да их чита без напора, још лакше Крањац; теже изгледа
за Чехе и Пољаке. Срећа је што Србин има далеко више
мушких еуфонских облика но икоји од његове браће,
а понешто подсећа и на Италију, као прелаз слова „л“
у сочни вокал, при изговору „био“ (albus) за „бијел",
„соко“ (Falke) за „сокол“, и тако у свим партиципима
претерита активног — „дао“, „спавао“ итд. за „дал“,
„спавал“, али ипак код личне промене, када флексија
добија вокал, „л“ се опет појављује, нпр. „бијела“
(alba), „бијело“ (album). Често се у средини речи, испред
других консонаната, „л“ избацује или замењује вокалом;
упореди „вук“ (lupus), „дуг“ (debitum), „суза“ (lacryma)
између осталог са чешким „влк“, „длух“, „слза“ (руски
„слеза“, пољски без „с“, само „лза“). Немцима, који
желе да уче неки словенски језик, препоручује се српски
испред других због његове јасноће, лепоте и — како
се може додати откако се г. Вук труди — због његових
привлачних споменика. Главно помоћно средство остаје
при томе Вуков Речник, његова Граматика је само
на српском писана, али њен превод на немачки мораће
се, а свакако ће се и ускоро, израдити.

Ова књига је посвећена сада владајућем кнезу срп-
ском Милошу Обреновићу, чије се велике заслуге за
земљу хвале, а који се, на његову част, залагао и за скуп-
љање песама и издашно помагао. Више повољних
знакова указују и проричу оним крајевима бољу будућ-
ност и духовни напредак.*)

Све оне пјесме што су у првој књижици наштам-
пане у Бечу 1814. године, ја сам у Беч у глави донио
(осим о племенитој Хасанагиници, за коју сам казао
још онда да је узета из Фортисова „Путовања по Дал-
мацији“), и онђе сам их писао колико сам се могао опо-
менути; зато су ђекоје, које из незнања, које желећи
(по ондашњему општем мњенију наших књижевника)
језик поправити, ђешто и неправо написане и
наштампане, које сам овђе сад поправио, као што сам

*) Прев. ред.

86

од различних пјевача и пјевачица чуо да се управо пје-
вају. Оних шест јуначких пјесама из оне књижице оста-
вио сам засад сасвим, јер се досад нијесам могао нам-
јерити на пјевача који би ми их управо и читаве¹ казати
могао. Тако сам и ону пјесму о племенитој Хасанаги-
ници оставио засад, док не би ли је ђе како чуо од каква
Крајишника или Далматинца. — А оне пјесме што су
послије у другој књижици наштампане 1815. године,
и све ове друге, преписивао сам из уста пјевача и пјева-
чица (осим оно у другој књижици 8., која је сад овђе 132,
као што сам је послије чуо). Што је пак и у оној другој
књижици наштампано прозор мјесто пенцер,
оно је био остатак од поправљања језика.

Све су наше народне пјесме раздијељене на пјесме
јуначке, које људи пјевају уз гусле, и на женс-
ке, које пјевају не само жене и ђевојке, него и мушкар-
ци, особито момчад, и то највише по двоје у један глас.
Женске пјесме пјева и једно или двоје само ради сво-
га разговора, а јуначке се пјесме највише пјевају да
други слушају, и зато се у пјевању женских
пјесама више гледа на пјевање него на пјесму,
а у пјевању јуначкијех највише на пјесму. Јуначке
се пјесме данас највише и најживље пјевају по Босни и
и по Херцеговини и по Црној Гори и по јужним брдо-
витим крајевима Србије. По тим мјестима и данашњи
дан готово у свакој кући имају по једне гусле, а по једне

¹ Нпр. у Женидби Тодора од Сталаћа пјева се још како је Ђур-
ђева Јерина подигла Турке на Тодора, те га опколила у Сталаћу
и искала му до три добра његова:

Прво добро вранца крилашоја,
Друго добро сабљу оковану,
Треће добро љубу Иконију;

а он им није хћео дати ниједно, него једнако излијетао на вранцу
те сјекао Турке око града. А кад Турци некако поткопају град
и стану улазити у подруме доње, онда он сабљом вранцу одсијече
главу, а сабљу пребивши баци у Мораву, па запита љубу или воли
бити турска робиња, или с њим скочити у Мораву. А кад му она
одговори да воли друго, онда се обоје узму за руке и с бедема
скоче у Мораву.

87

особито на стану код чобана. И тешко је наћи човека
да не зна гуђети, а млоге и жене и ђевојке знаду. По
доњим крајевима Србије (око Саве и око Дунава) већ
су рјеђе гусле по кућама, но опет мислим да би се у
сваком селу (особито с лијеве стране Мораве) по једне
могле наћи. У Сријему, пак и у Бачкој и у Банату, гу-
сле се данас могу виђети само у слијепаца (па и они
морају учити у њих ударати и млоги не пјевају
пјесама, него само богораде уза њих), а други
би се људи врло стидили слепачке гусле у сво-
јој кући објесити.² И тако по тим мјестима јуначке (или,
као што се туда већ зову, слепачке) пјесме нико
други их не пјева осим слијепаца и по Бачкој ђекојих
жена (које без гусала пјевају). Из тога се ласно може
дознати зашто се јуначке пјесме по Сријему и по Бачкој
и по Банату горе пјевају него по Србији, а и по Србији
око Саве и око Дунава горе него даље унутра, особито
к Босни и к Херцеговини. Тако и к западу од Сријема,
што се гођ даље иде преко Славоније к Хрватској и
к Далмацији, све су пјесме јуначке у народу више у
обичају. Женских пак пјесама мислим да има данас
највише амо доље (куд је мање јуначкијех), и у Босни
по варошима; јер како гођ што су амо доље и људи
мекши, тако су горе и жене (осим варошких) оштрије
и више мисле о јунаштву него о љубави, а можебити
још и стога што амо доље, особито по Сријему и по
Бачкој и по Банату, као и у Босни по варошима, жене
и ђевојке живе више у друштву. У Сријему пак и у Бач-
кој и у Банату по варошима се већ ни женске народне
пјесме не пјевају, него којекаке нове што праве учени

² Била би неправда овђе не казати да сам виђео гусле у Будиму у кући високоученога господина и љубезнога и високопочитајемог пријатеља мога Јована Берића, философије доктора и актуариуса код надзиратељства (српских, влашких и грчких) народних школа, коме сам дужан благодарити и за пјесму о Предрагу и Ненаду (36. у II књизи). Господин Берић, истина, не зна ударати у гусле, него их је само из љубави к народним пјесмама нашим објесио у својој соби.

88

људи и ђаци и калфе трговачке. — Ђекоје су пјесме тако
на међи између женскијех и јуначкијех, да човек не зна
међу које би их узео, нпр. у овој књизи 358, и друге
готово све на крају од 393—404. Оваке су пјесме налич-
није на јуначке него на женске, али би се тешко чуло
да их људи пјевају уз гусле (већ ако женама), а због
дужине не пјевају се ни као женске, него се само к а з у ј у.

Ми видимо да пјесме јуначке и данас постају, зато
мислим да неће бити сувише и о постању њиховом
штогођ рећи. Колико сам ја до данас могао дознати,
јуначке пјесме понајвише спјевају људи средовјечни
и старци. По реченим мјестима, куд се данас јуначке
пјесме највише пјевају, нема човека који не зна неколико
пјесама (ако не читавих, а оно барем комада од њих),
а има их који их знаду и преко педесет, а можебити и
на стотине. Који човек зна педесет различних пјесама
(ако је за тај посао), њему је ласно нову пјесму спје-
вати. А уз то ваља још и ово знати да сељаци по оним
земљама још немају оваких брига ни потреба као по
хришћанским државама, него живе доста налик на она
времена што поете називају златним вијеком.
У Тршићу је један човек под саму старост своју спјева-
вао млоге смијешне пјесме, од којих ја не знам
читаве ниједне, него ћу овђе додати само неколико
комада:

а) Како се женио Павле Старчевић (кога ја мало
памтим):

Кад се жени Стварчевићу Павле,
Зайросио лијету ћевојку
У Вошњаку селу великоме,
У Пасиља³ кнеза Вошњачкоја;
Павле йроси, Пасиљ се йоноси.

Како је Павле стао пријетити да отме ћевојку, а
Паспаљ казао:

³ Право му је име било Милутин, а Паспаљ му је само овђе нађенуто, ваља да што је био сијед (као да је паспаљ по њему попао), а није био ни кнез.

89

„Рисавоје, моја вјерна слујо!
Седлај, слујо, два коња вишеза
Мене Вилу, шебе Ласавицу;
И йонеси шоцу Исламову,
Ти објеси шоцу о рамену,
А шабанце мешни у зобницу;⁷
Да идемо, слујо, на Рудине,
Да срешнемо кићене свашове,
Да ошмемо лијейу ћевојку,
Ако нама бој и срећа даде,
Те ошмемо лијейу ћевојку,
Бољом ћу ше, слујо, ожениш.

в) Како је некакав Тршићан удавао кћер:

Кћери моја, Ружице ћевојко!
Тебе йросе млоји йросиоци,
Просе бани, йросе менерали.
Бирај, кћери, која шебе драјо:
Ако желиш йоћи за јунака,
Ешо шебе С̧шарчевића Павла;
Ако ли ћеш йоћи у јосйоду,
Ешо шебе Арсен менерала;⁸
Ако ли ћеш йоћи у ћевере,
Пођи, кћери, Бају за Кудуза.⁹

г) Како је некоме била утекла жена, па се купила
поћера за њом и пресједали је путем:

Не осави црне Ацамине:¹⁰
У йољу је крило соколово,
А на води орахова лађа.¹¹
А Ђускију¹² мешни на засједу
На с̧шудену воду Лийовачу.

⁷ Тако је оправна!

⁸ Арсена ја мало памтим. Имао је око педесет својих оваца,
но ни куће ни кућишта, него се по селу најимао, те чувао газдинске
(и уза њих своје) овце.

⁹ Кудуз (коме је право име било Никола) био је и глув
и луд и тепав.

¹⁰ И Ацамина (Ацамијна од ацамија?) је измишљено
име, а право му је било Тома.

¹¹ Тј. и брз и пливач; а он је ишао као да је јаја на глави
носио, а знао је пливати као и цртало.

91

д) Како се женио Петар Ивановић (кога ја такође мало памтим), па кад су сватови дошли близу ђевојачке куће онда ђевојка, гледајући с куле кроз срчали пенџер, питала своју мајку:

„Ој, бојаши, моја сијара мајко!
Које ми је суђен ђувећија?“

А мати јој казала:

„Видиш, кћери, оноја јунака
На алашу коњу великоме,
Прирнуо диван-кабаницу,
Накривио криву шушљаицу,
О рамену штшито објесио,
А йо коњу койље йоложио,
Оно ј' йлавом Шийодер војвода,
Оно йи је суђен ђувећија.“

Кад су послије сватови, вративши се с ђевојком,
негђе иза Неђељица (ваља да су ђевојку водили однекуд
из преко Јадра) срели Теша Балежицу,¹³ и по њему
ђевојка мајци послала књигу:

Кудуз йише, Пуйник¹⁴ мурлеише.
Докле сишну књигу найисаше,
И ђевојка мајку йоздрављаше:
„Моја мајко, не брини се мноме,
С миром смо йи йрошли Неђељице
И бијелу кулу Проданову.“¹⁵

Како су потом сватови дошли Гњили, па се онђе побили између себе, и некаком Ђор-Спасоју разбили главу, па га послије митили да не иде Турцима на тужбу:

12 И Ђускија је измишљено име, а право му је име било
Јеремија.

13 И Балежица је измишљено презиме (ваља да што је
носио на глави стару шубару, као малу говеђу балегу).

14 И Путник је измишљено име, а право му је име било
Марко.

15 Некакав је Продановић из Неђељица био просио ту ђевојку,
па му је нијесу дали, зато је пријетио (или се само о в ђе додало)
да ће је отети од сватова.

92

Ђор-Сиасоју йо Тршића дају,
Ђор се меће, ни їледайи неће
Већ он ишће Гњилу Коренићку
Да узимље ђумрук од лонаца.

Оваке се смијешне пјесме и данас често спјевају по
народу, но будући да нијесу ни од каких важних и опште
познатих догађаја, зато се и не разилазе надаље, него
ђе постају ту и остају док се и не забораве. Зато мислим
да је вриједно о њима још мало поговорити. Из ових
неколико комада види се да се оваке пјесме спјевавају
понајвише око женидби, кад се штогођ смијешно догоди,
нпр. кад се сватови посвађају, па коме разбију главу
или га одадру батином по леђима (али да који падне
мртав, онда се шаљива пјесма не би пјевала); кад коме
побјегне жена, а особито кад се женидба поквари или
кад отмичари остану јалови. У Тршићу је била за неким
Живаном Гргуревићем млада из Клубаца од Кујунџијћа,
која је имала лијепу сестру, још ђевојку код мајке, па
негђе у шали рече некоме Митру Мијаиловићу (или
Терзијћу) да ће му је поклонити и почне га звати сво-
јаком, а он њу свастиком. Послије тако дугога
својакања и свастикања једанпут у селу на комидби
зовне Митар Живановицу свастиком но она, или будући
нешто љутита ионако, или јој се пред комиоцима учини
срамота да Митар, на кога су у селу често викали да
краде (особито прасце и јагањце) њу, која је била из
поштене куће у поштену доведена, зове свастиком, не
прими то радо него се осијече на њега и каже му да је
више тим именом не зове, јер она своје сестре нипошто
не да за њега и тако га изружи, да он од срамоте побјегне
између комилаца и стане пријетити да ће отети њезину
сестру. Но будући да је кућа Кујунџијћа била задружна
и село сложно, а из Тршића опет нико од знатнијих
момака не хћедне с њим поћи у ту отмицу, зато та отми-
ца остане само гола хвала и пријетња. Ето посла за
пјесму! Послије неколике неђеље дана стану момчад
по свему селу пјевати како је он ишао да отме ђевојкУ,
па није могао. Ево неколико комада и од те пјесме:

93

Како су их најпослије преварили и ђевојку сакрили,
а они остали под срамотом¹⁹. — Ово сам само зато
додао да се лакше може разумјети како су постале (и
како данас постају) наше јуначке пјесме. Како гођ што
шаљиви старци и момчад спјевавају овако шаљиве пјес-
ме, тако и други спјевавају збиљске од бојева и од оста-
лих знатних догађаја. Да се ни најновијим (а камоли
старијим) пјесмама (као народним) не може управо
дознати ко је коју први пут спјевао, то није зачудо, али
је зачудо да у народу нико не држи за каку мајсторију
или славу нову пјесму спјевати и не само што се нико
тим не хвали, него још сваки (баш и онај који јест)
одбија од себе и каже да је чуо од другога. То је о нај-
новијим пјесмама за које се зна да нијесу ниоткуд
дошле, него да су онђе постале о догађају који се прије

¹⁹ Ова је пјесма још потом особито знатна што Митар (који је био и сврзислово) од срамоте побјегне из села у Лозницу к Фочићима (к синовима старца Фоча, који је онђе тада био кадија) у најам, и с њима потом као сеиз отиде к Видину и доље у различним бојевима између Пасманције и царских Турака задобије атове и ратове и обуче се у сребро и злато, и за превелику своју храброст и јунаштво добије презиме Шаин (соко). Онда Турци, који су знали да је он Србин, навале на Фочиће: „Ми не можемо влаха звати Шаином, ни гледати да се тако носи, него га потурчи.“ И тако га Фочићи понуде, те се потурчи и постане Шаин Авдија. Пошто се јањичари врате опет у Биоград, Шаин Авдија постане војвода у Ћуприји, а послије смрти Хаџи Мустај-пашине био је први кабадахија Мехмед-аге Фочића и имао је неколико села својих. 1803. године, кад устане Смаил-бег Бегзадић против капетан-паше Видајића и против његова брата Али-бега, пошаљу га дахије са шест стотина момака Видајићима у помоћ, те погуби Смаил-бега и млога турска сила по Спречи похара и попали, и на повратку своме у Биоград оглоби најзнатније Турке по Зворнику (премда је тада и одоздо и одозго ноћио у Лозници, но не хћедне ни споменути ни за сваст ни за ђевојку; а сви су мислили да ће тражити и једну и другу). Кад дахије 1804. године побјегну из Биограда у Адакале, он остане у Биограду и удружи се с Гушанцем. Потом отиде негђе увече само сам да убије некака спахију, који се с некаким његовим момком ћерао око некаке земље, и ушавши изненада к спахији у собу, скреше му шешану у прси, но шешана плане а не састави, онда спахија потегне из пиштоља њега посред сриједе па, оставивши га у соби још копрцајући се, побјегне у Немачку.

95

неколико дана догодио, а како догађају и пјесми прође
макар само година дана, или се пјесма ђе чује макар
и о јучерањем а даљнијем догађају, нико више и не
мисли о њезину постању. Женске се пјесме данас слабо
спјевавају, осим што ђевојке кашто припијевају мом-
чадма и момчад ђевојкама. Између свију овђе наштам-
паних женских пјесама најновија ће бити 347.

Једних пјесама различно пјевање по народу показује,
очевидно, да све пјесме нијесу одмах (у првом почетку
своме) постале онаке какве су, него један почне и састави
што како он зна, па послије идући од уста до уста
расте и кити се, а кашто се и умаљује и квари. Јер, како-
гођ што један човек љепше и јасније говори од другога,
тако и пјесме пјева и казује. Како гођ што су овдје на-
штампане по двије пјесме у II књизи о *Нахогу Симеуну*
(7 и 37) и како Марко Краљевић познаје очину
сабљу (23 и 24), и у III књизи *Женидба Јанковића*
*Сијојана* (7 и 8), тако би се готово о сваком догађају
могле наћи по неколике пјесме.²⁰ Може бити да су
оваке ђекоје пјесме о једном догађају од различних
људи различне и постале, а највише су их (особито у
којима је мања разлика) различни пјевачи окренули
по своме начину, као што се и данас чини једнако.
По овом ће сваки читатељ сам ласно дознати зашто су
млоге пјесме, нпр. у књ. II, (6, 7, 12, 14, 16, 22, 26, 27,
28, 29, 32, 34) и у књ. III, (2, 4, 7, 9, 10, 11, 16, 21) између
себе једнаке а од других, опет између себе једнаки,
нпр. у књ. II (13 и 15) и у књ. III (1 и 14), различне.

Премда има доста људи који знаду млого пјесама,
али је опет тешко наћи човека који зна пјесме лијепо и
јасно. У том је покојни Тешан Подруговић (бог да му
душу прости!) био први и једини између свију које сам
ја за ових десет година налазио и слушао. Он је био
родом однекуд између Босне и Херцеговине, и изнај-
прије је био трговац, па послије убије некака Турчина

²⁰ Оваких пјесама има међу женскима, нпр. 157 и 158, 184 и 185, 203 и 204, 225 и 226, 276 и 277, 290 и 291.

96

који њега ћео да убије, и тако проспе своју кућу и отиде
у хајдуке и као хајдук 1807. године пребјегне у Србију.
Он је врло лијепо знао ударити у гусле, али пјевати није
знао (или није ћео) никако, него је пјесме казивао као
из књиге, и за скупљање пјесама таки су људи најбољи,
јер они особито пазе на ред и на мисли, а пјевачи (осо-
бито који су само пјевачи) млоги пјевају и не
мислећи шта и знаду редом само пјевати,
а казивати не знаду (с такима сам ја кашто
имао муку).

Пјесме јуначке по народу највише разносе слијепци
и путници и хајдуци. Слијепци ради прошње иду једнако
по свему народу од куће до куће, и пред сваком кућом
испјевају по једну пјесму, па онда ишту да им се удјели,
а ђе их ко понуди, онђе пјевају и више, а о празницима
иду к намастирима и к црквама на саборе и на пана-
ђуре, па пјевају по читав дан. Тако путник кад дође
у каку кућу на конак, обично је да га увече понуде с
гуслима да пјева а осим тога путем по хановима и по
крчмама свуд имају гусле, па путници увече пјевају и
слушају, а хајдуци зими на јатаку дању леже у потаји,
а по сву ноћ пију и пјевају уз гусле, и то највише
пјесме од хајдука. Кад каква пјесма дође из
Херцеговине у доњу земљу ђе се не говори по херцего-
вачком нарјечју, ондашњи је људи пјевају по свом нар-
јечију, нпр. девојка, деца, лето итд., али и је
остане у млогим ријечма ђе је нужно да се испуне сло-
гови, нпр. лијепо, бијело, вријеме итд.
Тако би без сумње и Херцеговци чинили да каква пјесма
одоздо дође међу њих. Зато је тешко женске пјесме наз-
начити и одредити која је из кога нарјечија, него сам
их ја наштампао како сам коју ђе слушао и преписивао.
Које су женске пјесме назначене са (Т), оне сам слушао
и преписивао у Крагујевцу од неких турско-цитанских
ђевојака из Сарајева, као што их пјевају Српкиње
турског закона у Сарајеву.

