечери,

„На њега си навалио вино,

„Од вина га љуто боли глава,

„Те не може у цркву да дође?“

Онда поче Тодор беседити:

„Цар честити, сунце огрејано!

„Ти Момира држиш и Гоздану,

„Рођенога брата и сестрицу;

„Момир љуби сестру Гоздијанку.“

Тад говори Српски цар Степане:

„Муч, Тодоре, муком се замук'о!

„Ниј" истина, што на дете кажеш,

„Тако ми се не делило месо

„За живота од моји костију

„Ја не делим Момир' и Гоздану!

„Рођени су братац и сестрица.“

Повикаше осам везирова:

Четворица душом поднесоше,

А четири криво сведочише:

„Јесте, царе, Бог и њина душа!

„Јесте, царе, данашњег нам дана!

„Јесте, царе, умрлог нам часа!

„Момир љуби сестру Гоздијанку,

„И сад спава с њоме на чардаку!“

Расрди се Српски цар Степане,

185

190

195

200

205

210

11

162

Од љутине аљину раздера,

Од жалости грозне сузе проли:

„Еј Момире, еј жалости моја!

„Еј Момире, лепа кито цвећа!

„Тешко мене, ја изгуби тебе!“

Пак намаче два џелата млада:

„Брзо ид'те, два џелата млада,

„На чардаке, гди Гроздана спава,

„Уватите Наода Момира,

„Водите га, те га обесите

„У градини о сувој давини,

„Штоно се је дрво осушило

„Има време три године дана,

„Нити листа нити цветом цвати.“

Отидоше два џелата млада,

Али Момир на чардаку спава,

Код њег' седи сестра Гроздијанка,

Над њим маше граном босиљковом,

Своме брату чини лепа лада,

Да јој братац мамуран поспава.

Ту дођоше два џелата млада,

Намкоше му гајтан око врата;

Кад то виде госпођа девојка,

Она писну, као змија љута,

Уд'ри лицем о земљицу чарну,

А Момир се трже иза санка,

Очи метну, погледа нада се,

Те угледа два џелата млада,

Па и стаде Богом братимити:

„Богом браћо, два џелата млада!

„Немојте ме одма обесити,

215

220

225

230

235

240

163

„Водите ме цару родитељу,

„Да ја питам родитеља мога,

„За што мене оће да обеси,

„Шта ли сам му сагрешио љуто;

„А сва моја браћа и дружина

„Радује се светом васкрсењу,

„Мене баба оће да обеси

„На знан данак на васкрсеније!“

Целати су, ал' су милостиви,

Они сташе сузе просипати

На Момира млада гледајући;

Воде њега цару родитељу.

Кад Момира цару доведоше,

Писну дете, као змија љута,

Паде цару преко сви. на крила.

Љуби цара по недри свилени:

„Светли царе а мој родитељу!

„Што сам тебе, бабо, сагрешио,

„Те ме данас оћеш да обесиш,

„На знан данак на васкрсеније?

„Сва се моја браћа и дружина

„Сад радује светом васкрсењу,

„А ти мене оћеш да обесиш!

„А што сам ти сагрешио бабо?“

А цар ништа, веће сузе проли:

„Еј Момире, еј жалости моја!

„Тешко мене, ја изгуби тебе;

„Мене каже девет везирова,

„Да ти љубиш сестру Гроздијанку;

„Тако ми се не делило месо

„За живота од моји костију,

245

250

255

260

265

270

11*

166

За живота јоште за својега
Десном руком браца загрлила.

Глас допаде царици Роксанди:
„Зло си села, госпођо царице!

„Обоје ти деце обешено, 340
„Обешен ти Момир и Гроздана.“

А запишта царица Роксанда,

Она иде цару честитоме,
Паде цару преко свил'на крила,

Па га љуби по недри свилени:

„За што, царе, огрејано сунце! 345
„За шт' обеси двоје деце наше,

„Нама, царе, нашу омладину,

„Омладину и обрадовање?“

А цар жали Наода Момира.

За Гроздану ништа и не знаде, 350
Па беседи госпођи царици:
„Нисам тебе децу извешао,

„Обесило девет везирова,

„Обесило Наода Момира.“

Ал' говори царица госпођа:

„Чујеш ли ме, светла круно моја!

„Јал' извешај девет везирова, 355
„Јали ћу се и ја обесити
„О давини о трећојзи грани

„А код оно двоје деце моје;

„Ја душмана гледати не могу,

„Да ми оде душмаки по свету.“

Нема куда Српски цар Степане, 360
Већ намаче до девет целата,

Те извеша девет везирова

„Ја душмана гледати не могу,

„Да ми оде душмаки по свету.“

Већ намаче до девет целата,

Те извеша девет везирова

167

Проћу цркве о јели зеленој.
По том мало време постајало,
Па се диже царе и царица
А од њине велике жалости,
Те одоше у нову градину,
У градину под суву давину;
Што да виде? чуда невиђена!
Давина се сува помладила
И зеленим улистала листом
И бијелим уцватила цветом,
Обоје се деце посветило,
Посвети се Момир и Гоздана;
Па одоше под јелу зелену,
Ал' зелена усанула јела,
Поцрнило девет везирова,
А највише Тодоре везире,
Кум неверни, вера га убила!
Под њима се земља провалила.
Цар намаче два целата млада,
Откида и једног по једнога,
Те и баца доле у бездану:
„Иди тамо са земље неправдо!“
Стаде царе просипати благо,
Те сарани двоје деце своје.
На момиру зелен бор никао,
На Гоздани винова лозица,
Савила се лоза око бора,
К'о сестрина око брата рука.

370

375

380

385

390

168

31.

Бан Милушин и Дука Херцеговац.

Често књиге земљу прехођаху,
Ни ко знаде, куда, ни откуд су.

Књиге иду од Призрена града,
Од Српскога силна цар-Стјевана,
На пожегу бану Милутину,

'Вако царе бану говораше:
„Слуго моја, бане Милутине!

„Опреми се у бијелу двору,

„Поведи ми тридесет делија

„Од твојега равна Драгачева,

Хајде шњима ка Призрену граду,
„Јер хоћемо, бане, војевати

„На далеко у земљу Бугарску

„На Мијајла краља Бугарскога;

„Тамо ћемо, бане, зачамати,

„Но се спреми за три годинице.”
Дође књига у Пожегу равну

На кољено бану Милутину.
Када бане књигу проучио,

Уд'рише му сузе од очију.

А гледа га љуба Иконија,
Па му тихо млада говорила:

„Господару, бане Милутине!

„Откуд књига, од кога ли града?

Што л' је учиш, а сузе прољеваш?“

Вели њојзи бане Милутине:

5

10

15

20

25

170

Докле дође у Призрена града
Али царе војску подигао

И пошао низ воду Бистрицу,
Сустиже га бане Милутине
На ономе Голешу планини;

Ту се бане с царем састануо
И за лако здравље упитао

И сретна му пута честитао.

А вели му силан цар Стеване:
„Слуго мој, Милутине бане!

„Ако мене Бог и срећа даде,
„Те добијем краља Бугарина,

„Хоћу тебе, слуго, поклонити

„У државу земљу Босну славну,
„Да банујеш и да господујеш,
„Милутине, за живота твога“

Па с' отале војска окренула,

Низ Србију ка земљи Бугарској.

Кад дођоше у земљу Бугарску,
Дочека их краљу Мијаило

Украј Лаба украј воде ладне.

Ту се краље с царем ударио,

Били су се три бијела дана,

Кад четврто јутро освануло,

Лоша краљу срећа прескочила,

Те се краље с царем сусретнуо,

Но га добро Стево дочекао,

На добру га коњу поћерао,

Сустиже га у по поља равна,

Сабљом ману, одс'јече му главу,

Пороби му силовиту војску,

60

65

70

75

80

85

171

А он сједе у земљу Бугарску,

И умири земљу Бугарију.

Но за дуго царе зачамао,

Кажу, брате, за три годинице,

Зачамао у земљи Бугарској,

И са шњиме бане Милутине.

Но да видиш младе бановице!

Ту не прође ни година дана,

Она бана с војске не чекаше:

Батали му пребијеле дворе,

Опусти му девет винограда,

Распродаде девет воденица,

Поруши му цркву Јежевицу,

Не удаде сестрицу Јелицу,

Не пази му два нејака сина;

Него пише лист књиге бијеле,

Те је шиље у Херцеговину,

На кољено Дуки Херцеговцу:

„Чу ли мене, Дука Херцеговче!

„Ти покупи кићене сватове,

„Шњима хајде у Пожегу равну

„А мојему двору бијеломе,

„Те ме узми за вијерну љубу,

„Јер сам млада данас останула,

„Та баница млада, удовица,

„А бане је мене погинуо

„Војујући у земљи Бугарској;

„Но се немој, Дука, затрајати,

„Јер ме просе млоги просиоци.“

На брзо му књигу оправила.

А кад Дуки ситна књига дође,

90

95

100

105

110

115

172

Те он виђе, што му књига каже, 120

Он не купи кићенијех свата,
Већ се спреми на бијелој кули,
Уд'ри на се дибу и кадиву,
Па се скиде низ бијелу кулу,
Оде право у доње подруме, 125

Те опреми дебела кулаша,
Па се њему на рамена баци,
Оде право преко Босне славне
Докле стиже Дрини валовитој,
Здраво Дрину воду пребродио, 130

А маши се ломна Влаха Старог,
Докле дође до Ужица града,
Па се спусти у Пожегу равну
Ка банову двору бијеломе,

Пред двором му одсједе кулаша, 135
А срете га госпођа баница,
Руке шире, у лица се љубе,
Узеше се за бијеле руке,

Отидоше на танке чардаке,
Угости га госпођа баница 140
Са шећерли кавом и ракијом,
Па дозива своје вјерне слуге,
Овако им млада говорила:

„Чујете л' ме, моје вјерне слуге!

„Пазите ми мога господара, 145
„Господара, Дуку Херцеговца,
„Боље него старог Милутина.

Тако стаде за петнаест дана,
Док се спреми млада бановица,
Па покупи све баново благо, 150

173

Однесе му свијетло оружје,
Одведе му два коња витеза,
Зароби му два нејака сина
И са шњима сестрицу Јелицу,
Оде с Дуком у Херцеговину.
Тако било, за дуго не било,
Глас отиде од уста до уста,
Докле зачу бане Милутине,
А он скочи на ноге лагане,
Оде право цару честитоме,
На јутру му назва добро јутро,
А боље му царе приватио:

155

„Добро дође, бане Милутине!

„Што си, бане, тако уранио?

„А што ли си, сине, невесео?“

165

Поклања се бане до земљице,
Љуби цару руку и кољено,
Па му оде смјерно говорити:

„Господару, силан цар-Стјеване!

