12 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

**Flátati**, -am, v. ipf., naglo povezati, schnell zusammenschnüren (Suhor). — Temnega izvira

**Flávza**, -e, s. f., šala, der Spass: flavze vganjati, Spässe treiben (Suhor). — Bav. *Flossen (Flaus'n)* Schwänke, unrichtiges Vorgehen, *flaus'n* lügen, Schwänke machen, Schmeller-Frommann I. 776.

**Fléten**, -tna, -o, adj., ročen in pripraven, bei der Arbeit geschickt und geschwind zugleich: tkalec, če je fleten, zasluži na dan tudi po dva goldinarja (okoli Zagreba). — Bav. *flût* Sauberkeit, Zierlichkeit; *flaetig* sauber, zierlich, mhd. *vlætec*, Schmeller-Frommann I. 798. Pojma ‚lepega‘ in ‚dobrega‘ sta si zelo v sorodu, prim. grški καλός, ‚schön, reizend‘ in ‚schön, gut, tüchtig für etwas‘; č. *lépe* besser od *lepý* schmuck, schön, itd.

**Flósnica**, -e. s. f., zadnjica, der Podex: jo boš dobil po flósnici (Slov. Bistrica). — Beseda je narejena od medmeta *flosk*, glas, če se z votlo dlanjo udari po čem; *floskniti* udariti z dlanjo; *floska* s. f. (na Krasu) udarec z dlanjo, zlasti po zadnjici, tudi *flosk* s. m.; v tržaški italijanščini *flozca* scu-lacciata, Kosovitz 17.

**Frántiti**, -im, v. ipf., na hitro pripravljati kaj: kuharice pri pripravljanju frantijo (Suhor). — Temna beseda.

**Frétati**, -am, v. ipf., reiben: črevelj me freta, der Schuh drückt mich, reibt mich (Štajersko). — Svn. *vreten*, *vretten*, *vraten* entzünden, wund reiben; bildl. herumziehen, quälen, plagen, frettet (prim. v.); bav. *fretten* (*fréttn*) reiben, scheuern, fricare: ‚wer sich hat gefret in engen Schuhen‘; ‚für das fretten an ein Schinpain das nit hailen wil‘, Schmeller-Frommann I. 829.

**Fŕlec**, *frílca*, s. m., koder, die Locke (Tolminsko). — Prim. nsl. *frliti* kräuseln, kar bo iz romanščine (prim. ital. *frullare* quirlen).

**Fŕnjati**, -am, v. ipf., na videž hitro delati (Suhor). — Beseda je tuja, ali odkod? Ital. *fornire* pomeni ‚beendigen‘.

**Frtomúlja**, -e, s. f., človek, ki hoče vse v naglici opraviti (Suhor). — Temna beseda.

**Fúcati**, -am, v. ipf., *pofúcati* v. pf., schnell essen, in Eile verzehren (Suhor). Na Krasu je *fucati* (fýcat) pfauchen, prav tako tudi v ogrskih Slovencih in Kajkavcih, kajti Belostenec piše: *fucam* se, jako se srdim i kakti od jada grizem se, furio. *Pofýcat* pomeni na Krasu tudi ‚skrivaj odnesti, ukrasti‘. S suhorskim pomenom besede *fucati* se še najbolj strinja s. *fukati* stark essen, in zdi se mi, da je suhorski *fucati* nastalo iz *fukcati*, kakor *kacati*, *okacati* se sich der Excremente entledigen iz *kakcati*, *kakati*.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 13

**Fùk, fúka, -o, adj., polzek:** glive so fuke, t. j. polzke. Tako se v Suhorju govori poleg *ofukel*, adj., kar pa imata že Pleteršnik in Barlè (Letopis 1893. 24).

**Gácati, -am, v. ipf., po blatu bresti, im Kothe waten (Suhor).**
Govorí se tudi *kácati*. Barlè ima (Letopis 1893. 9): *gacati* težko hoditi, zato gaca raca, *gacan*, dete, ki nerodno hodi, kopitlja. Pleteršnik pozná *kacá se* es ist ein zäher Koth, der Koth klebt an den Füssen. Prim. tudi s. *gacati* waten, kar razlaga Miklošič (Vgl. Gr. II. 473) kot diminutiv glagola *gaziti*.

**Gàl, gála, s. m., črna grda ptica (Suhor).** — Stsl. *galica* Dohle, prim. Miklošič, Et. Wtb. 60 s. v., a ta beseda se pač ne dà ločiti od *galŭ* ibid.: s. *gao* Schmutz, *galiti se* schwarz werden, *galonja* schwarzer Ochs, *galić* Rabe, *galičast* schwarz, mr. *halyč* corvi.

**Gáleš, galéša, s. m., črn lonec. Uganka:** *Rumen galéša liže* = Ogenj liže lonec (Suhor); po Goriškem se glasi ta uganka: Plavec murca liže (murec = kotel). — *Gáleš izvira iz gal*, katere besede glej. Besede s sufiksom *eš* so navadno svoja imena domačih živali; tudi v zgorenji uganki se to nalašč uporablja. *Rumen in plavec* sta volovski imeni.

**Galomúza, -e, s. f., svoje ime kravi (Kočevar).** — *Muza* = molza die (milchende) Kuh; torej z ozirom na to, kar je povedano pri spredaj stoječih dveh besedah, pomeni *galomuza* toliko kakor, črna krava, čada'.

**Garapín, -a, s. m., rudeč človek, kadar se napije, vjezi (Suhor).**
Barlè ima (Letopis 1893. 12): *húrapin* hudoben človek. — *G* (= γ, h) je vstavek, kakor v *goder* nam. *oder*, *guni* nam. *uni* itd.

**Gárov, -a, s. m., rjav pes (Suhor).** — S. *garov* schwarzer Hund. Miklošič primerja v Et. Wtb. 60: *galŭ*: s. *gar* Russ, russige Farbe, *gariti* russig machen. Sufiks *ov* je iz madžarščine: ó.

**Glájnik, -a, s. m., glad, lakot, der Hunger:** glajnik ga ima t. j. čreva mu pojejo, volk iž njega gleda (vse v ščavniški dolini). Druga podobna recila: Lačen je, da bi gada snedel; tako je lačen, da se mu pajčevina dela po trebuhu (oboje na Polici).

**Gnjócati, -am, v. ipf., nespodobno jesti, veliko imeti v ustih, žvečiti (Suhor).** — Z *gnjesti* naša beseda pač ne bo v nikaki zvezi; tudi *gnjec* kleiner, dicker Knabe, der Zwerg, *gnjecelj* der Knirps, *gnjecast* zwerghaft nima z *gnjesti* opravila, ker je iz bav. der *Gnea'zl* ein kleiner, dicker Kerl, Knirps, Schmeller Frommann I. 1354 sub *Knorz* Lümmel. Prav tako neslovenski bo *gnocalo* saumseliger Mensch, *gnocati* mit einer Arbeit nicht fortkommen können (Pleteršnik), s čemur primerjaj kor.-n. *knoutze* ein lästiger, träger Mensch, *knoutzen* herumbalgen, herumwälzen, faul-

14 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

lenzen, von einer Bank auf die andere setzen, ohne etwas zu thun 163, bav. *knótzen* knien, kniend sitzen, verächtlich sitzen, der *Knotzer* Ofenhocker Schmeller-Frommann I. 1356. Z našim *gnjocati* prim. bav. *knusen* zermalmen, verzehren, *knüsten*, *zerknissen*, Schmeller-Frommann I. 1355, in pa bav. *knötschen*, *knotschen*, *knutschen* quetschen, zusammendrücken, *zerknitschen* contundere, kneten, *zerknusten* zerquetschen; *verknauzen*, *verknotzen* Kleider, Tücher, sie durch Zusammendrücken aus ihrer glatten Form bringen, Schmeller-Frommann I. 1356. — V slovenščini se mi zdí potrebno, ne brineč se za etimologijo, pisati v začetku besed *gnj* in ne *gn*; to je namreč karakteristikon naše slovenščine. Edina beseda *gnoj* se pravilu ustavlja, a to samó zato, ker prihaja v istem, oziroma naslednjem zlogu (*gnója*) nov palatalen glas, *j*; pomisliti nam je, da se polagoma v slovenščino prehajajoča istrska čakavščina v tem popolnoma strinja z našim jezikom in da se tam govorí celó *gnjój* fimus (Nemanić I. 11).

**Góflja, -e, s. f., gobec, das Maul (Ljubljana).** — To besedo ima sicer že Pleteršnik, ali tamkaj podani Levstikovi razlagi, da stoji namesto \*goblja gobec, postaviti je vendar nasproti kor.-n. *gufl* der Mund 126, kar pač ni iz slovenščine.

**Govorjênje, -a, s. n.**; nima nikakega govorjênja, der Mann hat gar kein Wort, ne govori rad (Polica).

**Gózelj, -zlja, s. m., zadnja oplat, die Hinterbacke (Suhor).** — Iz *góza*, *guza* (Et. Wtb. 81: guz) kakor je *uhelj* iz *uho*. Diminutiva ohranijo spol besede, katera se zmanjšuje; a *elj* naše besede ni zmanjševalen.

**Grámbav, -a, -o, adj., poleg grámpav, grampast, rauh (Suhor).** Prim. ital. dial. *rapa* Schrunde, Kruste, Runzel, *rapar* schrumpfen, Mussafia, Beitrag zur Kunde der nordital. Mundarten. im XV. Jhdt. (Denkschriften der k. Akad. d. Wissenschaften, phil.-hist. Cl. XXII. 165).

**Gŕča, -e, s. f., zobovje, katero se vrti po obračanju mlinskega kolesa (Tolminsko).**

**Grešíti, -im, v. ipf., pogrešati:** jaz ga greším, ich vermisste ihn (Tolminsko).

**Grížnica, -e, s. f., Anagallis arvensis (Polica).** Pleteršnik pozna besedo v drugih pomenih. — Od podstave *griža* drobno kamenje, iz n. *Griess Sand*.

**Grmačíce, grmačíc, s. f. pl., okoli Zagreba to, kar po Štajerskem** štorovke: užitna goba, rastoča češuljema po preperelih štorih, der Stockschwamm. — Prim. čak. *grmòvica* fungorum genus (Nemanić II. 55). Podstava *grm*.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 15

Gúdka, -e, s. f., Schweinchen überhaupt. Gospodinja sezava praščeke: ‚gudeka, gudeka, ná, ná!‘ (Suhor). Pleteršnik pozna gudek Ferkel in gudika weibliches Ferkel. Kor. ggd.

Gúgavičica, -e, s. f., neka otročja bolezen, božjasti podobna: otroka drži gugavičica; pač die Fraisen (Tolminsko). — Od gugati rütteln, schütteln.