Осим отприје мени познатих и у Рјечнику назначених
разлика између нарјечија српског језика, налази се у

7 Вук Карашић

97

овим пјесмама још ово: а) Бошњаци по варошима, а
особито турског закона, не промјењују, као што је
у херцеговачком нарјечију обично, пред јгући ни ућућ,
нпр. дјевојка, дјед, дјеца, прелетјети
итд. Па и то не само у оним ријечма ђе је само у хер-
цеговачком нарјечију ћић (а по слав. דְּכַ וְתָכַ), него и
у онакима ђе је у свима осталим нарјечјима, нпр. бра-
тја, братји! Тако сам ја чуо у Панчеву од једног
Турчина родјак мјесто рођак! Ово је врло знатно
и ваља да се по времену добро истражи и одреди у
којим рјечма они имају ћић. б) Од Крушевца у Косово
и онамо, како по Метохији, тако и по оним крајевима
Херцеговине и Црне Горе, у сушт. именима која се
свршују на жје, ще, ѝ је избацује се ј, нпр. оруже
(мјесто оружје), наруче (м. наручје), по-
душе (м. подушје), божа (м. божја), божу
(м. божју) итд. в) По тим истим мјестима узима се
често винит. падеж мјесто сказат., нпр. љепоте му у
сватове нема; у јунаке крвца узаврела; књигу
пише, на мезиле прати; љепоте јој у сву земљу
нема итд. Из млож. броја могао би ко рећи да ово није
вин. падеж него сказ., промијенивши к на е (као у Сри-
јему и у Бачкој на и, нпр. у сватови), али из јед.
броја види се јасно да је управо винителни. г) Ју мјесто
је (у вин., нпр. па привика што ју глас доноси) и
мјесто јој (у дат., нпр. боља ћу ју саградити врата)
то је косовско и околних крајева, као и те мјесто ће
(нпр. те те нама заденути кавгу), и добрем мјесто
добром (нпр. ја се надам добрем берићету;
и погледа ка бијелем Сењу. Ово се говори и по
Ресави и по нахији јагодинској), и друсто мјесто
друштво (нпр. Како му је измешано друсто;
тако се говори и кумсто, брасто итд.) д) дите,
били, липи, бида, то је у херцеговачком нарјечју
само у пјесмама, мјесто дјете, бјели, лјепи,
бједа.

Што се тиче старине наших пјесама, ја бих рекао да
имамо старијих женских него јуначких, јер

98

јуначких пјесама мало имамо старијих од Косова, а
од Немањића нема старије ниједне, а међу женскима
може бити да их има и од хиљаде година, напр. међу
краљичкима, додолскима итд. Ја мислим да су Србиљи
и прије Косова имали и јуначких пјесама од старине,
но будући да је она промјена тако силно ударила у
народ да су готово све заборавили што је било донде,
па само оданде почели наново приповиједати и пјевати.
Осим ових у другој књизи наштампаних старијих пје-
сама од Косова, ја сам још слушао пјесму о женидби
светога Саве (како га је отац хћео на силу да ожени,
и био му довео ђевојку, а он није хћео већ побјегао у
калуђере), и о Женидби краља Вукашина, но за сада није-
сам се могао намјерити на човека који би ми их по
реду лијепо могао казати. Качи ћ21 има неколико
пјесама о Немањи и о другим краљевима и заповјед-
ницима нашим, но оно нијесу народне пјесме,
него их је он градио, као што и сам каже, и премда су
ђекоје (особито које нијесу на сроке) доста налик на
народне пјесме, али се опет ласно може познати да нијесу
народне. Он само за двије каже да се тако пјевају по
народу, тј. о Женидби Сибињанина Јанка на страни 119
(која је млого налик на женидбу Душанову) и о Секули и
Мусиј-иаши и Драпоман ђевојци на страни 120, но ни
њих, без сумље, није преписао од простих људи, него их
је писао из своје главе, како се могао опоменути да се
пјевају. К овим двјема пјесмама ја бих још узео и ону
о Јуриши Сењанину на страни 239. — Пјесама јуначких
данас има највише из шеснаестога и седамнаестог вијека
од приморских јунака и ускока, који су пребјегавали из
Босне и из Херцеговине у Приморје под млетачку заш-
титу, а оданде четовали (као хајдуци) и бранили млетачку
крајину од Турака (као што су у трећој књизи пјесме
7—15). Оваке пјесме пјевају и Срби турскога закона по
Босни, само што они понајвише пјевају да су њихови

21 Razgovor ugodni naroda slovinskoga, u Mleszi na MDCCCI. Ova je knjiga i приje шtampana, no u menе je od ove godinе.

7*

99

Онда краљица, желећи да јој се спи више не претвара
у змију, привуче се те украде од змије кошуљу и баци
на ватру, па потрчи краљу:

Блајо тебе а и мене, краље!
Ја се дијох на високу кулу,
На одаји ја ошворих врата,
На јасику од змије кошуља,
У душеку добар јунак сиава,
Зајрлио Призренку девојку,
Ја украдох од змије кошуљу,
Па ју тури на ту ватру живу.
Што је, љубо, изела ти змија!
Пойрчаше куле на висину,
Шта да виде? Чуда їлемоić!
Мршав јунак у душеку лежи,
Зајрлила ї' Призренка девојка,
И овако она беседила:
„О, свекрво, да ти боји убије!
Што осиадох млада удовица.
А мене си мало учинила,
А себе си їоре дойравила.“
Осиша мајка без сина својега.
Од нас йесма, а од боја здравље!
Нас лајали, ми йолајујемо.

Ову сам пјесму ја слушао у Крагујевцу од два човека:
од једног Косовца и од једног Херцеговца од Мостара.
Од Косовца сам је овако преписао, но будући да је он
био само тјевач од средње руке, зато је на ђекојим мјес-
тима готово приповиједао (овако као и ја). Херцеговац,
пак, који се није дуго онђе бавио, удеси се нешто рђаве
воље, зато га нијесам могао намолити да пјева, него
је с ногу само казивао, па и то више као приповијетку
него као пјесму. У приповијетки се обојица доста слажу,
само Херцеговац: а) у почетку не каже да је краљ слушао
ђе се вине разговарају, него краљев брат, па мјесто да
узме од рибе десно крило, он му (или навалице,
или заборавивши) казао ли јево; б) мјесто да сакупи
ђевојке и да донесе злато, да саплете мрежу од злата,
он вели:

„Да токути то везиљам' свилу,
По теријам' танка ибришима,
Да исилеше мрежу тлеменишу;“

104

„Штво ме, йашо, за ђодине йишаш,
Мене има сшойина ђодина,
Баш сшойина и још йоловина.
Ја сам чудан земан зайамшيو;
Знам једанйуй у вијеку моме
Паде снијеї о Миistroву дану
Не окойње до Бурђева дана;
Друи йаде о Бурђеву дану,
Не окойње до Пешрова дана:
Поiубисмо и козе и овце,
Поiубисмо краве и йеоце.
Поiубисмо коње и волове,
Баш волове наше хранишлеље;
И шо, йашо, Сријем не расели,
А ши ћеш ѝа, йашо, раселишш;
Али нећеш, йашо, ако боi да!“

Потом му приповиједио како је била некака година
сушна, те људи погубили сјеме од пшенице:

Ни шо, йашо, Сријем не расели,
А ши ћеш ѝа, йашо, раселишш;
Али нећеш, йашо, ако боi да!

Па му, најпослије, каже како је некад био некакав
зао паша, као и он што је, па ударио на народ велику
порезу:

На сирошу жену удовицу,
Која нишша на свијешу нема
До преслице и шуђе куђеље,
На њу уд'ри шо десеш дукаша;
Ни шо, йашо, Сријем не расели,
А ши ћеш ѝа, йашо, раселишш;
Али нећеш, йашо, ако боi да!

Уто му још каже како је он ишао у Цариград, те
ономе злом паши донио катил-ферман, и погубио га:

И шебе ћу, йашо, ако боi дâ!

Онда се паша поплаши, па му одмах пусти сина и
кметове, и поклањао му атове и ћуркове, но он тога
ништа није хћео примити, говорећи да ни своијех изде-
рати не може (једни још приповиједају да му је паша
давао и кћер за сина).

106

Ценерао Кија Осјеклија
Он ошиде шер Бајиној луци
А ћевојка анілијска краљица
С Дуком зешом од земље Горанце,
Она оде шеру Осшрвици ишћд.

Оваки комада од различних пјесама могао би човек накупити читаву књигу.

Нових пјесама од године 1815 (особито о боју на Пожаревцу и на Дубљу) има више и млого бољих од оних комада у III књизи на крају, но ја их засад нијесам могао добити.

Мислим да је већ вријеме говорити о и правилима наших народних пјесама. Овђе није мјесто о томе пространо говорити, него ћу само да почнем и што се може краће да назначим оно што сам ја досад (не мислећи о том, него као мимогред) преписујући и штампајући ове пјесме дознао. Ако што у том погријешим, надам се да ће ми поете наше радо опростити и погрјешке моје поправити. — Све су наше јуначке пјесме од десет слогова или пет трохејских стопа и послије друге стопе одмор (cesura Einschnitt), нпр.:

Повдйеж сě | Црногјевић Јво.

Истина да је у млогим стиховима према говору дуг слог мјесто краткога и кратак мјесто дугога, нпр.:

И йóněсě | йрй йōвӑрӑ блāīă
Јӑ кӑд шӑкō | свӑдбӳ ӳрěдйшě.

тако се говори, и тако се чита и казује, али кад се пјева, онда су све трохеји:

Тако су јуначке пјесме све по једној мјери, али су ж ен-
ске различне.

108

I И међу женским пјесмама највише и има по овој
мјери као што су и јуначке; тако су пјесме: 2, 4, 6, 7,
8, 9, 10, 14, 17, 18, 23, 26, 30, 31, 33, 34, 35, 38, 43, 48,
76, 77, 78, 79, 81, 83, 95, 98, 100, 108, 110, 111, 112, 116,
117, 118, 119, 124, 126, 127, 128, 129, 130, 133, 135, 136,
137, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 147, 148, 149, 154, 155,
156, 157, 158, 161, 162, 169, 171, 174, 178, 179, 180, 181,
184, 185, 191, 192, 193, 194, 195, 196, 200, 201, 203, 204,
205, 206, 207, 209, 210, 211, 212, 213, 214, 215, 216, 217,
218, 219, 226, 234, 235, 239, 241, 243, 245, 248, 251, 252,
253, 254, 256, 260, 261, 262, 263, 264, 267, 268, 270, 271,
272, 274, 275, 276, 277, 281, 284, 287, 288, 289, 292, 293,
294, 298, 301, 304, 310, 312, 313, 314, 318, 319, 321, 323,
324, 328, 330, 335, 337, 339, 344, 345, 347, 349, 350, 352,
353, 355, 356, 357, 358, 359, 360, 364, 365, 366, 367, 368,
375, 376, 378, 380, 381, 382, 390, 393, 402.

II Послије петстопних трохејских пјесама највише
има женских пјесама од осам слогова, које су по стопама
двојаке:

1. Од четири трохејске стопе и одмор у сриједи, нпр.:

Бōīă мōли | м.тāдō мōмчě.

Таке су пјесме: 24²²), 25, 37, 50, 56, 86, 87, 88, 89, 92,
99, 113, 114, 115, 120, 121, 134, 160, 163, 164, 175, 176,
186, 187, 188, 197, 199, 202, 208, 221, 222, 223, 227, 228,
229, 230, 232, 238, 242, 249, 255, 257, 259, 265, 266, 269,
286, 296, 297, 300, 303, 309, 315, 322, 327, 331, 336, 338,
351, 363, 371, 372, 383, 386, 388, 389.

2. Од три стопе, у почетку и на крају дактили, а у
сриједи трохеј, а што се тиче одмора, готово би се могло
рећи да су и ове опет двојаке:

²² Припјев (као што је нпр. у овој пјесми војно ле, а у другима
лељо, ладо, радо, јадо, злато, тедена, медена,
редена, мори, тужна, душице моја итд.) ја овђе
не узимам за пјесму.

109

а) у којима је одмор послије друге стопе, нпр.:

Пōрāнй pāнō | нā вōдў.
Свў нōћ мй сōкō урēйјěвā.

Таке су пјесме: 104, 151, 167, 183, 231, 299, 305, 348, 362, 377, 403. Између свију ових пјесама особито је знатна 403, која је по дужини и по оном, шта је у њој, налик на јуначке пјесме.

б) у којима је одмор послије прве стопе нпр.:

Пōīлěgāj | вōjнō, īōīлěgāj
Кōл'кӑ јě | нōћцӑ нōћӑшнӑ.

Таке су пјесме: 3, 5, 97, 105, 106, 122, 123, 125, 159, 282. Истина да се може рећи да је и у овим свима пјесмама одмор послије друге стопе, но мени се чини да је обичније послије прве. И само пјесму 182, у којој је први и осми стих баш против овога правила, ја бих узео међу ове, нпр.:

Пōйěвӑj | шē мй шййчйцě.
Cāg вӑм јě врěмě йěвӑшй.

ІІІ Од седам слогова или три стопе, у почетку два трохеја а на крају дактил и одмор послије друге стопе, нпр.:

Бј шй зpнo / шenйчнo.

Таке су пјесме: 32, 40, 42, 90, 91, 101, 166, 168, 177, 236, 244, 258, 278, 302, 306, 325, 326, 333, 334, 346, 361, 384, 385, 392. Међу ове иде и пјесма 165, у којој је најприје дактил, па онда два трохеја, но у последњем стиху не може одмор да изиђе по правилу, нпр.:

Кӑлōйěр | Пěрō лěљ.
Йз Цӑрй | ipāgā Пěрō.

Оваки је и онај стих у пјесми 383:

Двā Пēјā | ī Пēјāкā.

110

IV Од десет слогова или четири стопе, два дактила
и два трохеја, па одмор у сриједи. Да је и до одмора и по
одмору по један дактил и по један трохеј, то је свуда
извјесно, али ни с једне стране одмора ниједној стопи
није мјесто постојано, него се (у ђекојим пјесмама мање,
у ђекојим више) мијењају, нпр.:

Óблӑк сé вййě | ōō вěдрōм нěбў;
Милӑ мӑјчйцё | бёлӑ црквйцё.
Срěшнō йй бйлō | рӯō вёнчанō,
Срěшнō юй бйлō | ї дўйōвёчнō.
Јěлěн юōйāсě | смйль ōō зāйōрйў,
Вйшě iă плӑчй | нёї шшō iă юāсě.

Таке су пјесме: 1, 11, 12, 13, 15, 16, 19, 20, 22, 28, 29,
41, 46, 49, 94, 109, 131, 190, 220, 279, 370, 379.

V Од једанаест слогова или од пет стопа, четири
трохеја, а пета на крају дактил; а што се тиче одмора,
ја сад управо не знам казати или је послије друге стопе
или послије четврте (јер се може рећи да је на обадва
мјеста, као и у осмосложним тростопним пјесмама).
Ја ћу за сада рећи да је прави одмор послије четврте
стопе, нпр.:

Прōҫōх иōрӳ ūрōҫōх дрӳиӳ / ї їрěхӳ.

Таке су пјесме: 80, 103, 132, 172, 224, 233, 240, 290,
291, 311, 329, 341, 354.

VI Од дванаест слогова, које имају одмор у сриједи
а стопе или су четири дактилске, нпр.:

Рӑнйлӑ дёвōйкӑ | лӑвӑ й лӑбӳдӑ.

Или је шест трохеја, нпр.:

Слӑвӳј юшцӑ мӑлӑ | смӑкӑм юкӑј дӑлӑ.

А највише су измјешани дактили и трохеји, нпр.:

Зӑсӑйлӑ дёвoйкӑ | дрёнкӳ на кōрёнкӳ
Ошӳд идě сшāдō | с двā младā oвчāрā

111

Јёгӑн с мйрӑм йрођё / друй нёкшё с мйрӑм
Говорй девојцй / усшанй девојкө
Ајдёмо шам' доле / ў шо зланишо йољё.

Таке су пјесме: 82, 113, 170, 225, 237, 250, 283, 295, 320, 332, 369.

VII Од тринаест слогова, а од шест стопа, и одмор
послије четврте стопе; до одмора су свагда четири тро-
хеја, а послије одмора или је трохеј и дактил, који се
често мијењају мјестима; или је трохеј и амфимацер, нпр.:

Дӑ с' хвӑшӑмӗ шӑнкӗ слӑмкӗ / шӑнкӗ шӑнӑнӗ
Дӑ йлӗгӑмӗ кō ӗкōмӗ / ў срӗћй йӑс̧ий.
Кōмӗ сшӑрō кōмӗ млӑдō / кōм' шйō срӗћӑ гӑ.

Таке су пјесме: 36, 39, 44, 45, 47, 84, 85, 96, 152, 153,
173, 189, 316, 342, 343, 374, 387.

VIII Од четрнаест слогова, или од седам трохејских
стопа и одмор послије четврте стопе, нпр.:

Девојчицă вăдў iăзй / нăiĕ јoй сĕ бĕлĕ.
Сӑн мĕ лōмй сӑн мĕ мōрй / сӑн зӑсияш нĕ мōў.

Овакве су овђе само ове двије пјесме 273. и 317.

ІХ Од шест слогова без одмора, а стопе или су тро-
хејске или двије дактилске, нпр.:

Крӑљӳ свёшли крӑљӳ!
Крӑљицӗ бӑнйцӗ.

Оваке су пјесме све краљичке (осим 56), и друге:
93, 102, 138, 139, 150, 273, 280.

Х Од пет слогова, или од једнога дактила и једног
трохеја, нпр.:

Ăx шшō hý / шшō һү
Нё сивӑвӑм / нōһӳ.

Осим ове 307. пјесмице, има овака још само једна
(308), но ни она није сасвим чиста, него измијешана
са шестосложним стиховима.

112

Премда се и то види, као опште правило у нашим
народним пјесмама, да су у цијелој пјесми сви стихови
као и први што је, но опет се налази ђешто у једној
пјесми од двије руке стихова, као што се може виђети
у пјесми 32, 80, 198, 238, 247, 259, 280, 308, 326, 340, 383.
У свима овим назначеним пјесмама сви су стихови пра-
вилни, само што су измијешани; али у неколике друге
пјесме има неколико стихова, који би се засад могли
назвати неправилни, јер немају друштва; тако су
стихови:

а) у пјесми 21 — посљедњи стих:

Ămănēšt šīy dēwērē | cēcīpṛa mōjā.

б) у пјесми 27. сва три стиха (први је сам за себе, а друга су два једнака):

Походи мили куме | време її је.

Осішави нам колу дара | закон їші је.

Ако ли нам не осiшавиш | зазор їші је.

в) У пјесми 246. стих први, четврти, седми, де-
сети и тринаести:

Брāлā бй сāсў | ўўбйлӑ бй Вāсў.

г) У пјесми 370. стих други:

Ă păbăr kōńă cēdlă | xōhě gā įgě.

Пјесма 146. има особите стихове, и ја бих рекао да
им је ово мјера:

- УУ / - У - У - УУ
- УУУ / - УУУ ²³
- У - УУ
- У - УУ

²³ А може ко рећи да су у овом стиху четири трохеја.

8 Вук Караџић

113

ОДГОВОР РУСКОМЕ РЕЦЕНЗЕНТУ¹

Између различних на различним језицима рецензија о нашим народним пјесмама изишла је једна прошавше [1824] године у 26. књ. Санктпетербургскога журнала, који се зове „Сынљ отечества“², из кога је ове године [1825] прештампана у II књ. Српскога љетописа (страна 130—133). Истина да ово управо и није рецензија, него само објављеније да су наше народне пјесме изишле на свијет, но будући да се оно свршује с рецензирањем ортографије, зато му ваља штогођ одговорити.

Као што се у свима осталим рецензијама наше пјесме фале, тако и овај г. Рец[ензент] почиње с фалом,

¹ О постанку „Одговора“ говори Вук у самом тексту чланка. Историјат ове полемике нешто је шире приказао Љуб. Стојановић, али питање с ким је Вук тада полемисао — није још добило разјашњење (Живот и рад Вука Стеф. Караџића, Београд, 1924, 273—276; исп. П. Митропан: Вуково мишљење о реформи руског правописа. — Зборник филозофског факултета, Београд, 1955, III, 389—392). По мишљењу Св. Матића, „може се с вероватноћом нагађати да је то био сам уредник часописа „Сынљ отечества“, Никола Греч, али то није још доказано. (О Вукову „руском рецензенту“ из 1824. Прилози за књижевност, језик, историју и фолклор, Београд, 1928, VIII, 272) — Прим. ред.

² „Син отапбине“. — Прев. ред.

8*

115

говорећи: „Въ нынѣшнемъ году напечатана въ Лейп-
цигѣ книга, долженствующая обратить на себя вниманіе
любителей Славянской Литературы: „Народныя Серб-
скія пѣсни, въ трехъ томахъ, собранныя и изданныя
въ свѣтѣ извѣстнымъ Сербскимъ Литераторомъ, Вукомъ
Стефановичемъ, составившимъ Сербскую Грамматику,
Лексиконъ“³ итд. Потом додає на руском језику оно
што є њемачки (прави) Рец[ензент] казао о нашим
пјесмама и о језику у гетингским Ученим новинама,
и што сам ја у почетку предговора додао на немачком
језику, и то исто свршује опет својом фалом: „Сіе
сказано о Сербскихъ пѣсняхъ въ Германій и Нѣмцами.
Желательно, чтобъ оныя возбудили по крайней мѣрѣ
такое же вниманіе въ соплеменныхъ Сербамъ Славя-
нахъ“⁴ Ово є објављеније и фала, за које смо му дужни
благодарност. Сад иде ку ђе ње, о чему хоємо да
говоримо: „Книга сія напечатана исправно и красиво
в Типографій Брейткопфа и Гертеля; только почеркъ
употребляемыхъ в Германій Русскихъ буквъ выводится
уже изъ моды, и становится непріятенъ для глазъ
привыкихъ къ новой Русской печати. Еще должно
замѣтить, что Вукъ Стефановичъ и нѣкоторые другіе
новые Сербскіе Литераторы напрасно вздумали портить
древнюю Славянскую Азбуку изобрѣтеніемъ новыхъ
буквъ, и введеніемъ Ортографій, чуждой и дикой для
Славянъ. Вмѣсто того, чтобъ сближать Сербовъ съ
Рускими, и тѣмъ облегчать взаимную мѣну ихъ оте-
чественныхъ произведеній, они расторгаютъ союзъ,
заключенный между ихъ языками въ древнѣйшія вре-
мена принятіемъ Кириловскаго алфавита. По чему бы

³ „Ове године штампана є у Лајпщігу књига на коју треба да обрате пажіу ў лубитељи словенске књижевности: „Народне српске песме“ у три књиге, које је скупио и издао познати српски књижевник Вук Стефановић. Он є саставио српскую граматику, речник итд.“ — Прев. ред.

