ПЕРЕДНЕ СЛОВО.

Потреба нового збёрника нашихъ пъсень давалась
щоразъ бѣльше чути. Въ послѣдныхъ часахъ появилось
у насъ дуже много музыкальныхъ композицій до спѣву,
появились щоразъ новî, талановитî композиторы, а
переходячî зъ устъ до устъ и переписованî (по дав-
ному звычаю) нашими школярами новî мелодії почали
скоро ширитись. Въ давныхъ збёрникахъ нема
майже зовсѣмъ словѣ до сихъ новыхъ композицій. На-
томъсці лучають ся въ давныхъ, доси уживаныхъ, збёр-
никахъ пъсень ажъ надто часто пьсни, котрî вправдь
ввѣрѣшли въ уживане, але котрî не зовсѣмъ вѣдповѣ-
дають естетичному смакови, а що до музыки — то
й ровнатись не можуть зъ композиціями новыми, або
й зъ деякими менше у насъ звѣстными старшими, пи-
саными въ чисто народнѣмъ дусть. Помѣжь
пьсни, спѣванî нашою интелигенцією а по части и на-
родомъ, замѣшались многî такî, що своимь змѣстомъ
належалибъ хиба до паньскихъ предпокољвъ; такî пьсни
були звычайно складанî польскими паничами и козач-
ками, нарушають неразъ навѣть приличнôtсть, поми-
нувши вже, що нема въ нихъ щирого руского почутя,
а за то есть часто одна пуста балаканина, безъ ладу
и складу, зônпсованою рускою мовою, по при монотоннônй,
ненароднônй мельодії. До такихъ пьсень належить та-

4

кожь майже все, складане звъстнымъ польскимъ шлях-
тичемъ Тимкомъ Падурою. Въ давныхъ збёрникахъ була
звычайно ще одна хиба: выдаванй для интересу, непо-
кликаными людьми, давали съ збёрники зовсъмъ пере-
крученый, неповный або зопсованый текстъ. Щобы усу-
нути згаданй недостатки и щобы вказати якъ най-
больше новыхъ, цѣнныхъ пьсень (а разомъ композицій),
рѣшилось товаристо „Просвѣта“ у Львовъ
выдати отсѣй новый збёрникъ.

Пьсни въ спьмъ збёрнику подълênй на пять вōд-
дълōвъ, а то на: 1) патріотичнй, 2) козацкй, чумацкй,
бурлацкй и рекрутскй, 3) любовнй, 4) думки, 5) жарто-
бливй. Въ кождōмъ поодинокōмъ знову вōддѣль помпиценй
народнй пьсни а литературнй складаня окремо.

При кождой пьсни поданй такожь, о сколько се
лишь було можливымъ, имя автора и имя ком-
позитора (на другомъ мьсци), а оля тыхъ, котрымъ
нута делкихъ поданыхъ тутъ пьсень може ще не
звъстна, и списъ важнейшихъ збёрниковъ композицій:

1) „Muzyka do pieśni polskich i ruskich Wacława z Oleska“. Karol Lipiński, Lwów 1833.

2) „Пісні, думкі і шумкі на Украині, Подолі
и Малороссіі. Ант. Коціпіньский.“ Кіевъ 1862. 1 сотка.
Бол. Корейво.

3) „Народни писни зъ голосомъ О. Гулака Артемовского.“ Выпускъ I. 50 коп. Кіевъ. Бол. Корейво.

4) „Маркевичь Н. 19 малороссійскихъ пьсень“.
75 коп. Кіевъ. Болеславъ Корейво.

5) „Збірникъ украиньскихъ пісень. Микола Лисенко“. Кіевъ. Выпускъ I, II, III і IV, кождый по 2·40 зр.

5

6) „Збірникъ народнихъ пісень для хору. Микола Лисенко“. І и II десятокъ. Кіевъ. Кождый по 50 кр.

7) „Музика до Кобзаря Т. Шевченка. Микола Лисенко“. Кіевъ, серія перша (1—13) 2 зр.; серія II (14—25) 3 зр.