„Ево има четири године,

170

„Како с тобом, царе, војујемо

„По Бугарској по земљи проклетој,

„А моје сам дворе оставио

„И баницу љубу Иконију,

„Па сад чујем, да се преудала,

175

„И б'јеле ми дворе похарала

„Са некаким Дуком Херцеговцем,

„Два ми млада заробили сина

„И Јелицу моју милу сеју,

„Све одвео у Херцеговину,

180

„Моје б'јеле дворе баталио;

175

Под Јелицу у село Бањицу,
Те огледа своје винограде:

Па се вати равна Драгачева,
Стиже бане питомој Пожези
А својему двору бијеломе;

Ал' му б'јели дворни потавнили,
Полупани срчали пенцери,

Обаљени високи чардаци,

Обурвати дубоки подруми,

Порушена мермерли авлија,

Обаљена демирли капија;

У двору му нигђе никог нема,

Осим болан слуга Миловане;

Пита њега бане Милутине:

„О Бога ти, моја вјерна слуго!

„Ко похара моје б'јеле дворе?

„Ко л' одведе два нејака сина

„И Јелицу моју милу сеју?

„Ко л' покупи из ризнице благо?

„Ко л' одведе коње из арова?

„Ко л' однесе свијетло оружје

„И одведе љубу Иконију?“

Вели њему слуга Миловане:

„Господару, Милутине бане!

„Све ти, бане, љуба похарала

„Са курвићем Дуком Херцеговцем;

„Све однесе у Херцеговину,

„Да се слави Дука зулумћару

„На срамоту тебе и твојима.“

А кад бане слугу саслушао,

Он се маши руком у цепове,

215

220

225

230

235

240

177

А кад чула Јелица Ђевојка.

275

Те изиђе пред бијеле дворе,

Одмах позна свога мила брата.

Па му паде млада око врата,
Рони сузе низ бијело лице;

А тјеши је бане Милутине:

280

„Немој, сестро, више туговати!

„Та доста си млада туговала

„У рукама Дуке зулумћара“

Те с' Ђевојка мало утјешила,

Доведе му два нејака сина,

285

Оде бане ђецу миловати,

А Јелици тихо говорити:

„Отвори ми пребијелу кулу.“

Ал' му сестра тихо одговара:

„Кучка једна, а не снаха моја,

290

„Од куле је кључе однијела,

„И отишла с Дуком зулумћаром

„Ка Тројици пребијелој цркви.“

Кад је бане сестру саслушао,

Он подвикну тридесет делија,

295

Те на кули обише капију.

Бан се пење на бијелу кулу,

Те отвора попете сепете,

Нађе бане ђечине хаљине:

Од кадиве зелене доламе,

300

И нађе им танке преобуке,

Он обуче два нејака сина

И Јелицу своју милу сеју,

Па он оби Дукине подруме,

Напоји их вином црвенијем,

305

12

178

А нарани љебом бијелијем,
Па их посла у мермер-авлију,
Да с' играју млади по авлији,
А он сакри коње у подруме,
А делије на бијелу кулу;
Оде гледат' са бијеле куле,
Шта му ђеца по авлији раде,
И шта ће им Дука учинити,
Када с љубом у авлију дође.
Мало било, за дуго не било,
Ал' ето ти Дуке Херцеговца
Са његовом љубом Иконијом;
Како виђе два банова сина.
Он потрже плетену канцију,
Оде ћерат' ђецу по авлији.
Али скочи бане са чардака,
Викну бане тридесет делија,
Опколише Дуку зулумћара,
Шћаху њега жива уватити;
Но се не да Дука уватити,
Трже сабљу у десницу руку,
Двије бану погубио слуге.
Кад то виђе бане Милутине,
Он удари Дуку зулумћара
Са својијем перним буздованом,
Удари га у чело јуначко,
Дука паде у зелену траву,
Дука паде, а бане допаде,
Колико му крви жедан бјеше,
Сабљом ману, одс'јече му главу.
То кад виђе љуба Иконија.

310

315

320

325

330

335

179

Стаде бјегат' млада низ авлију.

Не дадоше два банова сина,

Веће одмах кују уватише,

У руке је бану додадоше.

Бане викну на своје делије,

Донесоше б'јелу крпу платна,

Залише је лојем и катраном,

Па увише кују Иконију

Саврх главе до зелене траве,

Па он сједе пити рујно вино,

А њој русу косу запалише.

Кад догоре доље до очију,

Она с' моли бану Милутину:

„Господару, бане Милутине!

„Не дај, бане, твоје очи чарне,

„Доста си их пута пољубио,

Али вели бане Милутине:

„Док љубио, дотле и бранио,

„Сад нек брани Дука зулумћару,

Кад догоре до бијелих дојки,

Она зове два нејака сина:

„Бецо моја, ако Бога знате!

„Ви не дајте двије б'јеле дојке,

„Доста су вас мл'јеком задојиле

„И лудијех до сад одраниле.“

Али вели двоје ђеце лудо:

„Јесу, мајко, ал' је скупо стало

„Та дворећи Дуку зулумћара

„Голи, боси за три годинице.“

Тако згоре кучка Иконија

Саврх главе до зелене траве.

340

345

350

355

360

365

128

182

..Свињарицом ни говедарицом,
..За те тражим госпођу ђевојку,
..И за мене добра пријатеља,
..Који ће ми сјести уз кољено,
..Са којим ћу ладно пити вино.
..Но чу ли ме, вјеран слуго Лазо!

..Ја сам за те нашао ђевојку,
..И за мене добра пријатеља,
..У онога стара Југ-Богдана,
..Милу сеју девет Југовића.

..Баш Милицу милу мљезиницу;

..Но се Југу поменут' не смије,

..Није ласно њему поменути,
„Јер је Богдан рода господскога,

..Не ће дати за слугу ђевојку;

..Данас петак, а сјутра субота,

„Преко сјутра свијет.ла неђе.ља,

..Поћи ћемо у лов у планину,

..Позваћемо стара Југ-Богдана,

..Шњим ће поћи девет Југовића.

..Ти не иди у планину, Лазо,

„Но остани код бијела двора,

..Те готови господску вечеру;

„Кад дођемо из лова планине²³),

..Ја ћу свраћат' Југа на вечеру,

..А ти свраћај девет Југовића,

„Кад сједемо за столове златне,

..Ти навали шећер и ракију,

35

40

45

50

55

60

²³) У говору би се казало: из планине из лова.

183

..Па донеси црвенику вино.

..Кад се ладна напијемо вина,

..О свачем ће Јуже бесједити,

..Како који добар јуњак јесте,

..Мзнијеће књиге старославне,

..Да казује пошљедње вријеме;

..Ти кад чујеш, вјерна слуго Лазо,

..А ти трчи на танану кулу,

..Те донеси ону чашу златну,

..Штоно сам је скоро куповао

..У бијелу Варадину граду

..Од ђевојке младе кујунцијнке,

..За њу дао товар и по блага;

..„Наслужи је црвенијем вином,

..„Поклоније стару Југ-Богдану,

..Таде ће се Богдан замислити,

..Чим ће тебе, Лазо, даривати,

..Те ћу њему онда поменути

..„За Милицу ћерцу мљезиницу.“

Прође петак и прође субота;

Рано дође свијетла неђе.ља,

Царе пође у лов у планину,

И позваше стара Југ-Богдана,

С Југом пође девет Југовића,

Отидоше у лов у планину

Лов ловише по гори зеленој,

Ни добише, ни шта изгубише,

Но се своме повратише двору,

Преда њих је ишетао Лазо;

Царе свраћа Југа на вечеру,

Лазо свраћа девет Југовића.

65

70

75

80

85

90

184

Кад сједоше за столове златне:

Уврх совре силан цар Стјепане,
А до њега стари Југ Богдане,
А до Југа девет Југовића,

Њима служи вјеран слуга Лазо:
Он навали шећер и ракију,
Па донесе црвенику вино.

Кад се ладна напојише вина,
О свачему сташе бесједити,

Како који добар јунак јесте:

Југ извади књиге старославне,
Те казује пошљедње вријеме:

„Видите ли, моја браћо красна!

„Видите ли, како књига каже:

„Настануће пошљедње вријеме,

„Нестануће овце и пшенице

„И у пољу челе и цвијета;

„Кум ће кума по суду ћерати,

„А брат брата звати по мегдану.”

Кад то зачу вјеран слуга Лазо,
Он отрча на танану кулу,
Те донесе ону чашу златну,

Наслужи је црвенијем вином,

Поклони је стару Југ-Богдану,

Богдан прими златну купу вина,

Купу прими, а пити је не ће,

Мисли Богдан, шта је и како је,

Чиме ли ће даривати Лаза.

Југу вели девет Југовића:

„О наш бабо, стари Југ-Богдане!

„Што не пијеш златну купу вина,

95

100

105

110

115

120

185

„Штоно ти је поклонио Лазо?“

Вели њима стари Југ Богдане: 125

„Бецо моја, девет Југовића!

„Ја ћу ласно пити купу вина,

„Него мислим, моја ћецо драга,

„Чиме ћу ја даривати Лаза.“

Југу вели девет Југовића: 130

„Ласно ћеш га даривати, бабо.

„У нас доста коња и сокола,

„У нас доста пера и калпака.“

Тад говори силан цар Стјепане:

„Има Лазо коња и сокола, 135

„Лазо има пера и калпака:

„Лазо тога не ће ни једнога.

„Лазо хоће Милицу ђевојку,

„Баш Милицу милу м.љезиницу,

„Милу сеју девет Југовића.“ 140

Кад зачуше девет Југовића,

Поскочише на ноге лагане,

Потегоше маче коврдине,

Да погубе цара у столици.

Моли им се стари Југ Богдане: 145

„Нете 23) синци, ако Бога знате!

„Ако данас цара погубите,

„На вама ће останути клетва:

„Док извадим књиге старославне,

„Да ја гледам, синци, у књигама, 150

„Јел' Милица Лазу суђеница.“

Књиге учи стари Југ Богдане,

23) Неше мјесто немојше.

191

У Призрену граду бијеломе 40

Код дворова протопоп-Недељка,
Али прота дома не бијаше,
Но у цркви бјеше на јутрењи,
На јутрењи и на летурђији.

Кол'ко с' силни огњени чаушин. 45

Колико су силни од силнијех.

Те не кћеше коње одјахати,
Но у цркву коње нагонише.

Потегоше плетене канције.

У дарају протопоп-Недељка: 50

„Брже хајде, протопоп-Недељко,

„Брже хајде на Косово равно,

„Да ти кажеш. на коме је царство;

„Ти си св'јетлог цара причестио,

„Причестио и исповједио, 55

„У тебе су књиге староставне;

„Ја л' ћеш сада изгубити главу.“

Сузе рони протопоп Недељко,

Сузе рони, па њима говори:

„Одбијте се, силни од силнијех, 60

„Док у цркви закон савршимо,

„Знати ће се, на коме је царство.“

Тако су се они узмакнули.