⁴ „Ово є речено за српске песме у Немачкој од стране Нема-
ца. Пожељно би било да на њих бар исту пажіу обрате и Словени
сродни Србима.“ — Прев. ред.

116

не удержать правописанія, которое употребляли Раичь
и другіе ученые и умные Сербы?“⁵

Сваки човек који је макар најмање вјешт у овоме послу,
одмах може познати да г. Рец[ензент] не разумије баш
најбоље оно о чему говори и да он није никакав учен
и знатан Рус, него или је какав полетарац, који тражи
славу у познању туђе литературе а не познаје ни своје
или може бити да је какав Србин који је негда нешто
писао међу нама, па му је сад онамо жао што други
хоће да буду паметнији од њега. Један немачки Рец[ен-
зент]⁶ истих наших пјесама каже (и доказује) му
управо (у 30. књ. Wiener Jahrbücher der Litteratur) да он
„aus eigenem oder fremden Antriebe über Dinge abspricht,
deren Elemente ihm fremd sind“ (својевољно, или навраћен
од кога, суди о ствар’ма од којих не зна ни азбуке).
Да би се о овој истини ученога немачког Рец[ензента]
без муке могли увјерити и они читатељи који немају
млого воље ни времена с оваким ствар’ма разбијати
главу, само ћу напоменути ово:

1) Он каже да ми (ја и ђекоји други нови списа-
тељи) с а д раздирамо „союз“ који је закључен међу
нашим и руским „языками въ древнъ йшъя времена
принятiемъ Кириловскаго алфавита;“⁷ а не зна да су

⁵ „Ова књига штампана је уредно и лепо у штампарији Брајт-
копфа и Хертела; само облици руских слова, који су у употреби у
Немачкој, нису више модерни и постају непријатни онима који
су навикли на нову руску штампу. Потребно је још приметити
да Вук Стефановић и неки други нови српски писци греше што
кваре стару словенску азбуку изналажењем нових слова и уво-
ђењем ортографије која је туђа и неприродна за Словене. Уместо
да зближују Србе и Русе и тиме олакшавају узајамну размену
њихових народних умотворина, они раскидају савез закључен
међу њиховим језицима у прастара времена усвајањем ћирилске
азбуке. Због чега не задржати правопис који су употребљавали
Рајић и други учени и паметни Срби?“ — Прев. ред.

⁶ То је био Јернеј Копитар. — Прим. ред.

⁷ „Језицима у стара времена усвајањем ћирилске азбуке.“
— Прев. ред.

117

Руси још прије сто година нашли за добро и оставили
Кириловски алфавит, с ортографијом заједно!

2) Тако исто он каже да је нама сад „напрасно“⁸ пало на ум кварити славенску азбуку измишљавањем нових слова, а не зна да су наши стари начинили ћ и μ још прије петсто година! А будући да се ћ писало и мјесто ћ (по руски *шь*) и мјесто ђ (по руски *дь*), тако се може рећи да су нам оба ова слова од старине.

3) Сад нека ми каже г. Рец[ензент] кака је то „чуждая и дикая для Славяња“ ортографија? ћ, ђ и μ наша су слова од старине; љ и њ то су права славенска и, тако исто уједно састављена, налазе се у најстаријим славенским рукописима. Тако остаје само ј, за које се може рећи да није славенско. Зато о њему ваља мало више проговорити. Да је ј (које друго ништа није него доље продужено i) слово ружно, и да се са славенским словима не слаже, то не може нико доказати, а да је у славенском језику нужно, о том се може сумњати само онај који управо не зна што је језик, што ли је писмо. А кад је нужно, само би пуки и најсујевјернији простак могао рећи да га зато не примимо што су га најприје Латини измислили и начинили. Такови би простак морао казати да су Руси прави јеретици што једнако примају различне науке и занате од Енглеза, од Француза и од Нијемаца, а још да чује да су већ и имена слова примили од Нијемаца, и више не уче по школама аз, буки, вједи, него а (α), бе, ве итд.! Но да се оканимо таких простака. Што је гођ добро и полезно, паметан човек прима и од свога непријатеља, а што је зло не само не прима ни од кога, него и своје баца и оставља. Још једно: да не спомињемо да су слова свију народа од једнијех, и да су латинска и славенска од грчкијех, него ево Петар је Велики од Ћирилових слова гражданска баш зато начинио, да би их што више приближио к латинскима, из

⁸ „Узалудно“ — Прев. ред.

118

којих је ђекоја управо узео, нпр. a, e, i, o, а ђекоја смо
и отприје имали једнака, нпр. К, М, Т.

Овђе је вриједно додати што каже, по Корекцурним
лисшовима руске грамайике, и по Исгорији руске лише-
райшуре и међу нама познати руски списатељ и грама-
тик, г, Никола Греч о (новим) руским словима.
Он вели (Ойый крашкой Исгорий Руской Лишерашуры.
Санктпетербургъ, 1822, страна 98 и 99): „Изобрѣтенѣе
и введенѣе гражданской печати составляютъ главную
эпоху въ нашей Литературѣ: посредствомъ оной видимо
отдѣлился языкъ общенародный, Рускій, отѣ церков-
наго, Славянскаго. Гражданская печать отличалась
отѣ церковной, во первыхъ почеркомъ, близкимъ къ
шрифту Латинскому, а во вторыхъ уничтоженіемъ
удареній и лишнихъ буквъ: З, И, ъ, ё, ă, д, дъ, ю, ј, њ.⁹
Сія азбука претерпѣла однако многія перемѣнны: Сѣ
1716. года введена опять буква И, а сѣ 1718. го V, сѣ
1733. го S вмѣсто З, а V и дъ исключены, также опять
принята буква Е, и сѣ того времени утвердился нынѣшній
Рускій алфавитъ. Конечно должно сожалѣть, что
при самомъ началѣ его употребленія, не случилось
при Петрѣ Великомъ такого человѣка, который
основалъ бы Рускую азбуку на истинныхъ свойствахъ
языка: всѣ усилія позднѣйшихъ Писателей, исправить
или перемѣнить оную въ нѣкоторыхъ частяхъ, были
тщетны“.¹⁰

⁹ Овђе ваља напоменути и я, које је још прије изостављено.

¹⁰ „Проналазак и увођење грађанског правописа чини главну прекретницу у нашој књижевности, то је утищало да се народни језик, руски, издвоји од црквеног, словенског. Грађански правопис разликовао се од црквеног прво обликом слова, а друго одбацивањем акцената и сувишних знакова: З, Н, ѕ, ї, є, ă, д, дъ, ю, ј, њ, ў. Ова азбука је, ипак, претрпела много промена. Од 1716. године уведено је слово И, а од 1718. г. V, од 1733. г. S уместо З, а V и дъ одбачени су, такође је опет примљено слово Э и од тога времена формирана је садашња руска азбука. За жаљење је да се у самом почетку употребе ове азбуке, за време Петра Великог, није појавио такав човек који би створио руску азбуку на основама стварних језичких особина. Сви напори каснијих писаца да је исправе или делимично измене били су узалудни.“ — Прев. ред.

119

Саме ове Гречеве ријечи могле би бити довољан одговор против ове рецензије. Кад су Руси могли изо-
ставити слова која њима (за њихов језик) не требају
и узети ново Э, које се нимало мање не разликује од
€ него ј од ї, можемо и ми изоставити она која нама
(за наш језик) не требају и узети друга, која нам требају.
Кад сам Греч тако јавно са жалости признаје да ни
данашња руска азбука није основана „на истинныхъ
свойствахъ языка“, то се само разумије да он мисли да
је ваљало још или старих слова избацивати, или нових
додавати, а без додавања нови слова не вјерујем да би
се још које могло избацити осим і или и ъ (које у руском
језику данас и није слово). Тако ја мислим, да се он
десио онда код Петра Великога да му, према својствима
рускога језика, ништа паметније не би могао казати
него да прими (или изнова да начини) ль, њ, ћ, ћ, ј и ћ,
а да изостави и или ї, й, Ѳ, ь, ъ, ѣ, э, ю, я.

4) Тако исто г. Рец[ензент] говори у вјетар и о орто-
графији Рајића и других учених и умних Срба. Рајићева
је најславнија рукотворина Ис̧шорија народа славенских,
за коју смо му дужни вјечну благодарност, и то само
ради неисказанога труда и родољубиве рев-
ности, али је у њој језик, као што је свима поз-
нато, никакав, тј. нити је славенски ни руски, а
још мање српски, него бесправилна смјеса ова сва три
језика, ишарана још к томе млоштвом туђих ријечи
без невоље (нпр. акциденцїа, арестъ, арміа,
лагеръ, караулъ, кондиціа, аттестаціа,
трактатъ, диштриктъ, потентатъ, по-
тенцїа, епистолїа, циркулъ, фамилїа,
квартиръ, конакъ, сандукъ, претензїо
итд.). А како је никакав језик, тако је никака
и ортографија. А од других учених и умних Срба не
знам кога мисли, ако не г. статскога совјетника и кава-
лера А. Стојковића, којега науци и јасним мис-
лима чест и поштење, али је у језику и у ортографији
он још црњи и гори од Рајића! За њега се управо може
рећи да је квар и о српски језик. То би он сам најлакше

120

сад признао (или барем позна о) да га ко наћера да
из својих српских књига прави граматику. Да ме
не мрзи досађивати читательима сад опет наново са
сувим ријечма, могло би се овђе додати довољно
примјера из књига обадва поменута списатеља, но
мислим да то није ни нужно, јер их сваки читатель може
и сам ласно наћи колико му је воља.

5) Да не би ко помислио да у Русији данас сви учени
људи о измишљавању нових слова мисле овако
као овај мој г. Рец[ензент], додаћу овђе још нешто
из петербургских учених новина, „Библіоірафическіе
лисійы“, које издаје славни руски литератор, г. над-
ворни совјетник и кавалер, Петар Ивановић
Кепен, који је прије три године путовао и по Сријему
(особито по Фрушкој Гори), а потом и по свој Немачкој.
У 18. Nr. (од 29. јунија ове [1825] године) ових новина,
на којима се потписује онај исти цензор („Александръ
Красовскїй“) који и на онима ђе је рецензија штам-
пана¹¹, стоји ово: „Изысканїе средствъ къ точному
выраженію всѣхъ звуковъ, употребляемыхъ человѣкомъ
въ рѣчи, занимало многихъ уже ученыхъ и цѣлыя Об-
щества. Совершеннымъ успѣхомъ въ семъ дѣлѣ по
нынѣ не увѣнчанъ еще ни одинъ опытъ. Но не должно
ли, по справедливости, благодаритъ всѣхъ тѣхъ, которые
предлагаютъ свѣту свой опыты по сему предмету?
Безъ сомнѣнія должно бы! Но, на самомъ дѣлѣ мы
видимъ совершенно противное. Каждая новизна
въ кругу Словесности почитается какъ бы расколомъ,
и, кто вводитъ оную, подвергается по крайней мѣрѣ
нареканіямъ Одного смущаетъ боязнѣ всего новаго;
другой готовъ умереть на битой дорогѣ, что бы только
не перескочить какого либо, какъ бы очарованнаго

11 Ово назначујем за оне који, не знајући добро руски, мисле
и другима (који још мање знаду) толкују да „печатать позволя-
ется“ значи да је заповиђено (!) да се штампа, а не знаду да „по-
зволяется“ не значи ништа више него дозволяется (допушта се),
које се у Русији још отприје неколико година штампа на свакој
књизи, као у Будиму одскора Imprimatur.

121

камня умо-преткновенія; третій по тщеславію, по раболѣ-
пству, или на конецъ и самъ не зная по чему, готовъ
вооружиться противъ новой буквы. Одно потомство,
или совершенно чуждые предмета прѣнія, въ семъ
случаѣ могутъ судить — sine ira et studio.

Если кто, не заботясь о какомъ либо десяткѣ (и то
между собою несогласныхъ) Этимологовъ, пишетъ
такъ, какъ говорятъ, желая, чтобы миліоны людей
могли удобнѣе понимать его: — виновенъ ли онъ?
Подлежитъ ли Литературному осужденію? — Если
кто вмѣсто польскихъ í и l (отличныхъ от n и t) для
выраженія подобныхъ же звуковъ у народа, пишущаго
Кирилловскими письменами, станетъ употреблять нь и
ль, соединивъ обѣ буквы вмѣстѣ, для сбереженія бумаги,
преступникъ ли онъ? — Или когда станетъ писать ћ
вмѣсто шь (также какъ и ѡ¹² или n, для означенія ня,
буквы употреблявшіяся уже въ Х вѣкѣ), заслуживаетъ
ли укоризны?¹³

Конечно трудно и непріятно привыкать къ новымъ
буквамъ,¹⁴ но признаемся, труднѣе еще помнить всѣ

¹² Тако је е њ начињено у новој Виндској граматици.

¹³ „Сіе ть у Кроатовъ пишется ch, а у Венгровъ ty. Имь
оканчиваются и собственныея имена, въ коихъ у насъ вмѣсто сего
стали употреблять ть, на пр. Brankovich, Бранковић, по нашему
Бранковичъ и.т.д.“

¹⁴ Многи учени људи и читава друштва интересовали су се
раније за изналажење начина за тачно изражавање свих гласова
које човек употребљава у говору. Ниједан покушај није дао пот-
пуни успех. Али зар не би требало бити правичан и одати при-
знање онима који друштву предлажу своја искуства у вези с овим
предметом? Без сумње требало би! У ствари, дешава се сасвим
обратно. Свака новйна у књижевним круговима сматра се као
„раскол“ и сваки онај који уводи ову новину у најмању руку под-
леже критици. Једног буни страх од свега што је ново; други је
готов да умре на устаљеном путу само да не би морао да прескочи
ма какав зачарани камен мудрости; трећи, због самохвалиса-
вости, ропске послушности или, најзад, и сам не знајући зашто,
готов је да се супротстави увођењу новог слова. Једино потом-
ство, или сасвим незаинтересовани људи у вези с овим, могли
би да суде — без мржње и наклоности.

122

разныя произношенія одной и той же буквы у разныхъ,
даже единоплеменныхъ и самыхъ близкихъ сосѣдей. —
Но каждый опытъ въ семъ родѣ заслуживаетъ вниманіе,
и рано или поздно конечно будетъ принятъ въ уваженіе
при составленій общей для всѣхъ языковъ азбуки.“

(Даница, Забавник за годину 1826,
Беч, 1825, I, 95—106; текст узет из
Државног издања СГПСп, Београд,
1895, II, 274—279)

Зар је крив онај који, не водећи рачуна о десетини етимолога
(који се и међусобно не слажу), пише онако како се говори у
жељи да га милиони људи могу боље разумети? Да ли такво лице
подлеже књижевној осуди? — Д: ли треба сматрати злочинцем
онога који се реши да уместо пољских ѝ и л (за разлику од п и т),
за изражавање сличних звукова у народу који употребљава ћири-
лицу, уведе нь и ль, везујући оба знака због уштеде хартије?
Или, ако почне писати ћ, уместо ть (такође као η) или п за озна-
чавање ня (слова која су се употребљавала још у Х веку), да ли он
заслужује прекор?

Свакако, тешко је и непријатно навикавати се на нова слова,
али треба признати да је још теже запамтити разне изговоре
истог слова код разних, чак и једноплемених и најближих, суседа.
Но сваки покушај у овој ствари заслужује пажњу и, раније или
касније, биће дакако узет у обзир приликом састављања оште
азбуке за све језике. — Прев. ред.

123

ПРИКАЗ КЊИГЕ „LA GUZLA“
ПРОСПЕРА МЕРИМЕА

У Паризу је изишла 1827. књига наших народних
пјесама под титлом: Гусла. У њој има око сто пјесама
преведених на француски у прози. Издатељ њен, који
се не потписује, каже у предговору да му је мати била
морлакиња (и пјесме ове назива он морлачкима)
а отац Талијан и да је он све ове пјесме преписао
у Далмацији од [х]ајдука Маглановића, да [их]
није мислио издавати, него да [их] сад, видећи да се оне
многима допадају, издаје у преводу. У почетку има образ
који представља Маглановића с гуслама. Пјесме
су заиста народне и нису рђаве. Ал' би им се права
цијена тек из оригинала опредијелити могла. Примје-
чанија је достојно што је ђусла мјесто гусле овдје
напечатано. Но далматински рјечници имају гусле у
јединственом числу!¹

(Сербске лѣшойиси, Будим, 1828, књ.
12, 154)

¹ Овај анонимно штампани чланак доносимо као Вуков на основу испитивања проф. Ђорђа Живановића (Око кайједре срйској језика у Паризу. — Прилози за књижевност, језик, исто- рију и фолклор, Београд, 1954, ХХ, св. 1—2, 52—55). — Прим. ред.

125

МИЛОШ СТОИЋЕВИЋ, ВОЈВОДА ПОЦЕРСКИ

Име је овога славнога јунака познато из народних песама наших и изван народа српскога. Ја овде не мислим његову славу умложити него ћу само, колико знам, да назначим из његова житија оно што сваки слушајући име његово може зажелети да зна.

Милош Стоићевић родио се у Поцерини у селу Врањској. У детињству своме научи по манастирима мало читати и писати. Прве године српске буне био је прост војник, а потом постане писар код грушићкога кнеза Илије Марковића, који је тада био као буљубаша у Поцерини. Кад Турци 1806. године пређу у Мачву и нахију шабачку попале и похарају, кнез Илија се преда Турцима и они га учине оборкнезом поцерским, али се Милош не хтедне предати (премда су му Турци матер били заробили), него побегне у шуму и стане сам купити чету. Уто Црни Ђорђије стигне одоздо, те Турке узбије и њега постави војводом поцерским и назове га својим посинком, а његовоме бившем господару једва остане живот. — Те се јесени Милош на Мишару показао достојан имена и чина свога, а кад Турци потом побегну, он се у Китогу особито обогати и, између осталога блага, задобије са бљ у Кулинову. На тој су сабљи били исписани берати (дипломе од села и заслуга) фамилије Кулинове, зато му је родбина његова давала за њу онолико злата ко-

126

лико она претегне, но он заиште све српско робље
што су Турци оне године из нахије шабачке одвели.
Родбина Кулинова, и да је хтела, то није могла дати,
јер је робље било испрепродавано и разведено по свему
царству турскоме. Тако Кулинова сабља остане у њега,
а кад се Шабац преда, онда и матер избави из ропства.

Године 1807. и 1809. Милош је славно војевао око
Дрине. Свима је читатељима из народних песама поз-
нат његов мејдан с Мехом Оругцијем 1809.
године.

Године 1810. појави се у Поцерини некакав хајдук
Прело. Од Црнога Ђорђија и од Совета била је
заповест да сваки војвода у својој кнежевини мора
хајдуке гонити и плаћати штету коју они почине. Тако
дознавши Милош да је Прело негде у шуми на даништу,
дитне се тамо с неколико момка да га ухвати и убије,
а кад дође близу онога места где је Прело био, онда
отрчи пред момцима напред и, опазивши Прела, учини
јуриш на њ, вичући: „Предај се!“ Прело западне за дрво,
па окренувши у њега запету пушку, повиче: „Натраг,
војвода, погинућеш!“ А кад Милош не хтедне уступити,
онда Прело дâ пушци ватру, те га мртва обори с коња
на земљу, па побегне у шуму. Тако погине јунак, кога
ће се име певати „докле тече сунца и мјесеца“. И Прела
потом убију, али Милоша не поврате.

По смрти Милошевој постане војвода поцерски
његов брат Јанко, који се (као недостојан свога бра-
та) 1813. године у Лешници преда Турцима, те тако
Кулинова фамилија опет добије сабљу без икака откупа
натраг, а њега Турци одведу као роба чак у Цариград, и
тамо негде умре, претрпивши свакојаку муку и срамоту.

Милош је био малога раста, пошироких уста и ду-
гуљастих образа, смеђе косе и танких подугачких бркова,
врло весео и шаљив, а јунак неисказани. Млого је ње-
говом јунаштву помагало што је све помишљао на
Милоша Обилића који је, као што се пева и
приповеда, такођер био из Поцерине, а кажу да га је и

127

НАРОДНЕ СРПСКЕ
ПЈЕСМЕ.

СКУПИО И НА СВИЈЕТ ИЗДАО
В У К СТЕФ. КАРАЏИЋ,

(Јадранин из Тршића, а од старине
Дробњак из Петнице,)

Философије доктор, учени друштва: Санкт-
петербурскога вољнога љубитеља Руске Сло-
весности, Краковскога, Тирингско-Саксон-
скога за истраживање отач. старине, Краљев-
ско-Гетингскога, и Московскога историје и
старине Росијске член кореспондент, и бивши
президент славнога магистрата наије и вароши
Београдске.

КЊИГА ЧЕТВРТА,
у којој су различне јуначке. пјесме.

У БЕЧУ,
у штампарији Јерменскога манастира
1833.

ОБЈАВЉЕНИЈЕ О ЧЕТВРТОЈ КЊИЗИ
НАРОДНИХ ПЕСАМА ТЗВ. „ЛАЈПЦИШКОГ“
ИЗДАЊА (1833)

Свима је готово читатељима нашима познато да су
наше народне песме преводили Немци, Руси и Англези
на своје језике и да су оне имену српскоме особиту
(готово сасвим нову) славу и чест у Европи учиниле.
Да и народ наш ово драгоцено благо своје милује и
уважава, довољно се види из тога што су оне песме,
које су у Липисци 1823. и 1824. године штампане (по
хиљаду егземплара од сваке књиге), готово све распро-
дане. Зато се надам да ће се сваки наш родољубиви
читатељ, без икаке моје молбе и препоручивања, радо
на ову књигу пренумерирати и тако помоћи да она,
на чест и на славу народа нашега и на радосну забаву
свакога читатеља, на свет изиђе.