8) „Боянъ, збôрникъ квартетôвъ Вик. Матюка“. Львôвъ 1885. Цѣна 1·50 зр.

9) „Кобзарь, збôрникъ квартетôвъ, выданый питомцями гр. кат. дух. съменища“. Львôвъ 1885. Цѣна 60 кр.

10) „Выдавництво музыкальнои библіотеки у Львовѣ“. Ул. вôрменьска ч. 27. До теперь 11 выпускôвъ по 10—30 кр.

Руска пѣсня благовѣстна, гармонѣйна, мила,
Пестить, любить и голубить наче соннî крыла
Пригортае, обнимае и гладить серденько,
Щор гадаешь, що ты въ раю, такъ серцю миленько...
О руска пѣсне! звукомъ соловѣя,
Здвигни насъ пѣсне, збуди зъ дрѣмоты;
Звѣсти родинѣ прекрасну надѣю,
День волѣ, долѣ, славы, свободы!
Звени, заграй! чародѣйно намъ нынѣ,
Веди насъ пѣсне на бой за жите;
Твой звукъ небесный, грōмкій, благовѣстный,
А въ кождōмъ звуцѣ серце руске бье.
Заграй намъ пѣсне грōмко, голосненько,
Щобъ чути далеко, далеко до зōръ,
Най зрадуесь серце и рōдня миленька
И руская ненька и Божій весь міръ.

Слова Б. Кирчова.

музыка В. Матюка.

10

Катерино, вража дочко, щожь ты учинила,
Степъ широкий, край веселый, тай занапастила ?

Тисенко.

4.

Ой Морозе, Морозеньку, ты славный козаче,
За тобою, Морозеньку, Украина плаче ;
Не такъ тая Украина, якъ те горде войско; —
Заплакала Морозиха и дучи на мѣсто.

„Не плачь, не плачь, Морозихо, не плачь, не журп ся,
Ходи зъ нами, зъ козаками, меду-вина напий ся.“
— „Чого жь менѣ, мои братя, медъ-вино не пьеть ся ;
Ой десь то мой Морозенько та вже зъ Туркомъ
[бьеть ся!“

Ой зъ за горы, зъ за крутои войско выступає,
По самъ передъ Морозенько конемъ выграває ;
Схиливъ, склонивъ головоньку коню на гривоньку, —
Бѣднажь моя головонька, чужа сторононька !

По пôдъ гору камѣнную покопанî шанцâ,
Ой зловилі Морозенька въ недѣленьку въ ранцâ,
Ой зловили Морозенька рученьки звязали,
Ой, рученьки та звязали, до суду вônдалі.

Посадили Морозенька на жовтônъ пѣсочку,
Зняли, зняли зъ Морозенька шовкову сорочку ;

["11", "Посадили Морозенька на крутої могилѣ,\nПоглядає Морозенько по всѣй Украинѣ.", "Коципиньскій.", "## б) Литературні складання.", "### 5.", "Ще не вмерла Украина и слава и воля!\nЩе намъ, братя молодіи, усмѣхне ся доля!\nЗгинуть наші вороги, якъ роса на сонци;\nЗапануємъ, братя и мы, у своєй сторонцѣ.\nДушу, тѣло мы положимъ, за нашу свободу!\nИ покажемъ, що мы, братя, козацкого роду!\nГей-гей, братя милѣ, нумо брати ся за дѣло!\nГей-гей пора встати, пора волю добувати!", "Наливайко, Залѣзнякъ и Тарасъ Трясило\nКличуть насъ изъ за могилъ за святеє дѣло.\nИзгадаймо славну смерть лицарства-козацтва,\nЩобъ не втратить марне намъ своего юнацтва,\nДушу, тѣло . . . . . . . . . . . . . .

14

Де тирса шумѣла,
Де кровь Ляха, Татарина
Моремъ червонѣла . . . .
Вернѣте ся!“

Шевченко.

Лисенко.

8.