Gúvno, -a, s. n., die Dreschtenne (Suhor). Iz knjige pozná to obliko poleg gumno tudi Pleteršnik; priobčujem jo v spričevalo, da se govori zunaj Štajerskega, dasì v ozemlju, kjer se hrvaški vpliv ne dá tajiti. Iz guvno je dalje nastalo gubno (Et. Wtb. 81: gumino). Štajerci na vzhodu spreminjajo tudi mn v besedi mnog in njenih izpeljankah v vn; tako so iz množati se napravili vnožati se lästig fallen, schwer ankommen, Widerwillen verursachen; vnožljiv verdriesslich, missmuthig. Zastonj se trudi Trstenjak, to besedo spraviti v zvezo z ben. nogia, ital. noia i. t. d. i. t. d. (Letopis 1875. 18); beseda je gola preloga iz starejše nemščine: bevilen: mich bevilt eines Dinges, es wird mir des zu viel, es wird mir lästig, zuwider, ich werde es überdrüssig Schmeller-Frommann I. 837.

Hábniti, -em, v. pf., einstürzen: veljb je doli habnil, t. j. zrušil se (Tolminsko). — Podobno pri Pleteršniku.

Háluga, -e, s. f., jezen človek, če na koga navrne; ein Jemanden anfahrender, zorniger Mensch (Suhor). — Temna beseda.

Haráčiti, -im, v. ipf., skupljati, zusammenscharren (Suhor). — Mogoče je, da je beseda v zvezi s harač tributum iz turšk. χaradž Kopfgeld, kar se kot slovenščini znana beseda navaja tudi pri Miklošiču, Türk. N. II. 124; haračiti bi bilo torej = harač, t. j. obresti skupljati, kopičiti, kakor dela skopuh. Pleteršnik ne pozná besed harač, haračar, haračnik, haračni, ki so znane Kajkavcem (prim. Habdeliča, Belostenca in Jambrešiča).

Hladíti si usta, širokoustiti se, bahati se, aufschneiden (Polica).

Hlév, -a, s. m., tako se na Tolminskem imenuje oddelek v ‚štali‘ (= hlev drugih krajev), kjer stoji posamezno živinče. Po Krasu párkot (cf. Letopis 1882/83. 221), s čemur premierjaj čak. prkát ovile (Nemanić I. 47), česar si pa ne upam razlagati iz slovanščine, kakor Levstik na navedenem mestu v Letopisu.

Hóhnjati, -am, v. ipf., dumpf sprechen, tönen (Suhor). — Strinja se s stsl. chachnati murmurare (Et. Wtb. 88: chonchna). Pleteršnik ima hohnjati näseln, kar se pri Kajkavcih glasi hunjati naribus loqui, s čemur se sklada tudi kajkavski hunjav rheumaticus, hunjavica nahod, rheuma (Belostenec I 799, 1058).

16 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Hójba, -e, s. f., Gang, Schritte: čul sem hojbo po cesti (Očisla pri Hrpeljah). To besedo ima zaznamovano že Pleteršnik, ali o drugih krajih. Omenjam je, ker je čudnega lica; pričakovali bi namreč hodba. Hojba je — ako ne sekundarna tvorba (cf. tatba) — pač produkt analogije po drugih samo-stalnikih s sufiksom ba.

Hrdati, -am, v. ipf., hrustajoč jesti, knorpeln (Suhor). — Ple-
teršnik ima pomen, nagen'.

Hŕganja, -e, s. f., ovojena glavína, ein geselchter Schweinskopf. (zlasti prav suha; Kočevar). Podobno Pleteršnik.

Hŕganjica, -e, s. f., das Loch in einem Brette (besonders bei weichem Holze), das dadurch ensteht, dass ein Ast sich herauslockert (vzhodni Slovenci). — Podstava hrga, hrga: ossa arborum hrge na drevju, Belostenec I. 852; protubero hrgarem, id. I. 989.

Hùd, adj.: 1.) hud breg ein steiler Berg, eine grosse Steigung (Štajersko); 2.) od Brežic do Bizeljskega se dve hüde vüre (Štajersko) zwei gute Stunden.

Hújši, adj.: Dal je premoženje čez ,hùjš ṇ búlš‘ (hujši in boljši = hujše in boljše) er übergab den Besitz sammt den Schulden (Tolminsko), kjer govoré tudi ,čez dúh ṇ lúh‘= ,dolg in log‘, kar pa ima že Pleteršnik.

Húr, -ja; húrek, -rku, s. m., dihur, thor, dehor, Iltis (Suhor). — Stsl. dhorb, tborb (Et. Wtb. 54: důch); tudi v ruščini je začetni zlog odpal: chorú (gen. chorjá), chorěk; mr. chôr; čak. horinja femmina immunda (Nemanić II. 34). V novi slovenščini je beseda naslonjena tudi na dih-ati in duh ter se glasi navadno dihur, pri Gutsmannu 490 pa duhur. Morda je beseda sploh neslovanska.

Iglíca, -e, s. f., Spennadel, Stecknadel (Tolminsko). Pleteršnik ima isto besedo v drugačnih, a sličnih pomenih.

Ilovák, -a, s. m. ilovica, Thonerde; takó se govori poleg ilovača v Suhorju.

Izbúhniti se, -em, v. pf., opriščiti se, ausschlagen: okoli ust so se mehurji izbuhnili. — Pleteršnik ima buhniti hervorbrechen. Prim Et. Wtb. 23: buch.

Izčíti se, izčijem, v. pf., počiti se, odpočiti si, ausruhen (Kra-
kovo pri Ljubljani); na Krasu izpočiti se, spočit čil.

Izčréditi, -im, v. pf., prevariti, oslepariti, betrügen, hintergehen : izčredil (ščredil) ga je (Tolminsko). — Nejasnega postanka.

Izčrítiti, -im, v. pf., ausroden: izčrtili so gozd (Tolminsko). — Podstava je črt das Rodeland; prim. Et. Wtb. 35: čertů 1.

Izlúljati, -am, v. pf., koga na lahko zbuditi, Jemanden sanft aus dem Schlafe wecken (Suhor). — Prim. n. lullen mit lulu oder eintönigem, wortlosem Gesang in Schlaf singen, einschläfern, zur Ruhe bringen, einlullen, Sanders. Naša

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 17

beseda bi bila torej nasprotje od einlullen, tako rekoč
*auslullen.

**Izpodŕkniti,** -em, v. pf., ura izpodrkne (spodrkne), preden bije, die Uhr fällt ein. (Polica).

**Izprostiti,** -im se, v. pf., razpustiti se, zergehen, zerfliessen: juha se prilije v omako, da se ta izprosti (sprosti; Polica).

**Izpustíti,** -im, v. pf., razvesti, napeljati, ziehen: trta je spuščena po latnikih, die Rebe ist auf Latten in Lauben gezogen (Kazlje na Krasu).

**Izsúti** se, izsújem, v. pf., zdrobiti se, in Trümmer, in Stücke gehen: steklo se je izsulo (Polica).

**Izvínjak,** -a, s. m., rastlina Lythrum salicaria, ker se rabi, kadar se kak ud izvine (Polica). — Pleteršnik pozná to besedo o drugi rastlini.

**Izvíravec,** -vca, s. m., studenec, ki v dolini ali na planem izvira iz tal (Polica).

**Jarína,** -e, (izg. jérína), s. f., rudeča peščena zemlja (Lonjer pri Trstu). — Iz romanščine: ben. *giarina*, *giareta* ghiaiuzza, minutissima ghiaia, Boerio 305; furl. *giarène* ghiajuzza, ghiaja minuta; terreno ghiajoso, Pirona 185. — Romanski š (gj, ġ), ki ga Italijani in Furlani pišejo z *gi* (pred *a, o, u*) ali s samim *g* pred *i, e*, prehaja v slovenščini in hrvaščini v *j*. Na Krasu govoré: *jzenzrál* iz *generale* der General; *štzejún* iz *stagione*; *božórno*, *bonjórno* iz ben. *bon giorno*; *jovenín* iz *giocannino*. Iz čakavščine sem si zabeležil te-le primére: *jardin* hortus iz *giardino*; *jilanda*, *jilandra* iz ben. *girlanda*; *nadárm* der Gendarm iz ben. *gendarmo* (na Avstrijskem) po prehodnih oblikah *jandárm*, *andárm*; *korájan*, *korájno*, *korájna* animi fortis iz *coraggio*; *jórijsov* familiae Jorjis iz *Giorgis*; *jìšto* ipse (med Slovenci = gerade) iz *giusto* (Nemanić).

**Jásno,** adv.: jasno gledati, imeti čiste, jetične očí, kakor jih imajo jetični ljudje: „Dobíva tako jasne oči, da se mi nič ne dopada“ (Polica). — *Na jasnem* je na Krasu toliko, kakor, na prostem, na prostoru, kjer ni nikakih ovir, auf einem freien Platze: „Ne meči (metaj) bale (kroglje) v grižo (kamenje), meči jo na jasno, da jo bo videti“

**Kácati,** -am, v. ipf., po blatu bresti, im Kothe waten (Suhor). — Glej zgoraj besede *gácati*.

**Kánjica,** -e, s. f., ročna sekirica, nekoliko zakrivljena, Astmesser (Breginj). — Pleteršnik ima po Erjavcu iz Livka *kanjec*, -njca, s. m., v istem pomenu.

**Kápa,** -e, s. f., pleten, majhen koš za na voz, Wagenkorb (Suhor).

**Kaséle,** -, s. f. pl., karola, samokolnica, tačka (Suhor). — Kaže biti ital. *cassella* casetta, furl. *cassèle*, dasì se pomen po

2

18 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

vsem ne strinja; poslednje pomeni ‚Truhe‘, a primerjaj
nemške izraze ‚Schiebtruhe‘, bav. ‚Scheibtruhen‘ (od koder
je slov. šájtrga) in ‚Rädleintruhen‘.

Káša, -e, s. f.: je na vsaki kaši' pravijo o človeku, ki hoče vse opravljati in je povsod: prim. nemški er ist auf allen Suppen, ein Factotum, Hans Dampf in allen Gassen. — ‚Kaša naša paša‘, pregovor ogrskih Slovencev (Zobrisani Slovén med Műrov in Rabov 12).

Kátra, -e, s. f., svoje ime stari kravi (Kočevar). — Po ženskem imenu Kátra Kathrein, Katharina. Osebna imena niso nenavadna za poznamenovanje živali: pr. č. kačena Ente, Käthe; n. Mietz mačka; gs. ćichi Michał Pirol. Glej opomnjo Miklošičevo v spisu „Die slavischen Elemente im Magyarischen“ pod št. 448.

Kesér, -ja, s. m., vrlogasta tesla (Suhor). — S. keser, keser Art Zimmeraxt, iz turškega késér Zimmeraxt, od koder je tudi ruski kosarb, glej Türk. II. 7, N. I. 71.