Ова ће четврта књига бити онолика као што
су и оне три које су штампане у Липисци (око 20 штампа-
них табака). У њој ће бити различне (досад нештам-
пане) јуначке песме од најстаријих времена до нашега
нараштаја, као што су, отприлике, оне у другој
и у трећој књизи поменутога липијског изданија.
И цена јој је за пренумеранте 1 форинту и 20
крајцара у сребру или 3 форинте и 20 крајцара В. В.
(а пошто изиђе на свет биће скупља). Ко год пошље
десет пренумеранта, добиће једну књигу на дар. Време
пренумерације трајаће до конца месеца априлија ове
године. Гг. скупитеље покорно молим, што скупе пре-

9 Вук Караџић

129

ПОСВЕТА ЧЕТВРТОЈ КЊИЗИ НАРОДНИХ ПЕСАМА
ТЗВ. „ЛАЈПЦИШКОГ“ ИЗДАЊА

Его Высокопревосходительству, Господину Рос-
сійско-Императорскому дѣствительному тайному со-
вѣтнику, сенатору, дѣствительному камергеру, чрез-
вычайному и полномочному послу при Его Величествѣ
Императорѣ Австріискомъ, всѣхъ Российскихъ и разныхъ
иностранныхъ орденовъ кавалеру Димитрію Павло-
вичу Татищеву.

Ваше Высокопревасходительство,
Милостивѣйшій Государь!

Сербская словесность въ настоящее время уподоб-
ляется возражающемуся юному растѣнію, которое
не иначе можетъ возрастать и достигать своего совер-
шенства, какъ при посредствѣ лучей солнечныхъ, со-
общаюихъ ему жизнь и красоту. Посвящая сію книгу
Сербскихъ народныхъ пѣсенъ високому имени Вашего
Высокопревосходительства, я совершенно увѣрень что
оно украсивъ ее, не только возбудитъ въ соотечественни-
кахъ моихъ особенное вниманіе къ содержащимся въ-
ней піитическимъ изліянія къ народнаго духа, но и про-

9*

131

Из треће књиге:

2) Пошетао од Будима краљу;

4) Вино пије Новак и Радивој;

7) Још од зоре нема ни помена;

9) Вино пије од Јањока краљу;

10) Књигу пише Новљанин Алија;

11) Још зорица не забијељела;

16) Кад се жени Ришњанин хација;

21) Вино пију млади Црногорци.

К ономе што сам о Подруговићу казао у првој
књизи на страни XXXIII, додаћу овде још и ово. Он
се по оцузао Гавриловић, па суга Подругом
и Подруговићем зато прозвали што је био врло
велики, тј. по другога човека. Ја га у почетку
1815. године нађем у Карловцима (у Срему) у највећем
сиромаштву, где у риту сече трску и на леђима доноси
у варощ, те продаје и тако се храни, и кад дознам колико
и какових зна песама, дам му на дан колико му треба
да може живети и почнем од њега песме слушати и
преписивати. Пошто ове готово све песме у Карловцима
од њега препишем, узмем га уочи Цвети са собом на
кола и одведем у манастир Шишатовац, мислећи да
онде (где сам код ондашњега архимандрита, а садаш-
њега владике карлштатскога, високопреосвештенога
господина Лукијана Мушицкога имао го-
сподски квартир и сваку другу згоду и потребу) препи-
сујем све песме које он зна. Но кад се онда испред
Васкрсенија у Србији подигне буна на Турке, и њему
као да уђе сто шиљака под кожу. Једва га којекако
задржим око Васкрсенија, те препишем неколике од
оних песама које ми је путем идући из Карловаца на
колима казивао, па га одмах по Васкрсенију узмем на
кола и одведем у Митровицу, те оданде пређе у Србију
да се наново бије с Турцима. Пошто се оне јесени Срби
умире с Турцима, он отиде у Босну и проврљавши ко-
јекуда по своме пређашњем обичају, састави неколико
коња и намести се негде у нахији сребрничкој да живи

134

као кириција, но наскоро потом испребијају га некако
Турци, па умре од убоја. Кад сам ја од њега песме
преписивао, не знам је ли био што старији од четрдесет
година. Био је паметан и, као хајдук, поштен човек.
Врло је радо којешта весело и шаљиво приповедао,
али се при том нигда није смејао, него је све био мало
као намрштен. Он је знао још најмање сто јуначких
песама, све оваких као што су ове које сам од њега
преписао, а особито од којекаких приморских и босан-
ских и херцеговачких хајдука и четобаша.¹ Никога ја
до данас нисам нашао да онако песме зна као он што
је знао. Његова је свака песма била добра, јер је он
(особито како није певао, него само казивао²),
песме разумевао и осећао и мислио је шта говори.

## II Од слепца Филипа Вишњића (родом из преко Дрине из села Међаша у нахији зворничкој):

Из друге књиге:

4) Збор зборила господа хришћанска;

30) Поранио Краљевићу Марко.

Из треће књиге:

17) Књигу пише беже Љубовићу;

22) Протужило самоуче ђаче;

26) Боже мили! чуда великога!

27) Полећеше два врана гаврана;

¹ И сад имам на једној хартији написано руком мога брату-
чеда, покојнога Обрада Томића, који је Подруговића
још отпре познавао и са мном га у Карловцима упознао, да
Подруговић зна петнаест песама од самога
Мијата харамбаше.

² Песме се, и женске и јуначке, казују као кад човек чита
из књиге, тако да се познаје и стих и одмор (caesura). Стари људи
песме деци више казују него певају. Сила људи и жена
има које је млого лакше намолити да песму казују, него
да певају.

135

28) Вино пију три српске војводе;

29) Војску купи Кулин-капетане;

30) Полећела два врана гаврана;

31) Закукала сиња кукавица;

32) Затјече се паша Али-паша;

33) Још ни зоре ни бијела дана;

34) Често књиге земљу прелазише.

Филип је Вишњић прешао у Србију 1809. године,
кад се српска војска онога лета испреко Дрине натраг
вратила, и после тога до 1813. године једнако је живео
по српским логорима око Дрине (1810. године био је у
Лозници у муасери, кад су Богићевић Анто,
Милош Поцерац и Бакал Милосав бра-
нили Лозницу од Турака, као што се пева у 32. песми
треће књиге). Кад Турци 1813. године опет обладају
Србијом, и он с фамилијом својом пребегне у Срем
и намести се у селу Грку. Чујући ја да он зна лепих
песама, особито од Кара-Ђорђијна времена, добавим
га у Шишатовац 1815. године (пошто ме Подруговић
остави), те онде од њега препишем како ове песме које
су штампане, тако и још три од Кара-Ђорђијна времена
које сам оставио да њима, ако бог дâ здравље, зачиним
пету књигу. Ја зацело мислим да је ове све нове песме,
од Кара-Ђорђијна времена, Филип сâм спева о. Како
ми је казивао, он је ослепио у младости од богиња и
потом је ишао не само по целоме босанском пашалуку,
него и у Скадар, те просио певајући уз гусле. Ја сам га
онда наговарао да иде опет у Србију, желећи да би онамо
још коју песму спевао, но никако га на то нисам могао
наговорити, јер му је било врло добро у Срему. Где је
год дошао, људи су га због његових песама частили и
даривали. Сина је свога био дао у Грку у школу. Имао
је свога коња и таљиге и чисто се био погосподио.
Пре неколике године чуо сам да је и умро у Грку. Кад
сам ја од њега песме преписивао, било му је око педесет
година.

136

III Од старца Милије (родом из Херцеговине од Колашина, па за Кара-Ђорђијна времена добежао у Србију и наместио се у нахији пожешкој):

Из друге књиге:

13) Откако је свијет постануо;

15) Нетко бјеше Страхинићу бане.

Из треће књиге:

1) Подиже се Црнојевић Иво;

14) Књигу пише Гавран арамбаша.

Чувши ја 1820. године у Крагујевцу да Милија особито зна песму о Женидби Максима Црнојевића и о Бановићу Страхињи (које сам ја обе песме још од детињства којекако знао и потом од млого људи слушао и преписане имао, али ми ниједна није била сасвим по вољи), замолим се неколико пута њиховој светлости, господару Милошу Обреновићу, да би ми га у Крагујевац добавио или мене у нахију пожешку к њему послао. Но, при свему обећавању њихове светлости, некако ми ова молба остане онда неиспуњена. Вративши се ја у пролеће 1821. године из Србије у Беч, молио сам писмено како њихову светлост, тако и покојнога Васу Поповића, бившега онда главнога кнеза у нахији пожешкој, да би ми се те две песме од Милије преписале и послале, но ни то ми се не могне учинити. Кад у јесен 1822. године, на позивање њихове светлости, дођем опет у Крагујевац, њихова светлост, опоменувши се мојих усмених и писмених молби, у онај исти час кад на диванани преда њих изиђем и, пољубивши им скут, станем се с њима поздрављати, дозову из канцеларије свога писара Лазара Теодоровића (садашњега старешину српске депутатије у Цариграду) и смејући се кажу му: „Лазо! Пиши кнезу Васу да је дошао Вук, него и он одмах нек иде амо и старца Милију жива нека доведе или мртва нека донесе,

137

а нека уреди ко ће му код куће, место њега, радити док
се он одовуд врати.“ После неколико дана дође кнез
Васа и доведе старца Милију. Али кад се с Милијом
састанем, онда ми се тек радост окрене на нову тегобу
и муку: не само што он, као и остали готово сви
певачи (који су само певачи), није знао песме
казивати редом до само певати, него, без
ракије³, није хтео ни запевати, а како мало сркне ракије
он се, ионако које од старости, које од рана (јер му је
сва глава била исечена тукући се негда с некаким Тур-
цима из Колашина), слаб будући, тако забуни да није
свагда редом знао ни певати! Видећи ја то, ништа друго
нисам знао чинити него сам гледао да ми сваку песму
пева по неколико пута, док је нисам толико упамтио да
сам могао познати кад се што прескочи, па сам га онда
молио те ми је певао полако (растежући речи), а ја
сам за њим писао што сам брже могао. А кад сам коју
песму тако написао, онда ми је он опет морао певати,
а ја сам гледао у мој рукопис да видим је ли све добро
написано.⁴ Тако сам око ове четири песме провео више
од петнаест дана. — Милија је знао још млого онаких
песама, као што је она четрнаеста у трећој књизи, али
ми се није дало да још коју препишем. Њему се већ
било мало досадило онде беспослену седећи и мени
певајући, а уз то још нађе се људи (какових се обично
код млогих дворова налази) који се највише о том брину
како ће од свачега шалу и смеј заметнути, те му кажу:

³ Он није имао обичаја пити ракију из онога суда у коме му се донесе, него је саспе у чутуру, коју је у јанцику носио, па после певајући припија сваки час помало. Ко се год деси код њега, он му наздрави кад хоће да пије, а пошто се напије, остави чутуру опет у јанцик, не пруживши је никоме. Кад би га ко онда запитао каква је ракија, он је имао обичај, стресавши се и намргодивши, одговорити: „Зла, синко, и грдна, не море грђа бити, не дао ти бог пити је!“

⁴ Како старац Милија, тако и други гдекоји певачи, молили су ме у оваким догађајима да им прочитам песму, и колико су се радовали слушајући је онако као што је они знаду, толико су се чудили како сам ја све тако могао написати.

138

„Куд си ти, стар и паметан човек, пристао за будалом?
Зар не видиш да је Вук луд и беспослен човек, којему је
само до песама и до беспослица којекаких? Ако ти њега
узаслушаш, теби ће читава јесен овде пропасти, него
иди кући, те гледај свој посао.“ И тако га подговоре,
те једно јутро, примивши од њихове светлости пристојни
поклон за дојакошњу дангубу, отиде из Крагујевца
кријући од мене. — Кад сам прошавших година питао
за њ, казали су ми да је умро.

IV Од старца Рашка (родом из Колашина, па још у почетку српске буне на дахије добежао у Србију и наместио се у нахији јагодинској у селу Сабанти):

Из друге књиге:

5) Град градила три брата рођена;

8) Вино пије силан цар Стјепане;

9) Побоље се српски цар Стјепане;

10) Састала се четири табора;

11) Службу служи славни кнез Лазаре.

Из треће књиге:

5) Вино пије Старина Новаче;

6) Још зорица не забијелила;

13) Још зорица не забијелила.

Из четврте књиге:

18) Дозивао царе Сулемане;

43) Знате л', браћо, јесте л' запамтили?

По свој прилици је Рашко ову последњу песму сам
спевао у логору на Делиграду, јер је ја ни од кога тако
по реду нисам могао чути као од њега, а и они од којих
сам је слушао, сви су ми казивали да су је на Делиграду
чули од њега и да ју⁵ је он онде често певао Петру
Добрињцу.

⁵ Ово је ју, у оваком догађају (где после овога местоименија иде глагол је), од велике помоћи.

139

V Од некога Стојана хајдука, родом однекуд из Херцеговине (па га ја 1820. године нађем у Брусници код њиховога сијатељства господара Јована Обреновића, где је био затворен што је, дошавши из хајдука, убио некаку бабу, за коју је мислио да му је, као вештица, дете изела):

Из треће књиге:

8) Откако је свијет постануо;

15) Вино пије тридест капетана.

Из четврте књиге:

4) Књигу пише Жура Вукашине.

Ову последњу песму (О смртни војводе Момчила и о женидби краља Вукашина) имао сам још од петорице, од свакога мало друкчије, преписану, тј. једну од мога оца, једну од старца Рашка, једну од једнога човека из нахије рудничке, једну ми послао кнез Васа Поповић (гледај XVIII), а једнуг. Ђука Марковић, член Магистрата шабачкога и капетан посавски — но од свију ми се ова Стојанова (с којом се и Рашкова доста слагала) најбоља учинила. Ја сам од Стојана преписао још неколике лепе песме, а млого ми их је певао које нисам могао преписати, јер сам онда хитио у Крагујевац, а после кад запитам за њ, кажу ми да се опет похајдучио и утекао у Херцеговину.

VI Од Ђуре Милутиновића Црногорца (он је као слепац, негде око 1809. године, донео Кара-Ђорђији писмо од црногорскога владике, па потом и заостао у Србији, где је до 1813. године имао нешто плате као пензију, а 1814. године отиде у друштву с осталим Србима у Бесарабију, где је такођер примао понешто на годину, но 1817. године, оставивши своју плату у Бесарабији, врати се опет у Србију и од тога времена живи у Београду у двору њихове светлости. За Кара-Ђорђијна времена ишао је у Београду у Велику

140

школу, и сила је пута знао лекцију боље него иједан од
ђака, а сад је у Београду најбољи скупитељ пренумеран-
та):

Из треће књиге:

18) Свадила се два брата рођена;

19) Боже мили, чуда великога!

23) Паша паде на Дољане равне;

24) Мамут везир вијећ учинио.

Из четврте књиге:

39) Процвиљеле три српске војводе;

42) Књигу пише попе Љешевићу.

Прву од ове две песме из четврте књиге најпре сам преписао у Крагујевцу 1820. године од бившега старо-влашкога кнеза и за Кара-Ђорђијна времена војводе Максима Рашковића, потом од Ђуре Ми-лутиновића, а најпосле ми је послао и кнез Васа Поповић. У главној ствари слаба је разлика била између ових трију песама, али, што се тиче реда, ова ми се Ђурина најбоља учинила. Ја имам од Ђуре још неко-лико лепих песама, које унапредак мислим штампати.

VII Од слепца Гаје Балаћа, родом из Хрватске из личке регементе (но сад је у Србији, и ја сам песме од њега преписивао у Крагујевцу 1830. године):

Из четврте књиге:

4) Цар честити диван учинио;

16) Вино пију Новак и Радивој;

31) Вино пију два Куртића млада;

33) Мили боже, чуда големога!

34) Протужило тридест и пет друга;

38) Полећела два врана гаврана;

40) Синоћ паша на Језера паде.

И од Гаје имам још неколике песме за штампање.

141

VIII Од слепице Живане, која је седела у Земуну
а родом је била однекуд из Србије, и као слепица ишла
је чак и по Бугарској:

Из четврте књиге:

1) Свеца слави српски цар Степане;

2) Што протужи рано у недељу;

7) Пројездише до два побратима;

8) Шатор пење Краљевићу Марко;

13) Служио је Љутица Богдане;

22) Вино пију шездесет Сењана.

И од Живане имам још песама за штампање.

IX Од Анђелка Вуковића, родом из Косова
из села Ораховца у нахији вучитрнској, па убивши не-
кака Турчина Синана (о њему је песма четрдесет пета
у овој књизи), добежи амо међу Србе и постане момак
код њихове светлости:

Из треће књиге:

12) Књигу пише од Удбине Панџа;

20) Изгуби се пашина јабука.

Из четврте књиге:

27) Вино пију тридесет Сењана;

45) Фала богу, фала јединоме!

Ову је последњу песму Анђелко спевао 1821.
године путујући са мном два дана из Крагујевца у Бео-
град, па онде заокупи једнога трговца, те му је ноћу
препише и сутридан је мени преда. О истини историје
њене толико ми је Анђелко приповедао још пре него је
песму спевао да је Синан, који му је још отпре претио
сretавши се с њим, ударио на њ да га убије, но он убио
њега и потом побегао амо међу Србе. Анђелко је онда,
кад је ову песму спевао, био момак око тридесет пет

142

година, раста је средњега, леп, црномањаст, добар и
побожан човек, али велики јунак (на Чачку га је 1815.
године, баш кад је дошао из Косова, ударило пушчано
тане усред прсију, па изишло на леђа).

Х Од једнога трговца из Босне, који
се 1815. године (пребегавши 1813. године из Србије)
бавио у Карловцима у Срему:

Из друге књиге:

24) Султан царе у Косово сиђе;

31) Разбоље се војвода Дојчине.

Из четврте књиге:

12) Нешто пишти у Стамболу граду.

ХІ Од Грује Механцијћа из Сентомаша
(у Бачкој), с којим сам у јесен 1829. године контумацирао
у Земуну:

Из четврте књиге:

6) Коње јашу до два побратима;

11) Љуто тужи Ђурађ Чарнојевић;

37) Пије вино Србин Тукелија.

XII Од двојице Црногораца (Филипа Бошко-
вића Бјелопавлића из Мартинића и Мило-
вана Мушкина из Пипера из Црнаца), који
су 1822. године у јесен били дошли у Крагујевац:

Из четврте књиге:

46) Бијела је кликовала вила;

47) Фала богу! Фала јединоме!

Ове су две песмице особито важне због гдекојих
разлика у језику, ншр. не само те место ће (као што
је напоменуто у предговору к првој књизи на страни
XXXVI), него и обље место обје; цмилити

143

место цвилити; љуђи место људи; и каживати место казивати. Ово би све ваљало онамо на месту добро истражити и описати, јер у овим песмицама има и „go ūodne wē“, и „ja hy“; „obљe“, и „bjeý“ итд.

XIII Од једнога сељака из рудничке нахије:

Из друге књиге:

25) Боже мили, на свем тебе фала!

Из треће књиге:

35) Још зорица не забијелила.

Из четврте књиге:

44) Виче вила с Рудничке планине.

XIV Од некога Рова, момка њиховога сијатељства господара Јована Обреновића:

Из прве књиге:

404) Храни мајка девет милих сина;

405) Два су бора напоредо расла.

Од Рова имам још једну лепу песмицу за штампање.

XV Од неке слепице Степаније из Јадра:

Из друге књиге:

1) Мили боже, чуда великога!

2) Боже мили, чуда великога!

3) Збор зборила господа хришћанска;

19) Пошетала царица Милица.

Ову последњу песму био ми је послао и високопреподобни г. Платон Атанацковић, садашњи игуман манастира Шишатовца, готово сасвим оваку.

144

XVI Од Павла Ирића, родом из нахије ужичке, који је био хајдук а потом момак код њихове светлости:

Из друге књиге:

33) Пошетала Ђурђева Јерина;

38) Боже мили, чуда великога!

XVII Из треће књиге:

17) Полетио соко птица сива;

18) Кад Лазару одсекоше главу;

21) Уранила Косовка девојка.

Из четврте књиге:

9) Поранио Краљевићу Марко.

Послао ми је 1817. године садашњи карлштатски владика, високопреосвештени господин Лукијан Мушицки, а он их је преко некога од својих млађих преписао од неке слепице која је у Гргуревцима седила. Господин ми је Мушицки још 1815. године дао неколико јуначких песама (О високом Стефану, О Ђурђу Смедеревцу итд.), које зато досад нисам штампао, што све очекујем не би ли где нашао какога певача да ми их мало боље по реду каже. А и из садашње епархије своје послао ми је пре четири године велики свежањ различних народних песама, из којих ће их се моћи лепих за штампу изабрати.

XVIII Покојни Васа Поповић, бивши главни кнез нахије пожешке, послао ми је у неколико пута око сто написаних табака јуначких песама које су, као што се види, писала четири писара. Највише их је писао неки Марко Немањић, син попа Филипа⁶,

⁶ Поп Филип је био знатан певач, а уз гусле ударати може бити да нико није знао боље од њега (и умро је готово с гуслима у руци: о његовом крсном имену, о Лучину дне — 1820. године — кад је он увече седио те ударао у гусле и певао, окине се пиштољ некога од његових гостију, који је поред њега седио, те га убије), а и Марко је врло добар певач.

10 Вук Караџић

145

бившега за Кара-Ђорђијна времена војводе у нахији
новопазарској, а млого их има које је писар г. Јована
Мићића, сердара ужичке нахије, преписивао од
свога господара, коме су и њихова светлост на моју
молбу за то препоручивали. За остале пак не знам ко
их је писао. Од оних што их писао Марко Немањић,
у овој су четвртој књизи:

5) Често књиге земљу прехођаху;

15) Поранио Облак Радосаве;

17) Вино пије Старина Новаче;

19) Хвала богу, хвала јединоме!

20) Хвала богу, хвала јединоме!

24) Вино пије бане Задранине;

28) Кад се жени Сењанине Иво;

29) Санак снила Иванова мајка;

30) Мили боже, чуда великога!

32) Књигу пише царе од Стамбола;

35) Вино пије Мијат харамбаша;

36) Мили боже, чуда великога!

