304

mluvil. Sedlák prosil, aby ještě ten druhý mluvil, a on začal ještě hrůznějších paragrafů nežli ten první čísti, tak že ten zeman už jináč nemyslil, než že už jest po něm veta, už div neomdlel od hrůzy. Jak tento skončil svou řeč nadobře, odsoudil soudce zemana, že musí ty peníze vydati.

Tu pak obořili se oba dva na sedláka, zemanova advokáta, aby mluvil a zemana hájil. Tu se jich sedlák tázal, jestli oni již všecko vymluvili, co k tomu patří. Oni odpověděli, že již vymluvili. Tak ten sedlák předstoupil a pravil, že toho všeho nebylo potřeba. A ti advokáti na něho: že proč nebylo? On pravil: „Proto, že ten pan zeman ty peníze má, ale když jich přijímal do schovu, že byl zavázán, jich nevydávati ani jednomu ani dvoum, tudyž ti dva žalobníci ať si jdou hledat toho třetího; pan zeman není povinen, jim ho vyhledávať aniž mu to může kdo nasoudit; potom teprv, až přijdou všeci tři, že jim ty peníze vydá.“

Soudce ovšem výrok jeho za dobrý uznal, poslal oba žalobníky pryč a řekl jim, aby šli a hledali třetího, potom teprv že mají právo o peníze se hlásit, ale spíše ne.

Včil si může každý pomyslił, jak tomu zemanovi bylo u srdce, když ten sedlák za pravdu tvrdil, že ty peníze má; velice tomu se divil, že ten sprostý a nenčený sedlák takové dva učené advokáty přemohl tak, že to musili sami za pravdu uznati.

Všickni se rozešli, a ti dva podnes nepřicházejí s tím třetím.

Zeman děkoval sedlákovi, že ho z takové hrůzy vysvobodil, a bylili před tím dobří přátelé, od té chvíle byli ještě věrnější, a jsou až doposud, jestli nepomřeli.

305

57. S mrtvými není žádný žert.

Jedna žena mi vypravovala: „Můj staříček *) býval kostelníkem a řemesla ševcovského. Můj otec byl tenkráte malý chlapec pětiletý a zůstal při řemesle. Když vyrostl a staříček již byl umřel, udělal jančary **) a nesl je do jednoho domu pod Radhoštěm. Když se vracel, stál tam starý muž před domem a ptal se mého otce: „Chasníku, čí pak jsi?“ — Můj otec odpověděl: „Já jsem Martin H..... z Rožnova!“ — Stařec mu povídal: „Znal jsem dobře tvého nebožtíka otce a vím o něm všelicos vypravovať; chcešli, vyložím ti něco!“ — Můj otec ho prosil, aby vypravoval, a on hned dal se povídat: „Před stem roků byl v Rožnově ještě dřevěný kostel ***) , chodili tam ze všech dědin na stráž; každou noc byli dva muži kolem kostela; za hodinu musili třikrát kostel obejít. Jednou tam přišli dva z Dolní Bečvi: Kuběna a Vojkůvka na hlídku. Kuběna byl silný a odvážlivý, Vojkůvka ale byl slabý a bojázlivý. Jak přišli ke kostelníkovi, on jim pravil: „Jděte obejít kostel!“ Vojkůvka se bál, a kostelník, staříček můj, mu řekl: „Ty jsi bojázlivý, poslal bych tě domů!“ Ale přece oba dva šli a obešli kostel. Potom si Kuběna lehl proti kostnicí na břílu †) a Vojkůvka si vedle něho sednul. Kuběna začal dřímať, a Vojkůvka mu říkal: „Bratře, nespi!“ —

*) Staříček t. j. dědoušek.

**) Jančary t. j. baganče, botky šněrované.

***) Nynější zděný kostel vystavěl se roku 1748—1752.

†) Bříla = drobný kámen, neutvrdlá opuka (Jungmann); u Rožnova znamená bříla kámen pleskatý, jako hrobný kámen.

Kulda I

20

["306", "Kuběna mu ale pravil: „Neboj se!“ a za malou chvíli usnul a chrůpal. Vojkůvka se velice bál a hleděl po hřbitově. O čtvrt na jedenáctou viděl, že se hlína s nového hrobu sype, sype, sype — Vojkůvka dostal strach, budil Kuběnu a volal: „Vstaň, bratře, pro Boha tě prosím, vstaň!“ — Kuběna ale rozespalý huboval: „Dej mi pokoj, sic tě pácnu!“ — Vojkůvka se díval na ten hrob, začalo se to tam popelit jako kura *), potom to rostlo jako ovce. Obudil Kuběnu, aby se podíval, co ukrutného se děje na hrobě. Kuběna sedl a díval se také na to. Uhledli osobu, jíž bylo půl z hrobu, až pak vylezl celý člověk před třemi dny pochovaný. Ten svlekl šaty na hrobě, složil jich tam a šel až na Rožnov. — Kuběna pravil Vojkůvkovi: „Pojď a seberme ty šaty!“ Ale Vojkůvka ho prosil: „Oh, bratříčku, nedělej toho!“ — Kuběna řekl: „Mlč, špetneli, opálím ho tím vatrálem **), a bude konec!“ — Šel k hrobu, šaty sebral a řekl: „Pojď na věž, budeme se dívat, do kterého domu půjde!“ Ve Vojkůvkovi byla malá duše, šel s ním na věž, a dívali se oknem na Rožnov. Ten duch vešel do nového domu J . . . . . . . . . . . . . . . .

307

se a vatrál si napřáhl. Duch po třikráte volal: „Kdo
ty šaty vzal, ať jich nese sem!“ — Když pak jich Ku-
běna nenesl, duch se brał na horu na věž. Jak byl na
třetím schodě, tu kohout na faře zazpíval, a mrtvý zůstal
ležet. Tu pravil Kuběna: „Včil jsem již sám také trochu
strachem vadnul, ale přece se nebojím.“ — Zůstali do
rána na věži, a veliká hrůza byla v obou; Vojkůvka byl
málo živý, a Kuběna také slábnul. — Staříček kosteluík
šel ráno zvonit klekání, a Kuběna na něj volal s věže:
Nelekej se, stala se tu věc hrozná; bratříčku . . . tak a
tak se dělo: já vím, že jsem udělal zle! — Staříček polo-
mrtvý běžel k velebnému pánu a vypravoval mu, že se
na hřbitově zle podělalo a že ta osoba leží na scho-
dech ve věži. Velebný pán zdůšený šel druhými dveřmi
do kostela, vzal štólu, svíčku a svěcenou vodu a zakropil
tělo. Potom volal: „Pojď, ty smělý, dolů; včil vezmi
mrtvého na záda a zanes ho nahatého do kostnice.“ —
Kuběna ho zanesl, ale nohy se mu strachem a hrůzou
třásly. Na druhý den byl znovu pohřeb, jak se patří.
Kuběna musil mrtvému rýčem zrýť hlavu, a od tehdejška
třikrát sypá se hlína na mrtvé tělo *). Ten starý muž,
co to otci mému vykládal, byl Vojkůvka sám. Od té
chvíle se nic takového nepřihodilo.“

58. Biskup Ondřej.

Byl nábožný biskup, a jméno jeho bylo Ondřej. Byl
velice Bohu milý. Přišla k němu jedna princka a žádala

*) Vykladačka se musila trochu zmýliti; neboť obřad cír-
kevní, třikráte sypati hlínu na rakev v hrobě ke cti a
slávě nejsvětější Trojice Boží, jest v Cirkvi svate prá-
starý a dávno před tím užívaný.

20*

308

ho o katolické ponaučení, že chce celým královstvím svým povrhnouti a býti v katolické víře. Biskup byl z toho velice potěšen a pornčil jí, aby ho častokráte navštěvovala. Dával jí spasitelné naučení, aby se mohla k víře katolické připraviť.

Jednon jí naporučil přijíť k hostině a oznámil to bodným pánům, aby se také nechali uté hostiny najíť. Sešli se všickni a rozmlouvali o všelijakých věcech. Potom přišel pocestný a prosil také o kousek jídla. Když toho jídla dostal, prosil, že by byl velice potěšen, kdyby také byl připuštěn do té světnice mezi hosty.

Kuchař to oznámil panu biskupovi, ale ta princka zakázala, aby toho pocestného nepouštěli do světnice, že to jest nevzácný host. On pak ale ještě jedenkráte prosil, a ta princka pověděla, jestli jí zhodne hádku*), že bude připuštěn. Pocestný se dal ptát, jakou hádku má zhodnout. — Ona povídá: „Kde je vyšší země nežli nebe?“ — On odpověděl, že na trůně Božím, tam celá svatá Trojice přebývá**)! — Potom řekla princka, aby jí zhodnul ještě druhou hádku: „Který jest největší div a zázrak na světě?“ — Pocestný jí odpověděl: „Největší div a zázrak na světě jest, žev takovém počtu lidí žádný žádnému v tváři dokonale podobný není.“ — Princka pravila, aby jí zhodnul ještě třetí hádku: „Jak daleko je s nebe až dopekla?“ — Pocestný jí odpověděl, že si to mohla sama tenkráte změřit a sčítať, když všemohoucí a spravedlivý

*) Hádku t. j. hádanku.

**) Nevím, zdali se tu naráží na člověcké, tudyž zemské, ale ovšem oslavené tělo Christovo, neboli na zeměkouli, s kterou se na obrazích představuje Bůh Otec.

309

Bůh pyšné anjely snebe do pekla svrhnul —
že byla také při nich!“ — Princka jak to slyšela,
zahanbila se, zmizela oknem pryč, a jenom po ní
v světnici smrad ostal.

Všickni hosté měli z toho veliký strach a nevěděli,
co se to děje. Nábožný biskup ale poznal, že to byl zlý
duch v podobě krásné panny, jenom to nevěděl, kdo byl
ten pocestný. Hned poslal čtyry posly na čtyry strany
jej hledat, ale nikde ho nenašli.

Za některý čas pak stalo se, že šel žid pocestný
a noc jej zachvátila; bylo veliké hřmění a blýskání, a
on neměl, kam na noc jiť; tož přišel k luthriánskému
sboru*), a tam byly dvéře do žebračny**) otevřeny.
Byla tam lávka**), a milý žid si pod ní lehnul.

Jak jedenáct hodin odbilo, plno zlých duchů přišlo
do toho sboru. Tam byl stůl, a ti poddaní zlí duchové
se posadili do stolic, a ta knížata pekelná za ten stůl.
Ten nejvyšší kníže pekelný chtěl zvědět, který z nich
jaký hřích na člověku způsobil. — Všickni dávali zprávu.
Ten nejposlednější ale povídal: „To všecko nic není; já
jsem jinačí kousek dokázal. Přivodil jsem nábožného
biskupa již tak daleko, až mne k hostině pozval. Již
jsem ho měl, již byl můj — ale tu k té hostině přišel
jeho patron, svatý Ondřej a chtěl ho ostříhať†).
Já jsem mu dal tři hádky hádat, a on mi jich uhodnul,
tak že jsem se zahanbil a musil jsem utéci.“ — Kníže

*) Sbör vlastně jest shromáždění čili společnost křesťanův nekatolických; jmenuje se však také jejich modlitebnice sborem.

**) Žebračna = předsin, kde žebráci bývají.

***) Lávka = lavice.

†) Ostríhať = strážit, zachrániť ode zlého.

310

pekelný mu na to odpověděl: „Tak jsi posud jestě ni-
čeho nedokázal; až dokonáš, co jsi započal, budeš prvým
po mně v úřadě!“

Žid v žebračně všecko viděl a slyšel. Včil ale od-
bila hodina dvanáctá a zlí duchové se měli rozchodit.
Židovi bylo živobytí na krátce, nevěděl, co si
má počít velikým strachem. Tu si zpomněl, že se katolíci
svatým křížem žehnají proti všemu zlému; tož on se také
požehnal svatým křížem a lehnul dolů hubou za zemi.
Zlí duchové jak vycházeli, pravili: „Kdo pak tady je?“ —
Jeden z nich odpověděl: „To je prázdná nádoba lidská,
ale je znamenaná křesťanským křížem, tož jí musíme
nechať!“

Žid, jak ráno vstal, hned do města spíchal k tomu
nábožnému biskupovi a žádal jej, aby ho pokřestil. Všecko
mu oznámil, co viděl a slyšel, prosil, aby mohl býti v bi-
skupském chrámu Páně na mši svaté, kde bylo založení
svatého Ondřeje. Tam padnul na tvář, litoval všech svých
hříchů a vyžádal sobě na křestu svatém jméno sv. On-
dřeje míti.

Teprv nábožný biskup z řeči židovy věděl, co to
bylo za pocestného, že to byl jeho svatý patron. Děko-
val Bohu všemohoucímu a svému svatému patronovi za
tu ochranu, toho žida pokřestil, a ctilli před tím upřímně
svého svatého patrona, ctil a vzýval jej na budoucnost
ještě upřímněji.

59. O jedné vdově.

Byla jedna velice chudobná vdova a měla jediného syna, a ten byl ostrovtipný a chytrý. Posílala ho pilné do školy a chtěla ho nechať nějakému řemeslu vyučiti, ale pro velikou bídu nemohla. neboť neméla ani toli, aby zaplatila do cechu a od učení. Nechała ho tedy nějaký cas tak. On častokráte prosil, aby ho dala v něčem vycvičit.

Vdova zpomněla si, že má strýce, kterýž jest myslivcem; toho prosila, aby se postavil dítěti za otce a k něčemu ho přivedl; ona že mu bude také nápomocna ze své téžké práce. Prosila ho s pláčem, aby se smiloval nad sirotkem. Strýček dal se pohnouti a svolil, že ho vezme k sobě a budeli poslouchať, že se může u něho myslivectví učiti.

Po roce stalo se, že přišel pan hrabé na panství své a chtěl míti hon. Sezvali se tedy všickni revírníci a šli na hon. Chlapíka, ač byl schopný ke střelbě, nechal strýček doma. — „Strýčku,“ pravil chasník, „vezměte mne také s sebou na hon, rád bych viděl a védél, jak to jde na velikém honě.“ Strýček pak, nevím z jakých příčin, odepřel mu toho, a tak musel ostati doma.

1*

4

Doma se ho zmohla taková touba po honě, že proti vůli strýce svého umínil si aspoň pozdáli dívati se na hon. Šel a stavil se u matky své. „Kam jdeš?“ ptala se ho matka. — „Jdu za strýčkem na hon, abych něco viděl a dáli se, i zastřelil.“ — „Jak pak tam půjdeš bez potravy? Budeš muset stranou býti, a kdo ti tam dá jist? Tu máš, co mám, kus černého chleba, a jdi: pozdaleku se dívej!“

Chasník zaměřil k lesu a potkal hned za méstečkem stařečka, který se ho ptal: „Kam pak jdeš, chasníčku?“ — „Jdu za strýčkem na hon; bylo mi samému doma teskno, a rád bych aspoň pozdaleku na honce se díval.“ — „Dobře máš, že nechceš doma lenošiti; běž tamhle v tu stranu, tam stojí myslivci v kole, ale nemohou dnes ničeho dostač. Postav se nedaleko kola za velký strom, ale neukazuj se jim!“

Chlapík dal chleb svůj stařečkovi a chtěl svou cestou dále jít; tento však ještě pravil mu: „Střelcům všecka zvěř z kola vyběhne a k tobě se bude hrnouti, ty pak všecko zastřelíš!“

Šel svou cestou a uslyšel střelbu; uviděl také již myslivce, stoupnul si za strom a poslouchal. Když pak uslyšel nepřetrženou střelbu, pomyslil si: „Ti tam už musejí míti množství zvěře postřílené;“ a jak si to myslil, tu z nenadání přiběhl k němu jelen, on položil k líci, spustil, a jelen ležel.

Myslivci uslyšeli jeho ránu a začali hubovati: „To jsou pytláci!“ — někteří měli chuť, hned se po nich pustiti, ale z kola a s místa svého vystoupnouti nechtělo se žádnému. Stříleli dále a všecko jim ucházelo, ale chasník za stromem zastřelil všecko a nechával ležet.

Tu se dozlobili myslivci, že jim všecka zvěř uchází a že pytláci nedaleko nich směle zvěř uběhlou střílejí;

5

pustili se všickni v tu stranu, odkud rány přicházely, a
brzy přišli ke stromu, za kterým chasník stál s ručnicí,
maje kolem sebe hromadu zvěře postřílené. Bylo jich
hanba, že oni, staří střelci, ničeho nezastřelili a mladý
učěn že množství zvěře postřílel.

Pan hrabě se ptal, co by to bylo za chasníka. My-
slivec musil s pravdou ven, proto že ho všickni ostatní
znali, a vyznal, že ten chasník je jeho učěn, že jest 13
roků stár a kterak se před rokem k němu dostal. Pan
hrabě měl z chasníka radost a porněil, aby ho na jeho
útraty udělal mysliveckým mládencem a bez jeho dovolení
aby ho ze služby nepropouštěl, sice že by sám přišel
z chleba.

Chasník tedy dostal hned za vyučenou a pěkné my-
slivecké šaty a zůstal ještě nějaký čas u strýčka svého
co mládenec ve službě.

Brzy však zachtělo se mu zkusiti světa, a proto dal
strýčkovi výpověď. Strýček mu přimlouval, aby toho ne-
dělal, aby u něho zůstal, že sám ví, že by ho pan hrabě
dal z chleba, kdyby ho propustil; „a co bych pak započal,
řekl, kopat neumím a jinou službu tak honem nedostanu.
Což pak ti u nás schází, co se ti nelíbí? Pověz mi to
upřímně, a všecko se ti po vůli stane.“ — Mládenec od-
pověděl: „Nealezám u vás, dobrý strýčku, žádné chyby,
dobře se mi vede, jsem se vším spokojen, ale nemám
již více žádného stání, a proto jsem si umínil pevně, že
půjdu, abych zkusil světa.“

Nebylo pomoci, strýček zakročil u pana hraběte o do-
volení, aby směl mládence ze služby propustit, a dovolení
přišlo. Mládenec se rozloučil se strýčkem svým a odešel

Nežli však šel do světa, navštívil ještě matku svou,
aby i s ní se rozloučil. Matka za ten čas, co byl syn

6

její u strýce, z práce rukou svých toli ušetřila, že si kou-
pila krávu, které bylo Laňka. Mluvila k němu: „Synu
můj! Co ti dám na cestu? Snad se mi nikdy nenavrátíš.
Co mám, to ti dám. Vezmi si tu krávu, kterou jsem pro
tebe koupila. V létě ji snadno na cestách svých popaseš
a můžeš se mlékem jejím živiti.“ — Syn zprvu nechtěl,
že pak matka neústupně na svém stála, vzal si ji, roz-
loučil se a odešel.

Přišel do hor, a pásl krávu svou. Tu k němu přišel
řezník a chtěl, aby mu tu krávu prodal. — Mládenec ne-
chtěl ani slyšet, řekl: „Maměnka má mi ji dala, abych se
mlékem jejím živil; prodám ji, co budu dělat? Peníze
ztržené se mi rozejdou, a já nemohu vědět, kdy nějakou
službu dostanu. Dostanuli pak službu dobrou, chci krávu
tu své matce zase navrátiť.“ — Řezník dotíral na něho,
aby mu krávu tu přepustil, že jí tuze potřebuje, ať žádá
za ni co chce, že mu dá, a že mu ještě přidá svého psa,
který jest tak silný a prudký, že na něm za den kolik mil
chce ujede. — Myslivecký mládenec konečně svolil, a
řezník mu vyplatil 90 zlatých, psa mu přidal a pravil:
„Kdyby s tebou zle bylo, pes ti bude nápomocen.“

Rozloučil se, a každý šel cestou svou: řezník s kra-
vou a myslivecký mládenec se psem. Myslilť si cestou:
„Jsem myslivec, proto se mi ten pes sejde (hodí se mi).“

Přišel do jedné vesnice, když se již stvívalo. Šel
do hospody, ale neviděl v ní žádného; sedl si a čekal.

Za chvíli přišla stará baba, a ta se ho hned ptala:
„Co tu chceš?“ — „Nu co tu chci? Noc je na krku, zde
jest hospoda, na revír nejbližší nedojdu, kam tedy mám
jít? Do jiné hospody jest daleko!“ — „Troufášli si,“ řekla
baba, „zůstaň zde; ale jak to vypadne, nevím!“

Poručil si kus masa k večeři. Baba mu ho donesla,

7

ale pozdávalo se mu jaksi podezřelé, proto ho vzal s tálře a hodil ho svému psovi; pes přičmuchnul, ale nechtěl ho žráti. Mládenec se tomu nemálo podivil, přehlídal maso pozorněji, nalezl palec z ruky lidské, a tak se přesvědčil, že to je maso člověčí. Povídal si v duchu: „Vím již nyní, že zde jsem v nebezpečenství života; ale doufám v Boha, že mi zle nebude.“

Za chvíli bylo u hospody slyšet bluk, a hned potom tloukl kdosi na vrata; vrata se otevřela, a hned vešlo 12 chlapů do jizby, kterým baba nosila na stůl tak dobrou pečeň, že mládencovi laskominy dělala. Pomyslil si: „Mně donesla za peníze takovou darebninu a pro ty chlapy má dobrou pečeň!“

Když se chlapi najedli a napili, přistoupili k němu, a jeden z nich mluvil: „Odtud zdráv a živ nevyjdeš; jakou smrtí chceš umříti? Chcešli sťat anebo oběšen býti?“ — Mládenec jich prosil, aby mu nebrali života, ale nic platno. Zvolil tedy, aby ho oběsili. — Hned spustili provaz s povala dolů na jizbu, zadrhli ho na krk mládencovi, vytáhli ho zhůru a odešli zase

Pes začal skučet, až pak vyskočil a provaz překousal. Oběšený mládenec spadl a na štěstí ještě nebyl mrtev. Přišel k sobě a hned z hospody vyběhl a oznámil to úřadu. Hospoda ta byla již po delší čas v podezření; proto ihned bylo rozkázáno, aby se hospoda obstoupila vojáky ozbrojenými. Jak mile pak pozdě v noci zbůjníci zase domů přišli, byli všickni schytáni, povázáni a i s babou na smrt odsouzeni.

Ježto pak nebylo vlastníka hospody té, připadla mládencovi za odměnu. On hned poslal pro matku svou, a byli tam spolu v bázni Boží živi, obsluhovali rádi hosty své, a dobře se jim dařilo. — Jsouli posud živi, nevím.

8

## 60. O jednom vojákovi.

Byl jeden kral, a ten měl jdeincu dceru na rodě;
ta pak byla pro špatný život zakleta, tak že byla jako
umrlá, ale v noci pokaždé sežrala vojáka, kterýž musil
u ní v kostele na stráži stáť. Trvalo to již dlouho, tak
že královi vojáků se nedostávalo; tu museli hrbatí, chromí
a nedůživí vojenský oblek na sebe vzít a na stráž jít.

Přišlo také na čeledína zchytalého, že měl k zakleté
princesce na stráž jít. On pak myslil sám u sebe: „Měl
bych se nechat sežrať? to neudělám; uprchnu raději od
vojska.“ Tak také skutečně učinil.

Když pak šel krajem, potkal ho starý žebrák, kterýž
pravil: „Vojáčku, kam jdete?“ — Voják: „Nač bych to
povídal? vy mi nepomůžete!“ — Žebrák: „Povězte jen,
povězte; snad vám mohu pomoci!“ — Voják: „Můžete
nebo nemůžete, povím vám to. Naše královská princeska
jest ve starém kostele pochována, a musí u ní každého
dne voják na stráži stáť, kterého ona v noci sežere; na
dnešek přišlo na mne, abych tam na stráži stál, a já
jsem pomyslil sobě: Mámli svůj mladý život obětovať
a od zakleté princesky se nechat sežrati? — a raději jsem
prchnul od vojska.“ — Žebrák: „Vím o tom, vím, vojá-
čku! Mnoho vojáků již ji střežilo, ale ty ji dostřežíš;
chcešli, můžeš ji vysvobodiť a jí z kletby pomoci; a po-
můžešli jí, dostaneš ji za ženu a s ní celé království;
ale délej všecko tak, jak ti poradím, abys neupadl ve
zkázu. Jak půjdeš na stráž, jdi, ale na noc vylez na
kazatelnu. K půlnoci princeska vstane a bude tě hledat;
na kazatelnu nepůjde; jak mile však uhodí dvanáctá, lehne
si do rakve své, a ty ostaneš na živě. Královi se to za-

9

líbí, že ty jediný nejsi sežrán od jeho dcery, proto i na druhou i na třetí noc rozkáže tobě, abys byl na stráži. Ostań, ale zachovej se tak, jak ti radím. — V druhé noci vylezeš na pavlač. Princeska, když z rakve vstane, poté lí zrovna na kazatelnu a když tě tam nenajde, bude všudy hledať, až konečně začne stolice stavět, aby mohla vylézt na pavlač; ale nežli dokončí práci tu, uhodí dvanáctá, ona musí do rakve, a tobě se zase nic zlého nestane. — V třetí noci pak si lehni pod její rakev a jak vyleze, aby tě po celém kostele hledala, ty si hupkem lehni do rakve. O dvanácté hodině přijde také k rakvi své, ale ty nevstávej, ať s tebou dělá co dělá, až bude celá bělounká před tebou stáť, a pak bude s tebou dobře. Dostaneš ji za manželku a s ní celé království. Ale potom nezapomeň na mne a přijdě zase na toto místo, a co budeš mít nejradší, o to se rozdělíš se mnenou."