Kétovnik, -a, s. m., veriga, na kateri visi kotel, die Kesselkette (Deskla). — Podstava je *keta iz nemškega Kette; v slovenščini navadna je samo starejša oblika ketina, stvn. ketina, chetinna, svn. ketene: ‚Páže izzúva grôfa stáriga — Z nédrija mu padla kétina, — Zlata, srebrna kétina‘, nar. pes. — Pod kita 4. ima Pleteršnik: ‚ein langer Zug, der Flug. die Schar (o ptičih); kita jerebic, kita rac‘. Tudi to je iz nemškega: bav. das oder die Kütt von jagdbaren Vögeln, besonders Rebhühnern, die Brut, d. h. die Jungen sammt den Alten, hchd. das Volk; bei Weigand Kitte, Kette, Schmeller-Frommann I. 1312; svn. kütte herde, stvn. chutti Herde, Schar, glej Kluge sub Kette.

Kíle-kále, s. f. pl., leeres Gewäsch, Schnickschnack: Kar on
govorí, so kíle-kále (Tržič). — Prim. bav. die Kalle (ältere
Sprache) lautes Gerede, Geschwätz; ‚ich gieb umb deinen
öden chall ain wicken nicht‘; ‚umb dein öde kall‘; Kall-
hart Schwätzer, kallen bellen, (verächtlich) sprechen,
Schmeller-Frommann I. 1233, 1234.

Kíni, -a, -o, pron. indef., kakšen, kater, aliquis: Če nesejo kinega bogatega, Bo dara pipa in papa; Če pa kinega ubogega, Té pa leče in graha; Če pa kino babo, S tisto pa dol na grabo (Kozjak pri Mariboru) — Na Kanalskem in Tolminskem je slišati kišen iz kajšen, kakšen; a v štajerskem ki besede kini pač ne tiči kaj.

Kíželj, -žlja, s. m., bolehav otrok, ein kränkliches Kind; kižiti se, v. pf., bolehen okrog hiše se vlačiti (Polica). — Prim. bav. Kusel eine Krankheit der Pferde, Schmeller-Frommann I. 1303.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 19

**Klečet, -a, s. m., ovinek na vodi, mesto, kjer se voda zavije.**
Šimbiljino prerokovanje o današnjih časih se po pripovedovanju Ipavcev glasi: „Kadar bodo beli turni in bele ceste in na vsakem klečetu malin; kadar bodo kokoši popoldan nesle (nekdaj bajè ni bilo tega) in svete maše se popoldan brale in železo po železu teklo (= železnica), ne bi hotela, da bi bili jermeni mojih črevljev na svetu“ (Ipavska dolina). — Pleteršnik pozna besedo v nekoliko drugačnem pomenu: *klečet* Klippenbank, *kleč* Sandbank, seichte Stelle.

**Klínek, -na, s. m., der Bolzen (Tržič).**

**Klóva, -e, s. f., psovka ženam, dekletom i. t. d. (Suhor).**
Temna beseda.

**Kmálce, adv., prav kmalu, recht bald (Brje na Krasu).**
Diminutivnih prislovov ni mnogo v slovenščini; s Krasa imam zapisane še te-le primere: *hítrce* recht schnell, *náhkesce* recht sanft, *wáskesce* (ozko) etwas eng; *mžlzk* in *málež*, ein wenig, kar pozna že Erjavec v Letopisu 1879, 144.

**Kobacé, adv., po vseh štirih, auf allen Vieren:** Kobacé je zlezel iz grape (Tolminsko). — Nsl. *kobacáti* se je krabbeln, mit den Füssen scharren.

**Kobáčič, -a, s m., mlada žival, ki še počasi hodi, se kobacá**
(Tolminsko). Janežič ima *kobacáti* langsam dahersteigen.

**Kodeljkáti, -ám, v. ipf., v skok dirjati, galoppieren (Ljubljana).**
— Prim. ital. *cavalcare* reiten.

**Kofljáti se, -ám, v. ipf., pipati se, sich balgen (Ljubljana).**
— Prim. bav. *keifeln* Aergerlichkeit zeigen, zanken, Schmeller-Frommann I. 1229.

**Kolábre, -ber, s. f. pl., nekak voz, eine Art Wagen:** Kadar Kapeljanci v Lučane na kolabrah drva peljajo, cvilijo róda kolesa, počasi navkreber se premikajoča: ,Kje so Lučane? Hudiču v rit!' nazdol po klancu pa: ,Je že vidim!' — Podstava *kola*?

**Kopitljáti, -ám, (izg. kopetljáti), v. ipf., kollern:** od kroglje zadeta ptica skopetlja k tlom, herunterpurzeln (Polica). — Pleteršnik ima *kopitljati* mit den Füsschen herumschlagen; podstava *kopito*? Prim. tudi s. *kobeljati* rollen, wälzen; a težko bo semkaj spadalo s. *kovitlati* rund herum jagen, treiben. Vendar prim. tudi bav. sich *überkuppeln* sich überstürzen, häuptlings dahinrollen wie Katzen, Hasen, Schmeller-Frommann I. 1271; nsl. *prekúpicnoti* se: sta se v džamo (jamo) *prekupicnola* (Zobrisani Slovén 87).

**Korenína šentjánževa, -e, s. f., rastlina Polypodium vulgare;**
uživa se proti mrzlici in je splošno zdravilo (Gora).

**Korénka, -e, s. f., Traubenwein (vedno sladko vino; F. Kočevar).**

2*

20 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

**Koríti**, kórim, v. ipf.: to me kóri, das macht mir Sorge (Suhor). Pleteršnik pozna besedo v sličnih, ali ne v prav tem pomenu.

**Korômač**, koromáča, s. m., beratno zéljice, Fenchel (Drašiče v Belih Kranjcih). Besedo prijavljam, ker nosi nazaj potegnjen naglas; drugi Slovenci govoré *koromáč*; iz Belih Kranjcev podaje „Dom in svet“ VI. (1893) 431: kóromač pimpinella anisum; na Krasu (po naglasnem zakonu tega narečja) kórzmač, gen. koromáča; čak. *kromáč* in *koromáč* silaus (Nemanić I. 38, 63); Belostenec ima: *koromač*, *komorač*, *morač* slatki januš: Jambrešič pozna *koromač* marathrum.

**Kósa**, -e, s. f., seichte, reissende Stelle im Wasser, wo sich der Strom auch etwas krümmt (okoli Zagreba); gl. zgoraj besede klečet. — Prim. *zemeljska kosa* die Nehrung (Janežič-Hubad); s. *koso* schräg, schief. Et. Wtb. 134: kosů 1.

**Kosovrín**, -a, s. m., tako je nazival mož iz Stanovišča v Kotu pri Koboridu sina svoje strnične (Base), torej je *kosovrin* strnič (Cousin) na drugi stopinji. — Beseda je romanska in sicer iz furlanščine, katera je poleg *cusin* ohranila tudi starejšo obliko *cusuvrin*, ki je latinski *consobrinus* bliža, kakor katera koli romanska oblika; retska romanščina ima *cusrein*; iz istega jezika navaja Diez obliki *cusrin*, *cusdrin*. Furlansko obliko *cusuvrin* navaja (,pur usitato') Simzig v spisu „Notizie varie intorno il dialetto friulano con appunti critici e saggi etimologici“ (28. Programm des Staats-Gymnasiums in Görz 1878, p. 15).

**Kotáljati**, -am, v. ipf., rollen, wälzen (Suhor). — Besedo pozna že Pleteršnik, a samó iz knjige; poznana je torej tudi narodu. Iterativ od *kotaliti* in to od *kotati*.

**Kóvsniti**, -em, v. pf., drégniti, dročniti, stupfen, rucken, packen: žena me je kovsnila in zbudila (Kazlje na Krasu). — Janežič pozná *kavsniti* mit dem Schnabel hacken, erhaschen, kar pač ni z našo besedo v zvezi (prim. *kavs in ravs*); drugod na Krasu govoré *hówsnt*, *hówsat* stossen, stupfen, s čemur se zlaga naše *kóvsniti*.

**Kozelíca**, -e, s. f., plaskovica, Hemdchen für Kinder (Suhor). — Od *kózulja* iz lat. *casula* Hemd, od koder je tudi *košulja*; prim. bav. die *Kasel* des Messpriesters: casula, die *Casaul*, Schmeller-Frommann I. 1300.

**Krížanje**, -a, s. n., der Ort, wo das Wild wechselt, der Wechsel: sestali smo se kakor volki na križanju, wir sind zusammengekommen, als ob wir uns verabredet hätten (vzhodni Slovenci). — Glagolščak v oznamenilo kraja je redek.

**Krížica**, -e, s. f., hrbtenjača, Rückgrat (Zagreb). — Prim. *križ Wirbelbein*; *križnica* Kreuzbein.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 21

Krmáča, -e, s. f., prasica, die Sau (Suhor). Besedo pozna že Pleteršnik, ali samo iz knjige. Podstava krma Viehfutter: torej krmáča die gemästete ххτ' ξζογάν; prim. s. krmak männliches Schwein, krmad Schweine, krmče junges Schwein, krmetina Schweinfleisch; pri Jambrešiču nahajamo krmak sus, porcus.

Kuhílo, -a, s. n., kuha, die gekochte Speise überhaupt (F. Kočevar). — Čudna nova tvorba. Sufiks ilo je tako zvan živ sufiks; ž njim dela narod še dandanes nove tvorbe. Nastal je iz vrstne spone glagolov četrtega razreda, na katero je bil pristopil sufiks (t)lo. A dandanes, nov sufiks kakor ljiv, ček i. t. d., ni omejen na glagole omenjene vrste, ampak pristopa tudi na glagole drugih vrst, in to ne samó v slovenščini, ampak tudi v čakavščini. Tudi pomen se mu je razširil: s prva se je ž njim zaznamovalo samó sredstvo, dandanes prevzema rad vlogo latinskega sufiksa tion, nemškega ung; to dé zelo dobro našemu jeziku, ki ne more za take tuje tvorbe vselej rabiti glagolščaka, katerega dovršniki nimajo, in ker sta sufiksa ba in nja skoraj zamrla, sufiks tva pa tudi ne more pomagati povsod iz zadrege. Take tvorbe so: na Krasu in v čakavščini kupovilo emptio; obuvilo Schuhe; rezilo die Schneide; berilo Lectüre; čak. žerilo victus, res vorandae; čak. klēčilo, 'subsellium'. Tvorbe pomenjajoče sredstvo in pa dejanje, oziroma posledek dejanja: potrdilo die Genehmigung, odobrilo id.; zlasti je naša knjižna slovenščina polna takih tvoreb, in to ne samó od glagolov četrte vrste, ampak celó od glagolov drugih vrst, zlasti prve in pete, n. pr. ukazilo Anordnung od ukazati. Tako tudi napak posojilo od posojati, prisojilo Einantwortung od prisójati, namesto od posoditi, prisoditi; Ravnikar še piše 1, 110: če komu kaj posódite, ne hodíte po zastávo ali posodilo v hišo k njemu. Zdi se mi, da je sufiks ilo pri glagolih pete vrste bil najprej vzprejet v drugem razredu, morda zató, ker je ohranjen v sedanjiku refleks i-ja.