Була колись гетьманщина
Та вже не вернеть ся;
Було колись панували,
Чи божьше не будем'?!.
Тои славы козацкои
По вѣкъ не забудемъ?!.
Украино! Украино!
Ненько моя! ненько!
Якъ згадаю тебе краю
Вяне ми серденько.

Де подѣлось козачество,
Червонй жупаны;
Де подѣлась воля, воля,
Буньчуки, гетьманы.
Де подѣлось — изгорѣло;
А чи затопило
Сине море твои горы,
Высокй могилы?

20

14.

Замовкли торбаны — оглухли мабуть,
Нѣ спѣву, нѣ думы въ хуторахъ не чуть;
Лише на могилахъ голосить воронъ
Козачон славы старои гомонъ.

О руска земле, о рôдна моя!
Коли то прийдемъ мы ще до добра?

Де дѣлись — задѣлись тî давнî часы,
Славетнî, гетьманьскî — де щезли они?
Бувало отаманъ якъ скличе на бой,
Козаки якъ хмары злетяться якъ стой.

О руска земле, о рôдна моя!
Чи верне — поверне та слава твоя.

Въ кайданахъ, въ неволи козача семя;
По дворахъ шляхетскихъ у наймахъ сестра,
А сынъ на послугу пôшовъ Москалямъ, —
На глумъ на посмѣхъ своимъ ворогамъ.

О руска земле, о рôдна моя!
Коли вже скônчить ся неволя твоя?

Прокиньте ся дѣти! наспѣвъ вже сей часъ,
Заплакана мати вже кличе на васъ,
Щобъ стать односердно за дѣло святе,
А слава намъ давна ще разъ розцвите.

О руска земле, о рôдна моя!
Та вже прийдемъ и мы разъ до добра!

О. Левицкii.

Лаверовскiй.

25

Свободна тутъ вода, огонь,
Довольно лѣса и пашѣ:
Задуднѣли сѣромахи въ полонинѣ чути,
Якъ жежь тебе Верховино тяжко позабути.

Ворогъ не клавъ ланцухомъ межь,
Чужій не станувъ стопою;
Буйная тутъ землѣ одѣжь,
Плекана пѣсневъ, росою:
А я тое дѣвча любю, що бѣле якъ гуся,
Оно мене поцѣлує, тѣлько оберну ся.

Не вабить насъ баришѣвъ лесть,
Кобы лишь порохъ та цѣвка;
И Бога свѣтъ, у людей честь,
Та овець турма, сопѣвка:
Вже намъ бѣльше не за, зонять дiskoны въ Коломыѣ,
Вже насъ бѣльше не поведуть за стрычкомъ на шіѣ.

Та кобы пырсъ хребетъ изъ вѣдъ
И медвѣдь шибнувъ лѣсами;
Завѣявъ югъ, загравъ Бескидъ,
Черемошь гукнувъ скалами:
Ой на Куты дороженька, на Куты, на Куты,
Бувай любко здоровенька, бо илу въ рекруты.

Тамъ то бренить трумбѣты звукъ,
Щебече любо сопѣвка;

26

А якъ звѣра завые звукъ,
Въ челюсти плюне му цѣвка :
Якъ зашумить коломыйка, ватагъ загуляе,
Чорнобриву дѣвчиноньку кругомъ обертае.

Н. Устіяновичь.

Тисенко и Липиньскій.

18.

Вже більше лѣтъ двѣста якъ козакъ въ неволи
Ходить понадъ берегъ, выкликує долѣ :

„Гей выйди, выйди изъ воды,
Вызволь мене серденько изъ бѣды.“

„Не выйду козаче, не выйду соколе,
Хоть радамъ не выйду, бомъ сама въ неволи
Гей, у неволи у ярмѣ,
Пôдъ московскôмъ каравуромъ у тюрмѣ.

Мене молодую, козацкую долю
Запродали въ тяжку мовсковску неволю,
Гей у неволю, въ кайданы,
Нерозумный ты гетьмане Богдане.

Изъ ратищь козацкихъ серпы поробили,
А списы, шаблюки въ косы поломили.