To vypověděl stařeček, rozlončil se s ním a šel svou cestou, voják pak navrátil se k vojsku a za malou chvíli musil do kostela na stráž.

Přišla první noc. Voják dle rady stařečkovy ukryl se na kazatelně, a stalo se, jak mu byl stařeček pravil. Po jedenácté hodině vstala princeska z rakve a ohlédala se po vojákovi; když ho u rakve neviděla, hledala ho po celém kostele, v každém koutečku, jenom na kazatelnu nepřišla. Pořád ještě hledala, pořád víc a více běhala, ale v tom bila dvanáctá hodina, ona musila do rakve své lehnout, a ležela jako před tím pokojně. Voják se sebral, slezl s kazatelny, kleknul u rakve a modlil se na stráži.

Ráno přišel jak obyčejně králův služebník, aby pohledl, zdali i dnes voják již stráven jest. Když pak ho viděl živého, s radostí běžel ke královi a pověděl mu to. Král vida, že živ jest, měl z toho radost velikou a

10

řekl: „Ty jsi první, který na stráži u dcery mé na živě ostal; budeš tedy i na druhou noc ji střežiti: snad se ti s pomocí Boží zase nic zlého nestane.“

Přišla druhá noc. Voják vylezl na pavlač a zavřel dvéře za sebou. Po jedenácté hodině princeska vstala a když zase vojáka u rakve neviděla, zrovna na kazatelnu běžela. Tam ho však nebylo, a tu začala s velikou dychtivostí po celém kostele lítati, až konečně zraky své na pavlač obrátila. Hned potom počala stolice snášet a je na sebe stavět, aby po nich na pavlač se dostala. Tu však uhodila dvanáctá, a ona musila s nepořízenou do rakve se navrátiť, a ležela pokojně jako před tím. Voják zase slezl, pomodlil se a stál u rakve na stráži až do rána.

Tentokráte přišel král sám, aby se podíval, jeli voják na živě; a když ho našel zdravého, zaradoval se velice a rozkázal mu, aby i třetí noc na stráži zůstal.

Přišla třetí noc. Voják si lehl pod rakev a ležel tak tise, že téměř ani nedýchal. Po jedenácté hodině princeska vstala a šla vojáka bledat. Jak odešla, voják vylezl a lehl si sám do rakve. Princeska jako zuřivá a divoká běhala z kouta do kouta a bledala vojáka. Ten však ležel v rakvi, ani se nehýbal. Hledala bez ustání, až bila dvanáctá. Tu se opět navrátila k rakvi své a chtěla si do ní lehnouti. Když pak ale přišla k rakvi a uviděla vojáka v ní ležet, ulekla se a kývala mu, aby vylezl. Voják, jako by nic neviděl zůstal ležet, ani si jí nevšimnul. Princeska sepjala ruce a prosila ho, aby vylezl — voják nic. Ona pak již začala od zdůla bělati, a tvářila se před ním divoce a hrozila mu, ale se ho nedotkla. Voják ani se nehýbal. Ona pak již byla po pás bílá. Zase spínala ruce, prosila, hrozila, ukazovala mu, že ho na kusy roztrhá, ale nic naplat, voják se nechtěl

11

ani hnouti, až byla bílá jako šatečka. Potom se stala
velice přívětiva klekla na kolena, děkovala Pánu Bohu
a pravila pokojně a laskavě k vojákovi: „Včil vstaň a
vylez z rakve, nic zlého se ti již více nestane.“ Voják
vylezl a klekl vedle ní, a modlili se spolu až do bí-
lého rána.

Ráno přišel král, a nedočkavě díval se šparou
(klíční dirkou) do kostela. Král vida, že princeska je
z rakve ven a že jest vedle vojáka, rozkázal i služeb-
níkovi, aby se podíval šparou, co tam vidí. — Služeb-
ník se podíval a vykřikl: „Nejmilostivější králi, právě
princeska toho vojáka jí!“ a chtěl strachem utéci. Ale
král mu nedal a řekl, že se musejí o tom přesvědčiti.
Kostel se otevřel, král i se služebníky svými vešel do
něho a když viděl, že dcera jeho živá a krásná vedle
vojáka klečí a s ním se modlí, klekl i on též, a celé
komonstvo jeho za nimi, a modlili se.

Když se pomodlili, políbil dceru svou na čele, ona
pak mu políbila ruku, a s velikou slávou přivedli je do
bradu, kdežto brzy slavila se svadba hlučná a veselá.
Voják pak dostal s vysvobozenou manželkou svou i celé
království, kteréž mu starý král otec hned postoupil. Ra-
dost veliká byla z toho po celé zemi.

Po svadbě zpomněl si mladý král, že nemá zapomínati žebráka starého, kterýž mu byl dobrou radu dal, a že má opět přijíti na to místo, kde se byli sešli. Še! na to místo a zase tam uviděl starého přítele svého, který k němu promluvil: „Učinil jsi, jak jsem ti byl radil, proto jsi dosáhl hodnosti královské; ale manželka tvá posud není úplně vysvobozena; jestíť jí ještě více pomoci potřebí; proto nezapomeň, abysi se do dne do roka se mnou rozdělil o to, co budeš míti nejradší.

12

V roce porodila královna krásného prince, a nědlouho po tom přišel onen den, kdy se měl král opět sejíti se starým žebrákem na umluveném místě. Měl již po delší čas den tento na paměti, proto se ochotně vybral na cestu.

Stařeček již tam na něho čekal a pravil: „Víšli pak, co jsi mi slíbil?“ — „Vím, byla odpověď, že se rozdělíme o to, co mi bude nejmilejší.“ Stařeček: „Tak jsme umluvili, máš pravdu; včil máš prince krásného, který ti zajisté jest nejmilejší, o toho se tedy rozdělíme tak, že tobě ostane ho půl, a půl ho dostanu já; jdi a přines ho.“

Mladého krále věc ta nad míru mrzela a bolela; ale pomyslil si: „Zavázal jsem se slibem, a proto musím těžkou obět přinésti tomu, jehož pomocí jsem přišel k štěstí.“

Šel domů, vzal nemluvňátko dítě své a přinesl ho stařečkovi. Stařeček bez okolků vytáhl z pošvy ostrý meč a jednou ranou rozpůlil krásného chlapečka. Obě půlky vypláchl u potoka čistého a zase je dobře složil, a v tu chvíli dítě obživlo a bylo krásnější než před tím.

Stařeček odevzdal synáčka udivenému a potěšenému otci a pravil: „Manželka tvá obětí touto včil dokonale očištěna a vysvobozena jest z moci zlého ducha; nebudeť již nikomu více škoditi, aniž jí bude moci proti vůli její zlý duch křivditi. Jdi s dítětem svým domů a vychovej ho pro království nebeské.“

To pravil a ztratil se duch dobrý, anjel strážce. On pak ostal králem, a všecky ostatní děti jeho byly dobré a manželka jeho velmi hodná, tak že ve svatém pokoji, v bázni Boží a v radostech neustálých živi byli až do smrti pospolu.

13

61. O špiritusovi.

Okolo roku 1840, kdy v Rožnově a v celém moravském Valašsku již přestalo se pracovati na sterých stavebích tkalcovských o dobrém plátně lněném, kdy na starruk tkalcovských počalo tkáti mnohem špatnější bavlnu: žil v městě jmenovaném zámožný tkadlec, jménem J.... J...., kterýž s dobrým prospěchem rozvážel tovary svobodného řemesla svého do Brna, do Vídně, do Pešti a do jiných měst obchodních. Kdykoliv se strojil na cestu v obchodu svém, pokaždé žádali jej tovaryši i učeníci i čeledínové, aby jim něco pěkného přivezl. Jednoho dne opět již měl všecky věci své schystané, a opět jej požádali všickni domácí o dar z ciziny. Jenom tovaryš Martin, kterýž teprv půl léta u něho v práci byl, nevšímavě seděl za prací svou, tkal jak obyčejně velmi váhavě a chladně pokukoval na pána svého i na čeládku s ním se loučící. — „Martine, ozval se pán, což pak ty ničeho nechceš abych ti z Pešti přinesl?“ — Martin, jemuž byl pán často vytýkával, že pro svou váhavost nejvýš jen šest loktů za den vyhotovil, prostomyslně odpověděl, že by si přál, aby mu pán přivezl špiritusa, s jehož pomocí by mohl více práce nadělat. Pán s úsměvem slíbil, že mu jistotně špiritusa donese, s jehož pomocí bude se mu mnohem lépe práce dařit.

Za několik dní odbyl J.... J.... své obchodní záležitosti v Pešti, dle obyčeje svého každému z domácích něco koupil a dal se na cestu zpáteční. Ujel již asi čtyry hodiny cesty, an mu teprv napadlo, že slíbil Martinovi přivézti špiritusa. Zamrzelo jej to, že v Pešti na to nepamatoval, a zaškrabal se za uchem. Brzy však vyjasnilo

14

se mu v tvářích, slezl s vozu, vyndal z věcí koupenych škatulku novou, chytil na poli koníčka čili kobylku, zavřel ji do škatulky a pak, usmívaje se nápadu svému, opět dále jel.

Doma jej s radostí všickni obklopili, vítali a poděleni byli. I Martin tenkráte opustil svůj stav tkalcovský a ptal se pána, zdaliž i jemu špíritusa donesl. „Ovšemt že jsem donesl,“ řekl J...., vytáhl uzavřenou škatulku a podal mu ji s těmi slovy: „Tu máš špíritusa, ten ti bude uápomocen v každé práci tvé; avšak pod žádnou výminkou nesmís škatulku otevřít; kdybys ji se opovážil otevřít, největší neštěstí by ti z toho mohlo pojíti.“

Martin přijal z rukou pánových škatulku a s jakousi bázní uschoval ji u sebe. Hned druhého dne šla mu práce velmi hbitě od ruky, tak že dvanácte loket udělal; tak též třetího dne, a pořád. Martin bez okolku uvěřil v moc spiritusovu ve škatulce, s jehož pomocí že se mu nyní práce tak dobře daří, pevně myslil.

J.... v prvních dnech milerád pozoroval změnu v pracovitosti Martinově, domnívaje se, že svůj žertík dobře provodil. Avšak jakožto rozumný a svědomitý kresťan brzy měl plnou hlavu vrtochů z toho, že bližního svého nedovoleným žertem ve hříšné pověre potvrdil. Pykal sám u sebe činu svého, ale nevěděl si rady.

Zasel tedy k domácímu knězi, k duchovnímu otci Tomášovi, k němuž velikou měl důvěru, a zjevil mu, co byl s Martinem učinil. Duchovní zkrátka mu pověděl, že se ovšem žertem svým cizího hříchu dopustil — že Martin z bludu svého a z pověry své vyveden býti a škatulka s domnělým špíritusem že mu odjata a zničena býti musí. Řekl mu, aby škatulku jemu vzal a jej k němu poslal.

J.... navrátiv se domů, požádal od Martina ška-

15

tulku, kterou tento s nemalou hrůzou do ruky vzal, a spiritns v ní posud živ jsa škrábal, a podal ji pánovi, kterou tento před ním do pece vhodil a Martinovi bařídil, aby se oblekl v svátečný šat a šel k paterovi Tomášovi.

Martin nposlechl a došel k duchovnímu, kterýž mu pánův žert vyložil a jej vlídně poučil o hříšnosti takové pověry. Řekl mu, že by se dopustil hříchu těžkého, kdyby pomoci v pracích svých v jakémkoliv tvoru bledal bez pomoci Božské; Bůh že by mu v případu tom nikterak nemohl dáti požehnání svého. Vec jakákoliv že sama sebou nemá nižádné moci v sobě, pomáhati nadpřirozeným způsobem člověku v pracích, leč by se to dělo pomoci zlého ducha, kterého se každý rozumný člověk chrániti musí. „Martine, pokračoval kněz dále. nyní jest domnělý špiritus vás ohněm zničen; odproste Pána Boha na vroucné modlitbě za to, že jste se posud neobracel po Jeho pomoci, ale že jste v krátkozrakosti své bledal pomoci tam, kde byste jí nikdy nalézti nemohl. Modlete se vroucne k Bohu, a on jistotně pomůže vám, budeteli sám dosti pilné a bedlivě pracovať a váhavost svou přemáhať. Zkuste toho, a přesvědčíte se, že pokaždé za den svých 12 loket uděláte i bez špiritusa.“

Martin si dal říci, šel domů, nábožně se modlíval a pilně pracoval — a skutečně nikdy více nezůstal pod dvanácti lokty; ba začasté i několik více zhotovil, ačkoliv špiritusa neměl.

## 62. Dvě sestry služky.

Byla jedna matka, a ta měla dvě dcery. Ta jedna dcera byla pobožna, chodila se modlit do jedné zahrady a tam na modlitbě dlouho trvala. Jak se jednoho dne-

16

zase modlila, přišel k ní taký malinký bílý chlapeček, a
to byl její anjelíček strážce. Ten chlapeček jí povídá:
„Chceš jít na službu; já vím o jednom staříčkovi a k tomu
já tě dovedu, abys někde nezabloudila; ten staříček potře-
buje služku.“

Jak ji dovedl k chaloupce staříčkově, poklonil a
ztratil se jí. Ona ptala toho staříčka, jestli potře-
buje služku, že přišla k němu na službu. Staříček jí
povídal, že potřebuje. Přišlo to k poledni, staříček jí
povídal, že mu bude vařit oběd. Šel do komory, vzal
nůž a na ten nůž vzal krupičky, a na konec toho
nože másla, a náprstek mléka, a pravil: „To mně
budeš vařit každý den.“ — Ona to vzala a vařila to.
Když to uvařila, jak toho bylo prvé málo, potom toho
přece měli hodně; oba dva najedli se do syta, a i psí-
čkům ještě ostalo. Staříček jí naporučil, aby ty psíčky
každý den koupala. Ona ráda tak dělala každý den.

Jak přišel rok, staříček se jí ptal: „Pravdali, již
je tě teskno, již bys ráda šla domů?“ — Ona mu po-
vídala: „Staříčku, již bych ráda se šla podívat na ma-
měnku, jsouli ještě živy?).“ — On ji vedl do jiné
komory a pravil: „Když jsi mi tak věrně sloužila, já ti
též chci věrnou službu dáti.“ Měl tam krásné pozlacené
truhly a pěkné šaty a povídal jí, aby si vzala, co se jí
líbí. — Ona si myslila, že tak malou službu mu dělala,
a on že jí toli káže si vzít**). Ona si vzala nejstarší a
nejsprostší truhlu a šaty též nejsprostší. Staříček jí na-
ptal sedláka, aby jí to dovezl domů. Měl též ten staří-
ček dvouch ptáčků, tož toho jednoho ptáčka jí dal.

*) O rodičích mluví se v národu našem z úcty namnoze
v počtu vícném.

**) V okolí Rožnovském říkají místo káže — kazuje.

17

Jak jela domů, tož ten ptáček přes celou cestu volal:
„Naše paní veze samé stříbro a zlato!“ Než přijela domů,
ta truhla, jak byla sprostá, tak byla potom krásna, a ty
šaty též byly krásny. Jak doma otevřela truhlu, měla tam
samé stříbro a zlato — samé dukáty a dvourenčáky.

Její sestra jí to záviděla, že má tolik a ona že nemá
nic. Povídala svojí maměnce, že půjde též k tomu sta-
říčkovi sloužit a že sobě též toli bohatství vyslouží. Ma-
měnka jí povídá: „Ale ty již si toho, myslím, toli ne-
vysloužíš, nejsi tak poslušna jako ta; musíš též tak po-
slouchať toho staříčka, jak ta poslouchala.“

Ona sedla tomu sedlákovi na vůz, a on ji dovezl
k tomu staříčkovi.

Když k němu přišla, povídala mu: „Staříčku, zas já
jsem přišla k vám na službu; já jsem sestra té, co včil
od vás odjela.“ — On jí povídá, aby zůstala. — Přišlo to
k poledni, zas jí dal vařit oběd. Nabral jí zas tolik té
krupičky, toho másla a mléka, jak té první. Ta se nad
tím zhrozila a pravila: „Staříčku, pro Boha, to je málo!
To není pro mne dost!“ — On jí povídal: „Snadli tak
málo v Pána Boha věříš? Z mála Bůh požehnává.
Tvojí sestře též jsem toho tolik dával, a ta mi na to
nic nepravila.“

Potom ušel staříček do zahrady, obhlídat si krásné
stromy svoje, a ona vzala v rychlosti ten nůž a nabrala
dvakrát toli, jak on jí dal. Jak to uvařila, krupička byla
jak polévka řídká, a ta první co vařila, byla hustá. Ona
ji vykládala lžičkou, tato ji vylévala jak polévku. Jak
přišlo poledne, staříček přišel k obědu z té zahrady a
ptal se jí: „Jižli máš oběd?“ — Ona povídala, že již má.
On jí povídal, aby ho dala. Ona ho dala, a staříček, jak
to uviděl tak řídké, pravil: „Cos tomu podělala,

Kulda II.

2

18

že to máš tak řídké? Pravda, že jsi toho přidala dva-
krát toli, než jsem tobě dal?“

Ten staříček byl posel Boží, a proto všecko vě-
děl, třeba nic neviděl. Jak pojedli, zas jim toho zůstalo.
Staříček kázal, co ostalo, dáť psíčkům. Ona jim toho
nedala, než to sama sjedla a psíčkům nasypala písku a
dala naň vody uvařit, až vřela. Jak ti psíčci toho jedli,
opařili se, až z nich střeva lezla. Když byli opařeni,
pořád smutně štěkali a skučeli.

Staříček k nim přišel a podíval se na ně, co je
jim, že tak smutně skučí. Uviděl, že mají u sebe na-
sypaného písku. Nepravil nic, šel do komory, vzal toho
jídla a dal se jim najezt. Potom již jí ani nedal
těch psíčků poklízeť, ale poklízel si jich sám a řekl jí:
„Jak si budeš dělat, tak budeš míti!“

Jak přešel rok, zas se jí ptal staříček: „Pravda,
již bys ráda šla domů, již je ti teskno?“ — Ona mu
povídala: „Staříčku, již bych ráda šla domů“

On ji zas vedl do té komory a povídal jí, aby si
vzala, co se jí líbí. Ona si myslila, že si nabere, když
jí tak káže. Vzala si tu nejkrásnější truhlu a ty nejkrá-
snější šaty. Staříček jí dal druhého ptáčka a naptal jí
druhého sedláka.

Ale ten ptáček nechtěl jí sedět v klíně, než sedlá-
kovi šel sedět do klínu a volal celou cestou: „Naše paní
veze samé štíry, hady a žáby!“ Když tak volal, jí bylo
za to hanba, a pořád ptáčka bila za to, že tak povídá.

Jak přijela domů, její truhla, jak byla prv krásna,
tak byla včil sprosta, a ty šaty též. Jak ji otevřela, ti
štíři, hadi a žáby všecky se po ní rozprskali. Ona
si nevěděla od zlosti a od hrůzy rady a jestli byla před
tím zlá, potom byla ještě horší a toho staříčka velice

19

špinila, že jí to také dal. Záviděla sestře. Ta že byla dobrá, Pán Bůh jí dobré dal; a ta druhá že byla zlá, Pán Bůh jí zlé dal. Měli tam za domem velikou studni, ona šla a skočila do ní. *)

## 63. Dvě klubička.

Byla jedna vdova, a ta měla dvě dcery. Té jedné bylo Františka a té druhé Tonička. Matka povídá: „Dcerky moje, doma nemůžete zůstat pro velikou bídu, musíte jít do služby.“ — Tož ony pravily: „Maměnko, půjdeme; ale když jsme ještě nikde nebyly, nevíme, kam se obrátiť máme.“ — Potom povídala Tonička: „Milá maměnko, nepůjdeme ještě dnes, až zejtra ráno, až se v noci pomodlím Pánu Bohu, aby nám štěstí dal.“ Dlouho se modlila a šla spat.

V noci se probudila a pravila: „Maměnko, mně se zdálo, že si máme uvít klubíčka, jedno červené a druhé bílé; máme jich pustit na zem a kam se pokou-lejí, máme za nimi jít.“

Ráno hned koupily hedbáví a uvily si ta klubíčka. Když jich uvily, rozloučily se s matkou, pustily jich na zem před sebe a pravily: „Koulejte se, mi půjdeme za vámi.“ Koulely se až k jednomu velikému městu a k jedné velké zahradě. Když přišly k té zahradě, bylo tam moc růží krásných, červených a bílých. Tam se jim hned dvéře otevřely, a klubíčka se koulela až do prostřed zahrady.

*) Krásná myšlenka v předešlé pohádce provedená rovněž tak roztomile rozpřádá se v pohádce jiné, kterou tuto klademe pod názvem „Dve klubíčka“. Netoliko pěkná mluva, než také básnické provedení donutilo mne, abych obě pohádky přijal.

2*

20

V té zahradě byl stolíček, a u toho stolíčka seděl velice starý staříček. V té zahradě uviděly ty sestry rozmanité pěkné věci k jídlu: síky, mandle, cibeby, hrozinky a všelijaké věci. Prosily toho staříčka, jestli jim nevylaje, že tam přišly bez dovolení; ale že musely tam jít za těmi klubíčky, když se jim tam dokoulela. Ten staříček se jich ptal, co chtějí, že tam přišly? — Ony povídaly, že by rády přišly do služby a že nevědí, kde a ke komu. — Staříček pověděl, že potřebuje prám*) dvě služebnice, jednu že vezme za kuchařku a druhou za zahradnici, že mu bude v zahradě kopať, rýť, a co bude potřebí. „Zůstaneteliž?“ ptal se jich. Ony odpověděly: „Rády zůstanem, staříčku.“ — Potom se jich ptal, jsouli sestry. Ony povídaly, že jsou. Také se jich ptal, jak je jim? — Ta starší pravila, že je Tonička, a mladší pravila, že je Františka. Staříček povídal: „Ty, Toničko, půjdeš za kuchařku, a ty, Františko, budeš v zahradě. Včil pojďte, já vám dám oběd.“

Tož šly, a staříček jim dal jablíčka a rozmanité dobré věci, co měl v té zahradě. Jak poobědvaly, ukázal Toničce, co má k vaření a k opatrování, a pravil jí, aby všecko dobře opatrovala, tak jak by to její bylo. „Když přijde žebrák a pocestný, dej mu almužnu. Ale kdyby přišel a nebyl zasloužený, šetř a nedej.“ Ukázal jí též a pověděl, co má který den vařit. — Františce dal motyku, rýč**) a konvu na zalévání a povídal: „Ty budeš tudy v zahradě zas tu práci míť, aby se mi ty stromečky nekazily; pilně mi jich opatruj.“ — Když přišel čas, kopala a ryla; a když bylo sucho, zalívala; ale vždycky velikou radost z práce té měla.

*) Prám t. j. právě.

**) V Rožnově se praví: rýl.

21

Za nějaký čas přišel se staříček podívat na kuchařku
do kuchyně, jak ona vypadá se svojím vařením
a vydílením *). Šel a díval se na ty věci, co jí od-
vedl, mocli toho ještě má. Ale malinko jí toho ubylo, a
žebráci tak mluvili a ji chválili, že jim moc dává a že
ten staříček takové hospodyňky ještě neměl, jak ta je
dobrá. Staříček jí pověděl, že ji žebráci chválí a tu že
jí málo ubylo. — Ona povídá staříčkovi: „Staříčku, já,
když dám do hrnka, vždycky to požehnám, aby mi toho
Pán Bůh naspořil. Má maměnka mne to učila, když budu
cokolvíček **) bráť k vaření, abych to vždycky po-
žehnala jako ona; a já to. staříčku, tak dělám.“ — On
povídal: „Dobře to děláš, milá dcero, dobře, tak to i bu-
doucně s Pánem Bohem dělávej.“ — Do hrnka málo dala
a vždycky plný hrnek jídla měla.