41) Књигу пише Хасанагиница — је од оних,
што је Мићић казивао своме писару.

XIX Из ове књиге:

10) Два се брата врло миловала;

25) Кулу гради Нуко Новљанине;

26) Пију вино до два побратима.

послао ми је у Крагујевац 1859. године прота шабачки,
преч[асни] господин Јован Павловић, а он је
у Шапцу преписао од некакога трговца из Босне.

XX Из књиге друге:

I) Цар Мурате у Косово паде;

II) Да је коме послушати било;

III) Славу слави српски кнез Лазаре;

IV) Побратиме, Косанчић Иване!

V) Који оно добар јунак бјеше.

146

вим догађајима доста пута нисам могао ништа друго
чинити, него поклоним што малим девојчицама које још
за тај стид не знаду, те почну певати а велике их онда
стану поправљати (често карајући: „Није тако, ђаволе!“),
док се и оне мало-помало не ослободе и не обезобразе.

Осим ових поменутих лица којијех су песме
или све или само неке већ наштампане и ова су ми
господа, уважавајући ову драгоцену народност своју,
слала песама од којих још ниједна није штампата:
познати родољубац српски Сава Текелија;
Аврам Пантић, парох шидски; Стефан Фе-
ренчевић, парох сомборски; Филип Петро-
вић, парох земунски; Павле Берић, садашњи
секретар њихове екселенције господина архиепископа
и митрополита карловачког; Никола Аџијћ,
садашњи директор школски у генералату варадинскоме;
Кузман Севкић, канцелиста Магистрата сомбор-
скога; Петар Марковић, писар Магистрата
крагујевачкога; Јован Хаџи-Трифковић, пи-
сар гружански; Адам Драгосављевић, учи-
тељ вуковарски; Лазар Марјановић, грчки
учитель из Земуна; Јустин Михаиловић, трго-
вац из Вуковара; Ђорђије Романчић, трговац
из Земуна; Марко Утвић (за кога засад нити знам
ко је ни откуда је, него ми је песме од њега послао
г. Јован Берић из Будима); г. Милосав
Здравковић, старешина нахије ћупријске, г. Ми-
лутин Ђорђијевић, капетан лепенички, и г.
Павле Даниловић, капетан ваљевске Посавине,
били су ми обрекли скупити песама и прва двојица
казивали су ми да су нешто скупили били, но до данас
ни од једнога још ништа нисам примио.

2.

Као што сам казивао и у објављенију, ја имам и
за пету књигу изабраних песама, из различних
времена и од различних догађаја, као што су отприлике
и ове у четвртој књизи, а кад бих сам штампао

150

без избора све песме које имам, јамачно би било још
пет оволиких књига. Будући да су мене гдекоји
наши књижевници јавно кривили што песме избира
ам не штампам све с реда, зато ћу да кажем овде штогод
и о томе. Ја мислим да је свака народна песма добра
и лепа, само ваља наћи правога певача који је зна као
што треба. Ја сам казао и у предговору к првој књизи
на страни тридесет и другој: „Једних пјесама различно
пјевање по народу показује, очевидно, да све пјесме нису
одмах (у првом почетку своме) постале онаке какве су,
него један почне и састави што како он зна, па послије
идући од уста до уста расте и кити се, а кашто се и
умаљује и квари, јер како гођ што један човек љепше
и јасније говори од другога, тако се и пјесма пјева и
казује.“ Рђав певач и добру песму рђаво упамти и покварено је другоме пева и казује, а добар певач и рђаву песму поправи према осталим песмама које он зна.
Тако, ја мислим да какав Подруговић данас чује најгору песму, он би је после неколика дана казао онако лепо по реду као што су и остале његове песме, или је не би никако ни упамтио, него би казао да је то будалаштина која није за памћење ни за казивање. Истина да у народним песмама (као готово ни у каквим) не треба тражити истините историје, али приповетка, која је у јуначким песмама најглавнија ствар, у песми од доброга певача никад није сасвим противна здравоме народном и у песмама обичном разуму. А рђаве ће песме од рђавих певача најбоље показати примери: 1) У првој књизи Забава ї. Стјејућа на страни 201. и 202. пева Ненад у народној песми да је Краљевић Марко носио пушку кад се тукао с вилом, а народ наш не само што зна да у време Краљевића Марка није било пушака, него се још приповеда да је Марко, кад је први пут пушку видео, и да огледа њену силу себи руку из ње пробио, утекао с овога света, рекавши: „Сад најгора рђа може убити најбољега јунака.“ 2) Она песма у Српској Јичели за годину 1830. на страни 117/124 није

151

друго ништа него од рђавога певача песма 36. из друге
књиге, и тако је покварена и искрпљена речима из раз-
личних других песама, да на млого места нема ни пра-
вога смисла ни реда, него онако као кад човек бунца
у болести па говори коју с брда, коју с дола, нпр. мати
храни децу с преслицом и с трудом и вели-
ком муком а дете јој у златној колевци;
Марјан се заклиње у лову, а не зна се заштво; сабља му
сломљена, а нити се зна ода шта, ни зашто се
то казује итд. 3) У Ружици за годину 1832. на страни
53. и 54. стоји у песмици како је Угричић Мата убио
Богдана, а Богданова сестра отровала Мату па казала:

Волем биши морској риби храна,
Неи' љубиши брацу и душмана.

Сад ко управо не познаје народних наших песама,
нека ми каже шта је то? Откуда ту уједанпут морска
риба и како она девојка да јој буде храна? Како ли
би она љубила брацу и душмана? Али ко познаје
народне наше песме, онај ће одмах казати да је то буда-
лаштина од певача који је, не мислећи шта говори,
покупио речи из других песама, па их метнуо овде где
им није места, јер има песма како је испреко мора Ишер-
лија Јова убио Богдана што му није хтео сестре да дâ,
па покупио сватове и повео девојку, а кад су дошли на
море, онда она рекла:

Мили куме и ручни девере!
Одреш'їше ми свилене йаћеле,
Да умијем моје бело лице,
Да не идем ірдна међ'девере.

А кад јој одрешили, а она скочила у море, говорећи:

Волим биши морским рибам' храна,
Неіо љуба мої брала крвника.

Из ова три примера може паметан човек довољно
видети како рђави певачи песме кваре и да је нужно

152

песме избирати. Кад би се од каке врло старе песме, или макар и од новије, али од особитога и ретког догађаја, нашле само неколике врсте, па макар се ни оне не могле разумети, опет би их било вредно штампати, али од обичних догађаја, код толиких добрих и лепих песама, штампати песме рђаве и луде, ја мислим да би била права будалаштина. Да би пак човек могао добру песму од рђаве разликовати, он мора песме познавати и разумевати, а то је за данашње наше књижевнике доста тешко. Ове речи мислим да ми ниједан од њих, који је паметан, неће за зло примити, а још мање себи за срамоту, јер није никака срамота не знати оно што човек није учио. Ако су наше народне песме и постале само од простога народа, опет не треба мислити да их сваки наш књижевник, без икаке у том науке и преправе, може разумети. За г. Симу Милутиновића могло се и пре шест година мислити да наше народне песме разуме боље него иједан од наших књижевника, јер се више од свију мешао с народом који песме пева и приповеда, па опет, толкујући их г. Герхарду у Липисци⁸, није свуда правога смисла погодио, нпр. где се у другој књизи на страни 129. каже за дервишева коња:

> На глави му маха сцамболија.

Они су превели:

> Das ein Federbusch aus Stambol schmückte — (који је украшен био стамболском перјаницом!), а стамболоја онде значи стамболска (велика) зобница (торба, из које коњи зоб једу), и то је по разуму управо као што треба: господар пије, а коњ зоб зобље. Из исте књиге са стране 294. стих (који је пословица):

> Хранишељ је као и родишељ

⁸) Wila. Serbische Volkslieder und Heldenmährchen von W. Gerhard. Leipzig. 1828. Verlag von Joh. Ambr. Barth. две књиге.

153

преведен је:

*Denn der Zögling gleicht gewiss dem Vater* — (јер је дете као и отац му!), а то је сасвим наопако! Из књиге треће са стране 171. стих (који је такођер као пословица):

У творбици танка брашњеница

тј. торба је рђав амбар или магацин, јер се у њој млого не може понети — преведен је:

*Ja (es fehlt) sogar an Brocken im Tornister* — (нестало и мрва у торби!) итд. Но, управо узевши, ни овим се погрешкама не треба чудити. Ја сам се родио и одрастао у кући где су које дед и стриц, које различни други Херцеговци, који су готово сваке године на зимовање долазили, по целу зиму песме певали и казивали, потом сам по логорима, како на Дрини и у Лозници (1804. и 1807. године), тако и у Кладову (1811. године) и у Неготину и у Брзој Паланци (1812. и 1813. године) с великом жељом и радости песме слушао и певаче трајио и призивао⁹, и ево двадесет година како песме трајим и купим, па се опет нађе у њима места (не спомињући појединих речи, које у живом језику нико све знати не може) која не разумем, нпр. и у овој књизи на страни 29, 95, 137, 264.

Лоша краљу срећа Јрескочила —

Лоша му је срећа Јрискочила —

Добра бану срећа Јрескочила —

Но му добра срећа Јрискочила —

⁹ У Лозници 1807. године, кад сам био писар код г. Јакова Ненадовића, слабо се кад ручало или вечерало без певача и, будући да је и г. прота Ненадовић радо слушао јуначке песме, тако су нам капетани избирали и доводили најбоље певаче из њихових кумпанија, а у Кладову и у Брзој Паланци имао сам и гусле у кући и, осим различних војника који су ми певали, једно момче из нахије шабачке највише смо зато држали у служби (као кувара) што је врло лепо знало уз гусле певати. Тако међу свима овим песмама, које су досад штампане, врло их мало има које нисам чуо пре него што сам стао песме скупљати, а читаве би две оволике књиге биле од оних које сам пре слушао, а сад не могу да нађем певача да ми их лепо каже.

154

Сад ја управо не знам или се ту у почетку мислило да је срећа прискочила (тј. притрчала), или да је срећа прескочила пут, као што се, нпр., држи за несрећу кад зец пређе пут. Зато сам оставио, како сам и добио, на једном месту прескочила а на другом прискочила.

3.

Поред свега млоштва различних песама које имам, мени би опет сватко учинио велику љубав ко би ми још каку народну песму (по згодној прилици) послао, а ја ћу и унапредак за сваку, коју штампам, казати у предговору од кога сам је добио, као и за ове дојакошње овде сад што сам казао.

4.

У овој књизи има око петсто речи којих нема у моме „Српском рјечнику“, но ја сам засад на крају назначио и истолковао само оне (понајвише турске), за које мислим да их Србин не може ласно разумети. Ја сам, које сâм које с помоћу гдекојих пријатеља, скупио досад преко четири хиљаде народних наших речи, којих у поменутоме Рјечнику мом нема и мислим их издати у особитој књижици, као додатак. Зато молим свакога Србина, који би био бележио оваке речи којих нема у моме Рјечнику, да ми по згодној прилици пошаље, а ја ћу му, кад их узаштампам, јавно благодарити.

5.

Од свега срца благодарим гг. скупитељима на родољубивоме труду и на пријатељској љубави и гг. пренумерантима на поверености и на родољубивој ревности. Истина да је пренумерација, особито као што је данас код нас, права прошња и велика досада не само за скупитеље и за пренумеранте, него и за списатеље, али како још немамо праве књижне трговине, а народ наш на мало места живи у великим гомилама,

155

ДОПУНЕ ТУМАЧЕЊИМА ЛУКЕ МИЛОВАНОВА

[...] Истина да Лука каже (на страни 69) да стихотворац може за невољу („и т̧о красо̇ше неке ради у изт̧овору?“) узети слог кратак место дугачкога, и дугачак место краткога, но ја мислим да је ово правило врло рђаво. Јер ако се оно прими, онда учени стихотворци имају изговор за сваку погрешку у овоме и добијају власт против правила правилне стихове писати. Онда и у народним нашим песмама не би било ниједне погрешке у просодији.¹

¹ Ја сам у првој књизи народних наших песама (у Липисци 1824. године) напоменуо нешто и о правилима и о просодији истих песама, о чему је напомињао и рецензент прве књижице народних наших песама г. Јаков Грим (у Wiener Allg. Lit. Zeit. 1816. Mon. Sept. Nr. 74); но у 17 ч. „Српскога љетописа“, на страни 98/102, господ. П.Б. против тога између осталога показује да у нашим народним песмама нема ни поетических стопа, ни слогомерја, нити икаких других правила осим броја слогова и одмора, и да у истраживању слогомерја ових песама не треба гледати на подизање и спуштање гласа у певању (мелодијски тон), као што смо ми гледали и тиме се варали. Прочитавши ја сад наново и оно што сам о том писао и што г. П.Б. против тога каже, остајем (што се главне ствари тиче) опет на ономе што сам онда казао, и тако мислим да је г. П.Б. на брзу руку о овом пресудио и мене и поменутога г. рецензента на правди окривио. Овде није место примерима о том уверавати г. П.Б. (а код штампане књиге готово то није ни нужно) и истраживати разлику између мелодијског тона и просодије, него ћу му накратко казати ово: а) број слогова и одмор,

157

На страни 67, међу примерима како стихотворац реч у среди скратити може, поставља Лука и мо'м место мојему, које не би требало, јер се мом и моме говори тако као и мојему; а што се год у обичном говору говори, онде не треба метати знака да је што изостављено. Тако би он боље учинио да је код сред (на стр. 88) назначио да је скраћено из почетка (место у сред), него што је таке знаке метао код речи које се ионако говоре, нпр. још т', к' твојем, угодним' итд. Исто тако Лука на поменутој страни за пример у стихотворству продужених речи узима њиме и њојзи, које се обадве речи говоре и у обичном говору. Правих и особитих примера о овоме има у нашим народним песмама, нпр.:

Пије вино Краљевићу Марко —
Да зна краље, како ја штоо знадем —
Ђе Јоћибе славни кнеже Лазо —
Ђе Јоћибе Вуче Бранковићу —
У Жабљака у Јосцојбину му —
Дође везир у Призрена јрада ишт.

Да ко овако у говору рекне, било би наопако, а у песмама је тако обично, да нико и не осећа да је против

то су у нашим народним песмама главна и једина правила
на која је песмотворац пазио (но и то не осећајући, него само
држећи се ува и гласа у певању), а поетическе стопе и слогомерје
по својству језика (у оном броју слогова и с оним од-
мором) намести се само од себе (тако је могао и Омир
по својству ондашњега грчког језика у хексаметрима спевати
Илијаду и Огсеју и не мислећи о слогомерју, као нпр. што није
мислио ни Дошен пишући „Аждају седмоглавну“ четворостопним
трохејима); б) ја нити сам онда мислио, нити мислим сад, да су
наше народне песме по слогомерју без погрешке, него
сам мислио, и сад мислим, да се у сваком роду њихових стихова
познаје каково је слогомерје требало да буде, па што
није по ономе, оно је погрешено, као што се (где мање где
више) налази и код најзнатнијих учених стихотвораца свију народа;
в) ја мислим да метрум или слогомерје млогих наших народних
песама може ласно познати не само учен и у овом послу вешт
Србин, него и Немац и Енглез и Француз, који ниједне речи српске
не зна, него само да му се песма неколико пут ирочита или

158

језика. Па оваких додатака има у нашим народним песмама не само на крају речи, него и у среди, нпр.:

Па јризива с̄тарца Недијељка —
У Млијешку ѝраду лашинскоме —
Кад шо рече Сијењанин Ива —
Кад шо чули сијењски јунаци —
И дођемо здраво у Сијење иштд.

Тако се опомињем да сам слушао где се пева и
книјеже место кнеже, а тако је по свој прилици
и голијевно благо постало од големо благо.

отпева (поред свега онога што г. П.Б. говори о разлици између
мелодијскога тона и просодије, ја му опет слободно могу казати
да се певање гдекојих песама јавно управља по слогомерју,
а у погрешеним стопама слогомерје по певању — о
том би се он сам могао уверити да чује нпр. како се у колу пева
Расла танка јелика, и: Хајд у коло, сејо моја).
Ја не знам какав би у овом послу вешт Србин могао казати да
нпр. у стиховима:

Бога моли младо момче:
Дај ми, боже, злайне роје,
Да ирободем бору кору —

нису по четири трохејске стопе? Или у стиховима:

Расла јанка јелика
На два брда велика
· То не била јелика
Већ девојка Велика —

да нису из почетка два трохеја, а на крају дактил? Или у стиховима:

Порани рано на воду,
Од злайа нађох јабуку,
Дадох је оцу да дели —

да нису у почетку и на крају дактили, а у средини трохеји?

Или у стиховима:

Прођох јору, јрођох друју и јрећу —
Ал' у јори зелен боре лисшао —
Хајде Дука, хајде Лека на војску.
Дука Лека сирема коња да иде,
Вјерна љуба држи коња и йлаче:
Јао Дука, јао Лека војвода! —

159

ИЗ ПРЕДГОВОРА „ПОСЛОВИЦАМА“

[...] Двојесложна имена женска, у којих се први
слог врло отеже (са знаком 'ı) и која су, као од милине,
скраћена од другијех имена, нпр. Мара, Ката,
Вида, Стана, Јока итд., овакова имена не само
у Дубровнику и по свему онуда Приморју, него и у
Црној Гори, имају на крају е мјесто a, а на првом слогу
глас са знаком ˇ (као што је и по осталом народу у
зват. падежу), нпр. Маре, Кате, Виде, Стана,
Јoke, Горде (од Гордана) итд. Но ово је само
у имен. и зват., а у осталим падежима говори се по
општем обичају. Тако сам слушао у Конављу (више
Дубровника) ће се пјева нёве (и у имен. и у зват.),
а Јеле у зват. пад. чуо сам ће се пјева и у Србији.

Селе, Јеле, што се не удајеш?

Може бити да је с овим сродно и селе, које се
у Србији понајвише у зват. чује у пјесмама, но у Ко-
нављу слушао сам и у другим падежима (како гођ
да би се говорило и сёла), нпр.:

Пођи с бојом, наша неве, не обзири се
На селино миловање
И швој рабро селу има,
Она ће ше миловайи
Боље него селе швоја.

11 Вук Караџћ

161

Овђе се може споменути и мâле, и брâле
(које се и у Србији чује у пјесмама), и тâле (од тата
= отац), које се у Доброти, Прчању, Столиву и
Перасту говори (а особито кад се куну жене и
ђевојке, нпр.: „Жив ми тале! Тако ми бог тала“
— сачувао или здрава кући довео), и Крîле (које
сам слушао у Перасту ђе се говори од Крста). На
ово је доста налик што сам слушао у Црној Гори ђе се
говори (у имен. и зват.): Гавриле (м. Гаврило),
Михаиле (м. Михаило), Даниле (м. Да-
нило) итд.

[...] У Црној Гори додаје се код мјестоименија
(а каткад и код прилагат. имена) на крају зи, нпр.:
овизи (онизи) тизи, нашизи, вашизи,
којизи; Докле мудри мудроваше, лудизи град
примише итд. Овако сам слушао у пјесми од неке
старе сљепице Живане, која је сједила у Земуну, а родом
је била однекуд из Србије, и као сљепица ишла је чак
и по Бугарској:

О давини о друјојзи јрани,
О давини о Јррећојзи јрани.

Јамачно је овако зи и у њојзи, које се говори по
свему народу српскому, а Добровски мисли да је и у
тезоименитый таково з, и кад помислимо да
Дубровчани и данас говоре не само тега (м. тога),
него и тези (м. тизи = тај), као и овези
(м. овизи), онези (м. онизи), онда се у том
нимало сумњати не можемо.

Напоменуто је у предговору к првој књизи народних
нашијех пјесама (у Липисци 1824) на страни тридесет
шестој, да се ђешто у народу нашему узима падеж
винит. мјесто сказ., но у Црној Гори и у Боци тешко
је друкчије и чути да се говори него тако, нпр.: Тога
нигда није било у Црну Гору (м. у Црној
Гори); сједи у Боку (м. у Боци или Боки);
носи вино у мијех (м. у мијеху); опраштам и

162

змију у крш (м. у кршу — кад ко на самрти
опрашта); Ако те срећа не причека, не стиже је на
вељега хата (м. на вељему хату) итд.
Докле ово иде к сјеверу у Херцеговину, ја сад не могу
казати, али к истоку чини ми се да ће преко Зете бити
отишло у Метохију и у Косово. У пословици: „Или
лонац о кршу, или крш о лонцу, лонцу ками
свакојако“ изврнуто је наопако, тј. сказ. мјесто вини-
телнога: а у пословици: „Удала би се и кћерца и мајка,
но нема су чим, а нема за ким“ узет је творит.
мјесто винателнога; но ја бих рекао да ово није прави
обични говор, него да су погрјешке, као, нпр.,
што у Сријему, у Бачкој, у Банату, не само многи го-
воре него, несрећом језика нашега, ђекоји и у књигама
пишу: у Новим Саду (мјесто у Новом Саду
= творителни мјесто сказателнога!), на добрим
коњу (м. на добром коњу) итд.

[...] Гусар у нашим се крајевима само у пје-
смама може чути, а у Доброти и у говору значи хај-
дук или јунак.

(Текст узет из Државног издања СГПСп,
Београд, 1896, III, 12—14, 22)

11*

163

ИЗ „ЦРНЕ ГОРЕ“

[...] Успомена на Ивана Црнојевића у Црној је Гори још и сад тако свјежа, као да је јуче владао. Један извор на планини Ловћену зове се Иванбегова корита. У близини се још налазе развалине његова љетниковца. Добра, којима је обдарио свој манастир, зову се Иванбеговина.