Дежь вашî конъ, соколы,
Самî козаченьки якъ орлы.

35

26.

Звени, звени мой торбане, мой торбане пѣснословный,
Нынѣ тихо, нынѣ сумно соловѣю звукоповный.

Туда, туда по Днѣстрови, по Днѣстрови, по старому,
Въ веснѣ ранкомъ по росицѣ, мому серцю молодому.

По зарослѣмъ очередѣ, очередѣ пташковь миловь,
Звени, звени, тамъ соколы, тамъ соколы молодіи
Крыльми тебе досягають, лучѣ сонця золотіи.

Коснись яснымъ тымъ зорничкамъ, тымъ зорничкамъ
[ворожливымъ,

Зъ вѣдтамъ нашимъ красавицямъ, тымъ цвѣтучимъ
[и тужливымъ,

Звени, звени зъ молодцами, зъ молодцами о надѣи,
Зъ сивоглавами старцами про дни нашіи старіі.

Теперь далѣй ку родинѣ, ку родинѣ возлюбленой,
Но сильнѣйше, но смѣлѣйше, къ новой пѣсни, вѣд-
[родженой,

Ой торбане, вѣрный друже, вѣрный друже, чи жь
[нѣколи

Узы зъ тебе вже не спадуть, дежь суть звуки дав-
[нои волѣ.

Нема узônъ и неволя вже на вѣки загибає,
Торбанъ звенить, ажь охота рускî груди прошибає.

Гушалевичь.

Лавровскій.

39

29.

Чи такая Божа воля, чи така судьба вже намъ,
Щобъ той красный край Подôля все чужимъ слу-
[живъ панамъ;
Що Татаре не забрали, тое знищивъ ворогъ, жидъ,
И всѣ край нашь руйновали, теперь нужда що ажь
[встыдъ.
Однакъ прийде прецѣнь часъ лучшой долѣ и для насъ.

Водъ вѣкъ вѣка тую землю руска свѣла рука,
А широкій степъ Подôля выдоптавъ кônь козака;
Нѣмцѣ степы помѣряли, въ поле въ хату жидъ пnde,
А де батьки нашî жили, сынамъ жити нема де.
Однакъ прийде прецѣнь часъ лучшой долѣ и для насъ.

Русинъ зъ вѣка свою мову и свônъ власный законъ
[мавъ,
Старшî клаші установу, вônъ самъ старшихъ вы-
[бировъ.
Теперь право тра платити, нѣбы право якій даръ,
За вѣкъ, за смерть заплатити, щобъ не зъѣхавъ
[жидъ, нотарь.
Однакъ буде прецѣнь часъ лучшой долѣ и для насъ.

Федоровичь.

Вахнянинъ.

40

30.

Помарнѣла наша доля, у темнотѣ гине людъ;
Чорнй мраки, тяжкй болѣ задавляють руску грудь.
Попустѣли нашй нивы, западають ся стрѣхи;
Ходимъ, блудимъ нещасливй, по пôдъ тыномъ Русины.
А вже прийде може чась лучшой долѣ и для насъ.

Хто поможе на страдане, хто стрясе нашь сонъ
[зъ повѣкъ?
Хто поверне жизнь намъ давну и подасть цѣлючій
[лѣкъ?
На Тарасовй могилѣ покладѣмъ святый завѣтъ,
До послѣдной жизни хвилѣ боронити рускій рôдъ.
А вже прийде може чась лучшой долѣ и для насъ.

Доки же намъ старчить крови а серця у груди бьють,
Най насъ грѣе жарь любови на забутый темный людъ.
И всю працю и всѣ думы пожертвуймо вôtчинѣ,
Бо лишь въ працѣ рукъ и ума воскресають люде всѣ.
А настане певно часъ лучшой долѣ и для насъ.

Партицкій.

Вахнянинъ.

31.

Тамъ за тихимъ, за Дунаемъ,
На земли є Божій рай,

42

32.