Zas odešel staříček do zahrady k Františce pohlé-
dať, jak ona to tam má. Všecko to měla pěkné. Staří-
ček pravil: „Tak to všecko dělej, milá dcero, ať to po-
řád tak je, jak to je včil. Dobrou službu obě dvě dosta-
nete za práci svou.“

Rok došel oběma s tím jejich poslušen-
stvím. Staříček se jich ptal, jestli zase na druhý rok
ostanou. — Obě zůstaly. Staříček povídal: „Včil zase
půjde Tonička z kuchyně do zahrady a Františka
ze zahrady do kuchyně k poklidě **") a k vaření, aby-
ste rovno měly s prací, nebo rovno vám budu dá-
vať službu.“ Tož přešly a se přemítnuly †). To-
nička pilno své práce hleděla v zabradě a ještě lepší

*) Vydílením t. j. podělováním žebráků.

**) Cokolvěk, cokoliv.

***) Poklida = poklízení v kuchyni.

†) Přemítnuly se t. j. vystřídaly se.

22

se vynasnažovala jako Františka, aby ji mohl staříček pochváliť, že je k tomu památliva *). Ryla, kopala a když přišel čas, zalívala, aby to staříček měl všecko pěkné. Málo spala a jenom pořád kole toho práci měla. Když se jí staříček na to díval, pravil: „Ještě to máš pěknější jak tvá sestra; jenom sobě dej na to všecko dobrý pozor, ať ti to tak zůstane, jak to včil máš.“ — Tonička povídala: „Staříčku můj, já bych ráda, abych to měla všecko v pořádku a pěkné.“

Staříček odešel ze zahrady a šel domů k Fran-
tišce. Když k ní přišel, povídal: „No, jakž moje hospo-
dyně?“ — Františka odpověděla: „No, staříčku, já
nevím, jak se vám to bude líbíč; žebráci pořád jdou a
lidé bídní, abych jim dávala; ale já se vás bojím, abyste
nebyl nad tím zlý, že vám toho moc ubývá.“ — Sta-
říček pravil: „Já jsem ti povídal, abys dala žebrákům
a potřebným, na kterých vidíš, že nemohou pracovať.“

Potom šel a díval se, mocli jí toho ubylo. Měla
již málo z toho, co jí zanechal. „Františko, povídá,
zle děláš; máš toho méně, než měla Tonka, a žebráci
sobě naříkají **), že jim málo dáváš, a některé pustíš a
nic jim nedáš. Nedášli bídným a potřebným, Pán Bůh ti
zas nedá; a já ti kazuju, abys dala a jim nehubovala,
sice bych ani já nic neměl ani ty sama.“ — Františka
povídá: „Staříčku, já dávám, ale přece se bojím.“ — Sta-
říček se jí ptal: „Jsteli vy jedné matičky dcery obě?“ —
Ona odpovídá: „Jsme!“ — Staříček pravil: „Téžli tě čemu
matička učila, tak jako Tonku?“ — Františka odpově-
děla: „Učila, ale já jsem si na to pozor nedala ani si
*) Že jest úlohy své pamětliva, že si dá na své práci
záležet.

**) V Rožnově: naříču.

23

toho nepovšimla, co ona mi kolikráte povídala.

— Staříček se jí tázal:

„Žehnášli ty též hrnek, když bereš jídlo do něho?”

— Ona povídá: „Nežehnám!” — Staříček ji káral: „To chybuješ!” — Františka slibovala: „Staříčku, já již to tak budu dělat;“ a hned před ním tak dělala; ale když odešel za dvéře, tož na něj drdlala*) a lála.

Staříčka to rmoutilo, když to zaslechl, a šel k Tonce do zahrady. Tonka šla mu již naprotivo, ruky složila**) a povídala: „Staříčku, kdesi jste dlouho; já se vás již bojím; jeden stromeček mi uschnul, ale já jsem všecko s ním dělala, co jenom jsem mohla; nebuďte na mne, prosím vás, zlý.“ — Staříček z toho měl velikou radost, že ho tak pěkně zaprosila. Šel k tomu stromečku a díval se naň, co by se mu bylo stalo. Viděl, že ho chrobák nhrýzl***) a že ona tomu není viuna.

Rok dochodil. Staříček povídá: „Dcerky, vaše maměnka bude na vás čekat. Já vás již propustím a za ta dvě léta, co jste u mne sloužily, službu vám dám.“ Když poobědvali, vedl jich do jedné světnice, kde již měl tu službu pro ně nachystanou, a dal jim na výběr, aby sobě z těch věcí tam, která jaké chce, vybrala, pěknější nebo škaredší.

Tonička prosila ho, aby jí to odpustil, že mu tu škodu udělala a nejsprostější věci sobě vybrala; ale pro ni dobře bylo. — Františka, když jí dal na výběr, všecko si krásné obrala, ale pro sebe škodu měla, že si na pěkném na vrchu záležet dala; ona se tím oklamala.

*) Drdlala = hubovala, reptala.

**) Ruky sepnula.

***) Červ rozežral.

24

Když si již obraly, nechal jim, která co chtěla. Potom šel s nimi do chléva a povídal, aby si obrala každá dvě krávy, dva koně, čtyry ovečky, psíčka a kočičku. Dal jim k tomu též vůz a všecky potřeby, ale pacholka jim neměl dát. — Tonička pravila: „Staříčku, já si sama s tím pojedu.“ — Staříček povídá: „Tož dobře, má dcerko, dojedeš.“ — Ona ale prosila: „Staříčku můj, ještě mi dejte k tomu hodinu, až já si svoje věci všecky uspořádám a svého psíčka a svou kočičku umyju i očistím a jest jim dám.“ — Staříček pověděl: „To máš všecko dobře; jak povídáš, a i to tak udělej.“

Potom povídal Františce: „Jakž ty, dcerko? Obírej si!“ — Ona si obrala všecko pěknější a Tonička všecko sprostější a bídnější. Františka tomu psíčkovi a té kočičce nic jist nedala, ani si jich neumyla, jenom s velikou radostí jinší věci sobě sbírala, ale na psíčka a na kočičku ani nezpomněla a nevšimla si jich.

Když již to všecko měly, poděkovaly se staříčkovi. Františka mu děkovala z nelásky, ale Tonička mu z lásky poděkovala i ruku políbila a všecko dobré mu přála.

Již šly a sedly si na vůz. Starší, Tonka, sedla si na předku a toho psíčka a tu kočičku si do klína vzala. Ale Františka svého psíčka a svou kočičku vzala a jen do košiny hodila.

Když jely, tož ten psíček a ta kočička Tončina pořád jedním hlasem volali: „Naše paní veze samé stříbro, zlato; všecko škaredé si obrala a všecko pěkné si veze!“ — Františka pořád chtěla: proč i jí to nevolá její psíček a kočička? Ale ti byli potichu. Pravila jim: „Proč mi tak nepravíte, jako praví psíček a kočička

25

sestře?“ — Oni odpověděli tak: „Sama si papala, sama si raď!“ — Františka se rozhněvala a pobila jich. Když jich pobila, tož psíček a kočička volali: „Naše paní veze samé štíry, hady a žáby; pěkné si obrala. škaredé si veze!“ — Ona jich tím víc bila, že jí to tak povídají, a kázala jim: „Pravte jako sestře: Naše paní veze samé stříbro, zlato! Slyšíte jich, jak oni jí praví!“ — Oni povídali, že oni tak nemohou praviť, když štíry, hady a žáby veze.

Tož již tak zarmoucena jela a nevěděla, proč jí ten psíček a ta kočička tak povídá, když ona si všecko tak krásné obrala; a sestře vždycky stejno volaly: „Naše paní veze samé stříbro, zlato!“

Když přijely domů do dvora k svojí maměnce, maměnka nejprv šla k Františce a již jí to všecko odbírala, krávy, ovce, koně a co měla. Ale jak to do chléva zavřela a za chvíli se šla dívat s Františkou, všecko bídné a chudé spatřila. Františka hned byla zarmoucena ještě víc. Šla s matkou a pohlédala do jedné truhly. Tam měla trochu šat a pod těmi měla kuličku nevelkou zlata a druhou stříbrnou a několik dvourýněťáků. Ona si myslila, že toho bude mít víc, jak to bylo těžké. Šla do druhé truhly a otevřela. Tam měla štíry, hady a žáby, jak jí ten psíček a ta kočička pravili. Matka pravila: „Dcero má, tys byla neposlušna, viděť to po tom daře, že jsi škaredě odplacena.“

Na tom zarmoucena zůstala, šla k starší a odvazovala zas jí krávy, koně a ovce. Ta ale to měla všecko pěkné, třeba to bídné sobě obrala. Potom šla s Františkou do truhly také se jí dívat. Tam měla šat mnoho, a ty se jí tak svítily jak samé zlato. Pod těmi šatami měla velikou kulu zlata a druhou stříbra a sto dukátů.

26

Měla tam též ještě zlaté střevíčky. Matce to bylo líto,
že toho Tonička toli má, a ptala se jich: „Oběli jste
sloužily v jednom místě? — „Ano!“ odpověděly. — Matka
začala láti na staříčka, ale Tonička pravila, že jim to
dal na výběr, Františka že si všecko pěknější obrala
a zle přebrala; ale ona že sobě všecko bídnější obírala,
proto že se bála, že staříčkovi v zahradě škodu udělala,
když jeden stromek jí uschnul; že ona proto nebyla jistá
pěkné věci obírať, ale když se jí to tak podařilo, že je
tomu velice ráda. Matička pravila Františce: „Přec
nejsi dobře zvedena, dcero, že o své neposlušnosti ne-
povídáš a žes jakou škodu udělala.“ — Františka se
poznávala a povídala: „Maměnko, já jsem, myslím, tím
chybila: sama jsem po straně jedla a když jsem vařila,
nikdy jsem hrnka nepřežehnala, a žebrákům jsem ne-
dávala, proto mi všeho moc ubývalo. Žebráci na mne
žalovali tomu staříčkovi, a on mi povídal, že proč ne-
dávám bídným, že přece mám všeho málo, a že proč toho
hrnečka nepřežehnávám, když beru, aby mi toho Pán Bůh
žehnal; a když něšel, já jsem na něho dudlala. On to
za dveřmi uslyšel a na mne se ještě více nahněval.
On byl velice dobrý, a proto mne, myslím, Pán Bůh za
to potrestal, a mně k mému neštěstí takové nehezké věci
dal, abych poznala, že jsem chybu udělala, a abych se
polepšila.“

64. Zeman z otroctví vysvobozený.

Byl mladý zeman, který si vzal mladou a hezkou
zemanku z jiného panství za manželku. Po sdavce byli
spolem tři léta a měli se rádi. Potom přišla silná vojna,

27

a bylo oznámeno všem, že musejí jít bojovat. Zeman též musel jít do vojny a když odcházel, truchlivě se rozloučil se svojí ženou.

Ve vojně ho turecký bača*) popadl a jednomu kupcovi do jiného kraje prodal. Tam byl devět roků otrokem a musel dělat a jist tak jak jinší hovado. Již byl všecek zmořený a ztrápený hladem za těch devět roků. Bylo tam velice mnoho lidí za otroky.

Ten, který ty otroky poklízel**), přišel k nim a povídal, kteří json již velice slabí, že jich bude zejtra vybírat a že jich zavede do lesa a jich tam postřílí. Zeman též nemohl již hrubě dělat a věděl, že bude zastřelen. Tož se velice modlil k Pánu Bohu a Panně Marii a celou nóc na modlitbách trval; až se velice ukonal, usnul.

Když se probudil, již se viděl v lese, a slyšel střílet na všecky strany. Tož si naříkal a povídal: „No, již včil střílejí ty nemocné, skoroli do mne přijde rána?“

Tak smutný chodil po lese a nevěděl, kde by se skryl, co by ho nezastibla ta střelná rána. Jda uhlednul ovčáka, co pásl ovce v tom lese. On k němu začal mluvit tureckou řeč, jak tam v tom městě mluvili, co byl otrokem; ale ten ovčák mu nic neodpovídal. Zeman umél sedmero řečí, a začal s ním mluvit hebrejsky, zas mu nic nepravil; latinsky, zas mu nic neodpovídal; řecky, zas nic neříkal; taliánsky, zas mlčel; francouzsky, zas nerozuměl. Tak mu již všecky řeči pravil, ale nadarmo. Tož mu ukazoval po prstech, kdyby byl němý, ale též neuměl se s ním domluvit. Pomyslil si, co

*) Bača, ředitel salaše, ovšem v ústech moravského Valacha snadno pašu čili bašete tureckého zastoupá.

**) T. j. představený a dohlížitel otroků.

28

pak je to za divnou věc, že ovčák ten žádnou řeč ne-
umí? Začal k němu mluvíť svou mateřskou řečí
moravskou a povídal mu: „Proč ty ke mně nemluvíš
řečí, jakou znáš?“ — Ale ovčák odpověděl: „Pane, já
jsem té vaší řeči nic nerozuměl!“ — Zeman se ulekl, že
jeho přirozenou mateřskou řečí k němu mluví v takovém
dalekém, neznámém kraji — co to může divného být?
Ptal se ho: „Čí ty to paseš ovce a odkud jsi?“ — Ovčák
mu jmenoval, že je z toho města, odkud zeman sám byl,
a ty ovce že jsou té zemanky, co byla jeho manželkou.
On se toho ovčáka ochotně ptal, jestli ta zemanka je
svobodna anebo vdána. On mu povídá, že byla vdána,
ale že neměla manžela svého již devět roků doma, že
odjel do vojny a že nedostala žádné známosti o něm za
těch devět roků; tož že již věděla, že musí být zastřelen;
tak si oblíbila zas jednoho zemana, a zejtra bude mět
sdavku.

Zeman se velice uleknul a šel hned do toho města,
kde byl jeho zámek. Panna Maria, kterou nábožně ctil,
přenesla ho do toho kraje, jak usnul.

Jak přišel do svého zámku toho dne, když měla
být ta svadba, prosil ty, co tam byli na stráži, aby byli
tak dobří a pro lásku Boží a pro křesťanskou lásku aby
řekli zemance, aby vyšla venek, že jí jakýsi pocestný
nějaké zkázání nese. Strážník mu odpověděl: „Ty hloupý
člověče, jak bych já to mohl udělat,dyť ty ani nesmíš
být připuštěn, aby tě zemanka uhledla; ona by se tě
lekla, až by mohla padoucí nemoc dostať; tyť jsi celý
otrhaný a bradu máš zarostenou až po pás; tu máš
dva groše a jdi si radší koupit chleba.

Zeman prosil zas druhého, aby šel pro lásku Boží
zemance řeknout, aby šla venek, že jeden pocestný

29

čeká a že jí nějaké poselství nese; sliboval mu, že se mu za to dobře odmění. — Ten mu zas dal dva groše, aby si koupil chleba a šel pryč, aby ho zemanka neviděla v zámku, že by se ho velice polekala.

On prosil třetího zas pro lásku Boží a pro lásku křesťanskou, že se mu odmění dobrým za to, aby zemanka vyšla venek, že ji čeká s poselstvím pocestný. On mu povídá: „Čím ty se mi můžeš odměniť, vždyť ty sám nemáš co jísť a jsi celý otrhaný a zarostený? Já vím dobře, když to mojí paní zemance oznámím, že vejdu z chleba pryč, že mne vyhodí ze služby. když tě takého uvidí; ale že tak prosís pro lásku Boží, půjdu a oznámím tě; já přece ještě budu živ, třeba mne ze služby vyhodí.“

Šel a oznámil ho. Zemance právě zaplétali leliky a očesávali ji. Služebník jí pravil, že čeká pocestný, aby vyšla.

Jí to leželo v hlavě, co to může být za pocestný, vyšla ven a viděla ho takového střapatého a zarostěného velice. Ptala se ho, co chce.

On jí povídal, že jí nese zkázání od jejího manžela, jestli ještě naň co pamatuje?

Ona mu povídala: „Jak pak by to mohlo být, abys ty byl s mojím manželem mluvil, když již je devět roků, co odjel do vojny a žádné znamení nedal; on jistotně již dávno v bitvě zahynul.“

On jí povídal: „Mluvil jsem s ním ústně, dobře ho znám a dobře sobě rozvažuji jeho osobu.“

Ona mu nechtěla věřit. On vytáhl dva prsteny z kapsy, které mu dala, když do vojny odjížděl. Jeden prsten byl sdavkový, a druhý prsten byl, co mu na cestu dala. On

30

jí jich podal a řeknul: „Toť json ty prsteny vašeho pana manžela, které od vás dostal, když odjížděl do vojny.“

Ona na ně pohledla a poznala, že jsou to ty vlastní prsteny. Hleděla mu do očí a zvolala: „Zdali ty to nejsi, můj manžele?“

On ji obtúlil a pravil: „Já jsem tvůj pravý manžel!“

Ona se ho ptala, jak se to mohlo stáł, že je tak zmořený a že tak dlouho žádnou vědomost o sobě nedával. Potom ho políbila, sebrala do pokoje, dala ho oholit, umyla ho pěkně, oblekla do šatů, vzala ho pod paždí, šla s ním před ty všecky hosty a uctivě se podděkovala tomu ženichovi, že jí Bůh seslal jejího manžela, který jí byl daný, a tož že mu včil uctivě děkuje, že již zas má svého manžela, kteréhož prv obdržela od Boba.

Druhá svadba nebyla, ale měla na novo požehnání v kostele se svým manželem. Hosté všickni zůstali při tom a byli radostí naplněni, že se navrátil.

On pak se potom Panně Marii odsloužil za to dobrodiní, že ho tak osvobodila, dal vystavět klášter a kostel, a tam dal kněze, a do kostela obraz založení Panny Marie, krásně ho ozdobil a oznámil daleko, aby putovali do toho kostela.

Potom byl ještě dlouho v lásce a ve svornosti se svou manželkou a své poddané napomínal, aby Pannu Marii do smrti ctili.

## 65. Kúzlíř.

Jeden pocestný chodil světem, kdo by ho vzal do práce. Přišel k jednomu kúzlířovi *), který měl takové

*) Kúzlíř = kouzelník = čarodějník.

31

knihy, co patřily čertovi. Ptal ho, aby mu něco udělil
jakožto chudobnému pocestnému, a potom, aby ho vzal
do práce aneb aby mu poradil proň práci. On se ho
ptal: „Znášli čísť a psáť?“ — Povídá: „Pane, znám!“ —
Kúzlíř pravil: „Takého já nepotřebuji!“

Pocestný odešel, chodil rok po světě, a potom sobě
myslil: „Co to je za pána, že nepotřebuje sluhu, který
umí čísť a psáť?“ Šel k němu na novo.

Zas ho prosil, aby mu něco udělil jakožto chudému
pocestnému aneb aby ho vzal do práce. Kúzlíř se ho ptal:
„Znášli čísť a psáť?“ — Pocestný odpověděl: „Pane,
neznám!“ — Kúzlíř: „Ostaň u mne, budeš mi čistiť a
ometať knihy, mám jich vždycky v prachu a chci jich
míť pěkné.“

Přinesl mu v náručí trochu kněh a pravil: „Tu máš,
očišť mi jich pěkně!“

Pocestný čistil a kladl jich jednu dolů blavou a
druhon zhůru blavou. Kúzlíř povídá: „Klaď jich, jak patří,
všecky zhůru blavou, co by byly v pořádku pospolu.“ —
Pocestný praví: „Pane, neznám toho;“ ale on dobře
znal, ale to dělal, aby se nevyzradil, a kúzlíř byl rád,
že sluha jeho knihám nic nerozumí.

Když kúzlíř odešel, sluha se naučil všemu. co po-
třeboval, tak že, čím chtěl, se udělal: koněm, volem,
kravou, psem, krahulcem a čím chtěl. Sloužil u kúzlíře
tři roky, a po třech ročích mu službu vypověděl. Kúzlíř
ho propustil a dal mu za tři roky tři groše.

Sluha odešel a povídal si: „Dost malé peníze, ale
měl jsem se dobře a co jsem potřeboval, naučil jsem se.
Přijda do hospody, koupil si za tři groše chleba, zaplatil,
ale zas měl v kapse tři groše. Šel domů k tatíčkovi,
poslal sestru pro pivo za tři groše, ale zas měl v kapse

32

tři groše. I povídá sám k sobě: „To jsou jakési dobré tři groše!“ Kde co menšího bylo potřebí, pořád kupoval za tři groše a pořád měl tři groše v kapse.

Ale na větší potřeby chudobný otec peněz neměl. Syn mu povídá: „Tatíčku, pojďte se mnou na trh, já se vám udělám koněm, neboť jsem včil tak vyučený, že se mohu udělati, čím chci; ale jak mue dovedete na trh a jak mne budete prodávat, žádnému mne nedávejte s ohlavem; ohlav sobě vždycky vymiňte!“ Udělal se takým pěkným koněm, že tatík zaň hned dostal tři sta. Ale jak ho kupec měl, udělal se zase člověkem a ztratil se mu. Tak mu to trvalo dost dlouho, že se dělal tím koněm, a že ho otec prodával.

Kúzlíř se to dověděl. Povídal sám sobě: „Není-li to ten šelma, co u mue sloužil a povídal mi, že neumí čísť a psáť? Ale šak já tebe dostanu!“

Zas jel tatík na trh na koni. Ten kúzlíř byl v trhu, přišel k otcovi a ptal se ho, co za toho koně chce.

Otec pravil: „Tři sta bez ohlava!“ — Kúzlíř: „Totototo! Kdož to viděl koně prodávat bez ohlava! Tu máš tři sta za koně a čtvrté sto za ohlav!“

Otec vzal peníze, a kúzlíř s koněm hned šel ke kovářovi, aby ho dal okuť, nebo nebyl kutý. Kováře nebylo doma, byl na trhu, jenom kovářka s děvčetem byla doma. Uvázal si ho ke sloupu a šel ke kovářce, aby čekal v jizbě kováře.

Děvče kovářovo bylo venku, a ten kůň pořád se vozil o ten sloup, jak by ten ohlav pozbyl, ale nemohl. Potom zavolal ten kůň: „Děvečko, potáhni mi ten ohlav, potáhni dolů, co by mi spadl!“ Děvečka potáhla ten ohlav dolů, ohlav spadl, a koník utekl.

Děvče šlo do světnice k maměnce a povídalo: „Ma-

33

měnko, ten kůň mluví!“ Maměnka se ptala děvčete: „A co ti pravil?“ *) — Děvče: „Abych mu potáhla ohlav!“ — Kúzlíř se ulekl a šel se podívat na koně, ale koně již nebylo nikde. Udělal se zajícem a utekl.

Kúzlíř ho uviděl, udělal se psem, a za ním. Jak pes doháněl zajíce, zajíc se udělal slavíčkem, a pes udělal se krahulcem. Slavíček letěl nad veliké pěkné město, a krahulec za ním. Díval se na to jeden pán oknem a pravil: „Aj, aj, aj, aj! Co ten krahulec myslí, když on takého malého, pěkného ptáčka nahání? Nechme my toho okna otevřeného, co by ten ptáček k nám přiletěl!“ Ptáček přiletěl a vletěl pod lůžko, ale neviděli ho tam.

Dcera toho pána, když ráno vymetala jizbu, vymetla krásný diamantový prstének z podlůžka, a ona si ho hned s radostí dala na prst. Krahulec jak viděl, že tam slavíček vletěl, udělal se člověkem a dal se k tomu pánovi sloužit a sloužil u něho tři roky za kuchaře; a nic jiného nechtěl, jenom od té dcery ten prstének.

Ten prstének ve dne byl prsténkem, a v noci se udělal z něho krásný mládenec a povídal té dceři: „Nedávej mne tomu, co mne chce; kdybys mu ten prstének dala, tak jako bys mu mne dala. Jak ho konečně přece po tobě bude chceť, hoď ho na zem a řekni, ať se rozsype na zrnka prosná. Téch zrnek bude sedm. Sedmé přistup a šest nech tak na zemi. Vyletí kura s devaterými mladými kuřaty, bude ta zrna zobať a toho sedmého zrnka bude velice hledať. Až budou ta kuřata velice pištěť, ty z toho sedmého zrnka vystup a vykroč, já se

*) U Rožnova místo pravil říká se zkrácené: prál.