О потомству Иванову горе поменута и по свему народу позната народна пјесма разликује се у нечему од предања које се приповиједа у Црној Гори. По народној пјесми Иван је имао само једног сина, по имену Максима, за кога је просио кћер у дужда млетачког. Кад је дужд пристао, од велике радости Иван на походу „иштети“, рекавши дужду да ће му доћи с најмање хиљаду сватова, и нека и он прикупи толико Латина, па међу свима неће бити љепшега од његова сина Максима. Дужду то буде мило, и обећа скупоцјене дарове зету, али уједно озбиљно попријети ако тако не буде. Кад Иван дође дома (у Жабљак), а то Максима измориле красте и тако му нагрдиле лице да „грднијега у хиљаду нема.“ То му буде врло тешко, али се не даде одвратити од своје намјере и, послије дугог размишљања, смисли да се лукавством извуче. Позове цијелу земљу у сватове, и мјесто свога сина потури као младожењу Милоша Обрено-

164

Црн ѝи образ на божјем дивану!
Како ѝи је данас на међдану
Са вашијем војводом Милошем

Брже враћај са јабане блајо.“

Овим ријечима раздражени Максим полети на Милоша
и на мјесто га убије (једни пјевају да га је изазвао на
мегдан и убио). Тада настане међусобно клање међу
рођацима једне и друге стране, у коме изгине највећи
дио сватова (цвијет земље). Максим са седамнаест
рана доведе саму ђевојку у Жабљак и читаву годину
дана видали су му ране видари које му је таст послао.
Међутим, Милошев брат Јован из освете оде турскоме
цару у Цариград да се жали и помоћи тражи. Максим
се нађе у великој опасности и, видећи да је дошао крај
његову господству и владању, врати ђевојку оцу „ни
љубљену, ни омиловану“, па и он оде у Цариград
да се одговара и брани. Султан им се врло обрадује
и обојицу потурчи. Јован добије име Мамут-бег
Обреновић, а Максим Скендер-бег Иван-
беговић. Пошто су девет година вјерно послужили,
цар им дâ у насљедство пашалуке, Јовану Пећ, а
Максиму Скадар. По народној причи, од Максима
се води породица Бушатлија, која је до у наше
дане насљедно владала Скадром и чији је последњи
поглавица, Мустафа-паша, прије неколике го-
дине лишен (и он и породица му) тог насљедног права.
Тако исто од Јована се води породица пећкијех паша.
— Тако вели народна пјесма!

Али по црногорском предању Иван је имао два
сина, Ђурђа и Стевана, прозваног Станиша.
Кад је Ђурађ, који је био ожењен Млечанком од поро-
дице Моченига, по смрти очевој примио владу, његов
брат Станиша скупивши нешто Црногораца оде с њима
у Цариград да моли султана да му дâ Зету у државу,
а он да му плаћа годишњи данак као кнежеви мол-
давски и влашки. Султан га лијепо прими, али га при-
нуди да се потурчи заједно са цијелом пратњом, и

166

добије име други Скендер-бег. Кад се послије неког времена заједно са својим потурченим пратио- цима врати у Црну Гору, стане га корити брат и ро- ђаци, те се покрсти и повуче се у манастир, где као монах и умре. Остали пак Црногорци, који су се с њим из Цариграда вратили, остану као потурчењаци.

Држим да је вриједно поменути да има једна црно- горска народна пјесма која ово прича сличније горе поменутој пјесми. По тој пјесми Станиша је, пошто се са својом пратњом потурчио и седам година (веле против Багдада) служио цара, добио од њега пашалук од Скадра до мора, и осим својијех пратилаца још и једну турску војску да завојшти на Црну Гору. Његов брат сретне га код Љешкопоља, потуче му до ноге војску и зароби много потурченијех Црногораца, Ста- ниша побјегне ка Скадру, али како га Скадрани не пустише унутра, оде у село Бушате и по томе је, веле, његова породица добила познато презиме Бушатлије. Еле, било овако или онако, тек остаје као поуздано да се један син Иванов потурчио, и да се неки број с њим потурченијех Црногораца вратио у домовину, а настанио се међу своје на старијем сједиштима и временом се намножио.

Жени Ђурђевој као да се нијесу свиђале сурове стијене црногорске. Једно то, а друго и због све че- шћијех нападаја турскијех, одлучи се она да напусти Црну Гору. Како су она и Ђурађ већ били у годинама, а нијесу имали порода, стане га она наговарати да се преселе у Млетке и да у миру заједно проведу остатак свога живота. И то јој пође за руком. Ђурађ пренесе на тадашњег цетињског митрополита и световну власт, препоручи га главарима народнијем као поглавицу мјесто себе и, испраћен од свију до Котора, напусти наслијеђену државу.

Ово се, веле, догодило 1516. године или негдје у првој четвртини 16-ог стољећа. — У потврду свега овога и у већу славу овог посљедњег кнеза црногор- ског Ђурђа Црнојевића нека је овђе поменуто и то

167

да су се у његово вријеме и под његовијем именом штампале црквене књиге, које се броје међу најстарије штампане списе ћирилскијем словима. На књима, истина, стоји да су штампане по заповијести зетског војводе Ђурђа Црнојевића године 1494-те, али се не каже гдје, већ се по предању у Црној Гори зна да је то било у згради коју је за то подигао Иван на ријеци Ободу.

[...] Црногорци играју или коло, као и остали Срби, или удвоје, једно прима другом и, кад мијењају мјеста и пролазе једно поред другог, држе руке према глави, као да се бране од напада. Свирка им је некад гадље, или проста свирала, али играју и без свирке. Али за пјевање најобичније су гусле. Готово у свакој црногорској кући имају гусле, и мало има Црногораца који бар мало не умију гудјети. Како су оне по себи просте, тако је прост једноставан и њихов глас, али како се уз њих највише пјевају јуначке пјесме, то на јунаштво поносити Србин и не слуша глас гусала, већ оно што се пјева и што га одушевљава. То је за Црногорца најмилија забава. Они истина имају и старијех пјесама, које су у цијелом српском народу познате, али их много више има новијих, о њихову ратовању и четовању против Турака. Занимљиво је да ове новије пјесме далеко изостају пјесничком љепотом иза старијех народнијех пјесама; многе су просто ређање догађаја у стиховима, без пјесничкијех украса. Ово би се могло протумачити што су Црногорци својим стањем, као у свему тако и у овоме, били принуђени да се ограниче на оно што је најпотребније. Они истина имају и љубавнијех или женскијех пјесама, које пјевају женске обично у два гласа, и које пјесничком љепотом не уступају осталијем српскијем народнијем пјесмама, што показује да им је порекло старије.

(Црна Гора и Бока Кошорска, Београд,
1922, изд. Српске књижевне задруге,
књ. 161, стр. 23—27, 107—108. — Пре-
вод с немачког од Љуб. Стојановића.)

168

ОБЈАВЉЕНИЈЕ НА ПРВУ, ДРУГУ И ТРЕЋУ
КЊИГУ НАРОДНИХ ПЕСАМА
БЕЧКОГА ИЗДАЊА (1840)

У штампарији Јерменҫкога манастира у Бечу штампа се прва књига од новога изданија *Народних српских јјесама* и на свршетку овога лета биће готова.

Сувише и готово срамота би било сад доказивати важност и вредност наших народних пјесама, кад је свему ученоме свету познато да су оне не само по Европи на најзнатније језике превођене, него и по Америци, као у своме роду једини пород ума људскога, хваљене и слављене и тако име народа нашега више него сви остали догађаји објавиле и прославиле.

У овоме новоме изданију биће, осим оних пјесама које су штампане у оне три књиге у Липисци (1823—1824) и у четвртој у Бечу (1833), око педесет штампаних табака наново скупљених изабраних песама које досад нигде никад нису штампане. Све ове песме, у пристојни ред намештене, изићи ће сад у три велике књиге: у првој књизи биће опет женске, у другој јуначке најстарије, а у трећој јуначке новијих времена (откако су Турци нашим земљама и народом обладали до данас). Свака од ове три књиге биће око 40 штампаних табака велика, а при том на толико већој хартији да ће на ових 10 табака стати песама колико на пређашњих 11. А да бисмо се оправдали и од онога укора који сам слушао од гдекојих туђоземаца да су нам овакове драгоцености, које су народу нашему толику чест и славу придобиле у свету, на рђавој хартији наштампане, ово ће изданије бити наштампано на лепој, белој и крутој велинској хартији, а словима овима истима ко-

169

јима је и ово објављеније. А да би читатељи песме боље могли разумети, на многим местима биће доле додата покоја реч ситнијим словима.

Као што је познато, немачки књижари оне четири књиге од пређашњега изданија продају по 12 до 15 форинти у сребру (не узимајући за обичну цену, што су гдекоји наши родољупци за саму трећу књигу по десет форинти сребра плаћали), а ја сам смислио да ово изданије, најмање с половином пређашњега умножено, на лепшој хартији, лепшим следима и у нови ред постављено додам за шест форинти сребра (то јест: сваку књигу по 2 форинте или, као што се у Србији сад новци броје, по талир или 6 цванцика)! Ја сам овако малу цену зато одредио да би сваки ову народну књигу нашу лакше набавити могао (а кад се сасвим наштампа и дође књижарима у руке, јамачно неће бити јефтинија, него још једанпут толико, а можебити и скупља). Знајући ја како народ наш ове песме своје радо чита и слуша, надам се да ће се сваки Србин, који је досад икакву књигу купио, с радошћу постарати да и ову набави, особито знајући да ово није књига од данас до сутра, а прекосутра да може остарити, него да ће у важности и цени својој, као истинито огледало чистога нашега народног језика, народних мисли и обичаја, народнога духа и живота и народне историје (одбивши поезију од ње), још расти и да ће трајати док је народа и језика нашега. Коме се према стању његовом и по ову цену учини скупа, онај се са суседом својим или с пријатељем може договорити и у друштву је купити и читати. Надам се да ће и господа наша, од највећих до најмањих, како у царству австријскоме, тако и у Србији и у Црној Гори, не само по једну, него (сваки по могућству своме) и повише од ових књига узети, а коме је у власти и другима је препоручити, и тако (као представници народа свога) не само мене у овоме народноме послу помоћи, него и свету показати да је и данашњи нараштај народа нашега достојан ових својих песама и

170

чести и славе коју му оне доносе. А надам се оваковој
помоћи и од осталих Славена који такођер, као браћа
и рођаци наши, имају део у чести и слави ових песама.
За Славене римскога закона (како за нашу илирску
браћу, тако и за остале рођаке на северу и западу),
којима наша слова нису добро позната, приложиће се
у почетку ове прве књиге таблица по којој ће сваки до
ручка моћи научити или, још правије да речем, одмах
читати почети.

У овој првој књизи биће око четиристо песама
које досад нису штампане, дакле управо онолико ко-
лико и оних које су штампане (самих сватовских
песама има наново око сто, дакле, готово двапут
онолико колико их је досад штампано). Ја сам знао
да јуначких песама у народу нашему има још много
нескупљених, али да женских још оволико и овако
лепих има, то заиста нисам мислио. Све ове песме,
с пређашњима измешане и свака на своје место наме-
штене, разделио сам у седамнаест редова: 1) сва-
товске, 2) паштровски припјеви уза
здравице (пред којима су и напијалице у прози),
3) перашке почашнице (што се у Перасту
певају уз чаше), 4) песме свечарске, 5) песме
краљичке, 6) песме додолске, 7) песме од
коледа, 8) песме божићне, 9) песме што се
певају уз часни пост, 10) песме побожне,
11) песме слепачке, 12) песме особито митоло-
гичке, 13) песме које се певају на прелу, 14) песме
жетелачке, 15) песме играчке (што се певају
у колу), 16) песме љубавне и различне друге
женске, 17) песме бачванске нашега времена. Из
ових песама првога, другога и трећега реда с великом
ће радошћу видети Срби, одовуд из наших крајева,
какове песме на свадби и на осталим частима певају
њихова најјужнија приморска браћа у Конављу (више
Дубровника), у Рисну, у Перасту, у Будви и у Паштро-
вићима! Овако ће исто и друге две књиге бити важне
према онима које су досад штампане.

171

Као што малопре рекох, ова ће прва књига бити готова на свршетку овога лета (између августа и септемврија), а друге две опет свака по за четири месеца. Ја новце сад иштем само за прву књигу (ако ли би коме била воља платити сад за све три уједанпут, то ће ми бити још милије, да немам с њиме никаквога другога посла, осим да се старам како ћу му књиге послати). Време пренумерације траје до 15. августа. До тога времена ко што скупи пренумеранта, нека изволи имена њихова с новцима заједно по поузданој прилици послати мени амо у Беч [...]. Ко пошаље новце за десет књига, добиће једнаесту књигу на дар.

Сад мислим да сам све казао што је у објављенију било потребно и могуће. Свакоме од господе скупитеља је уз објављеније (због слабости и бола очију својих) особито нећу моћи писати (а управо и не знам шта бих му више писао осим овога што сам казао), него молим свакога, кад му пошаљем објављеније, нека зна да га молим да не пожали труда да би ми скупио пренумеранта што је више могуће и да ми њихова имена и новце пошаље до назначенога времена.

У Бечу 1. маја 1840.

Вук Стефановић

Прим[едба]. Пре три године објављена књига Црна Гора и Бока Кошорска засад није могла изићи на свет. Гг. пренумеранти, који су за њу новце дали, нека изволе сад дати још по једну форинту, пак ће онда бити пренумеранти на ову књигу народних песама, а који то не би хтели, они ће преко гг. скупитеља добити новце натраг (а кад се она књига почне штампати, онда ће се наново објавити).

(У Бечу, 1840, на једном листу; Архив Вуковог и Доситејевог музеја, бр. Ш 5/13)

172

ПРЕДГОВОР ПРВОЈ КЊИЗИ НАРОДНИХ
ПЕСАМА БЕЧКОГ ИЗДАЊА

Прави предговор к овоме изданију нашијех народ-
нијех пјесама, у коме мислим саставити оно из прве
и из четврте књиге пређашњега изданија и додати још
којешта онаково ново, моћи ће се само онда написати
кад све три књиге буду готове, него засад овдје назна-
чујем само оно, што мислим да је особито нужно за
ову прву књигу. И тако:

1) Слово х ја сам у овој књизи наштампао само у онијем пјесмама, које су из онијех крајева гдје се оно изговара. Ја врло добро осјећам како је овај посао тежак и замршен, али засад нијесам знао друкчије чинити. Може бити да би најпаметније било и у народнијем пјесмама свима наштампати х сву да гдје му је по етимологији мјесто, а у предговору казати (отприлике онако као што је казано у предговору к Пословоицама од стране 11. до 25) како се гдје по народу изговара, па читатељи нека га читају како ко и говори, но ја засад то нијесам смјео чинити, да се не би, нпр. у Сријему или у каквоме крају Србије, рекло да сам пјесме из онијех мјеста покварио. Но и гдје сам га наштампао, наштампао сам га само гдје би се по етимологији морало изговарати, као у њемачком језику с h, а мјесто чистога х (особито у туђијем ријечима) нијесам га смјео писати. По овоме се може дознати зашто на страни 275. у пјесми 346. стоји: Хоџе и

173

аџије. На страни 314. у пјесми 406. наштампано је
валаа мјесто валаха.

2) Да би се пјесме боље могле разумјети, код мно-
гијех сам назначио откуда су. Код којијех стоји:
Од Дубровника — од онијех сам гдјекоје ја
писао у Дубровнику, но од чељади која нијесу оданде
родом (јер прави Дубровчани — старосједиоци —
немају данас никаквијех народнијех пјесама), а
највише ми их је написао од своје мајке г. Јово Лаи-
новић, који се родио у Новоме у Боки од родитеља
из Фоче у Херцеговини, а прије двадесет и три
године, као дијете, дошао у Дубровник, гдје и сад
тргујући живи. Тако се слободно може рећи да су оно
готово све праве херцеговачке пјесме, које су
гдјешто по приморскоме начину и говору окренуте.
Код којијех стоји: Из горњега приморја —
оне сам гдјекоје ја писао по Паштровићима и на Ста-
њевићима од жена из Побора и из Маина, а највише
ми их је написао, као и много још другијех драгоце-
нијех ствари, г. Вуко Врчевић, који је родом из
Рисна, а сад сједи у Будви. Многе од онијех пјесама
познате су и по сусједној онуда Црној Гори. У правоме
предговору више ће се говорити како о помагачима
у скупљању пјесама, тако и о онима који су ми их по-
магали преписивати и штампати.

3) Пјесме ове ја сам се старао да намјестим у ред
како која за којом иде (при обичајима), или како је
која на коју налик. Држећи се овога ваљало би да је
пјесма 81. одмах послије 78, тако би и пјесми 613. било
приличније мјесто иза 484. Може бити да ће се ова-
кијех погрјешака и више наћи.

4) Кад два имена дођу заједно, па се само посљедње
склања, ја сам их сад састављао, нпр.: „Па говори
Морњаковић — Јову“; „Неимање Алил-че-
лебије“, итд.; но из почетка има против овога по-

174

грјешака, нпр. у пјесми 266. на страни 190. „Угрин
Јанку говорила“ (мјесто Угрин-Јанку); тако
би ваљало и у пјесми 648. на страни 492. да је састав-
љено „с дилбер Илијом“ и „дилбер
Илију“. Вриједно је споменути да је у пјесми 747.
на страни 608. у оваковоме догађају ушло се међу
овака имена, нпр.: „Лауш се бану поклања“
(мјесто: Лауш-бану се поклања), и то је учињено
само зато, да се у сриједи стиха добије трохеј! — Као
што је на страни 591. у пјесми 741. растављено „Ал-
-ага“, тако би ваљало да је ово име (које је по свој
прилици скраћено од Али-ага) растављено и на
страни 297. у пјесми 384, али је ондје остало Алага.
Као што је на страни 584. у пјесми 737. Ђулкадуна,
тако би ваљало и на страни 303. у пјесми 392. да је
Ђулдјевојка. Ја сам и отприје овако састављао
ријечи које су од два суштествителна имена, као нпр.:
диван-кабаница, самур-калпак, ђул-ба-
клава, сактијан-сепет, шимшир-каша
итд.; по овоме правилу може бити да би ваљало и
синциргвожђе саставити (синцир-гвожђе).

Може бити да би овако са суштествителнима ваљало
састављати и она прилагателна турска имена,
која се не склањају, нпр. мор долама, ал бињиш,
кара зулови, варакли преслица, шимширли
вретено итд., но ја сам их зато овако оставио, што се
овака прилагателна имена и у говору могу додати
свакоме суштествителном имену, а на страни 605. у
пјесми 747. узето је оваково прил. име и послије
суштествителнога: „На главу калпак самурли“, и
ово је учињено само да се у сриједи стиха добије трохеј.
На страни 353. у пјесми 462. саставио сам зато „од
били-биљура“, „од мави-пируза“ и „од
цкрли-мерцана“, као и на страни 629. у пјесми
756. „у ал-ћергелету“, што нијесам знао да ли
се ова сушт. имена и без овијех прилагателнијех говоре.
Били и цкрли може бити да нијесу праве турске
ријечи, него да су од нашијех по турски узете, прво

175

од бијели = били, а друго од стакло = цкло (као што се говори цкли се, и цкленица = стаклена чаша).

5) Знаке, којима се назначују чије ријечи (“), понајвише сам метао, али у пјесмицама које се с говором једнога лица почињу, а друго му потом одговара, гдјешто су пометани различно, а на највише мјеста нијесу никако, нпр. на страни 183. у пјесми 258. и на страни 525. у пјесми 691. назначене су овијем знацима ријечи само другога лица које одговара; на страни 431. у пјесми 576. назначене су и првога и другога; а на страни 423. у пјесми 564. као и у многијам другима, нијесу ниједнога. Ако се ови знаци у почетку могу метнути, као што су метнути овдје на страни 431. у пјесми 576, онда би их ваљало пометати свуда и тако би, нпр. пјесму 564. на страни 423, ваљало наштампати овако:

Драіа моја јеси л' се удала —
Јесам, драїи, и чедо родила,¹
Твоје сам му име наденула,
Кад іа зовнем, да ме жела мине;
Не зовем іа: „Оди к мени сине“;
Већ іа зовем: „Оди к мени, драїи“.

6) Код гдјекојих пјесама може тко рећи да сам што сувише доље назначио, а код гдјекојих сам јамачно изоставио што би ваљало казати. Тако је нпр. код пјесме 49. на страни 30. ваљало казати како се даје добра молитва. То је обичај врло лијеп и знатан, а амо га у нашијем крајевима нема. Зато ћу га, ево, овдје додати. Кад сватови с дјевојком већ хоће да полазе онда, у Рисну, дјевери изведу дјевојку на молитву: сватови сазову дјевојачке родитеље (или оне од кућана, који су јој мјесто њих) и осталу родбину да јој даду добру молитву, па узевши велики колач или,

¹ Мјесто овога стиха једни овако пјевају:
*Јесам, драћи, али за недраћа;
*Са недраћим и чедо родила.*

176

као што ондје кажу, сомун и на њему, на мјесту зато
у мијешењу начињеноме, чашу вина, даду га најприје
оцу, говорећи му: „Оче! дајте вашему ђетету добру
ријеч, тако и вама бог дао сваку добру срећу!“ Отац
онда држећи колач са чашом у руци одговори: „Шћерце,
да ти бог да сваку добру срећу и свако добро, како бих
и сам себе рад!“ Изговоривши ово, сркне мало вина
из чаше, потом се колач с онакијем ријечима даде
матери, која одговара овако: „Шћерце! Боже ти дај
добру срећу! колико шкрока поступила од твога рода
до твога дома, толико ти бог дао добријех и сретнијех
часа!“ А тако, отприлике, и браћа и остала родбина.
И у Црној се Гори, отприлике, овако даје дјевојци
добра молитва, осим што је онамо не даје само род-
бина, него и сватови и најпослије дјевер, попивши све
вино, молитвену чашу да дјевојци, те је она
остави у себе до вјенчања, а онда опет из ње пију и
потом се сасвијем њојзи даде, те је остави и чува. Но
у Паштровићима се добра молитва даје још друкчије.
Онамо дјевојка, док сватови још сједе за трпезом,
клекне на прострте струке насред куће, па пружи од
себе руке на које јој натрпају малијех пушака и ножева,
колико год држати може, а два засједе (или заставе),
узму јој вео с главе и, држећи га раширена изнад ње,
један од њих говори: „Помози боже, а намјери се ве-
лики добри час! Моја сестрице! Бог ти дао мјесто
порода девет синовах и десету кћерцу за милост: два
ка' и два стари свата, два ка' и два ђевера, један добар
и поштен ка' и твој отац, а кћерца била добра и по-
штена као и твоја мајка!²“ Уза сваки овај благослов
сватови вичу: „Амин!“ Кад сватови већ устану да пођу,
онда опет на кућноме прагу простру струке и дјевојка,
клекнувши на њих, отац јој држећи у рукама букару
вина овако даје добру молитву: „Помози боже, а на-
мјери се велики добри час! Хајде с богом, моја кћерце!