Чи довго ще кривдѣ й надсилѣ тлумити
Святе наше право розвою?
Не вже не однои мы матери дѣти,
Не вже жь не браты мѣжь собою?

За вѣщо жь зневага? длячого не милî
Братямъ нашî щирî жаданя?
Кого мы чѣпали, кому мы вчинили,
Чи кривду, чи зле рупінованя?

Мы только боролись за власную хату,
За те, що намъ дороге й нынѣ;
Бажаємо мы и теперь не богато —
Родного розвою родинѣ!

Щобъ дума славутна и мова спѣвоча
Ширяла и пышалась въ народѣ!
Мы всѣхъ пригорнули бъ до серця охочо,
Якъ бы намъ хочь троха свободы.

Чому не имешь вѣры ты брате Москалю,
Не вже ты лякаєшь ся зрады?
Зъ тобою недолѣ насъ кровнізъеднали —
Не буде мѣжь нами розрады.

Зъ тобою давно мы працюємъ на поли
Розросту, науки й освѣты;

43

Зъ тобою давно мы шукаемо волѣ —
Сѣ намъ зъ тобою дѣлити.

А ты, брате Ляше — не вже пакъ до суду
Мѣжь нами розрухъ бѣдолашный ?!
Ой, скинь бо зъ очей ты сподавну полуду
Та праведно глянь, — необачный:

Мы тѣлько за наше лягали кōстками,
Коли намъ чинились ушкоды;
Нѣколи не грали ся мы кайданами,
Чужои не гнули свободы!

Най Чехъ оповѣда, — чи мы не стояли
За волю братерню горою?
Та зъ Жижкою въ купѣ дѣды нашī дбали
И здобули козацкого строю!

Най Сербинъ розкаже, чи мы не братались
Оружно зъ нимъ въ щастю и горю?
За вѣру, за волю, чи жь мы не рубались
На Сѣчи, на горахъ, на морю?!

Спытайте Словака — и той не згадає
Вōдъ насъ коли небудь образы;
Злобы не було въ нашōмъ серци й не має —
Мы хтѣли бъ загоити вразы!

54

41.

Воскресни Бояне! пресвѣтлый спѣваче,
Та дежь ты такъ довго ночуешь;
За тобовь Бояне, Славяньщина плаче
А ты нашь Бояне не чуешь.
Воскресни! воскресни! вже лѣто надходить,
Вже зônка намъ ясна свѣтить, свитає;
Лишь сонце безъ тебе для насъ не всходить,
Бо сонце на тебе чекає.

Воскресни Бояне! воскресни, чи чуешь,
Якъ птичка гаями голосить;
А ты десь въ могилѣ темнônй ночуешь,
Не чуешь, — зазуля тя просить.
Воскресни! воскресни! въ щасливу годину
Воскресни Бояне, нашь друже;
Прибудь зъ могилы до насъ въ гостину,
Нехай пташина такъ не тужить.

Воскресни Бояне! не бой ся нѣчого,
Не бой ся, вже впали оковы;
Славяне живуть, Русинônвъ є много,
Що вмерти за тебе готовî.
Воскресни! воскресни! заграй намъ до бою,
Заграй намъ якъ громы небеснî;
Грай пѣсню правдиву, грай пѣсню намъ свою,
А згинуть противники безчеснî.

67

По переду Дорошенько :

Веде свое войско, веде запорозке хорошенько
Гей, гей, хорошенько.

По серединѣ панъ хорункій :

Подъ нимъ кониченько, подъ нимъ вороненькій,
Гей, гей, грає дуже. [грає дуже,

А по заду Загайдачный :

Що пром'нявъ ж'нку на тютюнъ та люльку не-
Гей, гей, необачный. [обачный,

Ей, верни ся Загайдачный !

Возьми свою ж'нку, вōддай тютюнъ-люльку не-
Гей, гей, необачный. [обачный,

Менѣ зъ жѣнковь не возить ся;

А тютюнъ и люлька козаку въ дорозѣ знадобить ся,
Гей, гей, знадобить ся.