Kulda. II.

3

34

udělám laskou*) a všecky potrhám.“ A tak se i stalo. Ze zrnka pak udělal se zas krásný mládenec, a toho sobě vzala dcera ta za manžela.

## 66. Sklenný vrch.

Byl jeden solný**) a měl jednoho syna, a ten syn by se byl rád oženil a hledal sobě nějakou bohatou ženskou. Jeho křestný otec***) mu poradil: „E milý mládenče, na sklenném vrše, tam json čtyry panny velice bohaté a mají šaty v skořápkách z vlaských ořechů. Jdi a hledej: nalezneš!“

Šel mládenec daleko a ptal se na ten sklenný vrch. Žádný o něm nevěděl. Šel k Slunci a pravil: „Moje milé Slunéčko, tys nejvyšší, ty budeš o sklenném vrše vědět: pověz mi, kde je.“ — Praví Slunce: „Ej mládenče, já jsem na nejvyšším stupni, ale o sklenném vrše nevím. Ale víš co, kmotr Vítr bývá ještě na vyšším stupni než já, ten bude vědět, jdi k němu.“

Mládenec šel, přišel tam na noc a lehl pod pecku. Nebylo tam žádného doma jenom žena Větrova. Vítr přijda povídá: „Fuj, smrdí tu člověčina!“ Mládenec hned kročí k němu a ptá se ho: „Větříčku, ty jsi na nejvyšším stupni: pověz mi, kde je sklenný vrch?“ — Vítr praví: „Ó mládenče, na dalekou cestu jsi se pustil. Sklenný vrch je, jen že žádný na něj nedojde. Kdyby měla kočka devadesatery devatery pazonry, udere jich a přec naň nevyleze. Ale víš co, já budu zejtra fučeť a zanesu tě tam.“

*) Laska = lasice.

**) Solný, u Rožnova ten, co prodává sůl.

***) Křestný otec = kmotr.

35

Zanesl ho tam na noc mezi ty čtyry panny. Ty se ho
hned ptaly, pro kterou z nich přišel a kterou si vezme.
On povídá: „Tu nejmladší,“ proto že byla hezká.

Jejich matka byla čarodějnice; ona ho hned nerada
uhledla a dala ho do chlévka. Potom mu nachystala ve-
čeři a řekla nejmladší dceři, aby mu ji tam zanesla. Matka
ho chtěla otrávit a připravila mu do jídla otravy *).

Když mu ta nejmladší dcera tu večeři přinesla, pra-
vila: „Mládenče, maměnka ti nastrojila a posílá večeři,
ale ty ji nejez, poněvadž je v ní otrava.“ Mládenec ve-
čeři nejedl, schránil ji z té misky v tom chlévku do kouta
na zem na hromádku a misku po té své vyvolené poslal
matce, že již sjedl a že to bylo dobré.

Ráno k němu zase přišla ta jeho nevěsta a řekla:
„Mládenče, maměnka má ti dala těžkou práci: půjdeš do
hory dříví štípat; dřevěnou sekerou musíš štípat a dře-
věnou pilou řezať, a to dříví musí být zdělané do večera,
než slunce zajde.“

Mládenec vzal dřevěnou sekeru a pilu a šel do hory.
Vtál do prvního dřeva, sekera se rozštípila; začal pilon
řezať, zuby se mu strhnuly, že byly též dřevéné.
Neměl z toho nic. Sedl si, plakal a staral se. Nevésta
mu přinesla snídaní ráno, ale on nechtěl ani jíst. Ona
mu praví: „Nestarej se, nestarej, pojď a jez.“ — Pojedl,
lehl jí do klína a odespal. Ona měla prstének na ruce,
sňala ho a obrátila ho na druhou stranu zas na ten prst:
a hned bylo dříví zdělané, jak to ta matka chtěla. Mlá-
denec jí spal na klínč. Ona ho obudila a pravila: „E mlá-
denče, stávej, ještě máš moc práce.“ On se obudil a byl
tuze rád, že je dříví zděláno. Povídá: „Včil již s tebou

*) U Rožnova se též říká: truti.

3*

36

půjdu domů!“ Ona praví: „Nechoď, až zajde slunéčko,
ony by nás zabily.“

Jak zašlo slunce, mládenec šel domů. Když přišel
domů, matka se ho ptala: „No, jižli jsi udělal práci
svou?“ — On praví: „Již!“ — Matka povídá: „Tož
jdi spat.“

Na druhý den ráno zase přišla nevěsta k němu a
pravila: „Mládenče, zase na tě čeká pěkná práce. Půjdeš
vylévat moře náprstkem; do večera musí být vyleté, co
by v něm sedlák mohl orat.“ — Mládenec šel a dal se
vylévat moře tím náprstkem. Nic mu toho neubývalo, a
potom ještě mu spadl náprstek do moře. Sedne si, pláče
a stará se. Nevěsta zas nese mu snídaní. On ani jíst nechtěl
od starosti. Ale ona mu praví: „Nestarej se, pojď a jez.“
Šel a jedl. Jak pojedl, odespal jí zas na klíně, a ona mu
jiskala v hlavě. Jak mu pojiskala, zas ten svůj prsten
sňala a obrátila ho na prstě druhou stranou. Moře hned
bylo suché. Obudila mládence s klínu: „E mládenče,
vstaň, ještě máš práce moc!“ Mládenec vstal, spatřil moře
suché a byl rád. I náprstek na moři našel, který byl ztratil.
Povídá své nevěstě: „Já již půjdu s tebou domů!“ —
Ona povídá: „Nechoď až večer, až zajde slunéčko.“

Jak zašlo slunéčko, šel domů. Matka se ho ptá:
„Užli jsi vylel moře?“ Mládenec praví: „Už!“ —
Matka: „Tož se jdi vyspat.“

Na třetí den skoro ráno přišla nevěsta k němu a
pravila: „Mládenče, maměnka nás všecky čtyry zavine
do plachty, a ty nás přes tu plachtu budeš poznávat, která
jsme tvoje; jak nepoznáš, která jsme tvoje, hlavu ti se-
tnou; ale neboj se nic, já ti vystrčím jehlu, ty jenom
šmátrej: kde se na té jehle píchneš, to budu já!“

Matka přišla se sekerou k mládencovi a povídala:

37

„Tu json všecky čtyry dcery zavinuty, včil poznej, která
je tvá, pro kterou jsi přišel.“ Mládenec šmátře po nich
po té plachtě, píchne se na jehle a volá: „To je ta
moje!“ — Matka již mu ji daly, oni se spolem sebrali,
a byla svadba. Potom si ji vzal k svému otci a dostal
s ní velké bohatství.

## 67. Dvé dítek.

Jednomu člověkovi umřela žena, a ostalo mu po ní
dvé dítek, děvče a chlapec. On si s nimi nevěděl žádné
rady a nemohl jich živit. S bolestí šel s nimi do lesa,
dal jich do měcha a zavěsil na strom na buk *). Povídal
jim: „Dětičky milé, buďte tady, já jdu drva dělat.“ Na
druhý buk uvázal kyjan, kterým hlobil na týlec
u sekery. Vítr fučel a pořád kyjanem zvonil o buk.

Děti myslely, že tatíček drva dělá, a tatíček zatím
nechal jich tam, aby jich doma hladem mříti neviděl. Chtělo
se jim v tom měše jíst, již tam byly 24 hodin. Chlapec
měl s sebou zahýbák, rozřezal měch a vypadl i s tím
děvčetem. Hledali otce, ale nenašli ho. Šli po hoře, ale
nevěděli kam jdou, až přišli k jedné chaloupce.

Ta chaloupka byla v zemi jako sklep, jenom vazba
byla na vrchu nad zemí. Šli tam štítem, a tam byly
koláče. Chlapec praví: „Oh sestro, pojď, tu s námi bude
dobře, tu json koláče.“ Dobře jim chutnalo. Žádného
tam doma nebylo, jenom kuchařka, co vařila zbojníkům,
co se v té chaloupce zdržovali. Uslyšela jich na té hůře,
zavolala jich k sobě a pravila: „Pojďte sem, milé dětičky!“

*) U Rožnova důsledně: na buka.

38

Když sešly, hned s nimi do chlévka, a tam jich chovala samými z leskových ořechů jádry, až byly tak tlusty, že jim z pozanehtů tekla smetana. Chlapcovi tekla prv.

Zbojníci zase šli do hory na hon, a jak přijdou domů, kuchařka jim měla chlapce upeci na oběd a při-praviť. Přijela pro chlapce s takovými železnými táčkami*) a povídala mu: „Chlapečku, sedni na ty táčky, já tě budu voziť.“ Chlapec sednul na táčky, a ona s ním přijela k ohnivé peci, kde ho chtěla upeci. Chlapec sedě na táčkách, zapřel jednu nohu do čeliští**). Ona mu povídala: „Dej nohu dolů!“ Chlapec dal pravou nohu dolů a levou se opřel. Ona mu povídá: „Dej obě dolů!“ — Chlapec pravil: „Já to neumím, ukažte mi to!“ — On slezl s táček, ona si lehla na záda na ty táčky — a chlapec chopil se táček, a — hrk jí do pece, a dvéřka zapřel. Včil pustil chlapec i sestřičku, nabrali si peněz, co mohli unést, ze dvouch beček v síni a šli pryč.

Kuchařka zbojníkův měla dceru, ale ta nevěděla, že se maměnka peče: hledala maměnku, ale maměnky nebylo nikde. Zbojníci přišli z lesa a povídali: „Gazděno, dávej oběď!“ — Gazděny nebylo nikde.

Oni šli si sami do pece a vytáhli pečeň, ale ta byla jakási veliká. Dcera zkřikla: „Oh, to je maměnka! Vídíte maménku?“ Zbojníci se lekli, že kdo by to byl udělal? Hledali děti a když jich nenašli, pravili: „Šak to žádný neudělal než ty děti!“

Ty děti přišli k jedné chudobné vdově, aby jich opatřila. Ona jich hned opatřila, co jich žádný neviděl.

*) Táčky = kotouč, kolečko.

**) Čeliští = čeluští jest zídka kolem otvoru pece.

39

Zbojníci jich šli bledat a též k té chudobné vdově přišli a ptali se jí: „Vidělali jsi také děti, děvče a chlapce?“ — Ona povídá: „Co že? přinesli jste lnu, abych přadla?“ — Oni povídají: „Nepřinesli, ale se tě ptáme, vidělalis také děti, děvče a chlapce?“ Ona jim odpověděla: „Chcete, abych vám česala len?“ — Oni pravili: „Nedomluvíme se s tebou, hloupá bábo!“ Odešli od ní, a děti byly od smrti ochráněny.

## 68. Řezník a dráč.

Jeden řezník šel do vsi, potkal dráče*) a ten povídá řezníkovi: „Bratře, kam jdeš?“ — Řezník: „Do vsi!“ — Dráč: „Já také do vsi, půjdeme spolu!“ — Řezník: „Bratře, já s tebou nepůjdu, nebo to nesluší, aby řezník s dráčem šel!“ — Ale dráč mu praví: „Neboj se žádné hanby, jenom pojď!“

Šli a přišli do jedné hospody a dali si piva nalít. Hospodský jim nalil, a jakýsi člověk přistoupil k hospodskému, přinesl nůž a pušku a povídal pocestným: „Jakou smrt si vyvolíte, dáteli střeliť do se či se dáte tím nožem probodnout?“ — Oni se toho lekli, a ten zbojník jim po druhé a po třetí praví, že jakou smrt sobě vyvolí? Hned se tam sešlo zbojníků množství, a pocestný dráč povídá: „Eno, bratří, když jináč není, ještě nám dejte na občerstvení vína!“ — Zbojníci odpověděli: „To vám dáme!“ a hned nalili. Dráč ho vzal, hutnul si ho**) a dal řezníkovi. Řezník hutnul a dal zas dráčovi, a dráč vypil a převrátil na stole sklenku zhůru dnem. V tom zůstali zbojníci, kde který stál, jako mrtví stáť.

*) Dráč = ras, výtažný.

**) Hutnouti = zavdati sobě, napíti se.

40

Dráč praví řezníkovi: „Jdi pro představené — pro pány!“ Řezník pospíšil pro představené, ti přišli a dali zbojníky svázať, a potom dráč obrátil sklenku zas jak patří na stůl, a zbojníci byli živi. Byli do vězení odvedeni a utraceni, řezník pak a dráč ostali od té doby v dobrém přátelství.

## 69. Král Zemiráj.

Byl jeden král Zemiráj (?), ten měl jedinou dceru, a ta byla krásná a měla zlaté vlasy. Žena mu zemřela, a on dlouho tak trval bez ženy. Ale potom sobě ztěžoval: „Zle je zle člověku samotnému!“ Svolal své dvořany a příbuzenstvo a řekl jim, že se ožení. Všickni mu povolili a pravili: „Milý králi, z takového stavu sobě vemte manželku, jak jste sám — z královského.“

Odebral se do cizí země a šel hledat. Našel tam velice krásnou pannu, zas královskou dceru, a pravil: „Chcešli, pojď se mnoou, nebo já tě chci za svou manželku mít.“ — Ona praví: „Móže, pane! *) Ale co budu žádať, to mně račte dát.“ — Král povídá: „Na všecek způsob!“ — Princezna praví: „Dejte mi jednu světnici ve svém paláci, co by do ní žádný nesměl jít jenom já.“ — Král odpověděl: „Třeba dvanáct!“

Tak jel s novou královnou zas do své země. Trvalo to kolik let, dal jim Pán Bůh dcerku. Dcerka rostla, a král ji měl rád, ale tu starší dceru po té prvší ženě přece radší. Ta měla po smrti dostač království. Matka tomu byla nerada a chtěla, aby její vlastní dcera krá-

*) Móže = může, zhůsta užívá se místo: ano.

41

lovství dostala. Na tu starší vždycky něco pobí-
jela, říkávala, že je nevěrna a neposlušna. Ale otec to
neseznával, že by taká byla. Ale když to tak viděl, že jí
macecha nepřeje, dal jí peněz ke své potřebě a odpravil
ji pryč: „Dcero milá, jdi a hledej si štěstí svého!“ —
Dcera odešla, ale brzy navrátila se zas k otcovi.

Jednou šli král s královnou na procházku, a ta starší
dcera si myslila: „Milý Bože, co ta moje maměnka v té
světnici má, že tam žádný nesmí jít?“ — Poslala pro
zámečníka a pravila mu: „Odemknešli ten pokoj, co by
na něm nebylo znát?“ Zámečník praví: „Na všecek způ-
sob!“ Zámečník jí musel odpřísahat, že nepoví žáduému,
že ten pokoj odemíkal, aby se to její panímáma královna
nedověděla. Potom dala pokoj otevřít a vešla do něho.
Bylo v něm zrcadlo, ona do něho vhledla a pravila
si tak: „Milý Bože, můj otec je král; ale jak je král,
přece dá se leda babě ověst?). On si myslí, že
tu královna má nějaké drahé věci, a ona tu má jenom
zrcadlo.“ — Potom vyšla, dala pokoj zámečníkovi zas
zamknout a dala mu dva dukáty.

V tom zrcadle byl čertík, a jméno mu bylo Oldacrz.
Královna jak přišla z procházky, šla do svého tajemného
pokoje, vzhledla se do zrcadla, a čertík Oldacrz jí pravil:
„Ó milá královno, jak se zdáš kolvěk, že jsi krásná,
ale jsi přece proti své starší dceři jenom pleva.“

Královna se na dceru rozhněvala ještě víc, tak že
hned do hodiny musila jít z královského paláce pryč.
Ona si vzala k své potřebě peněz a odešla do světa.

V cestě řekla sama sobě: „Půjdu, kam mne oči za-
vedou a nohy zanesou.“

*) Přece dá se ledajaké babě obelhat.

42

Chodila horami tři dni a tři noci. Hladná byla, ale nemohla si koupiť chleba, že to bylo v horách.

Po třech dnech přišla k jednomu mlýnu, sedla k vodě a plakala. Vyběhl tovaryš mlynářský na pud *) srážet vodu a ptal se jí: „Co tu sedíš?“ — Ona praví: „Hledám si nějaké služby!“ — Tovaryš povídá: „Počkej trošku, panímáma je kdesi v poli, ona by potřebovala děvečky.“

Panímáma přišla a ptala se jí, odkad je. — Ona odpovídá: „Ze Zemiráje, a hledám sobě služby!“ Mlynářka praví: „Ostaň u mne!“ — Dala jí koudel prásť; děvečka neuměla. Potom jí kázala krávy dojiť; děvečka též nevěděla, jak by sedla ke krávě; poněvadž byla z královského stavu, nevěděla žádné práce jak chytiť. — Mlynářka křičela: „Oh ty vojenko, oh ty honculo! Ty jdi mezi vojáky, ale ode mne hybaj, já takové děvečky nepotřebuji!“

Děvečka šla s pláčem, přišla do hor a zas nevěděla, kam jde. Přišla tam k jednomu domu, a ten dům byl hluboko v zemi jako sklep, jenom střecha byla ven. Vešla do toho domu, tam nebylo žádného, jenom dlouhý stůl, a na něm jídlo pro osm a čtyrycet mužů. Ona byla hladná a pojedla toho jídla. Potom chodila ze světnice do světnice a v té poslední našla lůžko na zlatých řetězích viseť, a v něm postel **). Ona byla unavena, přišla na ni dří-mota, tož do toho lůžka lehla a odespala.

Jak odespala, přišlo 48 zbojníků do toho domu svého, a devátý čtyrycátý byl hejtman. To byl hejtmauův pokoj, kde ta panna ležela. On do svého pokoje všel, našel ji tam spáť a v kráse se skvíť. On si sednul na

*) Pud = koryto, kterým voda běží.

**) U Rožnova přísně se dělí v mluvě lůžko (dřevěné nářadí) a postel (slamník a peřiny).

43

lenošek a díval se na ni. Potom jde do hrubé svět-
nice mezi své tovaryše a praví: „Milí tovaryši bratří,
ve všem mně věrni jste a slíbili jsme sobě, jakou kořist
uženem v poli, že všecko jde do spolku. Jakou jsem já
dnes kořist našel, není možná, abysme se tím podělili
udělejte sobě radu půl hodiny, necháteli mne ji samémt
či nenecháte.“

Hejtman odešel do svého pokoje, a tovaryši se ra-
dili. Jedni pravili: „Nech si má svou kořist sám!“ Ale
jiní křičeli. „Nech to jde do spolku!“

Přišel k nim hejtman po druhé: „Jak jste se uradili?“
Konečně bylo: „Nenecháme tu kořist samému; každá
kořist jde mezi nás, nechť jde i ta.“

Hejtman jich vyvolal ven, a pod holým nebem mu
museli odpřísahať, kdo by koliv kořisti ublížil, kterou
on našel, že bude o krk menší. Oni všickni odpřísahali,
že neublížejí.

Potom ji vyvedl ze světnice mezi ně. I všickni byli
rádi, že mají takou krásnou pannu mezi sebou. Ona pro
ně vařila a obsluhovala jich ve všem, co potřebovali.

Když byla již nějaký čas z paláce pryč, její ma-
cecha královna vešla do pokoje svého a ptala se v tom
zrcadle toho Oldacrza čertíka: „Můj milý Oldacrzk u,
víšli, kde je má dcera, a jak se má?“ — Oldacrz
praví: „Tvá dcera se má lepší než ty; ona pro 48 mužů
vaří, a mají ji velice rádi.“ — Macecha praví: „Ale pověz
mi, jak by ji bylo možná zhladiť ze světa?“ — Oldacrz
odpověděl: „Královno, já ti poradím; ty jsi čarodějnice,
dojdeš, kam chceš: očaruj a podhoď jí její prstének, který
doma mívala, do její světnice pod lůžko; ona, jak bude
zametať, ho najde a dá si ho na prst na ruku, a hneď

44

vpadne do mdlob. Oni budou mysliť, že je umrlá, a po-
chovají ji.“

Macecha čarodějnice tak udělala, a stalo se, jak jí
Oldacrz řekl. Zbojníci přišli a našli pannu ležeť mrtvou.
Všickni jí litovali. Ale ona, třeba mrtva byla, ve své
kráse pořád se skvěla. Hejtman rozkázal: „Což je dělat,
moji milí tovaryši, jděte vykopat hrob, a pochovejme ji.
Ale nedělejte s ní jako s hovadem, ale pěkně, jak s člo-
věkem sluší.“

Tovaryši vykopali hrob a pěkně ji zanesli tam. Jak
ji měli pochovať, uhledli ten prstének. Jeden praví: „Já
jí ho nenechám!“ Druhý praví: „Nech jí ho tam! co je
ti po tom?“ — Ale ten první praví: „Škoda ho tam
bude!“ Prstének jí sňal, a ona hned vstala. Zas byli
všickni plni radosti.

Macecha královna jde po druhé do pokoje svého a
praví: „Old acrzku milý, jak se má dcera moje? Ještěli
žije?“ — Old acrz praví: „Oh, ještě žije; mělili ju prv
rádi, mají ju včil ještě radší.“ — Macecha povídá: „Oh
Old acrzku, poraď mně, jak bysme ji zhladili ze světa.“ —
Old acrz odpověděl: „No, ještě ti poradím. Vem stře-
více, — také, jak doma mívala, — očaruj a podhoď jich
zase pod to její lůžko; ona jich ráno obuje, jak bude
měť vařit, a zas vpadne do mdlob.“ — Tak se stalo.

Zbojníci přišli z pole a našli pannu ležeť mrtvou,
zarmoutili se všickni a zvolali: „Zázrak Boží!“ — Hejt-
man kázal: „Pochovejte ji v hrob, a to pěkně uctivě!“

Tovaryši ji pěkně vzali a zanesli ke hrobu. Jak ji
měli pochovať, jeden tovaryš praví: „Já jí ty střevíce
vezmu!“ — Druhý povídá: „Co je tobě po jejích střeví-
cích, dejme ji v nich do hrobu, nech si jich tam má!“
Tak se mělo stáť; ale ten hrob byl krátký. Třetí praví:

45

„Utněme jí nohy!“ — První povídá: „To neuděláme, ale jí sejmeme ty střevíce, trefa že bude dost!“ Vzali jí střevíce, a ona hned zase vstanula. Zas byli všickni plni radosti, že pannu mají živou.

Macecha královna jde po nějakém čase po třetí do
své tajné světnice a ptá se Oldacrza: „Můj milý Olda-
crzku, ještěli má dcera žije?“ — Oldacrz: „Ovšemt
že žije!“ — Macecha: „A jak by ji bylo možná zhladiť?“ —
Oldacrz: „Nevím, jak bych ti poradil; ale víš co, jak ona
bude spát, dej jí do vlasů očarovanou jehlici; ona vpadne
do mdlob a tak vezme svůj konec. Jak to nebude platné,
již ti neporadím!“ — Macecha tak udělala s pannou.

Přišel hejtman a všeci tovaryši, a hejtman praví:
„Milí tovaryši, to je dopusta Boží; to je anjel, po-
chovejme ji uctivě!“ — Vykopali hrob v lese, dali udělat
sklennou truhlu a smolných svíček si naleli a pěkně se
svíčkami mrtvé tělo pochovali do hrobu. Nad tím hrobem
udělali střešku z chvojí *), a tak leželo mrtvé tělo v ote-
vřeném hrobě. — Jak ji pochovali, hejtman řekl: „Milí
tovaryši, to je anjel — to je k našemu vysvobození!
Pojďme pěkně všickni spolem, vyznejme se z hříchův
svojich, co jsme provinili. Zpytujme svědomí své a vy-
znejme se Bohu, poněvadž tu kněze nemáme, a potom
nabijme každý svůj pluhák a střelme do sebe. Ve všem
jste mi byli věrni, buďte mi i včil věrni; toho lotrovstva
již máme dost!“

Všeci tak udělali, ale hejtman zůstal nejposledy,
přesvědčil se o všech tovaryších svých, jsouli mrtvi, aby
ho některý neobelhal — ale každý byl mrtvý. Potom
i hejtman do sebe střelil.

*) U Rožnova z četiny.

46

Jel jednoho krále syn, princ Jan, těmi horami, a přišlo mu až přes ten samý les jeť s kočím; ale přece tam se ostýchal *), aby se mu něco zlého nestalo, že tam bývalo vždycky pokušení a bojstvo **). Praví sobě: „Pane Bože, mně tu buď na pomoci!“

Když jel přes ten les, bylo to k večeru na zmrku, uhledl tam světla; ty svíčky těch zbojníků ještě hořely. On praví svému kočímu: „Jdi tam a pohleď, co tam je a co se tam svítí.“ — Kočí povídá: „Ve všem vás, milostivý pane princi, poslechnu; ale v tom nemůžu poslechnout.“ Princ praví: „Malou důvěru máš v Boha.“ On sám pak přežehnal se ve jméno Boží a šel.