Kupljénčič, -a, s. m., mera, držeča pol mérnika: ,pejdi, pejdi po kupljenčič k strici, bomo denarje merili', nar. pravlj. (Suhor). — Pleteršnik pozna kupljenik ein Getreidemass (mernik).

Lábor, -ja, s. m., Gerölle-Conglomerat (Tolminsko). Erjavec v Letopisu 1882/83. 210 pozná láberje Geröllhalde, Schutt-halde, Janežič ima lapor Mergel, labora Nagelfluh, (Pleteršnik tudi Conglomerat), Cigale lapor Mergel; s. lapor Mergelstein.

Lájdra, -e, s. f., malovredna ženščina, nichtsnutziges, (meist altes) abgenütztes Mensch, eine solche Magd (Suhor). Ple-

22 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

teršnik ima podoben pomen; tamkaj podana Levstikova
razlaga iz ital. landra bo prava.

Låjh,-a, s. m., tenák in dolg človek, ein langer, dürrer Mensch
(Hudojužna). — Prim. svn. leichen, geleichen aufspringen,
in die Höhe steigen, biegen; das Gelaich Gelenk, Schmeller-
Frommann I. 1420.

Lajhérati, -am, v. ipf., okrog se vlačiti, herumwandern, müssig
herumstreichen (Suhor). — Istega izvira kakor lajhati (prim.
Pleteršnikov slovar), samo da je naša beseda razširjena
s tujim sufiksom: n. ieren i. t. d.

Lastnína,-e, s. f.,: nekaj so pasli po komúnskem (občinskem),
nekaj po lastninah; privateigentümliches Grundstück (Je-
lovica pri Podgorju). Cigale pozná lastnina v pomenu ,Pri-
vateigenthum‘.

Lávga,-e, s. f., namaka, iz katere se kuha brinjevo žganje. Pri
kuhanju je paziti, da se po izhlapevanju in prekapanju
ne pomeša z žganjem; iz kotla pak izteka precej po
brinjevem olju pred brinjevcem (Polica). — Iz nemškega
Lauge?

Lèc, -d, s. m.; škornje z lecmì, zavihane škornje, die Stulp-
stiefel (Polica). — Prim. bav. Latz ein Ding, das endigt,
begrenzt, hemmt: Saum; prim. pa tudi bav. lètz verkehrt,
der rechten Seite entgegengesetzt, Schmeller-Frommann
I. 1545.

Légnat,-a, s. m., priložnost, prilika (po idrijskem svetu). — Iz
bav. die Gelêgenheit (Glêgng’et), Schmeller-Frommann I. 1455.

Lénard, -a, s. m., lenoba, Faulheit: denes te je lénard srel
(= srečal; iz ščavniške doline); po Krasu govoré liénar:
svíéti lénar γα τα ζειζευ, die Faulheit hat ihn befallen;
lénar pomeni tudi ,Unlust‘ in neko vrsto solnčarice (Sonnen-
stich). Štajerska oblika je naslonjena na ime Lenard Le-
onhard.

Lesénje, -a, s. n., drevje, česar veje so po zimi ovcam v hrano
(Tolminsko). Na Krasu govoré poleg jessién tudi lessién in
od tega je beseda lesenje postala; jesen daje največ take
krme. Lesién je iz jessién postalo po naslombi na besedo
lesén aus Holz.

Leskóvka, -e, s. f., leščerka, das Haselhuhn (Tolminsko). Na
Cerkljanskem pravijo lšnkar (léšnikar) in frankolín; to je
iz furl. franculin (ital. francolino, Bonasia betulina Scop.)

Létinski, -a, -o, adj., pomladni, pomladanski, Frühlings- (Polica).
Drugodi je letinski = poletni, Sommer- (Pleteršnik). Pod-
stava letina za oba pomena nenavadna.

Líba, -e, s. f., das Junge (pullus) von Gänsen- und Enten (Do-
lenjsko). Na Štajerskem in Hrvaškem je liba raca (Valjavec
v Radu XLIII. 4); Pleteršnik ima iz Valjavca libek Gäns-

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I 23

chen in *liba* beseda, s katero se zovejo gosi in race. — Beseda je madžarska: *liba* Gänschen.

*Ličàn, -ana, s. m., psovka: ti ličàn! blizu avstrijskonemški G'fries!* — Podstava *lice*, torej prav za prav *Grosswange*, kakor *nosàn, čelàn, glavàn*.

*Líndek, adj. ind.; ima líndek noge, er hat gesunde, frische Beine (Krakovo pri Ljubljani). Primeri Letopis 1874. 144, kjer skuša Levstik besedo razložiti iz stsl., čemur sem se uprl v Archivu XI. 463, proglasivši besedo za nemško: svn. *linde, lint*.

*Lísto.* Po Tolminskem se za demonstrativnimi in nekimi dru-
gimi zaimki in prislovi pristavlja včasih sufiks (?) *listo*,
ki ojačuje zaimek ali prislov, enako, kakor besedica *prav*
ali *ravno*: *tamlísto* prav tam, *takólísto* ravno takó, *nikóder-*
*lísto* nikjer in nikoder, prav nikoder, *tákšnolísti* človek, prav
takšen človek. Prim. Et. Wtb. 167: *lêsto*, nsl. *lestor*, *listor*
saltem itd., kar se razlaga iz *le-isto*. Da *isto* tiči v naši
besedi, je gotovo ali odkod *l*? Iz *le* nur, ali pa je ta *l*
samó v zaporo hijata? Za poslednje nimamo sicer pri-
merov. Prim. spodaj *todliž*.

Ljúbiti, -im, v. pf., obljubiti, obečati, versprechen (einmal), ljubila mi je, da mi dá (Tolminsko). Pleteršnik ima iz Erjavca ta glagol zaznamovan za nedovršen.

Ljubljánke, -, s. f. pl., cvetica Chrysanthemum leucanthemum (Polica). Pri Pleteršniku je ljubljanka neka hruška.

Ljušč, -a, s. m. (izg. ljuš), rastlina Thamus communis: z ljuščem se drgajo deklice po obrazu, da so lepó rudeče (Gora). Pleteršnik ima iz Tuška *lušč*: lusnec ali *luš* Lathraea squamaria, Schuppenwurz, Pokorny-Tušek. 88. — Podstava ljuska Schuppe.

Lórbega, -e, s. f., der Lorbeer, lovor: „Fige, rožiče za mlade
dekliče, Starim babam pa lorbege“ (Kozjak nad Mari-
borom). Pleteršnik ima iz Slov. Goric lórbek.

Lóščak, loščaka, s. m., neka vrsta hrastov, ki ima velik želod, v nasprotju z gradnjem, kateri ima le majhen želod (okoli Zagreba). — Prim. *loški* Wald-.

Lové me od vseh strani, ich bin von allen Seiten im Gedränge,
in Verlegenheit (Kočevar); krč me lovi, der Krampf packt
mich (id., ali ne morda lomi?).

Lóvrek, -a, s. m., rastlina Stachys arvensis (Polica).

Lúčka, -e, s. f., rastlina ·Muscari botryoides (Dolina pri Prstu.) Prim. Letopis 1879. 123: *lučka* Muscari comosum, kjer se praša, ali je od „luka“ ali od „luči“? Jaz mislim, da je od besede „luka, s. f., neka vzpomladna rastlina s čebulico, katere nisem videl v cvetu. Jedé jo, Solkan“, Letopis 1882/83, 294, kjer Levstik to besedo prav razlaga iz stsl.

24 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

lukš allium, Lauch. Tudi rastlina, ‚Muscari‘ ima namreč čebulnato koreniko.

**Máh** górski, górskega mahú, s. m., Islandsflechte, Lychen islandicum: uživa se kot čaj proti sušici (Gora).

**Mali** krájcar: on nima tirjati ne malega krajcarja več: er hat keinen Heller mehr zu fordern (Polica).

**Málegi,** -ov, (izg. málzgi), s. m pl., die Buben, die Kleinen (Suhor). — Podstava mal.

**Maluga,** -e, s. f., grdo napravljen, našemljen človek (Suhor). — Temna beseda.

**Márenj,** -nja, s. m.: prinesel mi je marenj, er brachte mir die Kunde, Nachricht (Gozdanje na Koroškem, Tolminsko). — Te besede, ki je že sicer znana, pa v pomenu ‚Gerede, Geschwätz‘, prazne marnje leeres Gerede (po Dolenjskem sploh), omenjam zató, ker se s svojim pomenom še strinja s stvn. mári die Kunde. Na Krasu je márinj, g. márnja klepetulja.

**Máščina,** -e, s. f., vino, ki se samo zmasti iz grozdja; v ‚brentáču‘ je o trgatvi vedno nekaj máščine (Prosek); to je isto kar ‚samomaščina‘. — Letopis 1882/83. 212 in po njem Pleteršnik ima besedo v nekoliko drugačnem pomenu: „to, kar se dobode od izmaščenega grozdja, anda novo vino, der Most“. Po Et. Wtb. 207: můstů naša beseda ne spada k stsl. mžstů der Most; domačega izvira beseda vendar ni.

**Máternjak,** -a, (izg. maternjek) s. m., Mutterchamille, Chamomilla matricaria; rabi se proti presilni menstruvaciji (Gora).

**Mêgeš,** -a, s. m., jak fant, hrust, brdavs; bolj satirično-humo ristično (Suhor). — Temna beseda.

**Medúljevka,** -e, (izg. medúlovka) s. f., grm dobrovita, Viburnum Lanthana (Polica). — Pleteršnik pozna medulja, meduljevec, meduljevina za isto rastlino. — Temna beseda; ne vem, ali je res domača od podstave med, premalo me je botanika.

**Méniti,** -im, v. ipf., kaj ali koga, schätzen: vsak le (to) svoje meni, Jeder schätzt nur das Seinige; méni ga ko zlato kupo, er schätzt ihn wie einen goldenen Becher (Tržič). Pleteršnik ima samo: meniti za kaj.

**Mès,** mesá (izg. mzs, mzsá), s. m., neumen, zabit človek: ti si kot mès (Suhor). — Temna beseda.

**Méta** črna, črne méte, s. f., die schwarze Minze (Mentha sativa), dober lek za notranje bolečine moškim; bela meta (Mentha crispa, Krauseminze), dober lek za notranje bolečine ženskam (Gora).

**Mežáv,** -áva, -ávo, adj., meževen, muževen, saftig: sočivje je mežavo (Polica). — Mežav je iz *mežžav*, *mezžav*, *mezžěv*

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 25

od mězga Saft in den Bäumen i. t. d., stsl. mězga succus, prim Et. Wtb. 196: mêzga.

**Minúti**, mínem, v. pf.: vse vas bo še minúlo es wird euch noch an Allem die Lust vergehen (Polica). — Odkod u v minúti, minúlo? Pač iz o za ſ, ki se je ohranil, ker ga je branil naglas. Na naslombo na minuta Minute ni misliti, ker se v dolenjščini pravi u glasi kot nekak ii; res pa Slovenec spaja po narodni etimologiji minuto z minúti, miniti, češ, ker hitro mine.