Гей, хто въ лѣсѣ, озови ся;

Та выкрешемъ огню, та запалимъ люльку, не жури ся!

Гей, гей, не жури ся!

Коципиньскiй и Лисенко.

69

Якъ я маю, козакъ Ничай, звѣдси утѣкати,
Славу свою козацкую на вѣкъ змарнувати.

— А я тебе, мой Ничаю, не убезпечаю,
Держи собѣ шабельочку по пôдъ опанчою.

Коли тебе Ляхи будуть Ничаю рубати,
Щобъ ся мавъ ты, мой Ничаю, чимъ обороняти.

Ой алежь бо, козакъ Ничай, на тее не дбає,
Тай зъ кумою, изъ любою, медъ вино кружляє.

Бо поставивъ, козакъ Ничай, три сторожѣ въ мѣстѣ,
А самъ пôшовъ до кумоньки щуку-рыбу ѣсти.

Не поспѣшивъ, козакъ Ничай, щуку-рыбу зъѣсти,
Якъ погляне въ кватыроньку, повно Ляхôвъ въ
[мѣстѣ.

Ой погляне, козакъ Ничай, за тихіи воды,
ѣде Ляхôвъ сорокъ тысячъ хорошои вроды.

Ой я козакъ молоденькій, Ляхôвъ не бою ся,
Маюжь бо я козаченькôвъ, тай обороню ся.

Ой якъ крикне, козакъ Ничай, на хлопця малого:
Кульбачь хлопче, кульбачь малый, коня вороного.

Кульбачь менѣ вороного, собѣ буланого,
Геть вырѣжемъ вражихъ Ляхôвъ, геть що до од-
ного.

70

Ой якъ стисне, козакъ Ничай, коня острогами,
За нимъ Ляховъ сорокъ тисячь зъ голыми шаблями.

Ой якъ возьме, козакъ Ничай, вōдъ башты до башты,
Вражихъ Ляховъ якъ снопики по три ряды класти.

Ой поверне, козакъ Ничай, на лѣвоє плече,
За нимъ, за нимъ, кервавая быстра рѣчка тече.

Ударивъ ся, козакъ Ничай, по полахъ руками,
Куда гляне, куда гляне, тече кровь рѣками.

Ой споткнувъ ся Ничаѣвъ кōнь на малу тычину,
Пōймавъ его панъ Потоцкій зъ коня за чупрыну.

Ой чи це той же хмель, що по тыну вьеть ся,
Ой чи се той, козакъ Ничай, що зъ Ляхами бьеть ся.

А дежь твои, Ничаєньку, скарбовіи конѣ?
Ой въ мѣсточку Берестечку стоять на припонѣ.

А дежь твои, Ничаєньку, дѣтоньки та жона?
Въ самōмъ мѣстѣ Берестечку сидять собѣ въ дома.

Та который козаченьку, буде зъ васъ у мѣстѣ,
Поклонѣть ся моїй жонѣ, нещасной невѣстѣ.

За часъ, за часъ, за годинку, за малу хвилинку,
Качаєть ся Ничаєва головка по ринку.

98

СТЬ куда гуляти къ волѣ,
Батько нашь Трофимъ;

Дасть намъ хлѣба, дасть намъ соли,
Зъ косами за нимъ;

А якъ выйде Оля къ намъ,
Скаже: Слава легинямъ.

Гушалевичь.

Вербицкій.

32.

По морю, по морю, по плынныхъ валахъ
Плынемъ по щоглистыхъ, щоглистыхъ змѣяхъ,
За нами, за нами буйный вѣтеръ вѣс.
Грōзна, грōзна Валькирія!

Гей хлопцѣ, молойцѣ, мечь острый въ руцѣ,
Провернемъ всѣ землѣ, всѣ землѣ, краѣ,
Страху мы не знаемъ, щитомъ бо насъ крые
Грōзна, грōзна Валькирія.

Хто верне до дому, той зъ золота пье,
А хто въ лютой сѣчи. у сѣчи умре,
Той зъ Одиномъ вѣчно въ Вальгалѣ яснѣе.
Грōзна, грōзна Валькирія.