А кад закон Божиј савршише,

Изљегоше пред бијелу цркву, 65

Тад' говори протопоп Недељко:

„Бецо моја, четири чауша!

„Ја сам св'јетла цара причестио,

„Причестио и исповједио,

„А.л' га нисам питао за царство, 70

194

„Него своју огр'јешити душу.“

Узе Марко књиге староставне,
Па опреми себе и Шарина,
Шарину се на рамена баци,
Отидоше у Косово равно.

Кад су били краљеву шатору,
Рече таде Вукашине краље:

„Благо мене до Бога милога!

„Ето мене мога сина Марка,
„Он ће казат', на мене је царство,
„Од оца ће останути сину.“

Марко слуша, ништа не говори,
На шатора не окреће главу.

Кад га виђе Угљеша војвода,
Тад Угљеша ријеч говорио:

„Благо мене! ето ми синовца,
„Он ће кават', на мене је царство;
„Кажи, Марко, на мене је царство,
„Оба ћемо братски царовати.“

Шути Марко, ништа не бесједи;
На шатора не окреће главу.

Кад га виђе војевода Гојко,
Таде Гојко ријеч говорио:

„Благо мене! ето ми синовца,
„Он ће казат', на мене је царство;
„Кад је Марко још нејачак био,
„Ја сам Марка врло миловао,
„У свилена њедра увијао,
„Кано красну од злата јабуку;
„Куд сам гође на коњу ходио,
„Све сам Марка са собом водио;

135

140

145

150

155

160

195

„Ти ђеш, Марко, први царовати,

„А ја ћу ти бити до кољена.“

Шути Марко, ништа не говори,

На шатора не окреће главу,

Право оде бијелу шатору,

Ка шатору нејака Уроша,

Догна Шарца цару до шатора,

Онђе Марко Щарца одсједнуо.

Кад га виђе нејаки Урошу,

Лако скочи са свил'на душека,

Лако скочи, паке проговори:

„Благо мене! ето мога кума,

„Ето кума, Краљевића Марка,

„Он ће казат' на коме је царство.“

Руке шире, у грла се грле,

У бијело цјеливају лице,

За јуначко питају се здравље,

Па сједоше на свил'на душека.

Тако мало време постајало,

Данак прође, тавна ноћца дође;

Кад у јутру јутро освануло,

И пред црквом звона ударише,

Сва господа дошла на јутрење,

У цркви су службу савршили,

Изљегоше из бијеле цркве,

У столове пред цркву сједнули,

Шећер ију, а ракију пију,

Марко узе књиге староставне,

Књиге гледа, а говори Марко:

„А мој бабо, Вукашине краљу!

165

170

175

180

185

190

13 *

197

„Бјеж' у цркву, Краљевићу Марко!

„Видиш, ђе ћеш данас погинути,

„Погинути од свог родитеља,

„А за правду Бога истинога.“

Црквена се отворише врата, 230

Марко бјежи у бијелу цркву,

За њиме се врата затворила

Краљ допаде на црквена врата,

По диреку удари ханџаром,

Из дирека крвца покапала, 235

Тад' се краље био покајао,

Те је ријеч био говорио:

„Леле мене до Бога једнога!

„Бе погубих свога сина Марка.“

Ал' из цркве нешто проговара: 240

„А чујеш ли? Вукашине краље!

„Ти нијеси посјекао Марка,

„Већ пос'јече Божјега анђела.“

На Марка је врло жао краљу,

Те га љуто куне и проклиње: 245

„Сине Марко, да те Бог убије!

„Ти немао гроба ни порода!

„И да би ти душа не испала,

„Док Турскога цара не дворио!“

Краљ га куне, цар га благосиља: 250

„Куме Марко, Бог ти помогао!

„Твоје лице св'јетло на дивану!

„Твоја сабља сјекла на мејдану!

„Нада те се не нашло јунака!

„Име ти се свуда спомињало, 255

198

„Док је сунца и док је мјесеца!
Што су рекли, тако му се стекло.

35.

Зидање Раванице.

Службу служи славни кнез **Лазаре У Крушевцу шанцу шареноме,**
Службу служи светог Амосија;
Сву господу зове на светога
Са књигама и са здравицама.

5

Скупи му се сва Српска господа,
Па је редом у соври посади
По госпоству и по старјешинству,
Уврх совре славни кнез **Лазаре.**

Ту сједоше пити вино ладно.

10

Таман бише вина највишега,
И о сваком добру бесјеђаху,
Ал' пошета госпођа Милица,
Лако шета по царском дивану,

На њојзи је до девет ћемера,
Испод грла до девет ђердана,
А на глави девет перишана,

15

Поврх тога круна позлаћена

А у њојзи три камена драга,

Сјаје ноћом, како дањом сунце;

20

Па бесједи славноме **Лазару:**
„Господине, славни кнез-Лазаре!

„Зазор мене у те погледати,

„А камо ли с тобом говорити,

201

„Време није, нити може бити;

„Узми, кнеже, књиге староставне,

„Те ти гледај, што нам књиге кажу:

„Настало је пошљедње вријеме,

„Хоће Турци царство преузети,

„Хоће Турци брзо царовати;

„Обориће наше задужбине,

„Обориће наше намастире,

„Обориће цркву Раваницу,

„Ископаће темељ од олова,

„Слијеваће у топе ђулове,

„Те ће наше разбијат' градове;

„И цркви ће растурити платна,

„Слијеваће на ате ратове;

„Хоће цркви покров растурити,

„Кадунама ковати ђердане;

„Са цркве ће бисер разнизати,

„Кадунама поднизат' ђердане;

„Повадиће то драго камење,

„Ударат' га сабљам' у балчаке

„И кадама у златно прстење;

„Већ ме чу ли, славни кнез-Лазаре!

„Да копамо мермера камена,

„Да градимо цркву од камена,

„И Турци ће царство преузети

„И наше ће задужбине служит'

„Од вијека до суда Божјега:

„Од камена ником ни камена.“

Кад то зачу славни кнез Лазаре,

Тад' Милошу био говорио:

„Вала тебе, војвода Милошу!

90

95

100

105

110

115

204

„А ми, море, ниђе не градимо!
„Ал' тако ми Бога великога!
„Док су мене два мајдана златна:
„Један мајдан у Копаонику,
„Други мајдан Рудничка планина,
„Од свијех ћу боље начинити:
„Поставићу темељ од олова,
„Удараћу челичне диреке,
„Покрићу је жеженијем златом,
„Попуњаћу драгијем каменом,
„Пострелићу ситнијем бисером,
„Нек се сјаје, нек се моје знаје.“

Ни ко вели: Јесте тако, царе;
Ни ко вели: Није тако, царе.

Ниско сједи Милош Обилићу,
Ниско сједи, ал' добро бесједи:
„Можеш, царе, и у руци ти је;

„Ал' тако ми Бога великога!

„Ту ти нема прилике за цркву;

„Настануће пошљедње вријеме,

„Па ће зулум настанути тешки,

„Развалиће с' твоја задужбина
„Око злата и драгог камена;

„Царе, ће ти раскивати Турци,

„Раскивати челичне диреке,

„А од њих ће градити ћулумке,

„Ђулумцима биће сиротињу,

„Сиротиња клети ће ти душу;

„Ту ти, царе. задужбине нема.

„Но чу ли ме, славни царе Лазо!

„Виђео сам доље у Ресави,

55

60

65

70

75

80

205

„У Ресави твојој државини

85

„Под Кучајом високом планином

„Један лијеп, царе, заравањак,

„Гради онђе Раваницу цркву,

„Гради, царе, штогођ љепше можеш,

„Од студена креча и камена,

90

„А покривај плочом и каменом:

„Од камена ником ни камена:

„Стајаће ти хиљаду година

„Задужбина твоја Раваница.“

Кад то зачу славан царе Лазо,

95

Милошу је купу наздравио:

„Здрав Милошу, моја вјерна слуго!“

Па стадоше ладно пити вино

Саклет чини славан кнез Лазаре,

Саклет чини на своје војводе,

100

А војводе на своје кметове,

На кметове и оборкнезове:

Саставише хиљаду мајстора

И хиљаду младих сараора,

А преда њих Рада неимара;

105

А ашчије 27) девет Југовића.

27) Ја сам ову пјесму, у многоме којечему друкчије, слушао још као дијете у Тршнићу. Опомињем се, да су Југовићи постављени као настојинци и управитељи зидања, и да је кнез Лазар одредно:

Ко донесе камен на рамену,

Да се њему по жут дукат даде;

Ко донесе воде у ђугуму,

Да се њему по бијел грош даде; но

Југовићи Божији несретнићи

206

Настојника старца Југ-Богдана!

Да се гради дванаест година;
А мајстору по дукат наднице,

Напојница по три оке вина;

Да светкују петку и неђељу.

Започеше Раваницу цркву.

Курве једне девет Југовића

Све царево продадоше пиво,

И цареву хазну затомише,

И надницу лаку оставише,

А надницу по једну асприцу,

Напојницу по једну чашицу;

Не светкују петку ни неђељу,

Ни Илију, који громом бије,
Ни Марију, која муњом пали.

Кад то виђе Раде неимаре,
Викну Раде хиљаду мајстора,

Савршише за годину дана;

Паке узја помамна дорина,

Оде право ка Крушевцу граду,

Пред градом је осједао дора,

Па дорину устури дизгине,

Сам се доро око града вода,

А он оде цару на дивана.

Каде цару на диван изиђе,
Он се цару смјерно поклонио,

Цјелива га у скут и у руку

И пред њиме злаћену сеџаду.

Баш сеџаду, ђе царе сјеђаше,

110

115

120

125

130

135

— царево благо затомише

И у црну земљу закопаше и т. д.

207

Па му сједе уз десно кољено;

Стаде њему царе бесједити²⁸):

„Јагње моје, Раде неимаре!

„Градиш ли ми Раваницу цркву?

„Јеси ли јој темељ поставио?“ — 140

„Вољан буди, царе, на бесједи!

„Ја не градим цркву Раваницу,

„Него нашу проклету тамницу;

„Тамницу смо савршили давно.

„Чудну си ми, царе оставио“ 145

„А надницу, по једну асприцу!

„Напојницу по једну чашицу!

„Не светкујем петку ни неђељу,

„Ни Илију, који громом бије,

„Ни Марију, која муњом пали!“ 150

Кад то зачу славан цар Лазаре,

Он дозива Милош-Обилића:

„О Милошу, моја вјерна слуго!