**Mísel** dóbra, dóbre mísli, s f., rastlina Eupatorium cannabium; rabi se kot sredstvo proti ščurkom (Polica). Prav za prav gré to ime rastlini Origanum vulgare, katera se tudi na Polici res tako imenuje. Preloženo je naravnost iz nemškega Wohlgemuth der Dosten, in je našemu slovarju že znano (Letopis 1875. 219; 1882/83. 294). Zelišče Eupatorium cannabium je nekoliko podobno zelišču Origanum vulgare, od tod zamena. Mísel Gemüth nahajamo tudi v pregovoru: Dobra misel pol zdravja, ein gutes Gemüth macht eine halbe Gesundheit aus, Kristianović 164.

**Mléček** rudéči, rudéčega mléčka, s. m., Schwalbenwurz, Chelidonium maius. S tem si bojazljivi mladeniči mažejo oči, da jih potem zastran bolezni na očeh ne jemljó v vojake. V isti nameri si nekateri nogé razpraskajo do krví ter jih potem namažejo s tem mlečkom, da dobé otok (Gora).

**Môčen, -čna, -čno**, adj., môčna voda ein reissendes Wasser (po Primorskem in Štajerskem); môčno dirjati schnell laufen; in mi dirja premočnó, nar. pes. (Kranjsko).

**Môzgi, -ov**, s. m. pl., das Gehirn: môzgi da mi posahnejo (ali: da se mi posušé), če sem jaz oče tega otroka! (Tržič). Pleteršnik ima to besedo v tem pomenu samó iz Cafa, zato je omenjam iz narodnega vira.

**Mrakóvi, mrákov**, s. m. pf., personifikacija zdravju škodljivega vpliva večerne sape, n. pr. na slabotne in bolehne ljudí, zlasti pa otroke: čuvaj otroka, da mrakovi nadenj ne dojdejo, drugači bo celo noč vékal (vzhodni Slov.); Pleteršnik ima mraki neka otročja bolezen. Po Krasu govoré: zvíčer prím zotróka mrák.

**Mrkàj, mrkája**, s. m., maček (,stari ljudje so tako govorili', Polica). — Prim. nsl. mrkati brünstig sein, stehren; mrkač Geissbock, Widder; mrkej Ungeziefer (markaj Insect, Kristianović 113). Et. Wtb. 191: merka 2.

**Mrtváščina, -e**, s. f., uboj, Todtschlägerei: nikedar se ni mešal med pobojnike in vendar je bil kriv mrtváščine, gleichwohl war er des Todtschlages schuldig (Polica). — Čudna tvorba za navedeni pomen.

26 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

**Mrtvíca, -e, s. f.**, Ehrenpreis, Veronica officinalis; lek moškim za notranje bolezni, zlasti proti tako zvanemu madronu (Čak. *madrún* morbus virorum uterinus, Nemanić I. 43; *mătična* morbus feminarum uterinus II. 50; furl. *madròn* ostruzione ai visceri degl' ipocondrj. ipocondria ed anche isterismo, Pirona 242).

**Múhič, -a, s. m.**, die Borstenhirse, Setaria glauca (Polica); muhič Setaria viridis, verticillata (Letopis 1879. 124); Janežič ima muhič Art Gras, das vorzüglich in Weingärten wächst; čak. *muhljić* herba quaedam (Nemanić I. 38). Prim. Pleteršnikov slovar, pa tudi Et. Wtb. 204: mucharŭ: s. *muhar* Art Hirse.

**Múnda, -e, s. m.**, imé biku, Stiername (vzhodni Slovenci) Tudi osebno ime. — Prim. švabski der Muni der Zuchtstier: *muni stier* bonasus, Schmeller-Fromann I. 1619.

**Múnje, múnj**, (izg. *mŭjne*), s. f. pl., múnje ga pretresajo, mrazčalica ali kurja polt ga prehaja (Zalaz pri Tolminu). — Morda isto, kar *molnja* Blitz, s. *munja*: stresa ga takó, kakor človeka pretrese strela; *molnja* je po Tolminskem znan izraz v pomenu ‚puh od strele‘.

**Múvljati, -am** (izg. *müvljati*), v. ipf., langsam in den Tag hinein, dahin gehen (Suhor). — Temna beseda; ü brani, spravljati besedo v zvezo z *müvljati* brummen, kar se po spričevanju Pleteršnikovem govorí tudi v Belih Kranjcih. To spada v Et. Wtb. 187 pod melva; isto besedo nahajamo v ogerskih Slovencih: *müvlanje*, Zobrisani Slovén med Můrov in Rabov 46: *müvljanje*, kakor piše Miklošič.

**Namígati se, -am, v. pf.**, nališpati se, sich aufputzen: danes je pa namigana! (Polica).

**Námka, -e, die Masche**: pletoč nogavice se beró z iglo námke in po njih se šteje širina nogavic (Polica). — Iz *na-imţka* kakor zanjka iz *za-imţka*, Et. Wtb. 103: jem. Ta lepa beseda nam zeló prav pride, ki imamo za ženska ročna dela takó malo svojega.

**Naníknice, -**, s. f. pl., s pristavkom te béle (te je člen), Dorycnium pentaphyllum; ž njimi se kadi, kedór se je hudo prestrašil (Gora). — Podstava ni jasna: Et. Wtb. 215: „Die Verba nik germinare in nik caput demittere können identisch und die Verschiedenheit der Bedeutung durch Praefixe hervorgerufen sein“.

**Napotíti, -im, v. pf.**, podučiti, eine Anleitung geben: gospod naj me napoté, leiten Sie mich an (Grahovo na Tolminskem).

**Nasŕditi se, nasŕdim, v. pf.**, böse werden: *nasŕdjen* (pravilno *nasŕjen*) je bil náme, er war böse auf mich (Očisla pri Hrpeljah).

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 27

**Natŕbati** se, natŕbam, v. pf., skupiti se, sich zusammenhäufen
(Suhor). — Temna beseda.

**Návod,** -a, s. m., die Commission zur Beilegung von Grenz-
streitigkeiten. Široko med Slovenci znana beseda (primeri
Pleteršnika); tudi na Cerkljanskem se govorí: nāwad sma
wzì-;ln, t. j. návod smo vzdignili wir bestanden auf eine
Commission. — Vendar ta beseda ni vznikla iz naroda,
ampak je prikrojena po nemščini; starejši nemški jezik
pozná namreč besedo: die Anlait Einsetzung eines um
Schadenersatz Klagenden in des Beklagten Güter von
Gerichts wegen, die Immission: „ainlaiten Einen hinz eines
andern gůten“, ihn also einsetzen; der Anleiter, Vollzieher
einer solchen Einsetzung von Gerichts wegen, Schmeller-
Frommann I. 1528. Svn. anleite, s. f., Immission, Aus-
schreibegebühren (bei Kauf, Verkauf etc); anleiter, s. m.,
Vollzieher einer Immission, Lexer s. vv.

**Nebogljív,** -íva, -ívo, adj, bolehav, kränklich: zmirom je nebogljív
(Polica). Cigale in Bartel poznata nabogljen kränklich, ge-
brechlich, Vodnik nebohlen, Pleteršnik nebogljen. — Prim.
r. neboga, nebožakъ, neboraka Krüppel, Bettler, Et. Wtb.
16: bogŭ. Lit. neburakas 'ein Armer' je pač iz ruskega
neboraka.

**Nígele,** nígela, s. m., jež, der Igel (v Stržišču). Stržiščane so
poslovenjeni Nemci, priseljeni iz bistriške doline na Ti-
rolskem; prim. Sim. Rutarja spis „Nemški Rut na Go-
riškem“ v Kresu II. 524 nss. Začetni n ni slovenski
dodatek, ampak vse kaže, da imajo Stržiščane to besedo
še iz svoje nemške preteklosti; prim. tir. nigel Igel, kêsten-
nigl die stachlichte, äussere Schale der Kastanie; schwein-
nigl unsauberer Mensch, lausnigl, filznigl, Schöpf 469; kor.-n.
îgl in nîgl 147.

**Nikalnica** podvojena v ojačbo: nikoli in nikjer ga ni videti,
nikoli in nikamor ne gré, er ist gar nirgends zu sehen,
er geht gar nirgends hin (Polica).

**Ništarija,** -e, s. f., Taugenichts, psovka malovrednemu človeku
(Suhor). Besedo poznajo tudi Kajkavci: ništarija nullitas,
nugatoriæ, Belostenec I. 847 i. t d. — Srbski ništarija
Nichtsnutzigkeit, Lappalie; čak. ništarija pomeni poleg
nequitia tudi homo nequam (Nemanić II. 61). Beseda je
pač prišla iz hrvaščine v slovenščino; vendar prim. nsl.
ništer (ništár) iz ničtore, gl. Cvetje z vrtov sv. Frančiška
XIII. 4. zv.

**Núta,** -e, s. f., čreda, die Herde: nuta ovác eine Herde Schafe
(Borjane nad Koboridom). — O ti besedi je pisal Krek v
Kresu I. 117 ns. Tam in pa v Miklošičevem Et. Wtb. 217:
nuta bi bilo še dostaviti, da besedo še dandanes pozná v

28 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

izpeljankah tudi bližnja sestra polabščine, gorenja srbščina. Pfuhl piše namreč na str. 1094.: „nuknica statt mutnica (noch bei Frencel) Viehhof, Vorwerk, Erblehngut, (bibl.) Meierhof; nuknica' Gutsverwalter, nuknicować verwalten“. Pomen goveje črede se je na našem skrajnem zapadu razvil dalje tako, da beseda pomeni sedaj že samó čredo sploh; vzrok temu je to, da jezik nima sicer nič podobnega.

Obára, -e, s. f., juha, ki ostane pri kuhanju krvavih in jetrnih klobas (Krakovo pri Ljubljani). V podobnih pomenih pozna besedo Pleteršnik. — Iz obvara (Et. Wtb. 381: ver-1), obarek Absud, s. obara gebrühtes Gemüse i. t. d

Obhòd, obhóda, s. m., obseg, der Umfang: obhod njive je velik, užitka pa nič (Tolminsko).

Oblíca. „Legli smo v oblicah“ t. j. legli smo oblečeni, ne da bi se slekli; to je samó šalíva igra z besedami (na Polici).

Odmágati, -am, v. pf., von etwas ablassen, abstehen: odmúgal je, er ist von seinem Bemühen abgestanden (Jelovica pri Podgorju).

Odmériti, im, v. pf., biti komu kos: ti ga ne odmeriš, du bist ihm nicht gewachsen (Polica). — Sprva je bilo to prav za prav: im Masse (mera) gleichkommen. Pleteršnik ima to besedo v pomenu Jemanden an Mass (Grösse) übertreffen.