² Ово се овако говори, макар мајка каква била. Тако се, кашто, може догодити да се гдјекоји уз ове ријечи и насмије у себи.

12 Вук Караџић

177

Из овога дома изљегла у добри час, а у други дом уљегла у бољи час! Дабогда, моја кћерце, да ти крели и реуши³ свака твоја работа, како вода о Божићу⁴, а лист и трава о Ђурђеву дне! И да ти сваки твој брат и пријатељ завиди на добро! И да ти у ови дом више повратка не буде, већ ако гостом кад дођеш!“ А тако је, отприлике, благослови и мати, а и свекар, кад онамо с њом дођу.

7) Све ове неједнакости само сам зато споменуо да се зна да ја то не одобравам и да сам о томе мислио, али при оволикој множини пјесама, и поред болести моје главе и очију, засад се друкчије није могло учинити. Хвала богу кад сам дочекао да их и овако видим наштампане! Ако дочекам да се и осталијех овако опростим, онда ћу се избавити велике бриге, јер кад сам год на смрт морао помислити, прва ми је брига и жалост била — шта ће бити од овијех пјесама и од осталијех мојијех рукописа? А камо страх и брига што сам подносио да их гдје у путу како не изгубим?

8) Имена гг. пренумераната штампаће се у трећој књизи.

9) Друга књига биће овако исто велика као и ова. У њој ће бити пјесме јуначке од најстаријих времена до пропасти царства и господства српскога. Осим четрдесет и шест пјесама овога реда из пређашњега изданија (тј. тридесет и осам из друге књиге, четрнаест из четврте, две из прве и две из треће) биће их готово толико наново скупљенијех, које досад нигда нијесу штампане. Међу овима има их девет, понајвише побожнијех и особито митологичкијех, којима се не зна старина (у једној се од њих спомињу дивови =

³ Тј. расте и напредује.

⁴ У нашијем крајевима, амо к истоку и к сјеверу, воде се зими замрзну и ослабе, али онамо, у жупноме Приморју, гдје мјесто снијега пада киша, онда су најјаче.

178

ИЗ ПОЛЕМИКЕ
СА ПАВЛОМ КАРАНО-ТВРТКОВИЋЕМ¹)

[...] Није истина да сам ја „већу част песама од добрих Србаља готових преписаних добио“. Сватко може видјети из мога предговора к IV књизи, на који се позива г. Твртковић, да међу 479 пјесама у прве три књиге другога изданија (у Липисци 1823—1824) нема више од 33 што су ми од другијех преписане дошле, а остале сам све ја писао својом руком.

Исто тако није истина да ја у првијем изда-
њима нашијех народнијех пјесама нијесам признао да
сам од кога пјесме преписане добио: не стоји ли на
крају предговора к другој књижици првога изданија
(у Бечу 1815) благодарност моја не само за краљичке
пјесме пријатељу моме Максиму Ранковићу, него и за
јуначке слијепцу Филипу Вишњићу и Тешану Подру-
говићу, од којијех сам их преписивао? Сад читатељи
сами нека суде: кад г. Твртковић говори оно што није
истина у стварима којијех је свједочанство свијету пред
очима, колико му се може вјеровати у ономе, гдје
(он мисли да) никаква свједочанства нема!

¹ О животу и раду Павла Карано-Твртковића исп. податке код Ст. Станојевића: Историја српског народа у средњем веку. Извори и историографија. Књига I: Извори, посебна издања СКА, Београд, 1937, 313—323.

180

Па баш и да сам ја онолико пјесама преписанијех
добио од другијех људи, колико г. Твртковић каже,
опет се његово скупљање диплома не би могло
испоредити с мојијем скупљањем пјесама, јер су
пјесме људи, понајвише пријатељи моји и на моју
молбу, мени преписивали и слали да их, коју од њих
не узимам и, коју нађем за вриједну, помијешам са
мојијем пјесмама и издам на свијет (то се зна, под
својијем именом), као што сам и остале прије издавао.

(Пештанско-будимски скорошеча, 1842,
бр. 24—25; текст узет из Државног
издања СГПСп, Београд, 1896, III, 79)

181

ПРАВИ УЗРОК И ПОЧЕТАК СКУПЉАЊА
НАШИЈЕХ НАРОДНИЈЕХ ПЈЕСАМА

Г. П. А. Поповић¹ (у 20. и 23. броју „Српскога народнога листа“ од ове године [1842]), препирући се с г. Ђорђијем И. Петровићем о нашијем народнијем пјесмама, навео је моје ријечи из предговора к *Малој Јросијонародној Јјеснарици*. Будући да г. П. А. Поповић сам каже да је ову цијелу распру подигао највише за љубав светој истини, зато и ја морам из тога истог узрока (тј. за љубав светој истини), и то не само за данашњи нараштај, него и за потомство, оне моје ријечи протолковати.

Да је покојни Лукијан Мушицки 1805. или 1806. године у Карловцима питао за народне пјесме нас, момчад из Србије која смо се онда налазила ондје, то је цијела истина, али да је оно његово питање мене у Бечу послије 7/8 година навратило да наше народне пјесме почнем купити и штампати, тоније истина, него је томе прави и једини узрок г. Копитар.

Ја сам дошао у Беч негдје око половине јесени 1813. године и, написавши ондје малу књижицу (као писмо Кара-Ђорђију Петровићу), пођем да је штампам на свршетку оне године. Овај рукопис мој

¹ То је Павле (Арсена) Поповић (1812—1848), адвокат, нови-
нар и књижевни критичар. О њему исп. податке које даје Dragiša
Živković: Počeci srpske književne kritike (1817—1860), Beograd,
1957, 133—147.

182

дође г. Копитару као цензору у руке и познавши он
из њега (као што је сам онда говорио, и сад као што
говори), да сам ја човјек од народа и да сам друкчији
од свију Срба које је он донде виђао и познавао, дође
к мени да ме види. И тако познавши се са мном, на-
говори ме мало-помало не само да пишем народне
пјесме, него и ријечи и граматику. Наго-
варајући ме на прво, доносио ми је не само Качићев
Разіовор ујодни народа словинскоја, него и Фортисово
Пушовање їо Далмацији и Хердерово Stimme der Völker
гђе је била наштампана пјесма о племенитој Хасан-
агиници. А за ријечи донио ми је читав рис хартије
исјечене на једнаке листиће у осмини. Било је онда
ученијех Срба у Бечу, који су сав овај посао држали
за беспослицу и говорили ми у очи да не кварим хар-
тије узалуд, но мени се учини боље и милије послу-
шати г. Копитара него њих. Г. Копитар каже да је наше
народне пјесме слушао негдје од Хрвата граничара,
и да је најприје молио овдје у Бечу некаквога Ранковића,
ко[ј]и је био официрски син из Границе, да му коју на-
пише, по томе је наговарао Фрушића и Давидовића не
само на сакупљање народнијех пјесама, него и на писање
рјечника и граматике, но да је сва његова молба и
наговарање било узалуд, јер ниједан од поменуте тро-
јице нису били за то. Тако, што се тиче првога узрока
и почетка мога скупљања нашијех народнијех пје-
сама, ријечи и правила у језику, то је
једина заслуга г. Копитара, и зато сам и казао у пред-
говору к другом изданију пјесама на страни 62. ;,;По-
четак скупљања ових народних пјесама (као и осталих
свију мојих књижевних послова) био је у Бечу 1815.
године изненада.“

Што сам ја ондје у предговору к Малој ърос̧їонарод-
ној ъјеснарици, као и послије у посвети друге књижице
нашијех пјесама г. Копитару, казао у овоме смислу за
Мушицкога, оно су били само ђачки комплименти. Не
знам како је у другијех народа, али је у нас било књижев-
ника, и сад их има, који су на пријед добили славу

183

за оно што ће учинити. Тако се и Мушицки још као архи-
ђакон почео славити за славенску и српску граматику,
за библијски рјечник, за српску литературу и поезију,
што ће написати, и то све боље него ико други
што би учинио. И то је био један између највећих узрока
зашто Мушицки за живота свога није издао никакве
књиге. Он би за своју славенску граматику, макар
каква да би она била, добио толико новаца да би могао
најмање половину дуга шишатовачкога намирити,
али га сви пријатељи његови нијесу могли на то наговори-
ти, јер се бојао да не изгуби своју славу. Тако сам и
ја онда гледајући, као и многи други, више на то ко
говори него шта се говори, тражио препоруку и покро-
витељство у хвали Мушицкога. По ријечима мојима
у предговору к другој књижици нашијех народнијех
пјесама (у Бечу 1815) могао би сватко помислити да је
Мушицки скупио и мени дао богзна колико нашијех
народнијех пјесама, а ја сам послије у предговору к
четвртој књизи (у Бечу 1833) за живота његова показао
да ми није дао више од 3 до 4 пјесме, које су тако рђаве
да их нијесам могао штампати осим оне о Донаверту
(у „Даници“ за годину 1826).

Да ја оне вриједности нашијех народнијех пјесама,
коју су Грим и Гете и Копитар у њима нашли и свијету
је показали, нијесам познавао ни онда кад сам прву
ону књижицу штампао, то је цијела истина. Али се
јамачно може рећи да ју је Мушицки много мање
од мене познавао. Много мање велик зато, јер
сам се ја родио и одрастао ондје гдје су се пјесме јуначке
пјевале и казивале (као усред Херцеговине), и знао сам
их још из дјетињства силу божију, и разумијевао сам
их све онако добро као што их и народ разумије, и
миле су ми биле као што су и осталом народу, а Му-
шицки, као Бачванин, који је у дјетињству из села изи-
шао и млад се покалуђерио, могао је коју чути гдје
мимогред од какве жене у Бачкој или од слијепаца или
слијепице пред црквом, али заиста нити је какве знао,
нити их је разумијевао (а камоли да је њихову праву

184

вриједност познавао). И ја, који сам послије (1815/1816) с њиме живљео, могу казати као неко чудо да он, премда је народне наше пјесме радо имао и хвалио, није имао праве воље нити их читати, ни слушати! Он је на молбу моју добављао у Шишатовац 1815. године слијепца Филипа Вишњића, те сам од њега писао пјесме, и ја сам оне исте године зато доводио ондје Тешана Подруговића, и он нигда није могао једну читаву пјесму саслушати од кога њих, него само почне да слуша, па онда или отиде или прекине пјесму. А тако је исто чинио и кад сам му ја хтјео читати предписане пјесме! По свој прилици је био томе узрок, што се из младости навикао на славенски језик и на мисли и стихове другијех народа, па му се оно наше све чинило просто и ниско, као што је и мени много пута говорио да ћу, пишући онако народнијем језиком, остати довијека само простонародни списатель. Кад би Мушицки и послије познавао сву праву вриједност нашијех народнијех пјесама, онда би он њиховијем духом и језиком пјевао своме народу, а не би римскијем размером, за који још постоји питање да ли се у нас може пјесмом назвати, и онако мјешовитијем језиком који, управо узевши, није никакав језик. Читатељи се ласно могу опоменути језика у његовој родољубивој оди Михаилу Витковићу (у Будиму 1811), која се почиње:

> Здје іди зашворив свјашчене школе двер
> Девеши ево йроводим ниње край, итд.

А што се послије он у српском језику мало поправио (колико је могуће било), томе је узрок његово познанство и живљење са мном (ово се може посвједочити различнијем свједочанствима).

Видећи сад, без икакве сумње, да Мушицки није познавао ни нашијех народнијех пјесама, а камоли вриједности њихове, заиста би вриједно било дознати како је он дошао на ту мисао да пита за њих. Сам од

185

себе он јамачно није на то дошао, него или читајући
Хердера, или по напомињању каковога другога ино-
странца, као што је покојноме митрополиту Страти-
мировићу по писму Шлецерову било дошло у главу
да саставља српски рјечник и бугарску
граматику. Шлецер се тужио Стратимировићу
што нема никаква рјечника ни граматике српскога и
бугарскога језика. Стратимировић, да би угодио Шле-
церу који му је посветио другу књигу Нестора и којега
се он није стидјео са собом испоредити, говорећи:
„Ја смо и Шлецер једини људи у Европи“, договори се
са својијем дворанима да начине српски рјечник и
бугарску граматику, и то све овако: да скупе оне ријечи
којих у рускоме и славенскоме језику никако нема,
па да их уметну међу руске и (данашње) славенске, и
тако Шлецеру да наштампају српски рјечник. И да би
се то лакше учинило, подијеле посао по словима с
којима се кога име и презиме почињало, нпр.: Лукијану
Мушицкоме препоруче се ријечи које се почињу са
Л и М, Јосифу Путнику са Ј и П, Стратимировић узме
С итд. А за бугарски језик прими се професор Лазаревић
да иде на другу годину у Бугарску, да научи што бугарски
и да напише граматику, и митрополит му обрече на
тај пут дати двјеста дуката. После тога радоснога дого-
вора на њеколико дана дође први Путник и, као што је
био шаљив и слободан господичић, бацивши пред
митрополита хартију на коју је био написао њеколико
ријечи, каже управо да тај посао није за њега и да су
га они преварили, будући се највише ријечи почиње
са П. Уто ваља да се и Стратимировић био наситио
овога посла, те овај Путников изговор прими смијући
се, а остали то једва дочекају, потом и Лазаревић,
изговарајући се слабошћу здравља, удари натраг од
путовања у Бугарску, и тако овај сав посао остане као
лисичина војска. — Ово је све мени овако приповиједао
покојни Мушицки, који ми је и дао оно (око педесет,
а можебити и више) ријечи, што је он био скупио, међу
којима се опомињем да је била лула и мавиш

186

(ове ријечи мислим да су још негђе међу мојијем харти-
јама, него ме мрзи сад преметати и тражити их). Може
тко рећи да сам се ја удаљио од онога посла о коме је
овђе говор, али се надам да ће ми то сваки паметан
читатељ опростити радо, јер и ово иде у историју наше
литературе. Сад опет да се вратим к нашијем народни-
јем пјесмама.

Да народу нашему нијесу миле своје пјесме, које он
спјева и цјева, не би их могао ни имати. Али се по томе
опет не може рећи да он познаје и њихову праву врије-
дност, како год нпр. ни то да народ какав познаје
сладост и богатство језика којијем говори. Баш ако је
који од нашијех књижевника и написао коју нашу
народну пјесму, ни то још није знак да је он познавао
праву вриједност њихову. Митрополит је Стратими-
ровић мени дао двије народне пјесмице својом
руком написане а, у исто вријеме, читајући у
другој књижици нашијех народнијех пјесама 82. пјесму,
карао ме је што мјесто „старога властеља“
нијесам написао и наштампао „стараго“. А кад
сам му ја одговорио да народ тако пјева и говори, и
да ја то нијесам смјео из много узрока поправљати
ни кварити, он ми је рекао: „Ако пијан човек посрне и
падне, не ваља ни ти за њим то да учиниш, него ваља
да се чуваш и другога да опоменеш да се чува.“ Потом
ме је стао карати зашто није: „Ми ри ши му душа“,
него ми ри ше итд.

Што сам ја казао онда у предговору да сам се бојао
да ми ко не рекне: „Гле шта је овоме пало на ум, те
сљепачке пјесме издаје“, итд., није ономе толико узрок
био што нијесам познавао вриједност нашијех народнијех
пјесама, колико што сам познавао како су наши
књижевници и остали варошани у Сријему, у Бачкој
и у Банату, мислили о нашијем народнијем пјесмама
(особито јуначкијем). И онај страх мој није био узалуд:
осим многога којечега што је говорено, мени су
из двије најзнатније српске општине у Мацарској
писана писма, у којима ми се међу осталијем

187

порутама наводи и то што сам купио сљепачке пјесме.

Судећи само по овоме што је овдје речено (не спомињући још много којешта што засад нијесам рад одговорити), прије би се могло по правди рећи да народ наш ни сад још не познаје праве вриједности својијех народнијех пјесама, него да ју је и прије свагда познавао (као што г. П.А. Поповић мисли и говори). Од људства, које народ наш у правом смислу саставља, то се ни искати не може, а и међу самијем књижевницима много их више има који о томе говоре само по туђијем ријечима, него који то сами управо познају. У нашијем је народнијем пјесмама за нас најдрагоценија чистота и сладост нашега језика. Кад би књижевници наши то познавали, онда они не би кварили и грдили највећу драгоцјеност свога народа, свој народни језик, него би се трудили научити га из народнијех пјесама. А и осим ове истините мјере, којом се најбоље може измјерити колико који од нашијех књижевника познаје праву вриједност својијех народнијех пјесама, г. П.А. Поповић и тиме свједочи да ни сâм не познаје оно што брани како каже да су Качићеве пјесме народ-не пјесме. Истина да је Качић своје пјесме спјевао језиком и духом нашијех народнијех пјесама, али опет, ко год иоле зна какве су наше народне пјесме, одмах сâм може познати да његове пјесме нијесу народне пјесме (као што је казано у предговору. к првој књизи другога изданија нашијех народнијех пјесама у Липисци 1824. на страни XXXVIII).

Г. П.А. Поповић може по своме обичају ласно рећи да ја тијем срамотим народ наш што кажем да би се по правди прије могло рећи да он ни сад не познаје праве вриједности својијех пјесама, него да ју је прије свагда познавао; али ко год има здрав разум и по његовијем правилима судити хоће, онај ласно може видјети да у томе никакве срамоте нема народу нашему, како год ни народу грчкоме у ономе што се припо-виједа да је Омир од прошње живљео (а сад да је жив,

188

ишли би цареви и краљеви да га виде). Прије би се
могло по правди рећи да народ наш срамоте његови
књижевници, који њега и језика његова не познају и
мјесто користи чине му штету. Но ни та се срамота
не лијепи врло за народ, једно зато што се и то погле-
давши на опстојатељства може оправдати, а друго
што ће народ, ако буде воља божја те срећан кад постане,
добити бољијех, достојнијех, књижевника, који ће му
и у томе образ освјетлати.

Ово је само што се тиче мојијех ријечи које г. П.А.
Поповић спомиње, а у осталоме ако г. Ђ.И. Петровић
с његовијем ријечима гдје није задовољан, нека њих
двојица расправљају како им драго. Против овога што
сам ја казао може г. П.А. Поповић, или макар ко
други, говорити и извртати шта му драго, али се од
овога не може одбити ниједна ријечца, јер ово нијесу
моје мисли, него је истинито приповиједање онога
што јест. Многе од овијех ствари ја не бих нигда
ни спомињао да ме није г. П.А. Поповић натјерао,
а ни сад их не спомињем низашто друго него за
љубав к светој истини и то највише за оне
нараштаје народа нашега, који неће мене (ако сам се
и родио у Србији, или као што је онај 1818. године
казао у немачкијем новинама — у Јадру у Турској)
држати за пасторка а Мушицкога за сина, него обојицу
за праве синове. Ја Мушицкога поштујем више и исти-
нитије него г. Поповића, јер нити га поштујем коме за
инат, нити за оно што ни сâм не познајем, већ за његову
љубав к народу своме и за његове праве заслуге
(не спомињући наше пријатељске љубави).

У Бечу 20. јунија 1842.

П.П. Пошто је ово све било написано, читао сам
у 25. броју „С[рпског] народног листа“ гдје и г. С.Т.²
говори о узроку и почетку скупљања нашијех народнијех

² Сава Текелија. — Прим. ред.

189

ФРАГМЕНТИ ИЗ „ОДГОВОРА НА УТУК
Г. М. СВЕТИЋА“

[...] Ја смо и г. Симо Милутиновић живјели у Србији
за времена Црнога Ђорђија као два рођена брата,
један смо другога звали братом и његова је мати мене
звала сином. Кад он у почетку 1814. године дође у
Беч, гдје сам ја онда приправљао за штампу прву књи-
жицу нашијех народнијех пјесама, знајући да стихове
ласно пише, рекнем му да ми начини неколике врсте
под онај образ који сам био намислио додати у књи-
жицу. Он начини такова два-три потписа, и ја од њих
изаберем онај: „Српска мома, ил' је дома,“
итд.; но не само што ја под оно нијесам потписао свога
имена, него сам још многима, кад се разговор догодио
(особито кад сам чуо да гдје ко мисли да је и оно
народна пјесма), приповиједао ко га је начинио,
а многима је то ионако познато било, јер се није кријући
радило, већ у друштву пред више људи. А да се г. Сима
име онда метне под оно, то нити је он жељео, нити смо
и један од нас могли мислити да је нужно, јер онда у
нашој литератури нити је ко знао за мене ни за њега,
нити смо могли мислити да ће се код оноликијех и
онаќијех нашијех књижевника из царства аустријскога
о нама двојици и о нашијем пословима говорити кад
овако, као данас што се говори. Још се већма човјек
мора чудити с каквијем образом и по каквијем свједо-
чанствима може г. Светић казати да сам се ја „срдио,

191

кад је г. Милутиновић исто као своје штампати дао, "
кад ја нити сам икоме на свијету казао да се срдим,
нити сам то гдје наштампао! И зашто бих се срдио?
Зар би онај посао мој без онога потписа што изгубио?
Да сам ја о ономе послу онда знао мислити овако, као
сад што мислим, ја бих мјесто онога потписа написао
ја дранска или ресавска дјевојка, као што је
један господин и пријатељ мој и наваљивао.¹ Тако
г. Светић и друго много којешта говори само зато да
је онако што он онако мисли и хоће!