„Иди јаши ждрала високога,

„Па ти иди цркви Раваници,“ 155

„Те објеси девет Југовића,

²⁸) У оној мало прије споменутој пјесми Раде је изишавши пред кнеза Лазара стао плакати, а кнез Лазар га запитао:

„Каква ти је голема невоља,

„Те прољеваш сузе од очају?

„Или су ти руке испуцале

„Од студена креча и камена?

„Или ти је малена надница?

„Ил' је мало вина и ракије,

„Ил' бешкота љеба бијелога

„И дебела меса овнујскога?“ и т. д.

209

„Обје сам му очи извадио,
„Повадио клијештима зубе,
„Извадио језик на вилице,
„Расјекао на четири стране,
„Објесио о четири гране:
„Које чудан, да се чуду чуди,
„Ко ли страшив, да не смије проћи.“

190

Кад то зачу госпођа Милица,
Процвиљела, као кукавица:
„За што, царе? ако Бога знадеш!

195

„Од мојијех девет милих брата
„Што ти мене једног не остави,

„Најмлађега, ја најстаријега,
„Тебе дику, а мене заклетву?

200

„Већ м' остави јадну без заклетве,
„Да ти кукам, као кукавица,
„Да преврћем, као ластавица.“

Каде зачу славан цар Лазаре,
То је њему врло жао било,
Паке стаде царе бесједити:

205

„О Милошу, моја вјерна с.луго!
„Да си знао, ка' што знао ниси,

„Да оставиш од девет једнога,
„Најмлађега, ја најстаријега,

210

„Да те држим поред своје главе,

„Да те раним медом и шећером,

„Да те појим вином и ракијом,

„Да т' облачим свилом и кадивом;
„Кад би било по реду мријети,
„На тебе би остануло царство.“

215

Таде Милош стаде бесједити:

14

211

37.

Милош у Лашинима.

Боже мили, чуда великога!

Када славни Српски кнез Лазаре

Посла зета Милош-Обилића

У Латине да купи хараче:

Латини га дивно дочекаше,

И господском части угостише,

Па га воде пред бијелу цркву,

Пред бијелу цркву Димитрију,

Пак се вале Латинска господа:

„Гле, видиш ли, војвода Милошу! 10

„Видиш нашу цркву Димитрију,

„Какова је и колика ли је?

„Ви нејмате таковијех цркви.“

Вели њима војвода Милошу:

„Ви сте мудри, господо Латинска, 15

„Јесте мудри, ал' зборите лудо:

„Да ви знате наше намастире,

„Наших славних цара задужбине,

„Какови су и колики ли су!

„Да видите лавру Студеничку 20

„Не далеко од Новог Пазара;

„Да видите Ђурђеве Ступове

„Код Дежеве старијех дворова,

„Задужбине цара Симеуна;

„Да видите чудо невиђено, 25

„Б'јел Вилиндар усред горе Свете,

„Задужбину Саве светитеља

14*

212

„И његова оца Симеуна;

„Да видите Жичу код Мораве

„И код Ибра више Карановца;

„Сопоћане Рашки на извору,

„Задужбине светога Стевана,

„Српског краља првовјенчанога;

„Да видите Напраћу велику

„Виш' Зворника Спречи на извору

„Под високом гором Бороговом,

„Задужбину Вукана жупана;

„Да видите високе Дечане

„Код Призрена града бијелога,

„Задужбину краља Дечанскога;

„Да видите Рачу пребијелу

„Код Сокола украј воде Дрине;

„Да видите лијепу Троношу

„Код Лознице на р'јеци Троноши,

„Задужбину браће Југовића;

„Да видите славну Раваницу

„У Ресави ниже Параћина

„На студеној р'јеци Раваници,

„Задужбину нашег господара,

„Господара, славног кнез-Лазара;

„И остале Српске намастире,

„Да видите, пак да се дивите,

„Какови су и колики ли су!

„Шта је ваша црква Димитрија?

„Ја ћу вам је сада претурити

„А из руке тешким буздованом.“

Ал' Латини то не вјероваше,

Но с Милошем они с' опкладише

30

35

40

45

50

55

215

38.

Марко Краљевић и вила.

Појездише до два побратима

Преко красна Мироча планине,

Та једно је Краљевићу Марко,

А друго је војвода Милошу,

Напоредо језде добре коње,

Напоредо носе копља бојна,

Један другом бело лице љуби,

Од милоште до два побратима;

Паке Марко на Шарцу задрема,

Пак беседи побратиму своме:

„А мој брате, војвода Милошу!

„Тешко ме је санак обрвао,

„Певај, брате, те ме разговарај.“

Ал' беседи војвода Милошу:

„А мој брате, Краљевићу Марко!

„Ја би тебе, брате, попевао,

„Ал' сам синоћ млого пио вино

„У планини с вилом Равијојлом,

„Пак је мене запретила вила,

„Ако мене чује да попевам,

„Оће мене она устрелити

„И у грло и у срце живо.“

Ал' беседи Краљевићу Марко:

„Певај, брате, ти се не бој виле

„Док је мене Краљевића Марка

„И мојега видовита Шарца

„И мојега шестоперца златна.“

5

10

15

20

25

221

Ал' говори Милош од Поцерја: 50
„Побратиме, Краљевићу Марко!

„Данас мисле и говоре људи,
„Да три боља не има јунака
„Од нас ове три Српске војводе;

„Боље нам је сва три погинути, 55
„Нег' срамотно данас побјегнути.“

Кад то зачу Краљевићу Марко,
Он им онда другу проговара:

„Чујете ли, до два побратима!

„А ви ход'те, да их дијелимо: 60

„Ил' волите на сама Богдана,
„Ил' његових дванаест војвода?“

Вели њему и Милош и Реља:

„Ми волимо на сама Богдана.“

То је Марко једва дочекао. 65

У то доба и Богдан допаде.

Трже Марко тешку топузину,
Пак поћера дванаест војвода;

Док с' окрену неколика пута,
Свих дванаест од коња растави 70

И бијеле савеза им руке,
Поћера их око винограда;

Ал' ето ти Љутице Богдана,
Ђе он гони Рељу и Милоша,

Обојици савезао руке. 75

Кад то виђе Краљевићу Марко,
Препаде се, како никад није,
Пак ста гледат', куд ће побјегнути,

Али њему одмах на ум паде,

Ђе су с' један другом завјерили: 80

222

Ђе се један у невољи нађе,
Да му други у помоћи буде;
Пак потеже дизгене Шарину,
Самур-калпак на чело намаче,
Те састави самур и обрве,
А потеже сабљу оковану,
На Богдана погледа попреко
Стаде Богдан украј винограда,
Кад сагледа црне очи Марку,
И какав је на очима Марко,
Под Богданом ноге обумреше.
Гледа Марко Љутицу Богдана,
Богдан гледа Краљевића Марка,
А не смије један на другога;
Доцкан рече Љутица Богдане:
„Ходи, Марко, да се помиримо:
„Пусти мене дванаест војвода,
„Да ти пустим Рељу и Милоша.“
То је Марко једва дочекао,
Пусти њему дванаест војвода,
Богдан пусти Рељу и Милоша.
Скиде Марко мјешину са Шарца,
Пак сједоше пити рујно вино,
Мезете га грозним виноградом;
А када се вина накитише,
Устадоше три војводе Српске,
Добријех се коња доватише;
Рече Марко Љутици Богдану:
„С Богом остај, Љутица Богдане!
„Да с' у здрављу опет састанемо
„И црвена вина напијемо!“

85

90

95

100

105

110

224

Зачу јунак Краљевићу Марко.
То је Марку врло мило било,
Њу ми фале, а њега не куде,
Мисли Марко, била би му љуба,
А Лека је красан пријатељу,
Имао би с киме пити вино
И господску ријеч проговорит'.
Зове Марко сестру и призивље:
„Ну похитај, сестро, на чардаке,
„Те отвори сандук на чардаку,
„Извади ми господско ођело,
„Што сам, сестро, био припремио,
„Кад с' оженим, ја да се обучем;
„Мислим, сестро, данас полазити
„У Призрена под Шару планину,
„Да испросим у Леке ђевојку;
„Кад испросим, сестро, и доведем,
„И тебе ћу онда удомити.“
Брже сестра трчи на чардаке,
Отвори му сандук на чардаку,
Разложи му господске хаљине.
Кад с' обуче Краљевићу Марко.
Уд'ри чоху и уд'ри кадифу,
И на главу калпак и челенку,
И на ноге ковче и чакшире,
Сваки чифти од дуката жута,
И опаса сабљу димискију,
Златне ките бију по земљици,
У злато је сабља обливена,
У острицу остра и угодна;
А слуге му коња изведоше,

25

30

35

40

45

50

225

Оседлали седлом од позлате,
Покрили га чохом до копита.

Поврх свега пули рисовина,

Зауздали ђемом од челика.

55

На походу Марко иштетио:

Викну слуге, трчи подрумција,
Међу собом вино донијеше,

До два чабра црвенога вина:

Један даше коњу од мегдана,

60

Крвав коњиц до ушију дође,

Други попи на походу Марко,
Крвав Марко до очију дође;

А кад ала алу појахала,

Фатио се поља Прилипскога.

65

Прође поље и прође планине,

Стиже Марко близу до Косова,

Не шће Марко равној Дмитровици

Но окрену првој раскрсници,

Оде право к побратиму своме,

70

Побратиму војводи Милошу.

А кад био пољем испод града,

Виђе њега војвода Милошу,

Виђе њега са бијеле куле,

Те призивље своје млоге слуге:

75

.. Слуге моје! отвор'те капију,

.. Изидите пољу широкоме,

.. Уфатите друма широкога,

.. Капе, ђецо, тур'те под пазухе,

.. Поклон'те се до земљице црне,

80

.. Ето к мене побратима Марка;

.. Немојте му скуту обискиват',

15

226

„Немојте му сабљу приватати.

„Ни ви к Марку близу прилазити:

„Може бити, да је љутит Марко,

„Може бити, да је пијан Марко,

„Па вас може с коњем прегазити

„И грднијех, ђецо, оставити;

„Док уиђе Марко у капију

„И са мном се у лице пољуби,

„Ондај Марку коња прифатите,

„А ја ћу га водит' на чардаке.“

Брже слуге отвориш капију,

И у пољу сусретоше Марка,

Али Марко слуге не гледаше,

Но мимо њих коња прогоњаше,

У капију коња пригоњаше,

У капији коња одјануо,

А ишета војвода Милошу,

Срете Марка побратима свога,

Руке шире, те с' у лица љубе.