Našel tam hromadu chlapů zbitých a mrtvé tělo ve sklenné truhle tak pěkné, až se skvělo. Zavolal kočíbo, aby šel k nému, a ten mu hned musel odpřísahať, že nepoví žádnému, co princ Jan s sebou z lesa bere. Vzali sklennou truhlu s mrtvým tělem do kočáru a vjeli do královského paláce.

Princ si vzal mrtvou pannu do své světnice a dal si ji pod lůžko.

Večer vytáhl truhlu z podlůžka a dlouho díval se na mrtvé tělo. Při tom mluvil: „Má milá pěkná holubičko, jak ty se tak krásně skvíš!“ — Od toho dne hon lesní všecek ho omrzel.

Mrzelo to krále, že princ v ničem nemá radosti, a pravil královně své manželce: „Co ten náš princ Jan má v svém pokoji, že z něho málo vychodí? Býval milovník honu a včil nikam nejde!“ Královna šla a nahledla tam. Spatřila mrtvé tělo pod lůžkem. Velice se toho

*) U Rožnova jako i jinde: oslýchal.

**) Bojstvo = zbojnictvo.

47

ulekla, až zamdlela. Jde ku králi a praví: „Náš princ
tam má mrtvé tělo!“ — Otec povídá princovi: „Půjdu já
do tvého pokoje s tebon. Co ty tam máš, že jsi tak
mrzutý?“ — Princ Jan nechtěl otce do svého pokoje
pustit, ale otec šel násilím. Uhledl mrtvé tělo v po-
koji a povídal: „Oh můj milý synu, co děláš? Co ty tu
mrtvé tělo máš? Kdež mrtvé tělo patří, chyba
do země?“ — Princ bolestně mluví: „Jak mně to tělo
vezmete a pochováte, já si pozoufám!“ — Ale otec hned
vzal prince Jana do vězení, a paní královna kázala pro
mrtvé tělo spraviť koupel a šaty, aby bylo uctivě do
hrobu pochováno.

Jak mrtvé tělo myli a hlavu česali, vypadla ta je-
hlice z vlasů, a panna povstala. Tu byli všickni plní ra-
dosti, že taká krásná panna vstala z mrtvých. Hned pro
prince Jana do vězení, Jan přišel, byl plný radosti, že
má živou krásnon pannu, kterou v horách našel. Potom
brzy byla svadba, a byli svoji.

Za nějaká léta dal jim Pán Bůh chlapce. Tu teprv
se princ vyptával manželky své a pravil: „Jak, milá
manželko, jsi a jak rodem pocházíš?“ Ona mu
pověděla: „Pocházím od krále Zemiráje.“ — Princ: „A
jakým způsobem se ti to tak stalo, žes tak zemřela?“ —
Princka manželka pravila: „To se stalo od mé macechy,
že byla čarodějnice: ona mne tak začarovala.“ — Povídá
jí princ Jan: „Pojďme k ní a k tvému otcovi.“ Ona
svolila a jeli spolem.

Když přijeli k otcovi, otec padl před svou dcerou
na kolena a prosil za odpuštění. Dcera povídá: „Ni, otče;
ale ta má nedobrá macecha neú hodna, aby pod oblohou
Boží chodila, že je zlá čarodějnice.“ Král hned všecko
vyslechl a vyšetřil a kázal vlastní nedobrou manželku

48

svou čtyrma voly roztrhať a každý kus z ní na jinou
bránu města zavěsiť na památku. Čarodějné zrcadlo pak
se spálilo.

Potom udělali hostinu na novo u otce, a otec za-
nechal království své mladší dceři a se starší dcerou
odebral se k zeťovi, a tam býval.

70. Švec.

Jeden švec byl velice chudobný, nemohl se ze svého
řemesla živiť ani vychovať svých dítek. Dal se zapsať
čertovi s celou krevností*), s ženou i s dítkami.
Čert, jak se zapsal švec, povídá: „Co včil za to chceš?“
Švec povídá: „Toli peněz, co bych se mohl vyživiť a
vychovať své dítky.“ Čert mu přinášel každý den pět
rýnských stříbra.

To bylo v ten čas, kdy chodil Pan Bůh se svatým
Petrem po zemi. Přišli též k tomu ševcovi na noc; ale
švec nevěděl, co jsou to za lidi, jenom viděl, že json
pěkné osoby. Oni ptali nocleha**). Švec jich hned
přijal s ochotností. žena jich pěkně uctila, lůžko jim
ustlala, večeři jim dala, jak patří, a ráno snídaní, zase
jak sluší. Syn Boží se ptá: „Co za to?“ — Švec povídá:
„Jenom nic!“ — Syn Boží praví: „Jenom přece
něco!“ — Švec povídá: „No, když přece něco, tož pro-
sím o tři věci, aby se mně staly: Kdo na můj stolek***)
sedne, kde já sedívám, když šiju, co by s něho víc ne-
stanul; a kdo na mne z venku bude oknem hleděť do

*) S celou rodinou.

**) Oni ptali nocleha t. j. žádali o nocleh.

***) Nepochybně: třínožka.

49

světnice, co by od toho okna víc neodešel; a kdo by
s mé trnky v zahradě slivky třásl, aby od ní víc neode-
šel.ª — Syn Boží praví: „E to se stane!“ a odešel i se
svatým Petrem.

Jak došel čas ševcovi, čert přišel pro něho: „Ševče,
již došel čas!“ Švec pravil: „Inu dočkej, dočkej; na,
sedni a odpočiň si, až povečeřím.“ Čert si sedl na jeho
stolík, a švec po večeři strojil se s manželkou i s dítkami
do pekla.

Když byl hotov, volal na čerta: „No, čerte, pojď!“
Čert nemohl vstát se stolka a křičel, že ho to na něm
tuze pálí. Když nemohl vstát, prosil ševce: „Prosím tě,
bratře, pust mne s toho stolka, radějí ti ještě přidám
času!“ — Švec praví: „Když mi přidáš, tož mi přidáš:
jdi!“ — Čert mu přidal sedm let.

Jak zas došlo těch sedm let, čert proň přišel, ale
již nešel do jizby, než hleděl oknem. Klepal na okno
a volal: „Ševče, pojď, již došel čas. pojď do pekla!“ —
Švec ještě šil, a žena vařila večeři. Švec povídá čertovi:
„E počkej, počkej, žena varí večeři, až povečeřím!“

Jak byli po večeři, strojili se do pekla všeci. Švec
volal čerta: „Čerte, pojď, my jsme již hotovi!“ — Čert
chtěl jít ale nemohl odejít od okna. Zase prosil: „Pust
mne, bratře, přidám ti raději ještě času!“ — Švec praví:
„Když mně přidáš, tož mně přidáš: jdi; ale jak mně po
třetí přijdeš, když nebudu hotový, nežádej si mne!
Já tvým bláznem nebudu.“ — Čert mu znovu přidal sedm
let a odešel.

Jak došlo zas těch sedm let, přišel čert pro ševce,
aby s ním šel do pekla, a šel zase do jizby. Švec praví:
„Dobře, dobře, žes přišel; jdi do té mé zahrady a otřas

Kulda. II.

4

50

mi ty trnky, sebere jich žena do břemenka *), sníme
jich na cestě, i ty si rád vezmeš!“

Eh, čert jde do zahrady a třase trnky, až všecko
haluzí spadlo, jenom holý peň ostal. Švec již se nastrojil
do pekla, žena trnky sbírala. Již byli všickni hotovi.

Švec volal čerta: „No čerte, již jsme hotovi! Pojď!
Povídal jsem ti, abys jenom trnky otřásl, a ty snad chceš
i celý strom s sebou vzít; nech ho a pojď!“

Čert nemohl ode pně odejít a prosil ševce: „Ševče,
prosím tě, pusť mne!“ — Švec pravil: „Nepravilli jsem
já tobě, jak přijdeš tehdy, kdy já nebudu hotový, a jak
nepůjdeš, kdy budu hotový, abysi si mne nežádal? Já
chci jít, a ty nechceš; jsemli já tvůj blázen?“ Šel do
světnice pro potěh a jak řeže čerta, tak řeže, ráz vedle
rázu **). Čert křičí a řve, lidé se všech stran na ulici
běží se dívat, kdo to u ševce tak tuze křičí, a viděli,
že švec bije čerta. Jak se ho dost nabil, pustil ho:
„Jdi!“ — Čert utekl do pekla, a víc k němu nepřišel.

Jak švec zemřel, poručil si, aby mu do truhly dali
tu jeho zástěrku. Po smrti šel k nebi, přišel a klepal
na bránu nebeskou. Svatý Petr odemkl, pohledl naň a
pravil: „Ó ševče, ty tu nemáš místa! Odejdi, co jsi vy-
volil, to se ti stalo; kdybys si byl vyvolil království Boží,
byl bys ho měl.“ Zase zamkl bránu nebeskou.

Švec si myslil: „Co mám včil dělat?“ — Šel do
pekla. Jak ho zdaleka uhledli čerti, křičeli: „Zavřete
bránu, neponštějte sem ševce, on nás všecky vyžene
z pekla!“ Švec tloukl na bránu pekelnou, nechtěli ho
tam pustit.

*) Do břemenka t. j. do plachty na záda.

**) Ráz vedle rázu t. j. rána za ranou.

51

Když ho nechtěli vpustit do pekla, zas jde na svatého Petra do nebe. Svatý Petr odemkl, podíval se na něho a povídal: „Do konce tu nemáš místa: darmo děláš. *)“ Švec zas šel do pekla, a čerti zas křičeli: „Jenom sem nepouštějte ševce!“

Švec se zase vrátil na svatého Petra. Svatý Petr odemkl, a švec mu tam ruče vhodil tu svou ušípanou zástěru do nebe a pravil: „Když již já tu nebudu, nechtí jest tu aspoň ta má zástěrka!“

Šel zas k peklu, ale v pekle se mu již ani žádný neozval, brána byla zavřena, všeci byli ticho. Švec praví sám sobě: „Ještě jednou půjdu na svatého Petra.“ Šel a tloukl na bránu nebeskou. Svatý Petr odemkl, a švec popodlezl svatému Petrovi popodruku, roztáhl si svou zástérku a sedl si na ni. Sv. Petr ho vyháněl, aby šel, kam patří, v nebi že nemá místa. Ale švec seděl pevně a pravil svatému Petrovi: „Já nesedím na vašem, já sedím na svém!“

Svatý Petr jde před Christa Pána a praví: „Pane, švec mi nechce s tu odtud vyjít ven, a místa tady nemá!“ — Syn Boží se nad ním slitoval a kázal: „No, nech ho, nech si tam u brány sedí!“

## 71. Nábožný kovář.

Jednomu kovářovi zemřeli rodiči. On za nimi tuze teskliv byl; modlil se za ně a na mše svaté dával. Po nějakém čase zdálo se mu ve snách ve spánku, že jsou jeho rodiči v pekle a že jim nepomůže. Kde šel tu šel, všady jich na paměti měl, všady se za ně modlil.

*) Darmo děláš t. j. darmo se namaháš!

4*

52

Jednoho dne šel do lesa uhlí pálit a našel tam čerta,
který vařil duše ve třech kotlích v oleji. Ty duše byly
ve způsobě zrnek prosné kaše v tom oleji. Kovář si po-
vídá: „Jak bych já ty dušičky od toho čerta dostal?“

Jde k čertovi a praví: „Co déláš?“ — Čert mu od-
pověděl: „Skládám oheň a vařím olej!“ — Kovář mu nic
nepravil, ale díval se naň. Čert mu praví: „Dášli se mi
zapsať?“ — Kovář povídá: „Dám, a co já budu chceť
po tobě, to muě ty nedáš!“ — Čert praví: „Co chceš,
dám!“ — Kovář povídá: „Mám tam také dlouhé staré
kožušisko, dáš mně ho v každém tom kotle omáčet tro-
šku!“ — Čert praví: „Ó ano!“

Kovář jde pro kožich a obrátí ho na ruby tou
vlnou — tím chlupem venek; a v tom prvním kotle
omáčel, a na každou tu vlnu se chytla jedna dušička, a
kovář, jak v tom prvním kotle omočil, nesl si to na za-
hradu a třásl. Potom šel do druhého kotla; tam zas tak
udělal. Potom šel do třetího, tam zase ty dušičky omáčel
a vybral a i dušičky svých rodičů tam našel. Ty dušičky
se mu všecky v zahradě obrátily v ovečky; i jeho ma-
měnka byla ovečkou, a tatíček beránkem. Děkovaly mu
všecky ty duše, že jim pomohl. On si ty ovce pásl na
té zahradě.

Čert k němu přišel a pravil: „Ty ovce nejsou")
všecky tvoje, ale toho, kdo jich vyhrá.“ — Přinesl z pekla
záporu železnou a povídal: „Jestli mi ji vyhodíš,
až jí oblak prorazíš, budou ovce tvoje.“ Kovář: „Já vy-
hodím ještě víc než ty, ale haž ty nejprv.“ — Čert vy-
hodil záporu do povětří, a zápora, když letěla nazpátek,
vpíchla se na sáhu do země **). Čert záporu vytáhl a

*) U Rožnova se praví místo nejsou: neňá.

**) V Rožnovsku: síha, jako nezřídka i jinde.

53

podal ji kovářovi. Vycházel mésíček na plně, kovář
držel záporu a kýval tam na toho svatého Davida,
co ho je vidět v mésíčku. Čert praví: „Co ty to kýváš?
co budeš dělat?“ — Kovář povídá: „Hleď, to je tam můj
bratr, on na mne kývá, abych mu tu záporu hodil; on
je též kovářem, že prý z ní bude dělat podkovy.“ Čert
se ulekl a zvolal: „Sem tu záporu, já ti jí nedám, neměli
bychom se v pekle čím zapřít.“ Čert záporu vzal a utekl
zpátky do pekla. Kovářovi ostaly ovce.

Zase přišel čert po druhé a pravil: „Kováři, ty ovce
ještě nejsou tvoje, ale toho, kdo jich vyhrá. Jestli mi
tak zahvízdneš, až se hory, doly zatřesou, obdržíš ty
ovce.“ — Kovář praví: „Já umím ještě lepší hvízdať
jako ty; ale hvízdej ty napřed!“ — Čert zahvízdal, a hory
i celá země se hned zatřásla. — Kovář povídá: „Včil já
budu hvízdať, ale zavaž si oči, sice oslepneš!“ — Čert
si zavázal oči, kovář vzal své kladivo a břink, břink,
břink čerta třikrát za ucho. Čert se dal křičet: „Jak
jsem čert starý, tak jsem ještě jak živ hvízdať neslyšel!“
Utekl do pekla a víc k němu pro ovce nepřišel.

Přišel Syn Boží s Petrem ke kovářovi a kupoval
od něho ty ovce. Syn Boží praví: „Co za ty ovce chceš?
po čem jedna?“ — Kovář povídá: „Nic jiného za ně ne-
chci, jenom kdybych tam přišel, kam ony přijdou.“ —
Syn Boží praví: „Ó to se stane!“ Potom zajal ovce a
šel svou cestou i se svatým Petrem.

Přece ještě zase přišel čert ke kovářovi pro ty ovce
a pravil: „Kováři, ty ovce nejson všecky tvoje!“ — Kovář
pravil: „Již jsem jich prodal!“ — Čert praví: „Tož pojď
ty se mnou do pekla.“ Kovář povídá: „Jdi napřed, já
přijdu hned za tebou.“

Zatím šel na trh a nakoupil si obrazů; obraz

54

nejsvětéjší Trojice Boží, obraz Panny Marie a obraz svatého kříže; nabral si též hřebíků a šel do pekla.

Hned ho jeden čert přivedl k tomu nejvyššímu luciperovi a do jeho domu Luciper ho hned přivítal a vedl do své světnice. Kovář si hledí po světnici po stěnách, staví obrazy a povídá si: „Tu bude oltář nejsvětější Trojice Boží, tu bude oltář blahoslavené Panny Marie a tu oltář svatého kříže.“

Luciper, který byl trochu vyšel, vrátil se do světnice. „Oh,“ povídá, „kováři, my tu žádných kostelů nepotřebujem; ty nám těch oltářů tu stavěť nebudeš; hybaj, odkud jsi přišel!“ Vyhnali ho z pekla ven.

Potom již měl dobrý pokoj od čertů. Jak zemřel, šel do nebe a klepal na svatého Petra. Svatý Petr odemkl, a hned ho tam všickni začali pěkně vítať, ozvláště ty jeho bývalé ovečky, které pásal v zahradě své. Všecky říkaly před Christem Pánem: „To je ten, co nás vysvobodil!“ A tak ostal v nebeských radostech na věky.

## 72. Kovář a jeho anjel strážce.

Jeden kovář byl velice chudobný, nemohl ze svého řemesla nijak živ býti, a měl devatero dítek. Aby si pomohl, dal se zapsať čertovi se všemi dítkami a s celou krevností. Potom mu čert pravil: „Co za to?“ Kovář povídá: „Co bych mobl být živ a vychovať své dítky, je se mnou veliká bída. Čert mu přinesl každý den deset rýnských stříbra, když mu byl uložil lnůtu, kdy proň do pekla přijde. Pravil mu: „Za devadesát devět let pro tebe přijdu, ale nesmís v tom čase nikdy jít do kostela ani k náboženství nikam, než tak dělej, jak já budu chcet.“

55

Kovář byl prostopášně živ, ale to živobytí ho přece potom omrzelo. Jak došel čas, čert proň přišel, aby s ním šel do pekla. Kovář praví: „Prosím tě, ještě mně přidej sedm let, ale dovol mně chodiť do kostela. Šak já vím, že jsem tvůj; ale přece je mně hanba mezi lidmi; a já sloužím tobě, jak ty chceš.“

Čert mu přidal sedm let a pravil: „Choď do kostela!“ — Kovář šel do kostela každý den a prosil Pannu Marii a anjela strážného při každé mši svaté, aby mu u Boha vyprosili milost, že to neudělal z urvalosti ani ze žádné zlosti a zdorovitosti, ale skrz velké bídy a pro vychování dítek svých.

Jak došlo sedm let, přišel o šesti hodinách anjel ke kovářovi a povídal: „Kováři, čas do pekla jíť ti přichází; cos to udělal? Ale neboj se nic: že jsi mne vzal za patrona, já ti budu na pomoci. Nachystej muě o sedmi hodinách večeři a své kovadlo přines do světnice ke dveřím, já přijdu a budu s tebou večeřeť.“

Anjel zatím odešel, žena šla na maso a myslila sobě, co by dobrého spravila pro anjela na tu večeři. Ale co mohla, spravila ponejvýš.

Anjel přišel o sedmi hodinách a hned se posadil za stůl s kovářem a s dítkami jeho. Večeřeli, ale kovář jedl, tak jako by nejedl, leda mu to déle trvalo, aby se mohl pobaviť; velice se strachem třásl, že půjde do pekla. Pobízel anjela, aby jedl; anjel jedl chutně. Čert za chvíli do světnice přišel a pravil: „Kováři, pojď do pekla, již je čas.“ — Dítky strachem se třásly a pěkně hleděly na anjela. Anjel praví: „Nebojte se nic!“ Po večeři šel anjel ke kovadlu, vzal kladivo, udeřil třikrát po kovadle kladivem a ptal se čerta: „Čerte, co chceš?“ — Čert mu nic neodpovídá. Anjel ho bil po hlavě, aby mu

56

pověděl, co chce. Ale čert nic nepravil. Anjel zavolal kováře, aby vzal druhé kladivo a šel mu pomoci. Kovář vzal druhé kladivo, a oba čerta bili po hlavě jako hada, až ho zatloukli do smrti a byl neživý.

Anjel přislíbil kovářovi: „No, již je s tebou dobře, že jsi Pannu Marii a mne vzal za patrona; neboj se nic!“ Potom se anjel ztratil, a kovář vykopal jámu a pochoval čerta do ní jak mrchu zdechlou. On ale zůstal i s celou rodinou velice nábožný až do smrti.

## 73. Chytrý uhlíř.

Jeden uhlíř šel do lesa uhlí pálit a potkal medvěda. Ten medvěd s sebou vedl divokou svini. Medvěd praví uhlířovi: „Milý uhlíři, já tě mám sjíšť, mám hlad.“ Uhlíř povídá: „Milý medvěde, já se ti neubráním, já jsem jenom sám a vy jste na mne dva. Ale mám svůj oběd, nech mne, až ještě poobědvám naposledy.“

Uhlíř měl chléb a klobásku vepřovou; jedl, a hodil medvědovi také kousek té klobásky. Medvěd ji chytl do huby a pravil: „Eeeeee! a kde to ty kořenky také rostávajúúúúú?“ — Uhlíř povídá medvědovi: „Bratře, já bych ti pověděl, ale nesmím!“ Medvěd praví: „Jenom pověz, a nic se neboj!“ Uhlíř odpovídá: „Z té svině se nadělají takové kořenky!“

Medvěd svini popadl, hned ji roztrhal a pravil uhlířovi: „Včil mi nadělej těch kořenkův!“ Uhlíř povídá: „Milý brachu, k tomu musí být správa; musí být oheň, a musejí být i hrnce; a já jsem včil ušípaný, musím se ti trochu umýt, aby ses toho neošklivil!“ Medvěd praví: „Jdi a umyj se!“

58

a ten chudobný jde k němu a prosí: „Kmocháčku, prosím vás: dejte mi něco, třebas kousek toho masa; děti by jedly, a já jim nemám co dát.“ Kmocháček nechtěl. Ale chudobný prosil: „Pro Boha vás pěkně prosím, vždyť jste zabil krávu, a co máte, to máte, jenom mi něco udělte!“ Kmocháček mrzutě uťal kus masa a povídal: „Na, a jdi v čerty do pekla!“

Chudobný švec se nad tím rozmrzel, vzal maso a šel zrovna k peklu. Přijda k peklu k bráně, uviděl tam malého čertíka, co stál na stráži a na něho zvolal: „Co ty sem jdeš?“ — Švec odpovídá: „Toť jdu s kouskem masa do pekla, co mi dal můj kmotr.“ Čertík: „Tož komu ho neseš?“ — Švec: „No, komu bych ho nesl — vám čertům ho nesu!“ — Čertík: „Víš co, já ti poradím; jdi s ním k našemu luciperovi a nechci zaň nic jiného jenom ten obrus, kterým má přikrytý stůl.“

Švec šel a přišel k luciperovi do světnice. Ten se ho ptá: „Co potřebuješ?“ — Švec mu praví: „Toť vám nesu kousek masa.“ Luciper povídá: „Co zaň chceš?“ — Švec: „A nic jiného, jenom ten obrus s toho vašeho stola.“ Luciper mu ho dal, a švec se bral nazpátek z pekla.

Přišel zase k té bráně, a ten malý čertík mu pravil: „Víšli, co s tím obrusem budeš dělat?“ Švec: „Já nevím!“ Čertík: „Víš co, já ti poradím; kdekověk si ho prostřeš a řekneš: ‚Pro jednu osobu jezt a píť,‘ budeš mět dost!“

Švec byl rád, šel malý kus cesty a hned obrus zkusil. Prostřel si ho na zemi a pravil: „Pro jednu osobu jezt a píť!“ a hned bylo, co potřeboval.

Na noc přišel do hospody, a tam si hned prostřel obrus na stůl a pravil: „Pro jednu osobu jezt a píť!“ — hned se stalo.

59

Hospodský to vida jde k ženě: „Oh, povídá, ženo,
ženo, ten má správu!“ Žena se ho ptala: „A jakou?“
Hospodský povídá: „Má takový obrus, jak si ho prostře
a řekne: „Pro jednu osobu jezť a píť,“ hned má všeho
dost, co potřebuje.“ Hospodská se naň podívá a povídá:
„Totototo! My taký obrus též máme; jak odespí, dáme
mu svůj a jeho si vezmem“ Tak udělali.

Ráno švec vstane, prostře si obrus na stůl a praví:
„Pro jednu osobu jezť a píť!“ — Nepřišlo nic. Volá po
druhé — po třetí! nepřišlo nic. — Švec s obrusem zas
do pekla.