Odpovédati se, odporém se, v. pf., ablehnen, nicht annehmen: odpovedal sem se povabila, ich habe die Einladung abgelehnt (Sv. Tomaž pri Štjaku).

Ofeféliti se, -im, v. pf., osvestiti se, sich bewusst werden: če se človek jako pobije, ali pa posebno, če kokoš kedo udari, pa ta sflofoče še le čez dolgo časa, pravijo: ofefelil se je, ofefélila se je vendar (Suhor). — Čudna, temna beseda.

Ohomotàn, -ána, -áno, adj., opažen, überladen angekleidet (Polica). — Podstava homòt Kummet? Prim pak čak. hòmot, homùt, pallus ad quem palmes adligatur; hàmot multae res densae una crescentes (Nemanić I. 36, 29).

Okoluš, -a, s. m., das Schweinchen, Ferkel (Suhor). — Temna beseda.

Ôkom, s. indecl. (ali adv. ?), vsemu ne morem ôkom, vsemu nisem kos, ich kann nicht alles bewältigen (Tolminsko), Tudi na Krasu se povdarja beseda na prvem zlogu wókom, ne okúm. — Pravijo, da je to tujka iz laščine, namreč iz acume; nihče še ni dosedaj tega dokazal.

Okúsiti, -im, v. pf., auf den wahren Geschmack kommen, den richtigen Geschmack bekommen; sedaj sem šelej okusil (Tolminsko). V tem pomenu je rabil besedo že Erjavec, pišoč v Letopisu 1882/83. 163 pod oslaščiti se: „oslaščil se je, sprva nij htel jesti, a potem, kadar je okusil, jel je v slast“.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 29

Ômah, omáha, s. f., der Schwung: zvon níma pravega omáha (Stržišče). Cigale že ima omàh dobiti einen Schwung bekommen; to je od mahniti. O omàh Ueberhand primeri mojo opomnjo v Archivu XII. 463.

Omájati se, -am, v. pf.: omajalo se mi je v životu, ich habe den harten Stuhlgang verloren (Polica).

Ománjščevina, -e, s. f., brusnica, die Preisselbeere, Vaccinium vitis idaea (Planica nad Kranjsko goro). — Iz oman Inula (Et. Wtb. 221: omanŭ). Bav. Oman („enula campana oman alias alant. Enula campana reddit praecordia sana“) razlaga se iz češčine, Schmeller-Frommann I. 76.

Omléden, -dna, -dno, adj., nekoliko sladak, neprijeten, süsslich, matt (Polica). — Et. Wtb. 199: mlêdŭ: „nsl. mlčden macilentus habd., kr. s mledan mager‘ i. t. d.

Omóči, omórem, v. pf.: ta teden sem šelej omogel, erst diese Woche bin ich wieder zu Kräften gekommen (Očisla pri Hrpeljah). Navadno pravimo opomoči si; a z vstavljeno nikalnico je glagol sploh navaden: onemoči.

Ôpaž, opáža, s. m., oboj, der Bretterverschlag (Tolminsko). Janežič pozna opaž Feuermauer, Cigale prepažiti verschlagen, prim. paž Bretterwand, Et. Wtb. 234, kjer se prim. n. banse.

Opážiti, -im, v. pf., mit Brettern verschlagen; viele Kleider anziehen; zeló gorko oblečenemu se v šali pravi: Opážen si, kakor bi se hotel s samorogom rvati (ruváti, Tržič).

Opésniti se, opésnem, v. pf., delo se je opesnilo, pričelo je pomanjkovati (Polica). — Nsl. opesnoti entwischen, prim. Et. Wtb. 267: pusn-. Naša oblika bi vstrezala stsl. *opěsnati.

Opréšnik, -a, s. m., kar ostane od stisnjenega (prešanega) lanenega semena, der Leinkuchen: „pust ko oprešnik“ (Polica). — Podstava preša.

Oslovériti, -im, v. pf., koga s svetimi sakramenti prevideti, Jemanden mit den Sterbesacramenten versehen (Suhor). — Temna beseda; podstava slovó?

Ošlátati, -am, v. pf.; kjer je toča ošlatala, ni bilo vina, wo der Hagel (die Reben) bestrichen hat, gab es keinen Wein (Košana). — Podstava je šlátuti betasten, begreifen, kar pa ne more biti od hvatati, kakor mislita Jarnik in Levstik; šlatati namreč ni samó gorenjska beseda, ampak poznajo jo dobro tudi Slovenci, ki ne izgovarjajo l sredi zloga pred vokalom kot w. Znana je celó Čakavcem: šlatati rukami pipati, kao kad se što traži u tami (Hrvatske nar. pjesme po Istri iz „Naše Sloge“, VI. 55). Prim. svn. slíten gleiten.

Otísek, -ska, s. m., če peta oteče, imenuje se to otisek. Kedor ga ima, naj dene boso nogo na gola tla; na to naj okoli in okoli noge zemljo z motiko zaznamuje, kakor da bi

30 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

podplate rezał. To zemljo, kar je je v okrožju pod nogo,
naj potem izkoplje in prebrne, in noga mu bo kmalu
ozdravela (Goriško). — Et. Wtb. 357: tisk-.

Otórej, adv.: otorej mleka še ni nobena krava imela, t. j.
toliko in takega mleka (Polica). — To bo iz *o-to-že um
dasselbe (Mass)

Ózmica, -e, s. f., riba z devetimi belimi pegami, podobna postrvi
(Blaško jezero na Koroškem). — Najbrž se za to besedo
skriva tujka, prim. v Schmellerju-Frommannu I. 1210:
„aloca (piscis) jesen, alosen, H. Junii Nomencl“. Primeri
vendar tudi bav. Asch die Aesche, forellenähnlicher Fluss-
fisch, Thymallus, Schmeller-Frommann I. 165. V koroški
besedi je morda odpal na početku w iz l.

Ôzov, ozóva, s. m., oklic, oklič, das Eheaufgebot. Kadar se
mlada udaja (moži), ne smé čuti svojega ozova v tretje,
ker sicer ogluhne na starost (Suhor). Podstava zů, prim.
Et. Wtb. 405: zů.

Pájce, -eta, s. n, pájcek, -a, pújsek, -a, s. m., das Schweinchen,
Ferkel (Suhor). — Gledé prvih dveh besed prim. Belo-
stenca I. 1071: sacres i. e. porci *pajceki*, koi su se k aldovu
blagoslavljali; gledé poslednje pa medmet *pujs*, *pujs!*
s katerim se prašiči zovejo; dalje *kujsa* das Sauspiel der
Hirten (Kras) in *kocek*, *kucek* das Schweinchen (Goriško).

Pájsati, -am, dolgo kuhati, nevkusno kuhati (Suhor). — Prim. bav. die *Baiss*, *Baiz*, das Mürbemachen durch eine beissende Flüssigkeit, confectio *peiza*; *baissen* etwas durch scharfe Flüssigkeiten zerbeissen, mürbe machen Schmeller-Frommann I. 287. Tudi Belostenec (I. 753) ima obliko *pájsam*: macero *pájsam*, močim, namačem. Drugod se za nemški *beizen* sliši *pócati*, *pácati*.

Pajtávati, -am, v. ipf., željno skupljati, gierig zusammenscharren
(Suhor). — Prim. n. *beuten* praedam facere.

Panógla, -e, s. f., der Steiss, Schweif des Pferdes; pulil je žimo
iz panogle (Drežnica). — Prim. *panogla*: „sirkova (koruzna)
latica *la panocchia* (Tolminsko),“ Letopis 1880. 166. Gla-
sovi kažejo, da je besedo v pomenu ,der Steiss des
Pferdes‘ in v pomenu ,latica‘ izvajati ne neposredoma
iz ital. *panocchia*, ampak iz furlanščine, katera nam je
bliža in v kateri nahajamo: *panoglått* corondul (od tega
slov. *krontelj*), fusto o rachide quasi legnoso della spica
del maiz toltine i grani, Pirona 80; *panogléte* cimòtt (od
tega slov. *čimota*) fusto del maiz di sopra della spica;
*panòle* panocchia, spica del maiz, corondul, Pirona 284.

Pápeščak, -a s. m., stari so rekli krompirju pápeščak (izg.
pápešček; Polica) — Prim. čak. *pápica* Helianthus tuberosus
(Mošćenice v Liburniji, Letopis 1879. 125). Imena za

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 31

krompir (Solanum tuberosum) in kepasto solnčnico (Helianthus tuberosus, Erdbirne) so se pomešala tudi drugod: primeri Erazma Majewskega spis „Nazwy ludowe kartofla i ich słoworód“ (Prace filologiczne IV. 651): „Roślina helianthus tuberosus, zwana bulwą, znana była w Ewropie jeszcze przed wprowadzeniem kartofla i nosiła miana: pomme de terre, erdapfel i. t. d. Powszechność, wyszukająca podobieństwa rzeczy nieznanych do pospolitych, znalazła je w roślinie, o jakiej mowa, i przeniosła nazwy bulwy na świežo poznany przysmak.“ — Gledé izrazov púpeščak, pápica (ako sta od papež, papa), kar bi torej kazalo na Italijo kot deželo, od koder je rastlina Helianthus tuberosus prišla deloma k nam, prim. še kraški láškoca, ki pomeni isto rastlino, in pa rusko nazivalo vološskaja rěpa: zemljanaja gruša, topinambur, Helianthus tuberosus, bulva, vološskaja- rěpa, Dalb, Tolkovyj slovarь I. 412. — Druga nenavadna slovenska nazivala za krompir so: čompa, (Gorenjsko, Koroško [Cigale], pa tudi v Bolcu na Goriškem, Letopis 1879, 136), kar je temnega izvira; turka (Letopis 1880. 197 iz Banjšic), ta beseda je znana sploh po kanalski dolini in narod jo spravlja v zvezo s Turki. Pravljica pripoveduje namreč, da sta dva slovenska janičarja iz kanalske doline (Ročinja) po velikem poboju zopet utekla domu ter prinesla sabo puško, v puški pa krompir. To rastlino sta imenovala turka, ker je bila prinesena s Turškega (Vrh nad Kanalom). „Türkisch bezeichnete das Fremde, über das Meer gekommene.“ Türkisch II. N. 60.