Позивље га Милош на чардаке,

Запе Марко, не ће на чардаке:

„Не ћу тебе, побро, на чардаке,

„Немам каде, побро, гостовати;

„Но ал' чујеш, али и не чујеш

„У Призрену у бијелу граду

„Поглавицу Леку капетана,

„И у Леке чудно чудо кажу,

„Чудно чудо, Росанду ђевојку

„Што је земље на четири стране,

„Бутун земље Турске и каурске,

„Да јој друге у сву земљу нема

85

90

95

100

105

110

227

„Ни бијеле буле ни влахиње,
„Нити има танане Латинке; 115
„Ко ј видио вилу на планини,
„Ни вила јој, брате, друга није;
„А њу фале, а ни нас не куде,
„А данас смо оба побратими,
„Десили се оба нежењени; 120
„Гори нам се, брате, посмијаше,
„И гори се од нас иженише,
„Иженише и пород имаше,
„Ми остасмо, брате, за укора;
„Ми имамо трећег побратима, 125
„Крилатога Рељу у Назару
„Више Рашке, више воде ладне,
„Ми смо браћа вјерна од постања;
„Но с' обуци, што се можеш љепше,
„И понеси блага неколико, 130
„Понес златан прстен на ђевојку,
„Позваћемо Рељу Крилатога,
„Кад одемо здраво у Призрена,
„Нек нас види Лека и ђевојка,
„Нека пође, за кога јој драго: 135
„Један да је хитар ђувеглија,
„А двојица да су два ђевера,
„С Леком да смо главни пријатељи.“
Зачу Милош, и мило му било
Оставио у авлији Марка, 140
Милош оде на танке чардаке,
Те облачи дивно одијело:
Самур-калпак и чекрк-челенку,
А на себе три ката хаљина,

13 *

228

И пригрну коласту аздију,
Које данас ни у краља нема,
Отишло је тридест ћеса блага
Док изнутра уд'рио поставу,
А с лица јој ни хесапа нема,
Ту је млого благо сатрошено;
А слуге му ждрала изведоше.
Док с' обуче војвода Милошу,
Ал' се Марко вина напојио,
Попио је раван чабар вина,
Другим чабром коња напојио.
Ја да ти је оком погледати,
Погледати војводу Милоша!
Весео ти Марко ђувеглија
Код овога војводе Милоша ³²)!
У висину да већега нема,
У плећима поширега нема,
Како ли је лице у јунака!
Каке ли су очи обадвије!
Какви ли су они мрки брци!
Танки брци пали на рамена;
Благо оној, која ће га узет'!
Добријех се коња дофатише,
Отидоше равној Дмитровици,
Спуштише се ка Јењи Пазару
Покрај Рашке под Рељине дворе.
145
150
155
160
165
170

³²) „Весео ти Марко ђувеглија
„Код овога Војводе Милоша !“

значи: Ниша је Марко према Милошу. Ова ријеч
весео може се и у говору чути у овоме смислу.

231

Витезове коње прифатише;

А ишета Лека капетане,

230

У авлији три војводе срете,

Руке шире, те с' у лица љубе,

За јуначко питају се здравље,

За биле се руке уватише,

Иду, брате, на танке чардаке.

235

Кад дођоше врху на чардаке,

Кудгођ Марко земљу проходио,

Ни чему се није зачудио,

Ни се Марко од шта застидио,

Ту с' зачуди Марко и застиђе,

240

Кад у Леке сагледа чардаке

И Лекину виђе госпоштину.

Од шта бјеше на чардак' простирка?

Бјеше чоха чардаку до врата,

А по чоси лијепа кадифа.

245

Но каки су у Леке душеци!

Каки ли су под главу јастуци!

Све од суха злата исплетени.

По чардаку млоги чивилуци,

Бе се вјеша господско оруже,

250

Чивилуци од бијела сребра;

Што бијаху на чардак' столови,

Столови су од бијела сребра,

А јабуке од сухога злата.

На чардаку на лијеву страну

255

Ту бијаше совра постављена,

Низа совру вино наточено,

У злаћене купе напуњено,

Уврх совре једна купа сједи,

232

Купа бере девет литар' вина, 260

Ал' је купа од сухога злата,
То је купа Леке капетана;
Томе се је Марко зачудио.

Позивље их Лека капетане,
Уврх совре мјесто начинио, 265
Војводе је једва дочекао.

Онда хитре допадоше слуге,
Те са совре купе подигоше,
У руке их даше војводама,

А најпрвом господару своме, 270
Господару Леки капетану.

Доста бјеше вина издобила
И у совру сваке госпоштине
И од млого руку ђаконије.

Пише вино па и зачамаше 275
Од неђеље опет до неђеље.

Марко често оком погледује,
Погледује оба побратима,
А који ће Леки поменути,

Проговорит' ријеч за ђевојку; 280

Како Марко у њих погледује,
Он' преда се у земљицу црну:

Није ласно Леки поменути,
Онакоме главноме јунаку!

Кад се Марко виђе на невољи, 285
За невољу ријеч проговори:

„Поглавице, Леко капетане!

„Ми сиђесмо и ми писмо вино,

„О свачему, Леко, бесједисмо,

„Све те гледам, све те ослушкујем, 290

233

„А кад ћеш ме, Леко, приупитат',
„Што смо даљну земљу проходили
„И ми наше коње уморили,
„А ти, Леко, не шће да упиташ.“
Удари се јунак на јунака,
Удари се памет на памецу,
295

Те му Лека чудно одговара:
„О војводо, Краљевићу Марко!
„Како бих те, брате, упитао,
„Кад си, Марко, давно иштетио,
„Што почешће к мене не идете,
„Да с' за лако здравље упитамо
„И ми рујна вина напојимо,
„И видимо, јел' нам земља мирна?

„Ви сте к мене, ја ћу сјутра к вама.“ 305
С ријечима дочекао Марка,
За дуго му Марко не мучао,
Но му другу Марко проговара:

„Све је тако, Леко капетане!
„Ал' ти другу хоћу бесједити,
„Бесједити, а доста је стидно:
„Нама тешки гласи досадише
„А у тебе чудо казујући,
„Чудно чудо, поноситу Росу,
„Што је земље на четири стране,
„Бутун Босне и Уруменлије,
„Што је Шама и што је Мисира,
„Аћолије и Анадолије,
„И влашкијех седам краљевина,
„Да јој друге у сву земљу није;
„А њу фале, а и нас не куде;

234

„Ми смо дошли, Леко капетане,

„Да у тебе просимо ђевојку.

„Сва тројица јесмо побратими,

„Сва тројица јутрос нежењени;

„Подај сестру за кога ти драго,

„Бирај зета, кога тебе драго:

„Један да је хитар ђувеглија,

„А двојица да су два ђевера,

„С тобом да смо главни пријатељи.“

Плану Лека, па се намрдио:

„Прођи ме се, војевода Марко!

„Немој прстен вадит' на ђевојку,

„Ни вадити просачку буклију:

„Што сам јунак у Бога желио,

„То сам данас једва дочекао,

„Да ја стечем таке пријатеље;

„Ал' да тебе једну муку кажем:

„Што си чуо, ти војвода Марко,

„Да љепоте не има ђевојци,

„Истина је баш што људи кажу;

„Ал' је сестра моја самовољна,

„Не боји се ни кога до Бога,

„А за брата ни хабера нема:

„Седамдесет и четири просца

„Што су сестри дослен доходила,

„Сваком сестра находи махану,

„Код просаца брата застидила;

„Не смијем ти прстен приватити

„Ни попити просачку буклију,

„Ако сестра сјутра не шће поћи,

„Како ћу ти онда одговорит'?

325

330

335

340

345

350

236

„Хајде, селе, на танке чардаке,
„Запало ти у вијеку твоме,
„Да обираш три Српске војводе,
„Што их данас у свијету нема,
„Да ти братац стече пријатеље,
„А ти, селе, да с' удомиш дивно.“

Сестра брату ријеч проговара:

„Хајде, брале, на танке чардаке,
„Те пиј шњима вино и наздрављај,
„Ето сестре на танке чардаке.“

Оде Лека одмах к војводама,
Те сјеђаху браћа на чардаку,
Стаде звека висока чардака,

Зазвечаше ситни басамаци,
Потковице ситне на папучам',
Ал' ето ти буљук ђевојака,
Међу њима Росанда ђевојка;

А кад Роса дође на чардаке,

Сину чардак на четири стране

Од њезина дивна одијела,

Од њезина стаса и образа.

Погледнуше три Српске војводе,
Погледнуше, па се застидише,

Заисто се Роси зачудише.

Млого Марко чуда сагледао,

И виђао виле на планини,

И имао виле посестриме,

Ни од шта се није препануо,

Ни с' ода шта Марко застидио;

Баш се Роси бјеше зачудио,

И од Леке с' мало застидише,

385

390

395

400

405

410

237

Погледнуше у земљицу црну.

А то гледа Лека капетане,

Гледа сестру, погледа војводе,

Не ће л' који јунак проговорит'

Јали шњиме, јал' с танком ђевојком:

А кад виђе, ће војводе муче,

Он ти сестру разумљује своју:

..Бирај, селе, кога тебе драго

..А од ове три војводе младе:

„Ти ако си, сестро, наумила

„Узет', секо, доброга јунака,

„Који ће нам образ освјетлати,

„Освјетлати на сваком мегдану,

„На мегдана сваког излазити,

..Узми, селе, Краљевића Марка,

..Хајде шњиме у Прилипа града,

„Тамо тебе лоше бити не ће;

„Ако ли си, селе, наумила

„Узет', селе, дилбера јунака,

„Коме снаге и љепоте нема,

„Нити има стаса и образа

„У свој земљи на четири стране,

..Узми, селе, војводу Милоша,

„Хајде шњиме ка пољу Косову,

„Ни тамо ти лоше бити не ће;

„Ако ли си, сестро, наумила,

„Да ти узмеш крилата јунака,

„Да га грлиш, а да се поносиш,

„Узми, селе, Рељу Крилатога,

„Хајде шњиме ка Јењи Пазару,

„Ни тамо ти лоше бити не ће.“

415

420

425

430

435

440

239

„Бе је виђен, ђе је снажан јунак;
„Јеси л' чуо, ђе причају људи,
„Бе ј' Милоша кобила родила,
„А некака сура бедевија,
„Бедевија, што ждријеби ждрале,
„Нашли су га јутру у ерђели,
„Кобила га сисом одојила,
„С тога снажан, с тога висок јесте?

475

„Ни ту ти се не бих ражљутила,
„Но се јесам, брате, ражљутила,
„Што ми кажеш Рељу Крилаторга.

480

„Камо памет? ти је изгубио!
„Камо језик? њим не говорио!

„Што ти, брате, Рељу не упита,
„Од кога је ђела и кољена,
„Ко ли отац, ко л' његова мајка?

485

„Ја сам чула, ђе причају људи,
„Да је Реља Пазарско копиле,

„Нашли су га јутру на сокаку,
„Јеђупкиња њега одојила,

490

„С тога има крила и окриље.

„Не њу томе поћи ни једноме.“
То изрече, оде низ чардаке.

Запали се образ од образа,
А застиди јунак од јунака.