Přišel k té bráně, kde stál ten strážný čertík. Ten
se ho ptal: „Co tu zas chceš s tím obrusem? Co ho
zas neseš?“ — Švec: „Toť mně po třikrát dával, ale
včil již mi nechce nic dáť, ani jezť ani píť.“ — Čertík:
„Zanes ho luciperovi, ale nic nežádej od něho, jenom
toho červeného kohouta, co tam sedí pod povalem.“

Švec jak přišel k luciperovi, luciper se ho ptal:
„Co zas potřebuješ?“ Švec: „Toť vám nesu obrus na-
zpátek; několikrát mi dával pokrm, ale včil mi již ne-
chce dáť nic!“ — Luciper: „Co zaň chceš?“ Švec:
„Toho červeného kohouta pod tím povalem mi dejte!“

Luciper mu ho dal, a švec zas vyšel z pekla k bráně
k tomu malému čertíkovi, a ten mu praví: „A co s tím
kohontem budeš dělat?“ Švec: „Nevím!“ Čertík: „Víš
co, já ti poradím; postav si ho na stůl a rozkaž mu,
aby ti zpíval; kdy ti zazpívá, vždycky mu dukát ze zo-
báka vypadne.“

Švec zas přišel do té hospody na noc a řekl ho-
spodskému, aby mu dal dobrou večeři. Hospodský vida
po něm, že je tak sprostě oděný a oškubaný, myslí si:

60

„Ty po mně dobrou večeři chceš a nemáš nikde ničeho;
viděť to na tobě, že jsi sprostý.“

Švec vida neochotu hospodského vytáhl z mošny
kohouta, postavil ho na stůl a pravil: „Kohoute, zpí-
vej!“ — Kohout zazpíval, a hned mu dukát vypadl ze
zobáka. Hosť odský mu dal hned s chutí, co potřeboval.
Potom jde k ženě do druhé světnice a praví: „Ale ženo,
ženo, ten má kohouta! Ten když mu zazpívá, vždycky
mu vypadne ze zobáka dukát.“ Hospodská se naň podívá
a praví: „Hm, my též máme takového červeného kohouta;
jak odespí, vezmeme mu jeho a svého mu dáme!“ Tak
udělali.

Na druhý den švec vstal a šel svou cestou. Přišel
do druhé hospody na noc, vyňal kohouta z mošny, po-
stavil ho na stůl a kázal: „Kohoute, zpívej!“ Kohout
též zazpíval, ale nic mu ze zobáka nevypadlo. Kázal po
druhé — a po třetí, ale nadarmo; kohout již ani nezpíval,
ani dukátů nedával. — Švec s kohoutem zas do pekla
nazpátek.

Přišel ke bráně, kde stál ten malý čertík na stráži,
a ten mu pravil: „Co tu zas chceš?“ — Švec: „Nesu
vám tuť kohouta zas; raz *) mně dal, ale po druhé již
mi nechtěl dát nic.“ — „No, povídá čertík, nes ho tam,
nes luciperovi; ale nic jinšího nechci od něho než ty
dvě kyjanky, co tam má pod povalem; ty nech ti dá.“

Švec přišel k luciperovi, luciper se ho ptal: „Co zas
potřebuješ?“ Švec odpověděl: „Toť vám nesu kohouta
nazpátek; raz mně dal dukát, ale po druhé mně nechtěl
dát nic.“ Luciper se ptá: „A co zaň chceš?“ Švec
praví: „E, nic jinšího, jenom ty dvě kyjanky, co json

*) Raz = jednou.

61

pod tím povalem."
Luciper povídá: „A co ti po nich
bude?" Švec praví: „Oh, jenom mně jich dejte!" Luciper
mu jich dal, a švec bral se z pekla.

Přišel zas k tomu malému čertíkovi k té bráně, a
čertík mu praví: „Víšli, co s těmi kyjanami budeš dělat?
Co jim kážeš, ony ti všecko budou dělat, buď klepat,
nebo bíť, nebo mlátit, nebo co chceš. Ale víš co, jak
přijdeš do té první hospody kdes ten obrus a toho ko-
houta pozbyl, zas tam jdi na noc; bude tam svadba, a
nebudou tě tam chceť přijmout; ale jenom jdi; jak tě
budou vyhazovat, vem kyjanky z kabelky a řekni: „Ky-
janky, bijte a tiučte!" Kyjanky budou bíť a tlouci, pokud
jim nerozkážeš, aby přestaly."

Švec to tak všecko udělal, jak mu čertík pravil.
Přijda do hospody, ptá nocleha. Nechtěli mu ho dát,
hospodský pravil: „Co pak ty si myslíš, člověče, dnes
tu mám jiných lidí, jak ty jsi; dnes ti nocleha dát ne-
mohu." Švec prosil, že je noc a že si dále netroufá dojít.
Ale hospodský ho kázal vyhnať.

Švec vzal kyjanky z kabely a pravil slovem: „Ky-
janky, bijte a tlučte!“ a kyjanky hned létaly po lidech
a bily a tloukly. Hospodská křičí: „Človíčku, človíčku,
zakažte těm kyjankám, nech tak nebijí; my vám nocleh
dáme a vaše věci vám rádi navrátíme.“ Švec kázal: „Ky-
janky, ticho!“ a vzal jich do kabely. Hospodský ale mu
hned vrátil obrus i kohouta.

Švec ráno vstal, prostřel si na stůl obrus a pravil:
„Pro jednu osobu jezť a píť!“ a hned měl všeho dost.
Pojedl a šel domů.

Přijda domů, ženu a děti na polo mrtvé od bladu
našel. Žena zvolala: „Oh mužíčku, mužíčku, kde dotud
chodíš? Já i ditky s bolestí čekáme tě.“ Švec praví:

62

„Děti moje, nebojte se nic, hned budete měť co jezť.“ Prostřel obrus na stůl a kázal: „Pro šest osob jezť a píť!“ Hned měl dost.

Žena byla plná radosti: „Oh mužíčku, tos nám už dar přinesl!“ Švec povídá: „Milá ženo, ještě já ti ukážu jinačí věci!“ Vzal kohouta, postavil ho na stůl a kázal: „Kohoute, zpívej!“ Kohout zazpíval, hned mu vypadl ze zobáka dukát; a tak mu zpíval dotud, až mu těch dukátů nazpíval tolkou hromadu, že se stola sypaly. „No, ženo, praví, již budeme měť nač žíť!“

Poslal děvče ke kmocháčkovi, aby mu půjčil čtvrti. Chtěl ty dukáty změřit, mocli jich ten kohout nazpíval. Děvče přineslo čtvrt, měřili dukáty a naměřili jich šest čtvrtí. Jak jich změřili, poslal tu čtvrt zase kmocháčkovi.

Ta čtvrt byla stará, záluplivá *). Za tím jedním zálupem ostal dukát. Děvče mu ho zaneslo v té čtvrti. Kmocháček čtvrt veme, najde dukát za zálupem a povídá: „Co jste měřili?“ Děvče praví: „Tatíček donesl peníze, tož jich měřili!“

Kmocháček hned letěl k ševcovi: „Kmocháčku, pravil, vyť jste tuším přinesl hodně peněz?“ Švec praví: „Oh ni!“ **) — Kmocháček: „Jen povězte, povězte, šak já vám nevezmu nic z vašeho.“ — Švec zapíral, že nepřinesl. Ale kmocháček nedobrý povídá: „Jak mi nepovíte, já vás budu žalovat; vy jste kohosi obloupil; dyť vás to prosvědčí, vaše děvče mi přineslo ve čtvrti dukát a povídalo mi, že jste měřili peníze.“ Švec již nemohl zapírat a pravil: „Milý kmocháčku, já se vám přiznám. Byl jsem v pekle u lucipera, donesl jsem mu ten kus masa,

*) Záluplivá t. j. měla záděry čili zálupy sem a tam, jako staré náčiní.

**) Ni = ne.

63

co jste mi daroval a s kterým jste mne v čerty do pekla poslal, a ten mi dal červeného kohouta, který kdykoliv mi zazpívá, dukát ze zobáka pustí; a on zpívá, pokud mu zpívať kážu.“ — Švec vypsal kmocháčkovi dobře celou cestu až do pekla.

Kmocháček běží s radostí k ženě domů a praví: „Ženo, ženo; náš kmocháček byl tak bídný, šel do pekla k luciperovi a dostal od něho kohouta červeného, který když zazpívá, dukát ze zobáka pustí; a zpívá mu dotud, dokud mu káže. Toho kohouta dostal za malý kousek masa, co jsem mu dal. Víš co, seberme všecko maso, co máme, a zanesme ho luciperovi. Kdo ví, co nám teprv dá?“

Sebrali maso a šli oba do pekla. Přišli k bráně a spatřili malého čertíka na stráži; ten jich hned vítal: „Dobře, že jdete oba dva, již na vás dlouho čekáme; a dobře, že jste vzali maso s sebou; jak živi jste žádnému s takou ochotností ani daru ani almužny nedávali, jako nám to maso! Zaslouženou odměnu dostanete, jenom vejděte!“

Čertík se ušklebil a zachechtal, otevřel bránupekelnou, vpustil jich tam, ale jak živ žádný víc o nich neslyšel; zůstali tam na věky věkův i s masem. *)

## 75. Dva bratři.

Jedna matka měla dva syny a poslala jich na zkušenost do světa. Na cestu upekla každému čtyry buchty.

*) Ukončení pohádky této není z úst lidu. Nechtě pohádku tu vypustiť, musil jsem konec její měniť, aby se knižečka ta neprznila nepěknými myšlénkami. Naději se, že pohádka ta bude se včil s větší libostí poslouchať a povídať nežli s původným zakončením svým.

64

Jak jim jich upekla, vyprovodila jich a přála jim, aby jim Pán Bůh dal štěstí.

Jednomu bylo Karel a druhému Jan. Karel praví Janovi: „Já včil budu jezť z tvé kabely, a ty potom z mojí.“ Jan svolil a povídal: „Můžeš, šak jsme bratří.“ Jak vyjedli z kabely Janovy, Karel Janovi nechtěl nic dáť. Jan pláče a praví Karlovi: „Dyť jsem já tobě dával, a ty mně nechceš nic dáť; co si já včil počnu?“ — Karel praví: „Já ti dám jezť, ale jestli si mně dáš jedno oko vyloupiť!“ Jan se zarmoutil velice a povídal: „Mně to bude boleť, ale což je dělat? Hlad se smrti rovná, aspoň se raz do smrti najím.“ Karel mu jedno oko vyloupil.

Po druhé by byl Jan zase jedl, zas ptal Karla. Karel pravil: „Dám ti jezť, jestli si dáš i to druhé oko vyloupiť.“ Jan si dal vyloupiť i to druhé, a byl bez očí.

Karel vedl Jana přes hory, přivedl ho tam k šibenici a pravil: „Janíčku, tu se modli, tu je svatý kříž; já někam půjdu něco vyptat a přinesu i tobě.“ Ale Karel Janka odběhl.

Janek se modlil u šibenice a myslil, že se modlí u kříže; a i tam nocoval.

Na druhý den, když se obudil, přiletěli tam tři kravci, sedli na tu šibenici a povídali sobě: „Bratří, povězme si, co který víme nového.“ První praví: „Já vím: tady pod šibenicí je studénka; kdo se v té studénce umyje a pětkrát Otčenáš a Zdrávas Maria se vymodlí, aby byl jakkoliv nemocný nebo slepý, vyzdravne.“

Druhý krkavec praví: „Já vím též něco nového. V nejbližším městě není vody, je jí tam za rýnský žejdlík. Kdo vykope studni pod městským domem na 15 síh z hloubí, bude míť vody do Boha.“

65

Třetí krkavec povídá: „Já vím ještě něco nového. V druhém městě má král dcera jedinou, a je již tři léta nemocná, a žádný lékař jí pomoci nemůže, ale je k spo možení. Ten král má sklep pod svým palácem, a v tom sklepě je břila, a pod tou břilou je žába chrástavá*); kdo tu žábu vezme a ji dá do hrnce nového a přikryje novou křidličkou, co by se ještě na nic nebyla potřebo vala, a potom složí oheň a ten hrnec do toho ohně strčí a tak tu žábu v něm palí, až ji spálí na prášek, a ten prášek dá do toho nápoje, co ona ráda pije, nech to vy- pije, bude uzdravena.“**) Jak to ti krkavci vypověděli, nletěli.

Jan hned lezl čtvernožky kolem šibenice a hle dal té studénky a šmátral. Našel tam tu studénku a myl se. Uznával, že již vidí trošku jak přese mhlu. Myje se dále, myje — oči mu rostly, až pěkně jak patří zraku nabyl. Janek, jak viděl, dékoval Bohu, a pojď do světa! ***)

Přijde do prvního města, vejde do hospody a ptá vody. Hospodský praví: „Tady vody není. Jinačí lidé tu vody žádají a nemohou jí dostať, ne to vy. Je jí tady za rýnský vejdlík.“ Jan praví: „Já vám pomůžu, co budete mít vody dost.“

Hospodský to hlásil městskému úřadu, a páni hned k němu, že byloli by to možné? On povídá: „Jenom mi dejte chlapy nádenníky!“ Oni mu jich dali, a on jim kázal kopať pod městským domem. „Kopejte studni na 15 síh zhloubí.“ Chlapi kopali na 12 síh — na 13, na 14,

*) Žába chrástavá, co ráví v močářích.

**) Tak upálená zelená žába nedávno ještě v okolí Rožnovském na čáry se potřebovala.

***) Jako by řekl: „Hajdy do světa!“

Kulda II

5

66

až na 15tou přišli. Když na 15 síh vykopali, na spodku byla velká skála, ale vody nebylo nic.

Jan vlezl do studně, vzal špičák a křeše tu skálu, že ji musí roztlouci. Za chvíli vyprýštila ze skály voda, až Janem vyhodila ven. Jan dostal od úřadu velké obdarování.

Přijde do druhého města ke královi a pravil: „Slyšel jsem, že máte dceru již tři léta nemocnou a že jí žádný lékař pomoci nemůže.“ Král povídá: „Ano; kdo by jí pomohl, tomu dám půl království do smrti, a po mé smrti necht si vezme celé i s tou dcerou.“ Jan praví: „Milstivý králi a pane, já jí pomůžu!“ Král povídá: „Nevím!“

Jan hned šel a koupil hrnec a křidličku, potom přišel a pravil královi: „Včil mne pusťte do svého sklepa a v tom sklepě mně kažte složit oheň!“

Jan našel v tom sklepě tu břilu a pod tou břilou tu žábu. Král mu dal složit oheň, Jan dal žábu do hrnce, hrnec přikryl, postavil na oheň a pekl. Tak dlouho ji pálil, až z ní byl prach.

Jak ji na prach spálil, pravil královi: „Včil mne pusťte do světnice k dceři a zavřete nás tam spolem.“ Král ho tam pustil a zavřel. Jan se ptal dcerky: „Co vám škodí na vašem zdraví?“ Dcerka si mu žaluje: „Inu, jsem nemocna, ani chodiť nemůžu, tři léta již ležím.“ — Jan se ptá: „A co tak ráda pijete?“ — Ona povídá: „Inu, vína i piva ráda hutnu*)!“

Jan hned poslal na víno, odměřil jí čtvrtinku, ten prášek vsypal jí doňho a dal jí to vypít.

Dcera, jak vypila, vstala z lůžka, chodila po světnici a byla zdráva.

*) Hutnu = hutnu si = zavdám si, napiji se.

67

Král hned byl plný radosti i s dcerou, že ozdravěla. Král praví Janovi: „Když jsi jí pomohl, vezmi si ji; co jsem ti slíbil, daruju.“ A tak byla hned svadba.

Za nějaký čas udělal král Jana králem po sobě. Když byl Jan králem, vzal koně a kočár a jel se svou královnou tam, odkud byl. Matka jeho i otec se divili, že taký pán k nim jede. Nemohli ho poznať. Jak se poznali, syn otce i matku uctil a sebral jich k sobě.

Karel také již přišel ze světa a poznal ho, ale divil se, že oči má. Povídá si: „Dyť jsem já mu oči vyloupal, a zas jich nabyl.“ Ptal se ho: „Jaks ty, Jane, přišel k těm očím a k tomu štěstí?“ — Jan praví: „Tam u té šibenice. Tys mně povídal, že je to svatý kříž, a to byla šibenice. Tam přiletěli tři krkavci, a každý povídal, co nového. Já jsem to všecko vyslyšel, a tak jsem dělal, jak mluvili; a tak jsem nabyl svých očí a svého štěstí.“ — Karel se ptá: „A téžli bych já, Jane, toho štěstí došel?“ — Jan praví: „Též můžeš dojít, ale si musíš dáč oči vyloupat, jak jsi ty mně vyloupal.“ Karel hned svolil, a kočí Janův mu je vyloupal. Jan ho vzal do kočára, zavezl ho k té šibenici a povídal mu: „Také tady buď, jak jsem já byl, a poslouchej ty krkavce, co budou praviť; šak oni sem brzy přijdou; a co budou praviť, tak dělej.“ Jan potom Karla odjel i se svou královnou i s maměnkou i s tatíčkem do svého paláce královského.

Karel pod šibenicí čekal. Tři krkavci přiletěli na šibenici a povídali si: „Bratří, povězme si co nového!“ — Jeden praví: „Já vím, je tu taká šelma člověk pod tou šibenicí: ten svému vlastnímu bratrovi oči vyloupal. Vpadněme na něho a roztrhejme ho drápy a zobáky svými a sjezme!“ Stalo se; a tak zrádný a bezbožný bratr zahynul pod šibenicí, jak zasloužil.

5*

68

76. Moudré děvče.

Dva sousedi přiorali sobě meze a při tom se povadili a pobili tak, že se dostali až před vrchnost. Pan vrchní jich porovnával a řekl jim: „Milí sousedi, jestli se mezi sebou nesrovnáte, dám vám hádku, a který ji uhodne, má výhru.“ Sousedi odpovědeli: „My chcem hádku!“

Pan vrchní jim pravil: „Tož mné zhodněte, co je nejtlustší a nejprudčí a nejsladší ve světě. Na zejtřek chci od vás odpověď.“

Sousedi odešli. Jeden byl bohatý a druhý chudý. Bohatý pravil sám sobě: „Snadná hádka; já mám svini, že není ve světě tlustší, mám hříbě, a nic není knému prudčí, a nad tu naši hrušku u stodoly nic není sladší; tak to bude.“

Ale ten chudobný, jak přišel domů, velice se nad tím staral a rmontil. Měl dceru, děvče šestnáctileté, ta se ho ptala: „Tatíčku, co se tak rmontíte? co je vám?“ — Otec odpoveděl: „Milé děvče, pan vrchní nám dal hádku.“ — Děvče se ptalo: „A jakou?“ — Otec pravil: „Takou: Co prý je nejtlustší, nejprudší a nejsladší ve svétě?“ — Děvče povídá: „Tatínku, vy to nevíte? Já to vím!“ — Otec s radostí zvolal: „Vís to, milá dceruško: Pověz mi to!“ — Děvče mluvilo: „Nejtlustší je země, nejprudčí je mysel, a nejsladší je spaní.

Na druhý den šli k panu vrchnímu. Pan vrchní se jich ptal: „Již jste tu? Tož hádejte!“

Bohatý pravil: „Pane vrchní, já tak myslím: Nejtlustší je moje svině, nebo jí tlustší ve světě není; nejprudčí je moje hříbě, nebo nic prudčího není; a nej-

69

sladší je moje hruška, nad kterou nic sladšího není.“ — Pan vrchní hned pravil: „To není tak!“

Chudobný povídá: „Já myslím tak: „Nejtlustší je země, nejprudčí je mysel, a nejsladší je spaní.“ — Pan vrchní rozhodnul: „Vy jste zhodl; ale to není z vaší hlavy; kdo vám to pověděl?“ — Chudý pravil: „Má dcera.“ — Pan vrchní povídá: „Vy máte výhru, ale zkažte vaší dceři: z těchto desíti vajec bych měl rád na zejtří kuřata.“

Chudobný odešel a vypravoval dceři, co pan vrchní od ní žádá. — Dcera hned pravila: „Nic se nestaráám, jen zas pospěšte k panu vrchnímu, doneste mu tuto hrst prosa a řekněte mu, že bych ráda, co by to proso zejtra bylo naseté a uzrálé, abych ta kuřata měla čím vychovať.“

Otec šel a vyřídil dceřino zkázaní. Vrchní pravil: „Tak mi zkázala? Dobře; vkažte jí zas ode mne, aby zejtra přišla ke mně — pěšky a přece nepěšky, oblečena a přece neoblečena, aby mi dar přinesla a přece nepřinesla.“

Otec vypravoval, co pan vrchní nařídil. Dcera pravila: „Žádná starost!“

Na drubý den ráno sebrala, co bylo zapotřebí, sedla si na capa*) a do mécha se oblekla, zajíce do pytle na rameno vzala a brala se k panu vrchnímu.

Vrchní, mladý a svobodný pán, právě v tu stranu díval se z okna, co ona k němu přicházela. Jak se k němu blížila, zajíce pustila. Pan vrchní hned zvolal: „Již tě znám; přece to umíš nastrojiť.“ Chudobná dcera,

*) Cap = kozel.

70

děvče zpanilé, zalíbilo se panu vrchnímu, a on si ji zvolil
za svou manželku.

Když byli svoji, pravil jí vrchní, aby neodbývala
v jeho nepřítomnosti žádný soud. Ale netrvalo to dlouho,
přišli dva sedláci na soud. Pan vrchní právě odešel, a
jeho paní manželka se jich ptala, co by žádali. Sedlák
povídá: „Milostivá paní, my jsme stáli před hospodou
podlé sebe, a mně se kobyla ohřebila, a hříbě dostalo
se pod jeho vůz.“ — Druhý praví: „To není tak; my
jsme byli oba v hospodě, a tu se ohřebil můj vůz.“ —
Paní vrchnice zvolala: „To jsem jak živa neslyšela, aby
se ohřebil vůz; kobyla se musila ohřebiť!“ — Druhý
sedlák: „Hříbě je pod mým vozem, ohřebil se vůz!“ —
Pravila vrchnice: „Milý sedláku, my máme rybník, a
vedlé něho v roli naselo se žito, a ze žitných zrnek vy-
rostli samí k a při.“ — Sedlák: „Milostivá paní, odpusťte,
ale to není pravda!“ — Vrchnice: „To též není pravda,
že se vám ohřebil vůz, a to hříbě patří druhému souse-
dovi; jděte s Pánem Bohem!“

V tom přišel pan vrchní a křičel: „Co to za opo-
vážlivost, do mého soudu se míchať?“ — Sedláky pro-
pustil a manželce rozkázal přísně: „Hned, co je ti nej-
milejšího, vezmi sobě a odtud mi odjeď.“ Na to odešel,
lehl si na lůžko a usnul. Paní poručila kočímu, aby za-
přahaul koně do kočára, dala svého manžela po tichu
na kočár vynésti a jela s ním pryč.“ — Jak odjížděla,
manžel procitnul a ptal se manželky: „I co ty to děláš?“
— Manželka odpověděla: „Vy jste mi poručil, abych
si vzala, co je mi nejmilejšího a odjela. Vy jste mi nej-
milejší, tož jsem si vás vzala a odjela.“ — Pan vrchní
se z toho radoval, kázal kočímu, aby obrátil a domů jel.
Byli spolu pořád šťastně živi.

71

77. Zbojnička.

Před stalety zdržovala se v Rožnovských horách, v pustých lesích mezi kopcem Kyčerou a Hrubým Myším v ploštině a v kříbině rota *) zbojníků, silných a udatných tuláků z cizých krajů nashromážděných, kteří v tom okolí v obcích a po cestách velké škody a krádeže provodili, tak že obyvatelstvo ve velkém nebezpečenství a v hrůze se vidělo. Jiné porady a pomoci nebylo, než vyšetřiti a vyzpytovati, jakým způsobem by se tací nezvaní hosté vypuditi neb schytati dali. Rožnovští občané se o to pokusili a uradili, že se v jistou hodinu všickni sejdou a pozorně i opatrně v noční chvíli na ně se vypraví, což se v skutku vykonalo.

Toho času byli v Rožnově dva obyvatelé velmi udatní a silní v domě čísla starého 18. a včilejšího čísla 42. Jeden se jmenoval Tatánek a druhý Vsačánek. Ti dva vedli předek. Jak věrně se sešli, hnali se tajně do lesa, a jakou zbraň kdo měl, každý s sebou vzal, aby byl bezpečnější.