*Perèč ogenj, peréčega ognja, s. m., rastlina Pelargonium sp., pa tudi rastlina Lychnis flos cuculi (Polica); na Krasu se Pelargonium imenuje tudi goréča ljubezen. Miklošič v Et. Wtb. 240: per-7 ima pereč ogenj v pomenu, Antonifeuer, Rothlauf, gl. zgoraj besede arbolec.*

*Péšča, -e, s. f., drvo v kolesu, katero se okoli osí vrti, die Radnabe (Suhor). — Nsl. pěsto, pěsta in pězula, prim. Et. Wtb. 245: pês-1. Tudi Kajkavci poznajo besedo pešča die Nabe, Radbüchse in pešče kolno, gl. Kristianović 37.*

*Pétnik, -a, s. m., tečaj, stožér, die Thürangel (Kočevar). — Podstava peta: peta.*

*Píčlo, adv., slabo, schlecht, kümmerlich (Polica). — O izviru besede (iz ital. picciolo) glej mojo opomnjo v Archivu XI. 465.*

*Písanka, -e, s. f., neka hruška, der Winterstreifling, Pyrus baccata (Suhor). — Od pisan. Erjavec pozná med jabolki izraze: pisanica, pisanka in pisanko, Letopis 1882, 83. 318; s. pisanka, pisanika, Art Apfel.*

*Písati, píšem, v. ipf., bunt machen, bunte Farben in weisse Leinwand einweben: lehko je tkati, gde se ne piše (Za-.*

32 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

greb). — Particip *pisan* bunt je obče znan. a glagol je v pomenu ,bunt machen, malen' (prim. srbski *pisati*) skoraj da izginil; samó refleksivum se še nekod rabi, namreč *pisati* se: črešnje se pišejo, grozdje se piše, röthlich werden.

**Pišóra, -e, s. f.**, psovka deklici, Schimpfwort für ein Mädchen (Suhor). — Beseda pomeni toliko, kakor ,uscánka', prim. s. pišati, pišiti harnen, Wasser abschlagen; pišnuti; ital. pisciare, ben. pissar; furl pissà orinare; n. pissen, angl. piss, frc. pisser. Sufiks ora je sicer v slovanskih jezikih redek; srbski pišóra je psovka za slabo rakijo, torej prav za prav = minctum. Zastran pomena ,deklica' prim. s cura in nsl. curla od curati pissen, nsl. ščijca deklica od scati, ščijem (Letopis 1882/83. 253). Glej tudi zgoraj besede čúčati.

**Píščala** -e, s. f. (izg. *píščala*), tibia, Schienbein (Vilodol v Slov. Istri). Po Krasu *piščla*, Pfeife' in Röhre'. Prim. v Letopisu 1882 83. 222: *pišev, pišča, piskalica, pišcal*, Schienbein (od kolena do pete), Cigale; *pišalo* Schienbein, *pišala, pišàlo* Pfeife, Janežič. Zastran pomena primerjaj latinski tibia ,Schienbein' in ,Pfeife'; pri nas sevéda nasprotno. Stsl. *pištalb, č. píštul* Pfeife, Schienbein, p. *piszczałka*, mlr. *piščal'* Flinte; r. *piščálb* duda, sopelb, svirelb; duda strělbaja, dětskaja igruška: derevjannaja dudka, vlb kotoruju zabojnikomъ zabivajutb dva pakolnychb pyža, ize koichb vtoroj, naporomъ vozducha, chlopnuvb, vygonjaetb pervyj (ta popis se popolnoma strinja s kraško otročjo ,píšo'); star. (= slovo starinnoe!) ognevoe orudije; někogda puška, sb prozvanijami: piščalb solovej, piščalb čeglikb ili pěvec ipr. *Lomavaja piščalb* osadnaja puška; ružbe, ručnaja piščalb, ručnica; (sěv. vost.) ponyně ochotnoe ružbe, vintovka, malopulbnoe, sibirka, Dalb III. 115, 116. Pomniti je, da na Krasu (in menda tudi drugje) streljajo in piskajo tudi z votlim ključem, če nimajo druge priprave, da je le cev nekoliko daljša; iz bezgovine (prim r. *piščalnikb* sambucus racemosa) delajo otročje piščalke in puške. Vse kaže torej, da je evropska beseda *pistola*, die *Pistole* itd. res slovanska, iz češčine vzprejeta, od koder imajo Nemci tudi *Haubitze* (č. *houfnice*). Dietzovi vgovori (I sub pistóla) ne veljajo. V starejših čeških zapiskih se omenjajo kot strelno orožje *dlouhé píštály*, iz česar je moči sklepati tudi na *krátké píštály*. Prim. T. Buriana spis „České puškařství“ v Časopisu Českého Museum XIX. 415. ns.

**Pítoven, -na, -no**, adj.: v gorki, svetli sobi je pitovno, gemüthlich (Tolminsko); Letopis 1882/83. 223: *pitoven* durch die Cultur veredelt. Poglej spodaj *zavěten*.

**Plajzíkati, -am, v. ipf.**, plapolati, lodern: ogenj plajzíka (Suhor). — Prim. nsl. *plasati* potenter ardere (Habdelič), s. *plasikati*

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 33

Et. Wtb. 235: pol 1.). Torej bi bil j parasitičen, kakor v gojzd, ojster, plajzniti itd.

**Plájzniti, oplájzniti,** *em*, v. pf., dobro otepsti, einem hart zusetzen (Suhor). — Namesto oplazniti, kakor gojzd iz gozd itd., mit einer Peitsche so schlagen, dass sich dieselbe um den Geschlagenen schlingt. Beseda spada v Et. Wtb. 237 pod pelz, od koder imamo plaziti itd.

**Pláskovica,** -e, s. f., isto kar kozelica, Kinderhemdchen (Suhor). — Beseda spada menda pod plaskjů v Et. Wtb. 248, odkoder imamo stsl. plaštb, nsl. plašč itd.

**Plát,** -í, s. f., die Felswand, die Seite des Felsens: voda bije po platéh (Planica nad Kranjsko Goro).

**Pláti,** póljem, v. ipf., schöpfen, wässerige Speisen essen; zaničljivo: druzega nismo plali kot močnik (Polica).

**Plénjav,** -a, -o, adj., schieferig, spaltig; plénjava je opoka (Tolminsko). — Prim. Letopis 1880. 170: pléna Schiefer itd.; Et. Wtb. 250: plênů 1.

**Plešína,** -e, s. f., die Rače, der Schlag (Sv. Ksaver pri Zagrebu). — Temna beseda; prim. n. die Blesche Schlag, Schmeller-Frommann I. 331. Nemški Schlag die Art und Weise; g. τύπος od τύπω schlagen.

**Plíhek,** -hka, -o, adj., mehak; plíhek se imenuje n. p. špeh (slanina) od mladega svinčeta, kateri ni žilav in ne dá mnogo ocvirkov, pač pa mnogo mašče, in v katerega supravega lahko porineš prst (Zagreb); v Suhorju govoré pljevek poleg ževek: fige so pljevke ali ževke (žefke) weich. — Nsl. pligek, plihko in pelhek, plehek schwach, leer, kraftlos, č. plihý dünn, schlaf, letschig, Et. Wtb. 250: plig. H v plíhek je posnet po h v ženski in srednji obliki; primeri mehek, o katerem glej mojo opomnjo v Ljublj. Zvonu IX. (1889) 163.

**Pljuvčáti,** -ím, v. ipf., gaziti komu (Suhor). — Temna beseda.

**Plódnik,** -a, s. m., der Fruchtträger des Männchens: odrezal mu je pri skapljanju namesto plodnika kos črevesa (Tolminsko); iz istih krajev ima Erjavec v Letopisu 1882/83. 223: plódnik Schafhaut, Amnion.

**Plúg,** -a, s. m., tisti lemežu podobni kosti, ki ju ima perotnina na obeh stranéh hrbtenice proti zadnjici, del škofije, der Beckenknochen (vzhodni Slovenci). (Gledé izraza škofija prim. čak. mitra iz furl. mître, in madž. püspekfalat der Herrenbissen [škofiji kos]).

**Po.** — 1) Nemški zu Grunde gehen, zu Grunde richten, izražajo Slovenci s po in zlo, a v raznih krajih z raznimi padeži: a) z dajalnikom: po zlu deti pessumdo, idi po zlu abi in malam rem, abi in crucem malam (Habdelič); b) s tožilnikom: pó zlo iti (na Krasu; drugod namesto tega

3

34 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

pod zlo iti); c) z mestnikom: po zlem iti: vse je šlo po zlem (Sv. Križ pri Nabrežini). — 2) Za nemški, ‚kopfüber‘ se na Goriškem govorí, ‚po glavi‘: ko smo se kopali v Soči, skakali smo po glavi vánjo. Prav za prav je to, ‚dem Kopfe nach‘; „der Local mit der Praeposition po bezeichnet dasjenige, hinter und nach dem eine Bewegung stattfindet“, Miklošič, Vergl. Gramm. IV. 676. 9. a). To bi bila torej raba, enaka stsl. po mlně iti, s. jedan jarac zadje po ovcama. Na Krasu se sliši še včasi po z mestnikom v tem pomenu: ‚po ovcah so šle krave‘ (hinter den Schafen itd.), a ta raba se izgublja ter nadomešča s predlogom za: za ovcami so šle krave; vzrok temu je dvo-umnost. Vzgledi slovenskih slovnic: ‚po očetu je gospodarstvo prevzel, po kom nesnažnem bi jaz ne pil‘ so le déloma enaki navedenim. — Pri ti priložnosti omenjam, da se nemški auf le prevečkrat sloveni z na, kjer naš jezik zahteva po z mestnikom; voziti se po železnici, auf der Eisenbahn fahren, plovstvo po rekah Flusschiffahrt; po morju plava barčica, ne na morju itd.

Počépna, -e, s. f., vino, ki kapa od soda v nastavljeno posodo. (Polica). — Iz *podčépina* Tropfwein (Cigale), kar je *pod čepom*.

Podírati, -am, v. ipf.: to me na posteljo podira, das fesselt mich ans Bett; das ist die Ursache meiner Krankheit, prav za prav das wirft mich immer wieder ans Bett nieder (Kočevar).

Podmòl, podmóla, s. m.: iz podmóla gledati, neprijazno gledati, unter den Augenbrauen hervorschauen, ὑπόδρα. — Nsl. *podmol* Uferbruch, č. unterwaschenes Ufer, Et. Wtb. 186: mel 1.

Podpríčati, -am, v. pf., unter Zeugenbeweis stellen. Ako se kaj za pravdo važnega govori ali godi, sklicuje se kedó na koga, da bo za pričo: Pokličem tega in tega ter ga pod-pričam, da bo resnico govoril pred sodiščem (Tolminsko).

Podrešétka, -e, s. f., zrnje, katero med čiščenjem ali ravnanjem pade pod rešeto (Suhor).

Podrípati *se, am*, v. pf., onesnažiti se, concacari, sich bekacken (o otrocih): dete se je podripalo, ima podripano srajčico (Kočevar). — Temna beseda.

Podróčnik, -a, s. m., spodnje žensko krilo, ki je nekedaj segalo do prsi, to je do področja (Polica).

Podšíniti, -em, v. pf., suniti, einen Stoss versetzen: podšinil me je od zadaj, er stiess mich von hinten (Očisla pri Hrpeljah). Prim. nsl. *prešiniti* durchdringen, Et. Wtb. 339: ši-2.

Pográbuz, -a, s. m., naredil je pográbuz, er hat gestohlen, sich etwas widerrechtlich angeeignet, zusammengerafft (Kočevar). — Iz *pograbiti*. Karadžić ima iz Črne gore grabus:

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 35

učiniše grabus; a oni onda grabus! t. j. pograbiše, raz-
grabiše, das Raffen, rapina.