Урра! урра! урра! —

Корн. Устіяновичь.

Вахнянинъ.

101

„Ой стелить ся менѣ широкій листъ та бурковина
А пôдъ головы голубая та жупанина“.

Ой и черезъ межу зеленый горошокъ стеливъ ся;
Козакъ до дѣвчины ворогами та поклонивъ ся:

„Ой поклонѣть ся и вы, ой добріи люде,
Нехай моей миленькой тамъ легенько буде.

Ой поклонѣть ся и вы дѣвчинѣ-небозѣ,
Скажѣть, що менѣ добре въ. далекой дорозѣ.“

„Ой ты козаче, що ты думаешь — гадаешь ?
Чому не женишь ся, собѣ пары не шукаешь ?“

„Ой якъ же менѣ пароньки шукати,
Коли не велить мати тебе, дѣвчино, брати ;

Не велить менѣ мати тебе, дѣвчино, брати
А велить менѣ тамъ, де чотыри волы, брати ;

Де чотыри волы и два коники въ дышли...
А якъ таку брати, коли не до мысли ?“

Лисенко и Коципиньскій.

122

18.

Дощикъ, дощикъ, (2) капае дрōбненько,
Яжь думала, яжь думала, запорожець, ненько.

Коли бъ знала, коли бъ знала, зъ вōдки выглядати,
Тобъ наняла, заставила стежки замѣтати.

Ажь вōнъ иде, ажь вōнъ иде, ступає дрōбненько,
То-то любо, тожь то мило дивити ся ненько.

Дощикъ дрōбный, (2) ажь изъ стрѣхъ лье ся,
Розсердивъ ся мōй миленькій, тай не засмѣе ся.

Дощикъ дрōбный, (2) ажь изъ стрѣхъ капотить,
Розсердивъ ся мōй миленькій, ногами тупотить.

Розсердивъ ся, розгнѣвавъ ся, мōй милый на мене,
А якъ гляне, серце вяне и въ него и въ мене.

Лисенко.

19.

Гей выйду я, выйду на гору высоку,
Тамъ я подивлю ся, тамъ я подивлю ся
Въ кранну глубоку.

123

Соколы лѣтають, сумненько гукають,
Гей, ино менѣ молоденькой
Тяжкій жаль задають.

Хтобъ хотѣвъ звѣдати, якій я жаль маю;
А я выпустила свого соколонька,
Вже го не спônмаю.

А хотяй спônмаю, то вже не такого,
Ой щобъ такъ приставъ щиренько, вѣрненько,
До серденька мого.

Гей, въ поли могила, зъ вѣтромъ говорила:
Гей повѣй ты, вѣтре, гей повѣй буйненькій,
Щобымь ся эмѣнила.

И вѣтеръ не вѣе, сонце допѣкає,
Гей та лишь мене дѣвчину, якъ калину,
Горемъ прикрыває.

Горемъ прикрыває и росить слезами:
Милый въ той могилѣ, — цвѣты на могилѣ...
Тай я буду зъ вами.

Коципиньскій.

130

25.

Ой, учора оравъ и сегодня оравъ;
Гей, хтожь тобѣ, мое серденько,
Волы поганявъ?

Поганяла менѣ та дѣвчина моя,
Чорнявая, чорнобривая,
Галочка моя.

И учора косивъ и сегодня косивъ;
Гей, хтожь тобѣ, мое серденько,
Обѣдать носивъ?

Приносила менѣ та дѣвчина моя,
Чорнявая, чорнобривая,
Галочка моя!

Що по той бокъ гора и по сей бокъ гора,
Помѣжь тыми та гороньками,
Котилась зоря!

Ой, тожь не зоря, то дѣвчина моя,
Чорнявая, чорнобривая,
По водицю ишла.

А я за нею, якъ за зорею
На воронимъ та кониченьку

По пódъ горою:

„Ой дѣвчино моя, та напой же коня,
Зъ рубленои та криниченьки,
Зъ повного вѣдра!“