495

Плану Марко, као огањ живи.

Па поскочи на ноге лагане,

Фати бритку сабљу с чивилука,

500

Шћаше Леки главу да укине;

Милош скочи, те уфати Марка,

У руке му сабљу уфатио:

243

Већ с' окрену к Уступчићу Павлу,
Па је њему тијо беседно:

„Куд си ми се подигао, Павле?

„Што с' толико свате потрудио

„И толике коње поморио?

„Нит' је твоја, ни моја девојка,
„Већ сокола Краљевића Марка.“

Павле ћути, ништа не говори,
Веће језди напред пред сватови.

Кад су били близу бела двора,
Далеко и угледала мајка,
Весела је пред њи ишетала

И господско коло изводила,

По тројицу у двор уводила:

Сади кума једног до другога,
Старог свата једног до другога,
Младожењу једног до другога;

Па се онда сватом окренула:

„Ви остали кићени сватови!

„Изволите, добри пријатељи!“

Кад се свати мало одморише,
Подиже се Краљевићу Марко,

Па извади сабљу димишћију,
Па је метну себи на колена,

И Јанку се онда окренуо,
Па је њему тијо говорио:

„Чујеш ли ме, војеводо Јанко!

„И ти шњиме Уступчићу Павле!

„Извадимо три златне јабуке,

„Положимо три златна прстена,

„Нек изведу лепоту девојку,

25

30

35

40

45

50

16 *

244

„Нека бира, чију ће јабуку,
„Ил' јабуку, или прстен златан:

„Машила се за коју јој драго,
„Онога је лепота девојка.“

Ту су Марка ома послушали:
Извадише три златне јабуке,

Положише три златна прстена,
Изведоше лепоту девојку,

Па говори Краљевићу Марко:
„Чујеш ли ме, лепото девојко,

„Саде бирај, чију ћеш јабуку,

„Ил' јабуку, или прстен златан.“

Кад девојка речи разабрала,

Сирота је, ал' је мудра била,

Беседила Краљевићу Марку:
„Богом куме, Краљевићу Марко!

„Стари свате, војеводо Јанко!

„И остали кићени сватови!

„Богом браћо, добри пријатељи!

„Јабука је дечина забава,

„А прстен је јуначка белега;

„Ја ћу поћи за Уступчић-Павла.“

Кад је Марко речи разабрао,

Цикну Марко, као горско звере,

Удари се руком по колену,

Па беседи сироти девојки:
„Кучко једна, сирото девојко!

„Мор'о те је когод научити,

„Веће казуј, ко те научио?“

Одговара сирота девојка:

„Мили куме, Краљевићу Марко!

55

60

65

70

75

80

247

Па у лице пером ударио,
Од образа крви наточио,
С крви њему књигу запечати,
Па је даде пошти књигоноши,
И даде му дванаест дуката;
Па је пошти Милош говорио:
„Носи књигу бијелу Прилипу
„На кољено Краљевићу Марку.“
Оде пошта бијелу Прилипу,
У њег' стиже у свету неђељу,
Када Србљи у цркви бијаху;
Стаде пошта пред бијелом црквом,
Докле Марко изиђе из цркве;
Кад изиђе Краљевићу Марко,
Пошта капу под мишицу баци,
Поклања се до земљице Марку,
Па му даде лист књиге танане.
Када Марко ситну књигу прими,
Стојећи је књигу проучио;
Када виђе, што му књига каже,
Уд'рише му сузе од очију,
Па је онда Марко бесједио:

„Авај мене, драги побратиме!
„Ту ли си ми, болан, допаднуо!
„Ал' тако ми моје вјере тврде!
„Хоће тебе побро избавити
„Јал' за благо, јали на јунаштво.“
Па он оде својој танкој кули,
Сједе мало, те се напи вина,
Па припаса сабљу оковану,
И пригрну ћурак од курјака,

50

55

60

65

70

75

249

Пола пије, пола Шарцу даје
Кад у јутру јутро освануло,

Пошетала Велимировица,
Мила снаха Вуче џенерала,

По бедену града Варадина,
Она гледа низ поље зелено,
У пољу је опазила Марка;

Кад угледа Краљевића Марка,
Тројетна је увати грозница,
Па побјеже у бијеле дворе.

Њу ми пита Вуча џенерале:

„Што је тебе, моја снахо драга?”

Казује му Велимировица:

„О мој свекре, Вуча џенерале!

„Сједи јунак у пољу широку,

„У ледину копље ударно,

„За копље је коња привезао,

„А пред њиме стоји тулум вина;

„Не пије га чим се пије вино,

„Већ леђеном од дванаест ока,

„Пола пије, пола коњу даје;

„Коњ му није каквино су коњи,

„Веће шарен, како и говече;

„Јунак није какви су јунаци:

„На плећима ћурак од курјака,

„На глави му капа од курјака,

„Привез'о је мрком јеменијом;

„Нешто црно држи у зубима
„Колик' јагње од пола године.“

Вели њојзи Вуча џенерале:

„Не плаши се, моја снахо драга!

110

115

120

125

130

135

250

„Ја онаких имам у тавници,
„И њега ћу сада добавити.“
140

Па дозива сина Велимира:

„Велимире, моје чедо драго!

„Узми, сине, за триста катана,

„Иди доље у поље широко,

„Доведи ми онога јунака.“
145

Велимир је на ноге скочио,

Па узима триста катаније,

Он усједе вранца помамнога,

И изиђе граду на капију,

Сколи Марка са четири стране,
150

Марко сједи, пије мрко вино,

Ал' катане Шарац опазио,

Поче ногам' о земљицу тући,

Примиче се своме господару.

Кад погледа Краљевићу Марко,
155

Ал' катане њега опколиле;

Попи Марко леђенину вина,

Баци леђен у зелену траву,

Па се тури на рамена Шарцу,

А катане на њег' ударише
160

Да је коме погледати било,

Кад удари у катане Марко,

Како соко међу голубове:

Што погуби сабљом окованом,

Што погази Шарцем од мејдана,
165

Што подави у тихом Дунаву;

Побјеже му Велимир дијете,

Ћера њега на Шарину Марко,

Достиже га у пољу широку,

254

„Иза тога, ценераловице,
„Ето тамо Милош' од Поцерја,
„Па ви с њиме како начините “
Оде књига граду Варадину;
Када дође ценераловици,
Књигу гледа ценераловица,
Шаље благо од Прилипа Марку,
Па узима од тавнице кључе,
Те отвори проклету тавницу,
И извади три војводе младе
И са њима старога Топлицу;
Па их води на бијелу кулу;
Па бербере хитре добавила:
Једни мију, други косу брију,
А трећи им нокте сарезују;
Донесе им вина и ракије
И лијепе сваке ђаконије,
Показа им, што учини Марко;
Па говори Милошу војводи:
„Богом брате, војвода Милошу!
„Пустите ми мога господара
„И мојега сина Велимира.“
Њој говори Милош од Поцерја:
„Не бој ми се, ценераловице;
„Дај ми вранца Вуче ценерала;
„Што га јаше једном у години,
„Када иде у Текију ³⁹) цркви,

255

260

265

270

275

³⁹) Текија је црквица измсђу Варадина и Карловаца, а ја сам ову пјесму писао у Карловцима од Подруговића: да лн је он пак и прије знао за Текију, или ју је тек онда овдје уметнуо, то ја управо не знам.

257

Засија се Јастребац планина

А полеће змаје од Јастрепца

35

Од Змајевца од воде студене,

Те се прими уз Крушево равно

А долеће на бијеле куле,

Те он паде на меке душеке,

Збаци змаје рухо огњевито,

40

Па с царицом леже на јастуке.

Онда вели царица Милица:

„О Бога ти, змаје од Јастрепца!

„Кад долазиш на бијелу кулу,

„Те ти самном лежиш у душеку,

45

„Бојиш ли се још кога до Бога,

„Ја на земљи какога јунака?“

Али вели змаје од Јастрепца:

„Муч' Милице, муком замукнула!

„Томе те је Лазо научио.“

50

Милица се змају кунијаше:

„Није, змаје, живота ми мога!

„Већ те видим да си добар јунак.“

А кад чуо змаје од Јастрепца,

Превари се, уједе га гуја,

55

Па царици оде говорити:

„О Милице, о моја царице!

„Кад ме питаш, да ти право кажем:

„Не бојим се никога до Бога

60

„Ни на земљи какога јунака,

„До што кажу Сријем земљу равну

„И у њему село Купиново,

„А у селу Змај-Деспота Вука,

17

259

Те с' опреми на танку чардаку,
А сиде се у подруме вранцу,
Виловита вранца посједнуо,
Ноћом оде ка Крушевцу граду,
Па не шћеде Лазаревој кули,
Веће паде у поље Крушево
У пшеницу славнога Лазара.

Туна Вуче вранца припињаше,
А пребијел шатор распињаше.

У том свану и ограну сунце,
Уранио славан цар Лазаре,
Те се шета по тананој кули,

Метну очи низ поље Крушево,
Те угледа шатор у пшеници

И под њиме Змај-Деспота Вука,
Па казује царици Милици:

„О Милице, о моја царице!

„Чудан јунак у пољу нашему

„У пшеници шатор разапео,

„И он сједи, пије рујно вино.“

А кад чула царица Милица,
Метну очи пољу у пшеницу,

Те познаде Змај-Деспота Вука,
Па је тихо цару говорила:

„Оно јесте Змај-Деспоте Вуче:
„Онаки је змаје од Јастрепца.“

Кад зачуо славан цар Лазаре,
Оправи му господску ужину

И спреми му вина рујевнога,
А зове га себе на вечеру;
Али Вуче на вечеру не ће,

17 *

260

Веће оста у пољу Крушеву,
И цару је 'вако поручио:

„Нека каже царици Милици,
„Нек на кули не затвори врата,
„И нек чека змаја на душеку,
„А нека му за ме не казује,
„А ја знадем, кад ћу ударити
„И како ћу змаја погубити.“

Слуга каза цару честитоме,
А цар госпи царици Милици.

Тако било, за дуго не било:
Данак прође, тавна ноћца дође.
Те цар оде на танке чардаке,
А царица на бијелу кулу,
Па на кули не затвори врата,
Него чека змаја од Јастрепца.