Když do těch hor nedaleko zbojnické skrýše přišli, zůstali tiše stáł, a ti dva silní se po tichu pustili dále, aby mobli vyzpytovał, jak by jich bylo snadněji dostał, a se které strany by byl snadnější přístup. Opatrně čtvernožky se šťastně dostali tak blízko, že mobli viděł do skrýše těch zbojníkův. Ale jak viděli, že jeden stojí venku dobře ozbrojený na stráži a druzí že se ustanovičně přechodili, všelijak si myslili, jaké to bude;

*) V Rožnově zhusta: tropa.

72

neb se jim to vidělo hrůzné, ale strachu na sebe
nedopustili a tiše pozorovali, jestli který z těch zbojníků
odchází aneb přichází. Ale žáden nepřicházel a ne-
odcházel; zůstali všickni v skrýši při ohni. O jede-
nácté hodině v noci přechodění se utišilo, jenom
ten na té stráži si chvílku chodil, stál a bedlivě poslouchal,
jestli kde něco by se neozývalo. Když bylo ticho a jenom
jak obyčejně v lese zvěř se ozývala a přechodila, po
dvanácté hodině s půlnoci i ten z té stráže vešel do
skrýše.

Ti dva hned se tiše vrátili k drubým, aby jim dali
zprávu, jak to všecko viděli. Jak věrně k nim přišli,
hned jim dali naučení, jak se mají řídiť a jak velmi tiše
mají jít v rovnotě a jaké tiché tajné znamení si budou
dávat. Potom se dali do pořádku a po tichu šli až ke
skrýši a obstoupili ji velmi chytře. Ale teprv jich hrůza
obklíčila, když skulinami viděli, že tři sedí u ohně a
všelico si rozmlouvají, a ten jeden sobě šil košili novon;
při tom povídá těm dvěma: „Ale, bratří milí, mně se
zdá, že nás jakési neštěstí očekává! mně se na niti
samé slučky *) dělají.“ — Ti druzí mu pravili: „Ty
vždycky rád ty babské čáry a bájky míváš, proto se ti
to také tak na mysl vede: my tomu nic nevěříme.
Za chvílku zas se mu ty slučky na niti dělaly, a on
jim zas povídal, že to je zlé znamení; ale ti dva se
naň obořili, aby tomu nevěřil, že to jsou samé babské
klevety.

Ale ty občany to zamrzelo, hlavně Tatánka a
Vsačánka, neboť ti dva u toho ohně se začali hýbať.
Ti občané hned si dali znamení, ti dva silní vylomili

*) Slučka = smyčka, suk, uzel

73

dvéře, a Tatánek chytil ty dva pod krk a tak jimi
do sebe tloukl, až oslábli; a Vsačánek chopil se toho,
co u ohně šil. Ostatní občané v té chvíli, jak se dvéře
vylomily, vpadli na ty, co leželi, bili a vázali je všecky
a přemohli jich bez urážky šťastně.

Jak s nimi byli hotovi, ten jeden zbojník, co ho
Tatánek držel, pravil: „No, bratře, když jsi tak silný,
žes mne první přemohl, já té za to obdaruji; pojď se
mnon, já ti ukážu můj sklad: můžeš si ho vzít.“

Potom ho vedl kousek od skrýše, až přišli k veli-
kému kamenu, zbojník kámen odvalil a chtěl tam do díry
sáhnout rukou, ale Tatánek mu nedal, že si to sám
vytáhne. Sáhnul tam rukou a vytáhl nože a pistolu na-
bitou. Tu mu pravil ten zbojník: „Včil vidím, žes velmi
opatrný a chytrý; pojď se mnon, ukážu ti pravý poklad,“
a vedl ho k velikému děravému stromu a chtěl tam zas
svou rukou sáhnout. Tatánek mu to nedopustil, aby
on mu to dostával, a pravil: „Já si ho sám dostanu
a nepotřebuju obsluhy tvé; ba včil budu já tebe obslu-
hovať, a ty musíš dělat, co ti rozkážu.“ Potom sáhnul
do stromu a vytáhl odtud pluhák*) nabitý s natá-
hlým**) kohontkem a brokovnice.

Ten zbojník mu pravil: „Bratře, nehněvej se, ale
včil již ti ukážu ten skutečný poklad, co si vezmeš na
památku.“ Dovedl ho k němu skutečně, a on si ho vzal.
Nebylo to mnoho, ale přece to stálo za tu práci. Všecko
tam posbírali a zbojníky odvedli soudnímu právu.

To místo v té hoře a v tom lese má podnes své
jméno od té případnosti a jmenuje se „Zbojnička“.

*) Pluhák = krátká puška.

**) S nataženým.

74

78. Kvitanci.

Pod Ukvaldy, co vím, stalo se tak. Byl jeden šafář
a toho pana knížete, co tam panoval. On vždycky odváděl
plat každý rok, a za nějaké dva tři roky žádal od vrch-
ního, aby mu dal přece nějakou kvitanci, že mu odváděl
plat. Vrchní mu povídá: „Já jsem kvitancí, netřeba vám
jiné.“ Tož on nechal tak.

Kníže pán na to zemřel, a synové byli dva po něm.
Ti synové poslali pro šafáře, aby za všecky roky složil
plat. On jim odpověděl, že platil za každý rok. Oni mu
ale věřil nechtěli a dali ho do žaláře, až zaplatí. Potom
ho volali, jižli ty peníze má hotové? — On, že
nemá. Tož ho propustili na 14 dní, aby si peníze hledal.

Šel na pole zapomenutý, potkal ho člověk a po-
vídal mu: „Co tak zapomenutý jdete?“ — On ale pravil,
že mu nezpomůže. Ale on toli rozprávěl s ním, až ho
přivedl, že se mu přiznal. Ten člověk řekl: „Pojď se
mnou!“ Tož šel, a ten člověk dupnul nohou na zem,
zem se otevřela, a ďábli přivedli toho pána na řetězích,
a on mu odpověděl: „Tomu šafářovi přines kvitanci!“ —
Pán šel zpátkem, zem se zavřela zas, a za chvíli přinesl
kvitanci a povídal tomu šafářovi: „Toť máš, schovej!“
On ji schoval, a ten člověk povídal mu dále: „Jak budeš
volán za 14 dní. místo peněz podej tu kvitanci.“

Za 14 dní byl volán a jak přišel, pověděl: „Já ne-
jsem nic dlužen!“ — Odpověděli mu ti synové toho pána:
„Ukaž kvitanci!“ — On jim kvitanci položil na stůl,
ti se lekli, že ji ledva do hrsti vzali od strachů, a ša-
fáře propustili.

75

79. Dvě Maričky.

Jak byli Jesuiti shoděni, museli být živi z toho, co
sobě vyprosili. Čtyři z nich šli světem, přišli k jedné
hraběnce do dvora a prosili ji, aby byla tak dobrá a jim
také něco udělila. Ona byla velice lakoma, a proto jim
odepřela, že jim nic nemůže dát, a povídala, aby šli pryč,
aby se živili nějakou prací, aby po ptaní nechodili. Jim
to bylo velice líto, že tak hodná*) paní jim odepřela
a jich do těžké práce odporučila. — Šli, a povídali sobě
vespolek: „Čím bychom se té paní odměnili za její do-
brotu?“ — Ten jeden z nich povídá: „Čím se jí odmě-
níme, bratří? Msta patří Bohu, ale odevzdáme ji ďáblovi
na nějaký čas do moci, aby se poznala a polepšila.“

Hned zaříkali**) ďábla, ďábel přišel a ptal se
jich, co od něho žádají. — Oni mu povídali, že mu ode-
vzdávají tu hraběnku do moci. On jim povídal, že ji ne-
může do pekla vzít a že jí nic zlého podlé své vůle udělat
nemůže. — Ti mu povídali: „To víme, že ji do pekla
vzít nemůžeš; to my ani nechceme, ale dones ji do ci-
zého kraje do takového stavu, co by se jí nedobře dařilo,
aby se poznala.“ — Ďábel pravil: „Vím já v městě Lon-
donu***) jednu chudobnou ševcovou, která musí těžkou
práci dělat a od muže je potěhem velice bita každý den.
Hraběnku donesu tam a ševcovou donesu do zámku. Obě
json jednaky a v jeden den narozeny; oběma dvěma

*) Hodná, t. j. bohatá.

**) Zaříkali, obyčejně se praví: citovali a cityro-
vali.

***) London, Londýn = hlavní město v Anglicku.

76

je Marička, a zejtra mají svůj svátek. Hrabě nepozná, že to není jeho žena, a ten švec také nepozná. Tak jich převedu na sedm let. Sedm let bude hraběnka ševcovou a ševcová hraběnkou.“

Jak usnuly obě dvě v noci, ďábel hraběnku popadl a donesl do města Londonu. Tam jí svlekl šaty hraběcí a oblekl jí šaty, co nosívala ševcová. Potom vzal tu ševcovou, donesl ji do zámku a povídal jí: „Ty jsi přenesena do zámku, budeš hraběnkou, ale musíš být dobrá paní. Zejtra bude tvůj svátek: jak se probudíš, poručíš si, aby ti komorná donesla zlatem krumplované šaty a čistou košili. Též si poruč donést umyvadlo a mydlo a řekni, že se dnes sama umyješ; sic by se tě polekali, že jsi ušípána od práce; a tu svou černou košili, co vysvlečeš, neukazuj žádnému, ale pusť ji oknem do vody, co teče kolem zámku.“ Také jí dal naučení ten ďábel a potom ještě povídal: „Tady máš 300 kusů dukátů nachystaných; ráno po mši svaté a po snídaní rozdej jich darem na svůj svátek všem svým poddaným sloužícím, a svého manžela, když ti přijde dobrý den přát, musíš potlibit a uctivě mu poděkovat.“

Všecko učinila, jak jí ďábel poradil, a byla tomu velice ráda, že je z trápení svého vysvobozena a že se stala hraběnkou. Služebná chasa, když dostala takých darů od paní hraběnky, velmi se tomu divila; povídali si: „Co pak to divného může být? Prv před ní žádný nemohl obstáł, jak byla zlá, a dnes je na nás tak dobrá; jindy žádnému žebrákovi nic nechtěla dát, a včil nám tak bohaté dary dala.“ Všeci měli ji tuze rádi a s radostí velikou poklonu jí dělali.

Jak bylo pět let, ona svému manželovi, panu hraběti, povídala, že slyšela o městě Londonu, že je velice pěkné

77

a veliké město, že by byla ráda, kdyby ho mohla vidět.
Ale to nepověděla, že ona je tam odtud přenesena, proto
že byla ráda, že se má velice dobře, aby nemusela na-
zpátek zas k tomu ševcovi jít; ale přece byla dychtivá,
aby věděla, jak ta hraběnka tam vypadá v Londoně u toho
ševce, jejího manžela. Hrabě byl velice potěšen
z toho, že prv nikdy mu nezpomněla, aby někam jeli
některé město přehlednout; byl velice rád, že svou po-
vahu *) převrátila, a hned jí slíbil, že pojedou do toho
města. — Kázal zapřihnout čtvero koní, a jeli do Londona.

Jak tam přijeli, byl tam právě trh, a ta ševcová
nesla boty na rameně na palici **). Ona viděla zdaleka
ty koně a ten kočár a hned je pozuala. Zůstala stát a
dívala se — uviděla svého manžela, zahodila boty do ba-
řiny a křičela hlasem: „To je můj kočár, to jsou
moji koně!“ Kočár jel dále, a ona za kočárem jen letěla.

Hraběnka v kočáře již se bála, a povídala hraběti,
aby jeli nazpátek, že to jakási je, co nemá rozumu.

Švec ji dohonil a popadl, bil ji potěhem a povídal,
že blázní, že tratí rozum. Potom ji zavedl domů a uvázal
na řetěz.

Hrabě s hraběnkou jeli zase nazpátek do své země
a do svého zámku.

Jak bylo sedm let, v noci na den k jejímu svátku
přišel ďábel zase do zámku a povídal hraběnce: „Víš co,
sedm let již minulo; pravá hraběnka již se tam v Lon-
doně moc natrápila, švec se jí nabil již moc. Hned jak
jsem ji tam donesl na její svátek, ona si ráno spala
v lůžku a slyšela klepat kladívkem ševce. To se podí-

*) Místo povaha obyčejně se říká: nátura.

**) Palice = hůl, tyčka, rahenko.

78

vala, co se to děje: jestli se jí to ve snách zdá? Zase
se přikryla a lehla. Švec povídá: „No musím dnes ženu
déle nechať ležeť; má svůj svátek, nachystám jí trochu
snídaní.“ Nachystal, přišel k ní a budil ji, aby vstanula,
že již má hotové snídaní. Ona ho hnala pryč a vyšpinila
mu, že co dělá a co u ní chce, ona že je hraběnka. —
Švec jí povídal: „Co pak blázníš, či tratíš rozum? Vstaň,
budeš lemovať střevíce!“ — Ona mu povídá: „Co pak
ty mi nařizuješ práci? vždyť já mám své služebníky a
služebnice, co mně musí všecko udělať, co chci.“ Ale
vstáť mu dokonce nechtěla. On vzal potěh a dobře jí
vyřezal. Potom ji uvázal a pravil, že tratí rozum. Tak
vidíš,“ pravil dábel dále té, co byla v tom zámku za hra-
běnku, „ona tam již moc trpěla a vystála za těch sedm
let, za to, že těm panáčkům nic nechtěla dáť a že jich
odevzdávala do těžké práce; nebo za to musila ona sama
těžkou práci dělať. Včil já zase tebe tam donesu, ale
nestarej se nic: již tam máš dva měchy peněz nachystané,
budeš dobře živa.“

Jak odespala, vzal a donesl ji zas do Londona,
a tam tu hraběnku též vzal a donesl ji do zámku na-
zpátek a tak jí povídal: „Vidíš, já jsem tě tam donesl
na sedm let a já se ti vyjevuju, že jsem ďábel; do-
nutili a zavázali mne k tomu ti panáčci, že jsi k nim
byla tak nedobra; a žes jim ukládala těžkou práci, proto
jsi musila sama tu práci konať.“ Této nedal ďábel žá-
dného nančení, jak se má převleci, a byla zas tak za-
šípaná, jak ta před sedmi lety. Ale povídal jí též:
„Tady máš 300 kusů dukátů: zejtra je tvůj svátek, roz-
dej jich sloužícím ve svém dvoře. Jak se nepolepšíš a
budeš zas taká, jak jsi byla prv, zas tě tam donesu a
budeš tam již do smrti. Tak mne zavázali ti panáčci,

79

abysi se obrátila " To jí pravil a ztratil se. — Ona se
bála a již byla dobra na všecky.

Ráno ji přišla komorná umývat a oblékat a nlekla
se velice, co to je divného, že paní hraběnka je taká
černá, všecka zašípaná a v takých sprostých šatech. Šla
k hraběti a hlásila mu to, a povídala, že to není paní
hraběnka, nebo že neví, co se s ní stalo, že je tak
špinavá.

Pan hrabě přišel k ní do pokoje a začal ji vyhánět,
že co tam přišla, ona že není jeho manželka. Již byla
celá zmořena hladem a trápena bitkou; modřiny měla
po těle, jak ji švec potěhem bil — proto ji nemohl poznať.
Ona ho prosila, a povídala mu ten příběh, jak ji dábel
přenesl do města Londonu k jednomu ševcovi a jak tam
musela těžkou práci dělat a jak ji švec ještě bil a na
řetézy uvazoval. Hrabě se tomu chtěl přesvědčit,
jestli je tomu tak, zapřihnul zas koně, oba dva sedli do
kočára a jeli do Londona. Jak tam přijeli k tomu šev-
covi, hrabé hned poznal tu ševcovou, co u něho byla;
bylat ještě v pěkných šatech oblečena. Hned se jí po-
klonil a ptal se jí, co se to stal za zázrak.

Ševcová mu teprv pověděla, že byla do jeho zámku
přenesena od ďabla za to, že paní hraběnka nechtěla nic
dát panáčkům a odsoudila jich do těžké práce; proto
musila ona sama těžce pracovať a na její místo k ševcovi
přijít a ona zas za ni do zámku. Ševcová se panu hra-
běti pěkně podékovala za jeho lásku a dobrotu, které
užila v těch sedmi létách u něho.

Pan hrabě povídal ševcovi: „Víš co, my sobě včiš
zase podržíme každý svou ženu pravou. Ale za to, že
tvoje žena jest tak dobra a statečna, já tě tu nenechám;
ty půjdeš se mnou, já ti dám jedno panství, a budeš do

80

smrti dobře živ při mém zámku.“ Od té doby byl hrabě s hraběnkou a švec se ševcovou v lásce a ve svornosti živi až do smrti.

## 80. Skoupá manželka.

Byl jeden manžel, a ten měl manželku, a ta manželka byla velice skoupá. Ona sobě umínila, že do celého roka žádnému žebrákovi žádné almužny nedá. Chodili k ní každý den bídní lidé a prosili ji, aby jim něco udělila. Ona šla, odděliła, co každému měla dát, ale uedala jim toho, schovala to do truhly. Celý rok to dělala.

Když došel rok, ještě nejposledy k ní přišel starý človíček a prosil ji, aby mu darovala vajíčko. Ona pro ně spěšně vyběhla na hůru a již mu ho podávala, ale vrátila se s ním a uedala mu ho, než schovala ho zas do té truhlice. Potom šla do světnice a byla tam chvílenku.

Za chvílenku šla z té světnice na hůru a uviděla dva veliké hady vylézať z té truhly. Ty ulakomené almužny již se obrátily v hady a štíry. Hned od hrůzy zvolala na manžela, on vyšel též za ní venek a povídal: „Co pak jsi podělala, že tě Pan Bůh tak viditelně tresce?“ — Ona se mu přiznala, že sobě umínila, žádnému žebrákovi do celého roka žádné almužny nedať. Manžel ji napomínal, aby hned šla k svaté zpovědi a ze všeho se vyznala. Ona ho poslechla a šla na druhý den ráno k té svaté zpovědi. Ale žádný panáček jí nechtěl rozhřešení dát, a každý ji poslal k Otci papeži. Ona šla a vyzpovídala se z toho, co učinila, že sobě umínila celý rok žádnému žebrákovi almužny nedať a že se jí almužny ulakomené

81

v truhlici obrátily v samé hady a štiry. Otec papež jí
uložil pokutu takou, aby šla domů a co v cestě potká,
aby to všecko políbila, nechť je to jak chce škaredé; a
když přijde domů, aby se svlekla ze svých šatů, aby se
položila do té truhlice a víko aby za sebou spustila.

Šla míli cesty a potkala hada. Povídala si: „Pane
Bože mně buď na pomoci! Jak pak já mám toho hada
obtúliť, když je tak škaredý?“ Ale přece ho obtúlila a
políbila. Ušla zas míli, a potkala štíra. Zase si po-
myslila: „Pane Bože mně buď na pomoci! Jak pak já
mám toho štíra obtúliť, když je tak šeredný?“ Ale přece
ho obtúlila a políbila. Šla ještě dále, a potkala žábu
takou velikou. Též ji políbila. Potom se jí to tak celou
cestou dařilo, že pořád takové škaredé tvory potkávala.

Když přišla domů, rozžehnala se s manželem svojím,
vyšla spěšně na hůru, svlekla svoje šaty, otevřela si tu
truhlu, skočila do těch hadů a štírů nahá a spustila za
sebou to víko. Ti hadi a štíři hned její tělo všecko se-
žrali, tak že jenom kosti z ní zůstali, a ty kosti byly
bělounké jak šatka.

Její manžel šel potom na tu hůru a viděl na víku
sedět bílou holubičku. Ta holubička se proti němu po-
klonila, a on viděl, jak vstoupila do nebe.

81. Panenský věnec.

Byl jeden otec, a ten měl jenom jednu dceru, a ta
dcera byla velice hezka. Ona se jednomu mladému mu-
žovi tuze zalíbila, a ten ji prosil, aby ho chtěla za man-
žela, že by si ji rád vzal. Ona mu odepřela, že se ne-
bude vdávat. Když to nemohl na ni vyprosiť, prosil její

Kulda. II.

6

82

rodiče, aby mu ji dali. Oni kazovali, aby se vdala,
a tázali se jí, proč ho nechce. Ona povídala, že se ne-
bude vdávat, že chce svůj panenský věnec až do
hrobu zachovať. Když s ní nemohli po dobru nic spraviť,
začali ji proňho bíť. Když ji bili, ona jim přísahala, že
ho již bude chtíť. Ale u sebe si umínila, že tomu musí
vyminout a že se přece nevdá.

Šla do jedné kapličky, kde byla socha Panny Marie.
Ona jí prosila, aby jí (svou přímluvou) z toho nějak vy-
svobodila. Panna Maria se k ní jednou zahlásila a
pravila, aby si nic nestýskala. Až si ji bude mít ženich
vést na sdavku do kostela, aby se oblekla do bílých
šatů a aby přišla k ní.

Když přišel den, co měla mít sdavku, oblekla se
do bílých šatů a ušla k Panence Marii, co ji žádný ne-
viděl, a vroucuě sobě začala vzdýchať k Pánu Bohu a
prosila, aby ji Panna Maria v malé chvílence někde scho-
vala. V okamžení se oblaky pro ni spustily a vzaly ji
do nebe.

V nebi byla 1050 let. Potom, až jedenácté pokolení
přešlo, došel ten její čas, že již měla umřít. Ona musila
z nebe sejít. Jak sešla, navrátila se zase do svého domu,
kde její rodiči bývali.

Jí se ten čas zdál býti jako jeden rok. Ona se ptala
po svých rodičích, ale ti co v tom domě bydleli, odpo-
věděli jí, že ani nevědě, že kdy lidé toho jména v tom
městě obývali. Potom se jí ptali, z kterého města je, že
má cizí neznámý kroj? Ona jim povídala, že je z toho
města a že se tam narodila. — Oni tomu nemohli
vystihnouti *) a vystrojili jí hostinu, že byla tak

*) Oni tomu nemohli porozuměti.

83

krásná, mladá paní. Ale ona, jak toho jídla jednou požila a do úst dala, již vypustila duši svou, která jako bílá holubička vstoupila do nebe.

Potom teprv ze starých spisů a podlé kroje vypocítali, že byla před tisici lety na světě.

## 82. Černokněžník nad černokněžníka.

Byl jeden otec velice chudobný a měl devatero dětí. Když neměl co jísti, odprodával dítě za dítětem židům a kdekolvěk mohl. Prodané děti již mu nepřišly nikdy nazpátek.

Když peníze za jedno dítě zmarnil, zase druhé vzal a prodal. Tak všecky ty děti zaprodal, jenom jednoho si nechal.

Potom povídal: „Manželko, již zase máme velikou bídu. Toho nejstaršího synka je mi velice líto, ale také ještě ho musím dát pryč.“

Tož ho vzal a již šel, a potkal ho jakýsi člověk černokněžník. Ten černokněžník pravil: „Tys měl devět dětí a osm jsi již prodal; včil máš jen toho posledního, ale toho mi dej na tři léta, já ti ho vyučím, on tě bude živiť.“ Otec mu ho dal. Černokněžník ho vzal a šel s ním domů.

Doma mu povídal: „Nestarej se, dítě, budeš se míť dobře u mne; budeš jenom posluhovať a ometať knihy, jak ti poručím.“

Celý rok jenom tu práci dělal, ometal a posluhoval. Když ten rok došel, učil ho černokněžník ve škole, až ho nančil všemu, co on sám věděl. Jak potom za tři roky již všecko uměl, vystrojil mu hostinu, a po té hostiné

6*

84

již byl tovaryšem; již uměl všecko: udělat se koném,
volem, kravou a vším, co mu přišlo.

Orodějník mu povídá: „Již můžeš jít k tatíčkovi,
já tě propouštím. Ale dej si dobrý pozor, ať dobře za-
chováš, čemu ses něil, sice by s tebou někdy bylo zle.“
Potom mu dal 300 pěkných peněz, samých dukátů, a
tovaryš černokněžník šel s radostí k otcovi svému.

Když přišel k otcovi, otec ho velice rád uviděl, když
mu ty peníze ukázal; největší radost byla jim z tone.
že již bídy nebudou mít. Potom jedli, pili a nic nehtc-
děli sobě při tom shromažďovať.