[...] Да је г. Светић на молбу моју од ријечи до ријечи у прози превео на немачки језик Бој на Лозници и Косовку дјевојку, и да је мени превод тај дао, то је истина, али није истина да сам ја превод онај Талвј и под свој еспап продава о. Пошто се ја 1824. године вратим из Германије, знајући да Талфија преводи наше народне пјесме на немачки језик и желећи јој, макар најмање, труд олакшати, замолим г. Светића, који је онда био ђак овдје у Бечу, да јој у прози стих по стих вјерно преведе коју од нашијех пјесама. Он то учини, и ја превод његов, као што ми га преда, пошаљем Талфији, казавши јој да је то на моју молбу превео пријатељ мој, по имену тај и тај. Је ли Талфији онај превод дошао на вријеме и колико је био од помоћи, то ја не знам. Г. Светићу ваља да је жао што Талфија у преводу своме није споменула његово име, па се каје што сам га намолио да јој помогне у послу који се тиче части и славе народа нашега! Он тијем очевидно по-казује да му је много више стало за својом сујетом, неголи за части и славом народа свога.

[...] И то само г. Светић каже да ја мислим и тврдо
држим да она важност и цијена, коју учени људи при-
писују нашијем народнијем пјесмама, мени припада.
Имам ли ја пак каку заслугу, и колика је она што сам
one пјесме скупио и на свијет издао и тако од заборава

¹ Јернеј Копитар. — Прим. ред.

192

„ПЕСМЕ МАРКА КРАЉЕВИЋА“

У Будиму су прије осам година прештампане из друге и четврте књиге пређашњега изданија све пјесме о Марку Краљевићу под именом: Песме Краљевића Марка, совокупљене из различитих јуначких песнарица. Изданијем Константина Каулиције, књиго-продавца новосадскога (Serbische Heldenlieder). У Будиму, Писмени Крал. Всеучилишта пештанског, 1836 (на осмини 125 страна). Да су пјесме ове прештампане вјерно, од слова до слова, онда ја овдје не бих ни спо-мињао неправде коју ми је књижар с тијем учинио свога добитка ради, али су оне тобожнијем поправ-љањем тако искварене и нагрђене, да је криво по сав народ наш и срамота готово по све наше књижевнике данашњега нараштаја. Не само што је г. Каулиција, или неко други на његову молбу или за плату, у 25. пјесми из друге књиге (Марко Краљевић у Азачкој шавници) додао на крају из своје ѝлаве тридесет и шест стихова (те пјесму тобоже довршио), него су и у другима многе ријечи (на стотине) измјењане и читави стихови нагрђени. Ја ћу овдје чуда ради додати само неколико примјера, које сам опазио гдје сам у књижицу загледао, а сву је редом нијесам ни читао. Тако нпр. у пјесми Сесијра Леке кайешана (стих 470—477):

194

У ОРИГИНАЛУ

Штӑа с'видио, штӑа си смиловао,
А на шоме војводи Милошу,
Ђе је виђен, ђе је снажан јунак;
Јеси л' чуо, йђе йричају људи,
Ђе ј'Милоша кобила родила,
А некаква сура бедевија,
Бедевија штшо ждријеби ждрале,
Нашли су іа јуцру у ерђели...

ПРЕШТАМПАНО

Штӑа с'видио штӑа си смиловао,
На том твоме војводи
Милошу,
Ди је виђен дил'је снажан јунак,
Ниси л' чуо шта говоре
људи,
Да је Милош од ко-
биле рођен,
И то нека сура бедевија,
Бедевија штшо ждреби ждра-
љеве
Нашли су іа зором у ер-
гели...

Тако у пјесми Марко Краљевић и Арайин (стих 5-6):

МЈЕСТО

Ударио с̧шакло у йенцере,
Прос̧шр'о је свилом и кадифом...

ПРЕШТАМПАНО

Прилейио съякла на ъенцере,
Прос̧шрео је свилу и кадифу...

За хартију би се могло казати прилепио на
пенцере, а за стакло се говори у дарио у пенцере;
тако је у оригиналу смисао, да је Арапин простр'о
(застр'о) кулу свилом и кадифом, а не свилу и
кадифу! Тако у пјесми Женидба Марка Краљевића
(стих 6):

МЈЕСТО

А не може служиш' мрка вина. А не може служиш' Марка вином (!!!)

А у пјесми Смртъ Марка Краљевића (стих 69):

МЈЕСТО

Л'јей йи бјеше, ја за мало ода. Лијеj йи бише ја за мало доба(??!)

ПРЕШТАМПАНО

Тако је прештампано „чи ни ш задужбине“ мјесто
„градиш задужбине“, а у српскоме је Рјечнику (код
ријечи задужбина) назначена разлика између
градити и чинити задужбину! Тако је у пјесми Марко

13*

195

Краљевић и Муса Кесеџија (у стиху 10) од одврћ' ћу се!
начињено одврт' ћу се! Тако је у пјесми Урош и
Мрљавчевићи (у стиху 71) од сагр'јешио начињено
согрјешио, а у пјесми Марко Краљевић и кћи краља
арайскоја (у стиху 4) од згријешио начињено
согрешио, а и Француз у Паризу, који је иоле учио
познати разлику између славенскијех нарјечија, може
знати да у овакијем догађајима није српски со (него
са, или су, или с- које се гдјекојијем словима пре-
твори у з, као з у ж—)! Тако је у пјесми Смртъ Марка
Краљевића (у стиху 109) мјесто нек се цркве красе пре-
штампано нек се цркве красу! Тако је у пјесми
Марко Краљевић и кћи краља арайскоја на два мјеста
(у стиху 35 и 37) од потом начињено потим!
А у истој пјесми (у стиху 16) од извадисмо кавгу
начињено је завадисмо кавгу! По народноме го-
вору кавга се не може завадити, него се за-
метне, учини, огради и (у пјесмама) извади,
а људи се заваде, те постане кавга! итд.

Кад се ова ствар расуди са свију страна, онда се
може казати да је ово право мјерило жалоснога стања
данашње наше литературе. По овоме сад сваки паме-
тан човјек може промислити: кад се овако чини с народ-
нијем пјесмама које су наштампане, по свијету се разишле
и на различне језике превођене, а шта би од њих било
да су их оваки наши књижевници скупљали и први пут
штампали?

(Срйски народни лисъ, Пешта, 1844,
бр. 42; текст узет из Државног издања
СГПСп, Београд, 1896, Ш, 130—132)

196

ОГЛАС НА ДРУГУ КЊИГУ НАРОДНИХ ПЕСАМА
БЕЧКОГ ИЗДАЊА (1844)

У штампарији Јерменскога манастира у Бечу штампа се друга књига од новога изданија српских народних пјесама и биће готова на свршетку овога љета.

У овој књизи биће пјесме јуначке од најстаријих времена до пропасти царства и господства српскога. На број биће их око деведесет, од којих готово половина нигда прије нису штампане.

И ова ће друга књига бити онолика као и йрва (око 40 штампаних табака) и на онакој истој хартији и оне величине. И цена јој је 2 форинте у сребру или, као што се у Србији сад новци броје, један талир или 6 цванцика. Време пренумерације траје до свршетка мјесеца августа. До тога времена ко што скупи пренумеранта нека изволи имена њихова с новцима заједно по поузданој прилици послати у Беч [...]. Ко пошаље новце за десет књига, добиће једанаесту на дар. Од оне господе пренумеранта који су се пренумерирали на прву књигу, не треба сад наново слати имена, него само новце.

197

ЧЛАНЦИ ИЗ „РЈЕЧНИКА“ (1852)

БАБИН ДУБ

Мјесто, и сад на њему крчма, у равноме Котару,
од Задра к југоистоку око једнога сахата далеко. Кажу
да је донде било турско, док није Јанковић Стојан
истјерао Турке из Котара.

БАБИНЕ

Код Срба трају бабине обично седам дана. За тијех
седам дана долазе дању жене на бабине и доносе
чест (нпр. пите, уштипке, ракију, вино итд. и дјетету
дарове) те се часте и веселе, а ноћу дођу сусједи и сус-
једе, познаници и познанице, те чувају бабине, тј.
сједе сву ноћ код породиље и разговарају се и пјевају,
а особито трећу и седму ноћ („Није седму ноћ дочуван“
— имају обичај рећи ономе који је мало сулудаст).
Тада не смије ниједно заспати, јер други једва чекају
да га огаре, или да му пришију штогод (какав дроњак
или читаво ћебе) за хаљине. На бабинама пјевају свако-
јаке пјесме, а неке имају које се само тада пјевају, нпр.:

Ој, на делу, на їолему боб се зелени,
А ко їа је йосејао їше се зелени?
Мирко їа је йосејао їше се зелени,
Ружа їа се назобала, срце је боли [...].
Колалом лалом, ко му оймац беше?
Колалом лалом, їшай [...] му оймац беше.
Колалом лалом, ко му деда беше? итд.

199

ГЕРЗЕЛЕЗ

Брдо у Будиму. Срби приповиједају да је некакав Турчин из Босне, Герзелез Алија (који се пјева и у пјесмама), скочио на коњу с тога брда у Дунаво за царево здравље кад су Турци освојили Будим.

ДЕРВИШ

1) Турски калуђер [...] (Богом брате, старишу дервишу)
— 2) [Дервиш] у пјесми некака планина:

Док бијела йокликнула вила

Из Дервиша зелене йланине [...].

3) од гвожђа као шиљак у чизмара, опанчара и ћурчија.

ДЕЧАНИ

Срби приповиједају да је дечански краљ (пошто му је отац извадио очи и објесио на концу више градскијех врата) изишао слијеп у шетњу иза града Призрена, па га опазио свети Арханђел и сажалио му се, па се створио у орла и долетио те украо његове очи изнад врата и даровао му их и рекао: „Одечи очи.“ Онда краљ прогледао и на оном мјесту начинио Дечане (Да видите високе Дечане).

КРАЉИЦЕ

Десет до петнаест лијепо обучених и накићенијех дјевојака које иду о Тројичину дне од куће до куће те играју и пјевају. Једна се дјевојка (која ваља да је лијепа и средњега раста) међу њима зове краљица, друга краљ, трећа барјактар четврта дворкиња. Краљица се покрије бијелим пешкиром по глави и по лицу: краљ има на глави клобук искићен цвијећем и у руци мач, а барјактар носи на копљу барјачић бијел и црвен. Кад дођу пред чију кућу, онда краљица сједне

201

код Срба римскога закона. По Сријему, по Бачкој
и по Банату, играле су доскора, па су нови свештеници
забранили и искоријенили (приповиједају жене, које су
дјевојкама биле у краљицама, да су их с батинама
тјерали и разгонили по селу).

## ЛАЗАРИЦА

Тако зову слијепци ону велику пјесму од кнеза Ла-
зара и од косовског боја. Лазарица се почиње:

Цар Мурайе у Косово йаде,
Како йаде силну књигу йише,
Те је шаље ка Крушевцу йраду [...].

А све су остале косовске пјесме комади од Лазарице.

## ЛАЗАРИЦЕ

Доскора је био обичај у Србији (а може бити да је
гдјешто и сад) да иду лазарице (неколико дјевојака)
уочи Лазареве суботе од куће до куће те играју и пјевају
пјесму о Лазару (онога што га је Христос васкрсао).
По Сријему и данас скупе се дјевојке уочи Лазареве
суботе и стану у коло а пруже руке од себе па дигну
мало дијете мушко те иде преко руку, а оне пјевају:

Лази, Лази, Лазаре!
Те долази до мене,
Прихвайај се за мене:
За свилене рукаве,
За свилене мараме,
За клечане кецеље.

## ЛАТИНИН

[...] У Црној Гори и онуда по околини зове се
Латинин сваки човјек закона римскога (Покрај мора
све Латине љуте). — Као што у Далмацији При-
морци и Бодули зову све људе са сухе земље изнутра

203

Власима, тако и Власи свакога који је обучен у
талијанско одијело зову Латинином, макар био
кога рода и закона.

ЛИМО

Овако се звао знатни наш харамбаша и јунак који
се пјева у народнијем пјесмама, а у Боци се о њему
приповиједа. Ја мислим да је Лимо и Лимун
једно име и један човјек. Који пјевају Лимо, они
мисле на Лим, тј. да је од Лима (Лимљанин
или Полимац), и може бити да му је то право
презиме, па Лимуном да су га прозвали послије
у Приморју. У Боци више Пераста (на јужној страни)
и данас се приповиједа за једну кућу на заливу да је
била кула Лима харамбаше:

А не виде јаде испјријека,
Зла јунака харамбашу Лима.—

МОЈАНКА

Долина између Дицма и Сиња. Приповиједа се да
су негда хајдуци ондје дочекали и побили сватове, те
остала само дјевојка Анка и мати, жалећи је, ви-
кала: Моја Анка — и тако се оно мјесто назвало
Мојанка. За свједочанство овога узима се још и то што
се у Мојанци једно мјесто и сад зове Женски кла-
нац, а кажу да се и „гребље“ од сватова још познаје
(али ја бих опет прије рекао да је Мојанка постала
од некога Мојана, него од Анке). — Хајдуци су
онуда доскора дочекивали путнике, зато се и сад виде
двије стражаре крај пута око неко два пушкомета хода
раздалеко. У Мојанци нема шуме, него је камење и
рупчаге:

Дочекаће залци у Мојанци,
Опеће ши коња и оружје.—

204

МРЊАВЧЕВА ГРАДИНА

Зидине у аустријској Херцеговини у селу Ловрећу (између Сиња и Имотскога). Онуда се приповиједа да се ондје родио отац Краљевића Марка. Ја сам у Тршићу слушао да је Вукашин дошао однекуда иза Мостара града из села Опанака, а и код Мрњавчеве градине и сад има село Опанци. Мрњавчева је градина на лијевој страни пута идући из Сиња у Имотски, а Опанци су на десној; мало пред Опанцима, готово према Мрњавчевој градини, имају у равни доста пораздалеко неколике гомиле камења за које се онуда говори да су биљеге одакле је скакао Марко Краљевић и то се зову Краљевића скакала (као у Јадру код Гњиле Милошево скакалиште).

НАРИКАЧА

У Каштелима жена којој се плати за мртвацем да нариче [...]. Гдјекојим мртвацима и пријатељи пошаљу по нарикачу, и тако их се може над једнијем повише састати. Свака у почетку својега нарицања каже ко ју је послао, па онда почне хвалу мртвоме, а најпослије заврши поздравом свима мртвима из оне куће од онога ко је њу послао.

НАХОД

Пјевају како је некакав игуман поранио на Дунав на воду да се умије, па нашао под обалом мало дијете у сандуку, те га је донио у намастир и надио му име Наход Симеун.

ОБЉУБА

Име планини у којој је, по народнијем пјесмама, цар Константин нашао часне крсте (други пјевачи ову планину зову Ођубар):

205

Право ид'їше к Обљуби йланини,
Сву Обљубу махом раскойајїше.

ПАВЛИЦА

Име некаке цркве у пјесмама (код Рашке):

И Павлицу исйод Јадовника.

ПАРАШНИЦА

Парашница је отприје била пуста и није за њу нико
ни знао, док је нијесу за времена Карађорђијева насилили
прекодринци и голи синови који су из
Босне ускакали у Србију, и начинили од ње као малу
варошицу. Зато се у новим пјесмама пјева шер Па-
рашница:

Трећу йиш'їше шеру Парашници,
Голом сину Зеки буљубаши.

ПЕТРАШ

Има у Зворнику један топ који се зове Петраш.
Онуда Србљи приповиједају да је прије сто година
(Петрашкијех година) некакав Петраш
капетан (немачки) био узео Зворник од Турака,
па кад је послије стигла турска војска, а он побјегао
из Зворника и онај топ оставио у путу те га Турци
нашли и однијели у Зворник. Приповиједају да је тај
капетан имао још један топ који се звао Зеленко,
али будући да је био врло голем, зато га је одмах под
Зворником бацио у Дрину (и кажу да ондје и сад кашто
буче у води као во), а овај је био повукао са собом,
па кад је видио да ће га отети Турци, а он натрпао
на њега дрва па запалио да би изгорео и растопио се,
али дрва изгоре, а топу не буде ништа.

ПЕЦИРЕП

Лазар Пециреп, о коме су и стари Тршићани при-
повиједали, био је родом однекуд из Херцеговине, па

206

ускочио у Црну Гору, откуда је послије излазио те
хајдуковао по Херцеговини, докле га најпослије некакав
јатак није издао те га Турци ухватили и набили на
колац. Приповиједа се да му је некакав Црногорац на
мејдану одсјекао шаку лијеве руке, али је он и послије
опет хајдуковао: кажу да је у једне ноге на опанку
имао два врха, па кад је хтио пуцати из дуге пушке,
он је дизао ногу те наслањао пушку међу оне врхове
као на сошипу. Кад су га Турци повели да га набију
на колац, нијесу га били везали мислећи да им с једном
руком ништа не може учинити, него га онако потјерали
међу собом, давши му по обичају да носи на рамену
колац на који ће га набити! Али он уједанпут распали
онијем коцем, те убије једнога Турчина на мјесто, кад
други навале да га ухвате, он убије још једнога ногом,
докле га свладају и одведу те набију на колац.

ПИРЛИТОР

У Херцеговини зидине од старога градића, за који
се пјева и приповиједа да је у њему сједио војвода
Момчило, ујак Марка Краљевића, и да га је ондје убио
краљ Вукашин:

Те је шаље на Херцејовину
Бијеломе їраду Пирлишору [...].
Кад Момчило їод Пирлишор дође [...].

ПОЛА

У Бишини велика стрменита камена коса или греда
и у њој пећина. Око пећинскијех врата познаје
се да је негда зазиђивано и приповиједа се да је ондје
живљео Старина Новак са својим друштвом. Под
Полом извире ријека Ловница.

ПОСКОЧИЦА

Највише се говори pl. поскочице, тј. као кратке
пјесме што момци говоре и подвикују у колу кад играју,
нпр.:

207

СИТНИЦА

1) Вода у Србији (у Косову): Ухватио и Лаб и Ситницу. — 2) Вода која извире испод Сађавца и утјече у Морачу: Па Ситницу воду прегазише. — 3) Ријека више Подгорице (у Турској). — 4) У пјесми некака планина:

Да ће чекаш' бан-војводу Јанка
И његово свайша йейш сшойшина,
У Сийницу зелену йланину.

СУТОРИНА

1) Узак комад турске земље из Херцеговине у море који раздваја дубровачку државу од Боке, као што је, са сјеверне стране, раздваја Клек од Далмације. — 2) У пјесми некака со (може бити да је морска): „И имаше соли суторине“.

ЧОРОЈЕ

Чороје, вила и турица ишли су за времена Републике уз месојеђе као машкаре. Чороје је имао хаљину чупаву, по којој су били испришивани којекаки репови, а највише лисичји, на лицу образину а у руци зелену гранчицу или киту цвијећа. Вила је била обучена у бијелу женску хаљину, по којој је опасана црвеном пантљиком, а таком су јој и рукави више лаката били свезани. На глави је имала бијело покривало и вијенац од цвијећа, а преко лица на ком је била образина црвеном пантљиком наоколо опшивен комад суре чохе који је подизала кад је играла, а кад би пошла, опет би га спуштала. У руци је носила као лук на три угла, искићен сав цвијећем. У турице, која је била као најглавнија међу њима, није се људска глава ни видјела, него је више ње на дугачкоме чупавоме врату била коњска глава с великијем зубима, која је тако начинњена да су се уста одоздо ласно отворити и затворити

210

могла, те је све клоцала, а ноге је имала чупаве и на
дну као у птице. Уза њих је ишао човјек један с бубњем,
те је у њ једнако ударао. Они су излазили први пут
на Сретеније, и потом свакога свеца до часнога поста.
Први дан су пролазили и кроз саборну цркву, а на
Светога Влаха (3. фебр.) излазили су и пред кнеза.
Идући по улицама гдјешто би се устављали, те су
вила и чороје играли, а турица је једнако клоцала сво-
јијем зубима. Прости људи по Дубровнику приповије-
дају да је такова животиња као турица заиста негда
била, па је ухватили и убили. Књижевници пак њихови
кажу да се то чинило за успомену негдашњему ратноме
богу Туру. Била је ријеч (као пословица):

Чороје, вила и турица,
Машкарани сва јројица.

14*

211

О ХАЈДУЦИМА

Народ наш мисли и пјева да су у нас хајдуци по-
стали од турске силе и неправде. Да речемо да гдјекоји
отиде у хајдуке и без невоље, да се наноси хаљина и
оружја по својој вољи, или коме да се освети, али је
и то цијела истина да што је год влада турска боља
и човечнија, то је и хајдука у земљи мање, а што је
гора и неправеднија, то их је више, и зато је међу хај-
дуцима бивало кашто најпоштенијих људи, а у почетку
владе турске јамачно их је било и од прве господе и
племића. Истина да многи људи не оду у хајдуке да
чине зло, али кад се човјек (особито прост) једанпут
отпади од људскога друштва и опрости се сваке власти,
он почне особито један уз другога и зло чинити. Тако
и хајдуци чине зло и народу своме, који их према Тур-
цима љуби и жали, али се и данас чини хајдук највећа
срамота и поруга кад му се рече да је лопов и пржибаба.
У стара су времена хајдуци, као што се и у пјесмама
пјева, најрадије дочекивали Турке кад носе новце од
дације, али је то у наше вријеме слабо бивало, него
дочекују трговце и друге путнике, а кашто ударе и на
кућу коме, за кога мисле да има новаца или лијепа
руха и оружја, те га похарају. Кад коме ударе на кућу,
па не нађу новаца, а мисле да их има, они га уцијене
па му одведу сина или брата, и воде га са собом докле
им год он уцјену не однесе. Прави хајдук неће никад
убити човјека који му ништа не чини, већ ако га на-
говори какав пријатељ или јатак. Макар била и само

212