Мало било време постајало,
Засија се Јастребац планина

И полеће змаје од Јастрепца,
Право паде на бијелу кулу,
Те царици сједе у душеке,

Ал' повика Змај-Деспоте Вуче:
„Ко се љуби на бијелој кули,
„Нек излази из бијеле куле
„Зар не види, ђе је погинуо?“

Кад то чуо змаје од Јастрепца,
А он рече царици Милици:

„Хеј Милице, да те Бог убије!
„Ти си мене издала Лазару.“

То изрече, из куле утече,
Па не бјежи Јастрепцу планини,

130

135

140

145

150

155

263

А од сунца чоха руменија;

25

Окити се један Српски соко,

Па посједе ђога од мегдана,

Омах пође, у тазбину дође,

У тазбину у била Крушевца,

Ђе од скоро царство постануло,

30

А виђе га старац Југ Богдане,

И виђе га девет милих шура,

Соколова девет Југовића,

Мила зета једва дочекаше,

У наруче зета загрлише,

35

Вјерне слуге коња прифатише,

Зета воде на френђију кулу,

Код готове совре засједоше,

Те господску ријеч бесјеђају;

Навалише слуге и слушкиње,

40

Неко двори, неко вино служи.

Што бијаше ришћанске господе,

Посједаше, те пијаху вино:

Уврх совре стари Југ Богдане,

С десне стране уза рамо своје

45

Сједе зета Страхинића бана,

И ту сједе девет Југовића,

Низа совру остала господа;

Ко л' је млађи, двори господаре.

Но бијаше то девет шурњаја,

50

Но шурњаје дворе упоредо,

Дворе свекра силна Југ-Богдана,

И двораху своје господаре,

А највише зета поносита;

А слуга им једна вино служи,

55

264

Служи вино једном купом златном,
Златна купа девет бере литар';
Ја да видиш друге ђаконије,
Ђаконије, млоге госпоштине!

Како, брате, ђе је цађевина.

Позадуго бане гостовао,

Позадуго бане зачамао,

Поноси се бане у тазбини.

Госпоштине што је у Крушевцу,

Досадише јутром и вечером

Молећи се силну Југ-Богдану:
„Господару, силан Југ-Богдане!

„Љубимо ти свиленога скута

„И десницу твоју билу руку,

„Ну потруди чудо и госпоство,

„И поведи мила зета твога,

„Ну доведи Страхинића бана

„У дворове и у куће наше,

„Да ми неку пошту учинимо."

Сваком Јуже хатар павршује.

Доке тако изредили били,

Дуго било и вријеме прође,

И задуго бане зачамао;

Но да видиш јада изненада!

Једно јутро, кад огрија сунце,

Мезил стиже и бијела књига

Баш од Бањске од малена града,

Од његове остарјеле мајке,

Бану књига на кољено паде,

Кад разгледа и проучи књигу,

Ал' му књига доста грдно каже,

60

65

70

75

80

85

265

Књига каже, ђе га куне мајка:

„Те си, сине, Страхинићу бане?

„Зло ти било у Крушевцу вино!

„Зло ти вино, несретна тазбина!

„Виђи књигу, нечувених јада!

„Из убаха једна паде сила,

„Турски, сине, од Једрене царе,

„А цар паде у поље Косово,

„А цар паде, доведе везире,

„А везире, несретне већиле.

„Што је земље те облада царе,

„Сву је Турску силу подигао,

„У Косово поље искупно,

„Притискао све поље Косово,

„Уватио воде обадвије:

„Покрај Лаба и воде Ситнице

„Све Косово сила притиснула.

„Кажу, сине, и причају људи:

„Од мрамора до сува јавора,

„Од јавора, сине, до Сазлије,

„До Сазлије на ћемер ћуприје,

„Од ћуприје, сине, до Звечана,

„Од Звечана кажу до Чечана,

„Од Чечана врху до планине

„Турска сила притисла Косово.

„Под број, сине, на тефтере кажу

„Но у цара сто хиљада војске

„Некаквога царева спахије,

„Што имају по земљи тимаре

„И што једу љеба царевога

„И што јашу коње од мегдана,

90

95

100

105

110

115

266

„Што не носе по млого оружа,

„До по једну о псјасу сабљу;

„У Турчина, у Турскога цара,

„Кажу, сине, другу војску силну

„Огњевите јањичаре Турке,

„Што Једрене држе кућу билу,

„Јањичара кажу сто хиљада;

„Кажу, сине, и говоре људи

„У Турчина трећу војску силну

„Некакога Туку и Манцуку,

„А што хуче, а што грдно туче.

„У Турчина војске свакојаке,

„У Турчина једну кажу силу,

„Самовољна Турчин-Влах-Алију,

„Те не слуша цара честитога,

„За везире никад и не мисли,

„За цареву сву осталу војску

„А колико мраве по земљици;

„Таку силу у Турчина кажу;

„Он беза зла, сине, проћи не шће,

„Не шће с царем, сине, на Косово,

„Окренуо друмом лијевијем,

„Те на нашу Бањску ударио,

„Те ти Бањску, сине, ојадио

„И живијем огњем попалио,

„И најдоњи камен растурно,

„Вјерне твоје слуге разагнао,

„Стару мајку твоју ојадио,

„Са коњем јој кости изломно,

„Вјерну твоју љубу заробио,

„Одвео је у поље Косово,

120

125

130

135

140

145

268

„Но да видиш, што сам невесео: 180

„Стиже књига од малене Бањске,
„Баш од моје остарјеле мајке.“

Каже јаде тасту на уранку,

Како су му двори похарани,

Како су му слуге разагнате, 185

Како ли је мајка прегажена,

Како ли је љуба заробљена:

„Но мој тасте, стари Југ-Богдане!

„И ако је моја данас љуба,

„Љуба моја, ал' је шћера твоја: 190

„Срамота је и мене и тебе;

„Но мој тасте, старац Југ-Богдане!

„Мислиш ли ме мртва пожалити,

„Пожали ме док сам у животу.

„Молим ти се и љубим ти руку, 195

„Да даш мене ђеце деветоро,

„Бецу твоју, а шуреве моје,

„Да ја, тасте, у Косово пођем,

„Да потражим душманина мога,

„А царева грдна хаинина, 200

„Који ми је робље заробио;

„А немој се, тасте, препанути,

„Ни за твоју ђецу убринути;

„Ја ћу ђеци, мојим шуревима,

„Хоћу њима рухо пром'јенити, 205

„А у Турско рухо облачити:

„Око главе бијеле кауке,

„А на плећи зелене доламе,

„А на ноге меневиш чакшире,

„О појасу сабље пламените; 210

269

„Призват' слуге и казаћу јунак,

„Нека слуге коње оседлају,

„Оседлају, тврдо опасују,

„Нек пригрћу мрким међединам’:

„Учинићу ђецу јањичаре;

215

„Ја ћу ђецу шуре сјетовати,

„Каде са мном биду кроз Косово,

„А кроз војску цара на Косову,

„Пред њима ћу бити делибаша,

„Нек се стиде и нек се препану,

220

„Нек се свога боје старјешине;

„Когођ стане у царевој војсци,

„Когођ стане с нама говорити,

„Стане Турски, окрене Мановски,

„Ја с Турцима могу проговорит’,

225

„Могу Турски, и могу Мановски,

„И Арапски језик разумијем,

„И на крпат ситно Арнаутски;

„Проводићу ђецу кроз Косово,

„Сву ћу војску Турску уводити,

230

„Док ја нађем душманина мога,

„А Турчина силна Влах-Алију,

„Који ми је робље поробио;

„Нек шуреви биду у невољи,

„Ел сам, тасте, могу погинути,

235

„Код шурева не ћу погинути

„Јали ране ласно допанути.“

Кад то зачу стари Југ Богдане,

Плану Јуже, како огањ живи,

Страхињ-бану зету проговара:

240

„Страхињ-бане, ти мој зете мили!

273

Не бијаше силан Влах-Алија,
Но бијаше један стари дервиш,
Бијела му прошла појас брада,
Шњиме нема нитко под чадором,
Бекрија је тај несрећан дервиш,
Пије Турчин вино кондијером,
Но сам лије, но сам чашу пије,
Крвав дервиш бјеше до очију;
Кад га виђе Страхинићу бане,
Те му селам турски називаше,
Пијан дервиш оком разгледаше,
Па му мучну ријеч проговара:
„Да си здраво! дели Страхин-бане
„Од малене Бањске крај Косова.“

Плану бане, препаде се љуто,
Те дервишу Турски одговара:

„Бре! дервишу, несретна ти мајка!

„Рашта пијеш? рашта се опијаш?

„Те у пићу грдно проговараш

„И Турчина зовеш каурином.

„Шта помињеш некакога бана?

„Ово није Страхинићу бане,

„Но ја јесам цареви делија,

„Једеци се царски покидаше,

„У ордију Турску побјегоше,

„Све делије хитро потрчаше,

„Да једеке цару пофатамо;

„Ако кажем цару, ја везиру,

„Коју си ми ријеч бесједио,

„Хоћеш, стари, јада допанути.“

Грохотом се дервиш осмјенуо:

335

340

345

350

355

360

18

275

,,,Тек да ми се двора доватити, 395

,,,Очевине и пак постојбине;

,,,Имао сам нешто мало блага,

,,,Млоге лаве и млоге тимаре,

,,,Могао бих откуп саставити;

,,,Ал' ми, бане, вјеровати не ћеш, 400

,,,Да ме пустиш двору бијеломе:

,,,Тврда ћу ти јамца оставити,

,,,Тврда јамца, Бога истинога,

,,,Другог јамца Божу вјеру тврду,

,,,Како ћу ти откуп донијети.”“ 405

,,И ти, бане, повјерова мене,

,,И пушти ме двору бијеломе,

,,Очевини и тој постојбини;

,,А кад дођох грдној постојбини,

,,Тамо су ме јади забушили: 410

,,У дворове, постојбину моју,

,,У дворове куга ударила,

,,Поморила и мушко и женско,

,,На оцаку нико не остао,

,,Но ти моји двори пропанули, 415

,,Пропанули, па су опанули,

,,Из дувара зовке проникнуле;

,,Што су били лави и тимари,

,,Појагмили Турци на миразе;

,,Кад ја виђех дворе затворене: 420

,,Неста блага, неста пријатеља;

,,Нешто мислих, па на једно смислих:

,,Мезилских се ја дофатих коња,

,,Те отидох граду Једренету,

,,Одох к цару и одох к везиру, 425

18 *

276

„Виђе везир, па доказа цару,
„Ја какав сам јунак за мегдана;
„Ођеде ме цареви везире,
„Ођеде ме и чадор ми даде;
„Цар ми даде од мегдана вранца,
„И даде ми свијетло оружје;
„Потписа ме цареви везире,
„Да сам војник цару до вијека.
„А ти, бане, данас к мене дође,
„Да ти узмеш твоје дуговање,
„А ја, бане, ни динара немам.
„Страхинићу, јада допануо!
„Те ти дође, да погинеш лудо
„У Косову у војсци царевој!“
Виђе бане, познаде дервиша,
Од ђогата коња одсједаше,
Пак загрли стариша дервиша:
„Богом брате! старишу дервишу!
„На поклон ти моје дуговање!
„Цар ми је дворе растурио,
„Који ми је љубу заробио;
„Кажи мене, старишу дервишу,
„Кажи мене мога душманина?
„Братимим те и јоште један пут,
„Немој мене војсци проказати,
„Да ме војска Турска не опколи.“
Но се дервиш Богом проклињаше:
„Ти соколе, Страхинићу бане!“