Jak zas všecko pozbyli, povídal otec: „Synu milý,
zas nic nemáme!“ — Syn odpověděl: „Tatíčku můj, já
dostanu peníze, ale nevím, nebudeli to zle. Já se udejím
pěkným volem, a vy mne povedete na trh, ale jenom
mne s provazem neprodejte; řeknete tomu, kdo mne
koupí, že mu neuteču, a volejte za mne 200 ryn-
ských stříbra. Potom, když mne prodate, již se ke
mně neznamte, ale v té a v té hospodě čekejte, ja
tam přijdu.“

Jak otec toho vola do trhu přivedl, když byl pěkný,
bylo moc kupců při něm, a ještě více mu dávali, nežli
ten syn mu řeknul. On tomu kupcovi pravil: „Za 200
vám ho nechám, ale ten provaz vám nenechám, co jste
mi víc dával, za to si provaz podržím, šak on neuteče.“
Kupec mu peníze odčítal a vola si vzal.

Jak s ním šli, přišli do pole mezi statek jinší, a
vůl se jim tam ztratil. Ti naříkali, kam že se jim děl,
že byl před očima a že ho již není. Pravili kravařům,
co tam pásli statek svůj, že tam musí být; ale oni jistili,
že tam žádného cizého vola neviděli.

Šli zarmouceni nazpátek do města, hledali, ale nic

85

nenašli Nemohli ho najíť; nebo vůl byl již zase pachol-
kem a přišel k otcovi svému do té hospody, kde ho čekal,
a povídal: „No tatíčku, dobře jsme prodali prvníkrát, již
jsem zas tady; dobře se nám to podařilo.“

Otec s matkou byli rádi: zas měli peníze, zas měli
co jíšť, zas nakoupili všeho, co potřebovali: šaty, jídlo
a jiné věci, a zas měli na chvíli všeho do Pána
Boha.

Když potom za krátký čas zas nic neméli, povídal
otec: „Synu, zas již není nic; jak to včil spravíš?“ —
Syn odpověděl: „Tatíčku milý, již se budu báť kravou
se udělat i volem; již mne nebudou chtít koupiť, než
koněm se udělám.“

Když byl trh, udělal se koněm pěkným, mladým, a
pravil: „Ale tatíčku můj milý, jenom mne neprodejte
s tím ohlavem *).“ — Otec odpověděl: „Neprodám té;
rozřežu bo a řeknu, že již byl zlý.“ ***) Pěkný a mladý
koníček z něho zůstal.

Když přišel do trhu, měl zas mnoho kupců. Přišel
tam k němu také jeden černokněžník a kupoval ho.

Ten syn, co byl koněm, již věděl, že s ním bude
zle; ale otec nevěděl. Syn by byl rád řekl otcovi, aby
ho tomuto kupcovi neprodal, ale nemohl. Černokněžník
mu dával nejvíc, a otec mu ho prodal. Když ho černo-
kněžník smluvil, nechtěl dáť ohlav otcovi zpátky a pravil:
„Já jsem všecko koupil, co je při koňovi; koníka a ře-
mení a všecko; tu máš peníze a jdi, ostatek nemáš nic
co pobledávat zpátky.“

Otec byl rád, že dostal moc peněz za toho koníka.

*) Ohlav jinde: ohlavka.

**) Ohlav byl zlý t. j. špatný, chatrný.

86

ale ten syn, co byl koněm, byl smutný, že s ním bude
zle. Černokněžník šel s ním ke kovářovi, že ho dá okút.
Koník se toho velmi bál.

Když ho přivedl ke kovářovi, uvázal ho a šel do
jizby. Bylo tam hned moc dětí u koníka, a ten koník
jim pořád povídal: „Shoďte mi ten provaz, shoďte mi
ho s hlavy!“ — Chlapci mu povídali: „My se bojíme!“ —
Koníček pravil: „Nebojte se, já vám nic neudělám, jenom
mi ho ruče shoďte.“ Ten jeden chlapeček byl tak smělý,
šel a shodil mu ten provaz s krku. Koníček hned utíkal
co mohl nejvíce pryč.

Druhý chlapeček šel a volal tomu kovářovi do jizby:
„Pojďte, ten koník vám utekl!“ Černokněžník již věděl,
že ho nedostane; všecko nechal u kováře a šel pryč
za ním.

Koníček se udělal ptákem a ulítl do povětří. A ten
černokněžník také se udělal ptákem, a tož se honili, až
doletěli nad jednu zahradu, kde princka bývala.

Ten ptáček, co byl koněm, padnul do té zahrady,
ale ten černokněžník nebyl tak vyučený jako on a ne-
mohl se dostač do té zahrady. Když ten ptáček, co byl
tím koníčkem, do zahrady k té princezně vletěl, udělal
se jí pěkným pacholkem a pravil: „Prosím vás, jak
sem někdo přijde a bude vás prosiť o ten dar, čím se
udělám, nedávejte mu ho do ruky. Přijde sem pán mne
hledat, já se udělám prstenem, a vy si vezměte ten
prsten na ruku svou; já se vám za to odsloužím. Jak
ten pán přijde a bude vás prosiť, abyste mu ten prsten
dala, nedejte mu ho, ale položte ho na stolíček, za kte-
rým sedíte.“

Již přišel ten černokněžník k ní do zahrady a do-
nesl jí pěkné růže a všelijaké květiny, co ona neměla,

87

jenom leda se k ní mohl dostač*). Když tam přišel s těmi kvítky, ona ho ráda uviděla, že jí také krásné ratolesti nese. Černokněžník pravil: „Má velká paní princko, nesu vám vzácná kvítka, ale budu vás žádat zase o jiný dar, co mi do vaší zahrady vletěl; byl to můj pták, a z toho ptáka se udělal prsten, a ten prsten vy máte na ruce. Vy jste tak dobrá paní princka: dejte mi ho za ty ratolesti, co vám nesu.“ — Ona mu povídá: „Prsten vám nemohu dát!“ — Černokněžník jí povídal: „Jak mi ho nedáte, bude s vámi zle!“

Ten pacholek jí to všecko napřed pověděl, co se tím prstenem udělal, aby se ho nic nebála. Ona mu ho nechtěla dát. On toli prosil, aby mu ho dala a nezdržovala ho dlouho.

Princka ho sňala a dala na stolíček, a hned z prstena se udělalo zrnečko malé. Černokněžník ho pořád chytal, chytal rukou, jak se třepalo a po tom stoléčku koulelo, ale nemohl ho chytit. Princka, když se na to dívala, zůstala celá zapomenuta. Potom spadlo to zrnečko pod stolíček do prachu a tam se ztratilo.

Černokněžník povídal: „Milá princko, já jsem vám donesl květiny darem, a vy jste mi nedala ten dar, o který jsem vás žádal.“ — Princka odpověděla: „Já za to být nemohu, že se to tak stalo a ztratilo.“ — On povídá: „Přece ještě jsem hloupý. Co mi nemělo býti, není mi to! Ještě jsem byl v horší škole vyučen jak on.“ Poděkoval princezuě a šel zpátky.

Jak věrně černokněžník ušel, ze zrnečka zase udělal se ten pacholek a povídal: „Čím se vám od-

*) Jen co by se k ní dostal pod tou záminkou, že jí nese kvítí.

89

jak patří, zdraví; jsi na té stravě co já, a přece ti zdraví neslouží. Pověz mi, co ti zchází?" — Starší povídá: „Bratře, já bych ti pověděl, ale nesmím." — Mladší praví: „Pověz, šak jsme jenom spolem." — Starší mluví: „Milý bratře, naše hospodyň má takovou knižku, a tu knižku kdy otevře, dá na mne koňský ohlav a jezdí na mně každou noc, tak že se nikdy vyspati nemohu." — Mladší praví: „A kam na tobě jezdí?" — Starší odpovídá: „Tam na jeden kopec; je tam hospoda, tam mne uváže v síni, a sama jde do jizby." — Mladší: „A co tam dělá?" — Starší: „Je tam plno rob, muzika jim hrá, a oni tancují všecky." — Mladší: „Počkej, bratře, já budu bledět, kdybych tu knižku mohl nějak spatřit; budeš na ní jezdít ty; já na ni strčím ten koňský ohlav, bude z ní dobrá kobyla."

On tu knižku hledal, spatřil ji a udělal tak s ton gazděnou*); byla z ní kobyla pěkná. On praví staršímu pacholkovi: „Včil, bratře, kam pojedeš?" — Starší: „K tatíčkovi!" — Mladší: „Dalekoli je to?" — „Oh, není, jenom tři míle!" — Mladší: „To snadno dojedeš; včil je šest hodin, na sedmou můžeš být tam a na osmou zas tu; máš dost času."

Starší sedl na kobylu a dojel i přijel tak, jak mu mladší nařídil."

Když se vrátil, ptal se ho mladší: „Kam včil zase pojedeš?" — Starší: „Bratře, nevím." — Mladší: „Zmysli si někam." — Starší: „No třeba k strýčkovi!" — Mladší: „Jak je to daleko?" — Starší: „Čtyry míle!" — Mladší: „Dojedeš, ještě je osm hodin, můžeš být na devět tady." — Starší tak udělal.

*) Gazděna = hospodyně.

91

hodný. Ten hodný (tlustý) se tomu divil a ptal se toho
bídného, proč je tak bídný? On mu povídal, že neví. Ale
on dobře věděl, jen že nesměl povědít pro hospodyň.

Ten hodný si uvážil jednu noc, že se musí do-
vědět, proč tak bídný jest, když se lepši má než on? —
Jak šli spat, on strážil. Když všeci pospali, selka
jehlou píchala všem do podešví*) na nohou, jestli
každý spí. Pacholek ještě víc chrčel**) a dělal jako
by spal. Selka, když se jí žádný neprobudil, povídala si,
že všeci dobře usnuli, že již žádný nebude nic vědět. Šla
do kuchyně, vzala s deštice***) z komína hrnek s mastí
a pomazala tomu bídnému pacholkovi šlapky na nohou
a dlaně na rukách tou mastí, a hned se z něho udělal
pěkný kůň. Ona si sedla na něho a pravila: „Fuk
oknem, ničeho senetknem, ponadvšeckoven!“
a vyletěla oknem. Po půlnoci zase přiletěla, pomazala
koně druhou mastí, a zas se udělal z něho člověk.

Ten druhý pacholek všecko viděl a slyšel, a tak již
věděl, proč tak bídný jest. Povídá si: „Počkej, já musím
vědět, kam jezdíváš a co tam děláš!“

Jak dočkal zas noci, vzal on tu masť a pomazal
selce ruky a nohy, a hned se z ní udělal též pěkný kůň.
On si naň sednul a pravil: „Fuk oknem, všeckého
se dotknem, popodvšecko ven!“ Letěli popod-
trní, popodstromy, a ji i sebe uškrabal. Přijel na
ní na Radhošť, a tam již čekaly čarodějnice na ni. On
jak jich spatřil, nejel mezi ně, ale pozdaleky se díval.

Čarodějnice, jak se jí nemohly dočkať, tančily a když
potančily, jely zas každá na svou stranu. Ale on nemeškal,

*) Do podešví t. j. do šlapek.

**) Chrupal, chrápal.

***) Deštice = deska = prkénko.

92

až pojedou, obrátil se zpátky a ujížděl zrovna ke ková-
řovi a tam ji dal okuť na všecky čtyry nohy, jako kůň
okutý bývá. Jak přijel od kováře, povídal hospodářovi:
„Hospodáři, podívejte se, jakou mám pěknou kobylku!“ —
Hospodář se hned ptal, že kde ji vzal. — Že koupil! —
„Co za ni dal?“ — Že sto stříbra! — Povídá: „Lacino
jsi koupil! prodej mi ji!“ — „Proče pak ne, dáteli mi na
ní něco vydělat, prodám vám ji!“ — On mu odpověděl,
že mu 300 za ni dá. — Pacholek mu ji s radostí dal,
peníze vzal a schránil.

Hospodář dal kobyln do konírny, šel do jizby a
volal ženu, jakého koně od pacholka koupil. Ale ženy
nebylo nikde. Ptal se po ní, žádný o ní nevěděl. Ale
ten druhý pacholek již věděl, co je, ale nic nepravil.

Ten, co mu toho koně prodal, šel, vzal masť, šel
do konírny, pomazal jí kopyta, a z ní se zas udělala
ženská, jak prv byla. Přišla do jizby, ruce a nohy měla
ukrvavené. Muž se jí ptal: „Co je ti, že ti tak krev
teče?“ — Ona: „Oh, uškrabila jsem se na hřebíku!“ —
Muž: „Dyť ti z noh krev teče!“ — Ona: „Stoupla jsem
na hřebík a tak jsem si i nohy probodla.“ — Muž: „Jaks
pak dala pozor, že jsi se tak uškrabila a pobodala na
hřebíkách; kdes pak na ně stoupla?“ — Ona mu odpo-
věděla, že šla do konírny a tam kdesi na hřebíky stou-
pla. — On potom povídá: „Ženo, ale já jsem koupil pě-
kného koně od pacholka!“ — „Cos zaň dal?“ — „Tři
sta; pojď se podívat, stojíli za ty peníze.“

Ona se sebrala, šla s ním do konírny a ptala se,
kde ho má. — Koně tam nebylo, a muž pravil, že ho před
čtvrt hodinou tam postavil, a volal hned na pacholka,
kam se poděl kůň z konírny? — Pacholek, že neví, že
nebyl v konírně, jak odpoklízel koně, že šel na pole.

93

Ale povídal: „Hospodáři, já vím, kam se kůň poděl;
z koně, co jste ode mne koupil, máte ženu.“ — Hospodář:
„Jakým způsobem bych měl z koně ženu?“ — Pacholek:
„Chceteli vědět, jakým způsobem byste měl z koně
ženu?“ — Hospodář: „Ba i chci vědět!“ — Pacholek:
„Takým způsobem: Já jsem se chtěl dovědět, proč druhý
pacholek je tak bídný, ač jednu stravu máme; tož jsem
si uvážil a nespal jsem; vaše žena vzala mast. poma-
zala pacholkovi nohy a ruce, on zůstal pěkným koněm,
a ona na něm odjela oknem; když po půlnoci přijela,
pomazala ho druhou mastí, a zůstal zas člověkem; tak
s ním vaše žena délala, a proto byl tak bídný. Potom
jsem já tou mastí pomazal jí nohy a ruce, ona též hned
byla kobylon, a já jsem s ní jel na Radhošť; tam čaro-
dějnice tančily a na ni čekaly. Odtud jel jsem zrovna
ke kovářovi a dal jsem ji okuť; potom jsem vám ji prodal,
že jest vaše vlastní žena, pomazal jsem ji tou druhou
mastí, a zas je ženskou.“

Sedlak teprv věděl, proč jí nebylo, když ji hledal,
a proč ten druhý pacholek tak bídný je. Šei k právu, co
s ní má dělat, že čarodějnice nechce míť za ženu. Od-
pověděli mu, aby si delal, co chce, třebas ji hned na
místě spálil. On v té zlosti hned dal uložit drva, na ty
drva ji posadil a uvázal, drva podpálil a tak ji spálil.

## 85. Čarodějnice.

### III.

Sloužil pacholek u jedné čarodějnice a měl se dobře
Každý den vdolky jedl, ale nástrojů nikde neviděl an

94

kvasu. Hospodyně žádný večer doma nebyla. Šetřil to,
kam ona chodí.

Kdy měla jít v noci pryč, žádné chasy nechtěla
aby v jizbě nocovala; vyhnala všecky ven spat.

Pacholek povídá sám sobě: „Já tebe musím vystrážit,
kam chodíš!“ — Lehnul sobě pod pec a udělal se, že
spí, a chrčel dobře. Ona ho budí: „Pacholku, vstávej,
jdi, stel si ven do konírny!“ Pacholek se dělal, že ne-
slyší. Ona ho drkala, ohněm ho pálila popodnohy,
ale on jenom spal. Když ho nemohla obudiť, nechala ho
tak a povídala: „Spí si!“ Vzala z kuchyně hřeblo, na
deštici v komíně měla masť, tou mastí to hřeblo poma-
zala, otevřela si okno a povídala: „Vjó, ponadvšecko,
ponadsad, ponadvšecky hory!“ *)

Pacholek to viděl a slyšel, vstal ruče, vzal si z ku-
chyně vidlice a též si je pomazal tou mastí. Potom sedl
na ně jako čarodějnice a pravil: „Popodvšecko, po-
podsad, popodvšecky hory!“ Poněvadž si na to po-
zoru nedal, omýlil se. Jel a poškrabal se o trní, o stromy
a o skály, ale přijel, kde ona byla, na jeden vrch do
hospody, jen že byl všecek dodřený.

Tam hrála celá turecká muzika, a ty čarodějnice
tam tančily. Bylo jich tam plná jizba. Jak ho tam
jeho hospodyně spatřila, povídala mu: „Vidíš, šelmo, jak
jsem já tebe budila, abys šel spat do konírny, a tys ne-
chtěl, poněvadž jsi mne strážil, kam pojedu.“ Ale přece
mu dala vína: „Na a pij, a musíš s námi tancovať, když
jsi tu chtěl být.“ Pacholek s nimi tancoval.

Najednou ho vevedla do světničky v té hospodě,
tam seděl pán za železným stolem a byl všecek černý.

*) Ponadsad vysvětlil vykladač = snad osadu. Neníli
to snad: nad sady?

95

Svíčka hořela před ním na stole modrým plamenem. Tam mu povídá hospodyň: „Tu nám odpřísahej, cos viděl, cos slyšel a kdes byl, že před žádným duchem nepovíš.“ Pacholek se toho ulekl, přísahať nechtěl, ale šel zas do druhé jizby zpátky.

Tam mu povídaly ty čarodějnice: „Jak nám nebudeš přísahať, my tě tu roztrháme.“ Pacholek odpřisáhal.

Jak bylo ráno, odebraly se s tam odtud *) všecky čarodějnice, a pacholek se svou gazděnou též. Ona s tam odtud mnoho vdolků nesla.

Doma každému čeledínovi dala jeden a přikázala jim, aby ho nožem nekrájeli, když ho budou jíšť, než aby ho jen lámali. Ale pacholek již byl zlý, urvalý, ten ho rozkrojil nožem na půly, ale hned i čarodějnice ostala na půly rozkrojena a vzkřikla: „Ó nešťastný pacholku, zles mně udělal!“ Ale pacholek, jak to viděl, zas ten vdolek složil spolem, a ona zase ostala v celku, ale pacholka od sebe zahnala pryč, aby ji netrápil.

Za nějaký krátký čas oženil se pacholek. Jak byl ženatý, koupil si živnost, zem a domeček, a oplácel obývku císařskou ze země jako jiný soused. Přišel jednou do hromady k fojtovi, kde skládali daně císařské i hraběcí, kdo co dlužen byl. U fojta byl poval podepřený sloupem. Ten jistý, co u té čarodějnice sloužil, šel k tomu sloupu a povídal: Ty sloupe, tam a tam, když jsem byl svobodný a když jsem sloužil, co jsem viděl, tobě povím, jinšímu žádnému, poněvadž jsem zavázán, že před živým duchem toho nepovím; ale ty nejsi živý, ty to mluviť nebudeš. — Tam všecko pověděl, a sou-sedi, co to slyšeli, se tomu smáli.

*) U Rožnova: s tam odty.

96

86. Čarodějnice.

IV.

Šel tovaryš pekařský světem Jednoho dne zachvaco-
vala ho noc v cestě, když přišel k jednomu domu. Všel
do něho a ptal nocleha. Nevěděl, co je to za dům,
ani kdo tam je. Ten dům byl hraběcí. Pan hrabě mu dal
nocleha a pravil: „Poraď mně o takovém člověku, co by
vyzpytoval, kam manželka má a mé dcery v noci chodí,
že každou noc troje střevíce zederou.“ — Tovaryš odpo-
vídá: „Paše, to já vyzpyruji!“ Pan hrabě mu dal nocleh
v jizbě, kterou hraběnky vycházeł musely. On si tam lehl
na lůžko a strážil. Matka hraběnka s dvéma dcerami
o dvanácté hodině se strojily do krásných šatů a přišly
k tovaryšovi se dívat, spíli nebo ne. On dělal, jako by
tvrdo spal. Ony ho píchaly hřebíkem do nohy; on se ani
nehýbal, ale všecko dobře viděl.

Hraběnky po tichu vyšly do zahrady, tovaryš za nimi.
Tam si pěkně každá uřezala vrbový omlad *), pomazaly
si ho mastí, kterou zase v zemi zahrabaly, a zvolaly:
„Vjó ponadvšecko!“ a hned jely povětřím.

Jak odejely, tovaryš též sobě uřezal omlad vrbový,
namazal ho tou mastí, kterou zase uchránil, sedl si na
omlad jako hraběnky a povídá též: „Vjó ponadvše-
cko!“ Jel povětřím za nimi.

Hraběnky, jak přijely ke studánce pod kopečkem,
umývaly si pěkné stříbrné talířky a lžíce, které sušily

*) Omlad = švihúnek čili ratolest v tom létě vyrostlá.

97

na měsíčku. Tovaryš přilezl pozadu k nim a vzal jim
dvě lžíce na důkaz královi, aby měl víru, že hraběnky
zpytoval. Hraběnky potom rychle talíře a lžíce nečítané
sebraly a jely dále na kopec. Tovaryš za nimi. Na kopci
byl povětrný mlýn: po tom mlýně každá udeřila tím
proutkem, a hned byl z něho pěkný dům, kde muzika
hrála. Ti muzikanti byli všeci čerti. Ty ženské se pro-
měnily v půl ryby a půl člověka a tancovaly po samých
břitvách a po jehlách.

Jak se strojily na zpáteční cestu, tovaryš si myslil:
„Ó kdybych já byl prv doma než ony!“ A hned byl.
Odešel na své lůžko a spal zas. Ženské přišly a zkou-
maly, spíli pocestný. Spal dobře. Ony též šly spat.

Ráno si dal král tovaryše předvolat a ptal se ho:
„Jaks jich vyzpytoval?“ Tovaryš praví: - Dobře, pane.
Tak a tak. „Tu json ty dve lžíce na důkaz!“ Král povídá:
„Nedalli sis je udělat? - Tovaryš praví: „Bože chraň, ni!“

Potom dal si předvolat manželku a obě dcery a vy-
ptával se jich: „Kde pak chodíte že každou noc troje
střevíce zderete?“ Manželka praví: „Nikde nechodíme;
a kdybych pravdu nemluvila, nech se ta země otevře,
jak na ní stojíme!“ Jak to vypověděla, země se otevřela,
a všecky tři hned se propadly, poněvadž všecky byly
čarodějnice.

Tovaryš dostal velké obdarování a šel s Pánem Bohem.

87. Smrt Kmotřenka.

Byl jeden člověk velice chudobný na světě, a jeho
manželka padla mu do polohu *) a porodila mu chla-

*) Padla do polohu t. j. přišla do kouta.

Kulda. II

7

98

pečka. Žádný mu nechtěl jít za kmotra, že byl tuze chudobný. Otec si povídá: „Milý Bože, tak jsem chudobný, že mi nikdo nechce posloužit v té věci; vezmu chlapce, půjdu a koho potkám, toho naptám za kmotra, a jestli nepotkám žádného, kostelný*) mi přece snad poslouží.“

Šel a potkal smrt, ale on nevěděl, co to je za osoba; byla hezká ženská jako jiná ženská. Ptal ji za kmotřičku. Ona se nevymlouvala a hned ho přivítala kmocháčkem, vzala chlapce na ruky a nesla ho do kostela. Chasníčka okřtili, jak patří.

Jak šli z kostela, kmocháček vzal kmotřenku do hospody a chtěl ji trochu uctit jakožto kmotřičku.**) Ale ona mu povídala: „Kmocháčku, nechte si toho, ale pojďte se mnou do mého stánku.“

Vzala ho s sebou do své světnice, a tam bylo velice pěkně. Potom ho vedla do velikých sklepů, a těmi sklepy šli až popodzem v temnosti **). Tam hořely svíčky: malé, hrubé, prostřední — trojího braku; a které ještě nehořely, ty byly velice veliké.

Kmotřenka praví kmocháčkovi: „Hleďte, kmocháčku, tu mám každého člověka věk.“ Kmocháček se na to dívá, najde tam jednu velice maličkou svíčku u samé země a ptá se jí: „Ale, kmotřičko, prosím vás, čí pak je ta malá svíčka u té země?“ Ona mu povídá: „To je vaše! Jak ta svíčka kterákoliv shoří, já musím pro toho

*) Kostelný — obyčejně: kostelník.

**) V okolí Rožnovském — nezámožném — jest obyčej, kmocháčky a kmotřenky uctiti v hospodé, někdy — bohužel kořalkou.

***) Vykladač řekl: v temnosti limbu.