430

„И даде ми свијетло оружје;
„Потписа ме цареви везире,
„Да сам војник цару до вијека.
„А ти, бане, данас к мене дође,
„Да ти узмеш твоје дуговање,
„А ја, бане, ни динара немам.
„Страхинићу, јада допануо!
„Те ти дође, да погинеш лудо
„У Косову у војсци царевој!“
Виђе бане, познаде дервиша,
Од ђогата коња одсједаше,
Пак загрли стариша дервиша:
„Богом брате! старишу дервишу!
„На поклон ти моје дуговање!
„И да трајим брате, ни динара,
„Ни ја трајим твоје дуговање,
„Но ја трајим силна Влах-Алију,
„Који ми је дворе растурио,
„Који ми је љубу заробио;
„Кажи мене, старишу дервишу,
„Кажи мене мога душманина?
„Братимим те и јоште један пут,
„Немој мене војсци проказати,
„Да ме војска Турска не опколи.“
Но се дервиш Богом проклињаше:
„Ти соколе, Страхинићу бане!“

435

440

445

450

277

„Тврђа ми је вјера од камена,
„Да ћеш саде сабљу повадити,
„Да ћеш пола војске погубити,
„Невјере ти учинити не ћу,
„Ни твојега љеба погазити:
„И ако сам био у тамници,
„Доста си ме вином напојио,
„Бијелијем љебом наранио,
„А често се сунца огријао,
„Пуштио си мене вересијом;
„Не издадох ни додадох тебе,
„Не свјеровах, ели немах откуд;
„Од мене се немој побојати.
„А што питаш и разбираш, бане,
„За Турчина силна Влах-Алију,
„Он је бијел чадор разапео
„На Голечу високој планини;
„Тек ти хоћу, бане, проговорит':
„Јаши ђога, бјежи из Косова,
„Ел ћеш, бане, погинути лудо:
„У себе се поуздати немој,
„Ни у руку, ни у бритку сабљу,
„Ни у твоје копље отровано,
„Турчину ћеш на планину доћи,
„Хоћеш доћи, ал' ћеш грдно проћи:
„Код оружа и код коња твога
„Жива ће те у руке фатити,
„Хоће твоје саломити руке,
„Живу ће ти очи извадити.“

460

278

„Не жали ме, брате, од једнога,
„Тек ме војсци Турској не прокажи.“

А Турчин му ријеч проговара: 490

„Чујеш ли ме, дели Страхин-бане!

„Тврђа ми је вјера од камена,

„Да ћеш саде ђога наљутити,

„Да ћеш саде сабљу повадити,

„Да ћеш сатрт' пола цару војске, 495

„Невјере ти учинити не ћу,

„Ни Турцима проказати тебе.“

Збори бане, па подрани отлен,
Обраћа се са коња ђогина:

„О мој брате, старишу дервишу! 500

„Појиш коња јутром и вечером,

„Појиш коња на води Ситници,

„Ну увјеџбај, и право ми кажи,

„Ђе су броди на тој води ладној,

„Да ја мога коња не углибим?“ 505

А дервиш му право проговара:

„Страхни-бане, ти соколе Српски!

„Твоме ђогу и твоме јунаштву

„Свуд су броди, ђегођ дођеш води.“

Бан удари, воду пребродио, 510

И прими се на коњу ђогину,

Прими с' бане уз Голеч планину,

Он је оздо, а сунашце озго,

Те огрија све поље Косово,

И обасја сву цареву војску. 515

Ал' да видиш силна Влах-Алије!

Сву ноћ љуби Страхинову љубу

На планину Турчин под чадором:

280

„Чудно ли те влашче препануло! 550

„Од њега си џаса задобила,

„Кад т' оведем граду Једренету,

„Бан ће ти се и онђе призират’;

„Оно није Страхинићу бане,

„Већ је оно царев делибаша, 555

„К мене га је царе оправио,

„Јал' је царе, јал' Мемед везире,

„Да ме царе зове на предају,

„Да ја војску цару не растурам:

„Препали се цареви везири, 560

„Да им почему сабљу не ударим;

„Но да можеш оком погледати,

„Ти се, душо, немој препанути,

„Кад потегнем моју бритку сабљу,

„Те ошинем цар'ва делибашу, 565

„Нека другог већ не шиље к менс.“

Страхинова проговара љуба:

„Господаре, силан Влах-Алија!

„Та л' не видиш? испале ти очи!

„Оно није цареви делија, 570

„Мој господар Страхинићу бане,

„Ја познајем чело како му је

„И под челом очи обадвије,

„И његова оба мрка брка,

„И под њиме пуљата ђогата, 575

„И жутога хрта Карамана;

„Не шали се главом, господару!“

Ја кад зачу Type Влах-Алија,

Како ли се Type придруло,

Те поскочи на лагане ноге, 580

282

„Што с' не боји цара ни везира,
„Што ј' у цара војске државине,
„Чини ми се сва царева војска,
„Као мрави по зеленој трави;
„А ти, море! мегдан да дијелиш!“

То му рече, бојно копље пушти,
Од прве га обранити шћаше,
Бог поможе Страхинићу бану,

Има ђога коња од мегдана,
Како копље на планини звизну,
Соко ђого паде на кољена,
Изнад њега копље прелетило,

Ударило о камен студени,

На троје се копље саломило:
До јабуке и до десне руке.

Док сатрше она копља бојна,
Потегоше перне буздохане:

Кад удара силан Влах-Алија,

Кад удара Страхинића бана,

Из седла га коњу изгоњаше,
А на уши ђогу нагоњаше,

Што га данас у Србина нема,
У Србина, нити у Турчина,
Узмахује и главом и снагом,
Те у седло баца господара;

Кад удара Страхинићу бане

Мучну алу силна Влах-Алију,

Из седла га маћи не могаше,
Тону вранцу коњу до кољена

615

620

625

630

635

640

284

За била се грла доватише,

Те се двије але понијеше

На Голечу на равној планини;

Носише се љетни дан до подне,

Док Турчина пјене попануше,

Бијеле су како горски снијег,

Страхин-бана б'јеле, па крваве,

Искрвави низ прси хаљине,

Искрвави чизме обадвије.

А кад бану мука досадила,

Тада бане ријеч проговара:

„Љубо моја, тебе Бог убио!

„Које јаде гледаш на планини?

„Но ти подби један комат сабље,

„Удри, љубо, мене, ја Турчина:

„Мисли, љубо, кога тебе драго.“

Али Турчин љуто проговара:

„Душо моја, Страхинова љубо!

„Немој мене, но удри Страхина,

„Нигда њему мила бити не ћеш,

„Пријекорна бити до вијека:

„Кориће те јутром и вечером,

„Бе си била са мном под чадором;

„Мене бити мила до вијека,

„Одвешћу те Једренету граду,

„Наредићу тридест слушкињица,

„Нек ти држе скуте и рукаве,

„Ранићу те медом и шећером,

„Окитити тебе дукатима

„Саврх главе до зелене траве;

„Удри саде Страхинића бана!“

675

680

685

690

695

700

285

Женску страну ласно преварити:

705

Лако скочи, ка' да се помами,
Она нађе један комат сабље,
Зави комат у везени јаглук,
Да јој билу руку не обрани,

Па облеће и отуд и отуд,
Чува главу Турчин-Влах-Алије,

710

А ошину господара свога,
Господара Страхинића бана,
Поврх главе по чекрк-челенци

И по њег'ву бијелу кауку,
Прес'јече му златали челенку,
И прес'јече бијела каука,

715

Мало рани главу на јунаку,
Поли крвца низ јуначко лице,

Шћаше залит' очи обадвије.

720

Препаде се Страхинићу бане,
Ђе погибе лудо и безумно,
А нешто се бане домислио,
Викну бане из бијела грла

Некакога хрта Карамана,

725

Што је хрче на лов научио,
Викну бане и опет привикну,
Скочи хрче и одмах дотрча,

Те банову љубу доватило;

Ал' је женска страна страшивица.

730

Страшивица свака од пашчади,
Баци комат у зелену траву,

Љуто врисну, далеко се чује,

Жута хрта за уши подбила,

Те се шњиме коље низ планину,

735

287

А кад виђе стари Југ Богдане
Обрањена зета и челенку,
Просу сузе низ господско лице:

„Весела ти наша царевина!

770

„Међер има у цара Турака,

„Међер има силнијех јунака,

„Који зета обранише мога,

„Кога данас у далеко нема.“

Шуреви се њему препадоше.

775

Проговара Страхинићу бане:

„Немој ми се, тасте, раскарити,

„Ни ви, моје шуре, препанути;

„У цара се не нађе јунака,

„Да дохака мене и обрани;

780

„Да ви кажем, ко ме обранио,

„Од кога сам ране допануо:

„Кад дијелих мегдан са Турчином,

„О мој тасте, стари Југ-Богдане!

„Онда мене љуба обранила,

785

„Љуба моја, мила шћера твоја,

„Не шће мене, поможе Турчину.“

Плану Јуже, како огањ живи,

Викну Јуже ђеце деветоро:

„Повадите ноже деветоре,

790

„На комате кују искидајте.“

Силна ђеца баба послушаше,

Те на своју сестру кидисаше,

Ал' је не да Страхинићу бане,

Шуревима ријеч говораше:

795

„Шуре моје, девет Југовића!

„Што се, браћо, данас обрукасте?

290

Ал' ето ти војске на алаје:
Све коњици под бојним копљима,

Пред њима је Бошко Југовићу
На алату вас у чистом злату,
Крсташ га је барјак поклонио,
Нобратиме! до коња алата;

На барјаку од злата јабука,
Из јабуке од злата крстови,

Од крстова златне ките висе,

Те купкају Бошка по плећима;

Примаче се царица Милица,
Па увати за узду алата,

Руке склони брату око врата,

Пак му поче тихо говорити:

„О мој брате, Бошко Југовићу!
„Цар је тебе мене поклонио,

„Да не идеш на бој на Косово,
„И тебе је благосов казао,

„Да даш барјак, коме тебе драго,

„Да останеш са мном у Крушевцу,

„Да имадем брата од заклетве.”
Ал' говори Бошко Југовићу:

„Иди, сестро, на бијелу кулу;

„А ја ти се не бих повратно,

„Ни из руке крсташ барјак дао,

„Да ми царе поклони Крушевац;

„Да ми рече дружина остала:

„Гле страшивца, Бошка Југовића!

„Он не смједе поћи у Косово

„За крст часни крвцу прољевати

„И за своју вјеру умријети.”

40

45

50

55

60

65