**Pogúzati** *se,-am*, v. pf., abrutschen, einschrumpfen; drn se po-
guza, der Rasen rutscht ab (Tolminsko). — Prim. Ple-
teršnik sub *guzati* 2.

**Pôklon**, *poklóna*, s. m., kraj na hribih, kjer se izgublja pogled na eno dolino (Tolminsko). Čak. *poklón* inclinatio in *poklòn* nom. propr. loci, Nemanić I. 41, 36. Tolminska beseda ima svoj pomen od tega, ker se na takem kraju ljudje, gredóč od maše in še enkrat viděč cerkev, proti cerkvi poklanjajo.

**Poláti** *se,-am*, v. ipf., riniti se, sich gewaltig drängen (Suhor). — Podstava *pol*, Et. Wtb. 235: pel 1.: I. *planąti* sę auf- flammen (iz *polnąi*), nsl. *planoti* irruere; vendar primeri tudi *plati* *poljem* wogen, Et. Wtb. 254: pol-1.

**Polaptáti, -ím, v. pf., aufflattern, vzbohotati, vzleteti:** kotorne (ne naravnost iz ital. *cotornice* Wachtel, gl. Pleteršnik s. v., ampak iz ben. *cotórno*, furl. *catòr* perdix saxatilis) so po- laptale (Tolminsko). — Isto, kar s. *lepětati* se, *lepěćem* se flattern. Pod *lepetati* ima tudi Pleteršnik iz Novic to besedo vpomenu, *frfrati*, a misli, da je iz srbščine vzeta; tolminska zloženka kaže, da jo poznajo tudi Slovenci, ker *laptati* je nastalo samó po vokałni harmoniji iz *lepetati*. Tvorba je taka, kakor so: *trepetati, cepetati, šepetati* itd.

**Poméljar, -rja, s. m. (izg. pomélar), der in die Mühle Tragende, der Mahlgast (Suhor). Cigale ima: meljar, der Mahlgast in pomiljar, počakavec der so lange wartet, bis gemahlen wird:** Čak. *pòmeljar* qui molendum adfert frumentum (Nemanić I. 57); *s. pomèljûr* Mahlgast (u Srijemu), *pomìlår* (u Srijemu) der zur Mühle bringt, *pomlìnár* koji ide u mlin da melje, Karadžić s. vv.

**Poměsti, pomětem, v. pf., abortieren:** krava je pomětla (pač *pomědla!*); iter. *pomětati*, *poměčem*: krave poměčejo (Tolminsko). — Tudi s. *pometnuti*, *pometati* missgebären; drugi Slovenci govoré *povréči, izvréči*.

**Pómnež, -a, s. m., spomin, Erinnerungsvermögen** „maš kratki pomnež, kak zavec rep“ (v ščavniški dolini na Štaj.). Tudi Volkmer pozna to besedo. Stapleton rabi *pómen, pómnα*: merkaite no imejte na *pumen* moye Bessede 78.

**Pomóč, -i, s. f., die Protection:** pomóč je boljši ko glava, Pro-
tection ist besser als Talent (Polica).

**Ponglíca, poglíca in póglica, pločevinasta** ost pri vezankah (stogljajih), da se lože potiskajo skozi luknjice, der Schnür-stift, der Stift (Tolminsko). Erjavec pozna to besedo v drugih pomenih, prim. Letopis 1880. 174: *poglica* Stecknadel (Ponikve); (v Žabičah) medéna igla, s katero pišejo

3*

36 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

pirhe; ibid. 175: pónglica isto, kar zaponec, die Haftel. Tam tudi uči Levstik, da beseda stoji namesto pongvica (stsl pagvica). Na Krasu govoré púrgica die Haftel.

**Posájati, -am, v. ipf.**, ausleihen, isto kar posojati: posajal je denarje in vse izgubil (Tolminsko). — Sekundarna podaljšba stari ą zastopajočega o v a; to kaže, da je tvorba mlada: Et. Wtb. 315: sondů 2.

**Posékati, -am, v. pf.**, prekositi koga v kaki reči, übertreffen (Polica). Prekositi, to je v košnji koga premagati. Namesto kositi pa pravijo nekod tudi sekati hauen, mähen; torej imamo tudi v posekati skoraj isto podobo, kakor v prekositi.

**Posluške** rtepavati tratschen, Tratsch auffangen (Polica).

**Potépec, -pca** s. m., pretep, praska, Schlägerei, Rummel: to bo pa potepec, da giebt's wieder einen Rummel! (Polica). — Tvorba je prvotna, ker od glagola potepati.

**Potrúpa, -e, s. f.**, škodnik, ein Mensch, der Nachtheil, Schaden bringt, Schädling (Suhor). — Podstava trup: potrupiti zerbrechen, zerstossen (ein Fenster), potrup Einschlag (Gutsmann), rastrupati confringere; s. potrupati einen Schlag versetzen, potrupačke stampfend, og. -slov. trupati klopfen: či sirmák na dveraj trúple, odpri i darúj njemi, nagfl. 66.

**Poválnica, -e, s. f.**, špehova potica, der Speckkuchen (Lož na Notranjskem). — Ker se povali, kadar se zvija.

**Pozán, pôzna, pôzno, adj.**, počasen: on je pozán mož, er ist ein langsamer Mensch (Tolminsko). Cigale ima kesen v pomenu ,počasen'.

**Prášati, -am, v. ipf.**, achten, bati se; jaz ne prašam stroškov, da le svoje dobim, ich achte der Kosten nicht, wenn ich nur das Meinige bekomme (Ketinara pri Trstu). Po italijanskem. dimandare.

**Práv, s.** — Vsak človek ima svoj prav, jeder Mensch hat sein Recht (Polica). Substantiviran adverb, samo v ti zvezi rabljen: pravó. Pisati nam je v slovenščini prav ne pravo v pomenu ,richtig, recht': to ni prav, das ist nicht recht; ,to ni pravo' pomeni ,das ist nicht das Richtige'; tako tudi prav za prav in ne pravo za pravo.

**Prebirávci, -ev, s. m. pl.**, der Rindsmagen, der Psalter, devetogub (Polica). Primerjaj v mojem spisu ,Iz besednega zaklada narodovega' (Letopis 1892. 32) besedo priveruh.

**Prebirávka, -e, s. f.**, podoba iz strdi (strdenica, leceljt), kakoršne se prodajajo po semnjih s prilepljenimi verzi, ki so menda iz fabrike čbeličarja Kastelca; imenujejo se takó, ker se med kmetiškimi fanti in dekleti izbirajo in prebirajo (Dolenja Trebuša).

**Précer, -ja, s. m.**, ein Uebermüthiger; **precérjati** se, **-am** se, v. ipf., sich stolz benehmen, übermüthig auftreten, šopiriti

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 37

se, oblastno postopati (kakor radi delajo kmetiški ljudje; Suhor). — Prim bav.-n. *zier, ziere* schmuck, schön, sich *zieren*, sich allzu förmlich oder affectiert benehmen, Schmeller-Frommann II. 1148

**Predŕt, -a, -o, part. od predreti:** ti predrta reč, du verflixtes Zeug! (Polica). — *Predrt* je kakor prehlican in še nekaj drugih glagolov enakega pomena samó evfemizem za *preklet*, kakor v nemščini verflixt za verflucht. Ti evfemizmi (izraz mi ne ugaja prav) so nastali, ker so dotičniki poznali prepoved: ne preklinjaj, in zato so mislili, da si lahko pomorejo, če besedo nekoliko izprevržejo, češ, tako ne bo greh. Kako skrupulozni so naši ljudje časi v tem oziru, o tem prim. Cvetje z vrtov sv. Frančiška XIII. 89 ns., kjer se nekedo pritožuje, da je dotični list hudobnega duha v nekem spisu vedno imenoval hudič! Kletvice, potem vskliki, v katerih se imenuje Bog ali hudič, izpreobračajo se zeló radi. Toda tega bi jaz ne prišteval narodni etimologiji, kakor to dela Andresen, Ueber deutsche Volksetymologie⁵ 372—376; ne smé se namreč pozabiti, da je narodna etimologija produkt nezavestnega duševnega delovanja, da pa se v omenjenih primerih ne more govoriti o nezavestnosti, ker se v njih jasno izraža trdna namera, greha ne delati in se beseda zastran te namére izpremení.

**Preglèd, pregléda, s. m., der Spaziergang:** hoditi na pregled, spazieren gehen (Polica). — Ker se na izprehodu stvari pregledujejo; pomisliti je zlasti na izprehode naših kmetov ob nedeljah, ki imajo samó namèn, ob njih pregledovati, kakó je s poljem in sadeži.

**Prehodálka, -e, s. f., drugo vino, vtorčina, v nasprotju z maščina**
prvo vino, ki se samo zmastí, gl. te besede (Prosek). —
Od *prehoditi* z nenavadnim sufiksom.

**Préma, -e, s. f., oralno orodje (Suhor).** — Čakavski prēmà apparatus aratoris (Nemanić II. 31); nsl. *prema* je ein Wagen-theil, prim. Et. Wtb. 263: prêmŭ.

**Premŕščen, -ena, -o, part.:** kost je imel premrščeno, durchbissen, zersplittert (Sv. Tomaž pri Štjaku). — Prim. Et. Wtb. 192: merskŭ 1: stsl. *sъmrъskанъ* distortus, *sъmrъšteno* čelo runzelige Stirne; s. *smrskati* zusammenschnüren, zermalmen, *mrštiti* se die Stirne runzeln. Če je to primerjanje pravo, glasil bi se torej slovenski glagol *premŕščiti*.

**Pretŕgan, -a, -o, part., suh, mager, hager:** krava, svinja je pretrgana, pes je pretrgan itd. (Kočevar). — Vsaka suha stvar je sloka, v nekem delu trupla preščipnjena, kakor osa, gosposka ženščina. Izraz je prenesen.

38 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

**Prevèč**, adv., v zvezi: to je več ko prevèč, das geht denn doch über alle Grenzen, überschreitet jedes Mass (Polica).

**Prevěsti**, prevědem, v. pf., umsetzen: ta krčmar veliko prevede, dieser Wirt hat einen grossen Umsatz (Polica).

**Prevŕžen**, -a, -o, part., premeten, prebrisan, prevejan, schlau: on je prevržen človek, er ist ein durchtriebener Mensch (Polica). Prim. besedo premeten in vmetalen pfiffig od korena met werfen: takó tudi prevržen od korena verg werfen.

**Prevzéti**, prevzamem, v. pf., koga obkoliti, obstreti: dekleta so me prevzela, dekleta so me obstrla, med se vzela (Očisla pri Hrpeljah).

**Prgácija**, -e, s. f., pusta, zoprna baba: s to prgacijo kaj opraviti imeti, pa rajši Bog vé kaj! (Tržič). — Od prga Ziegenkoth; pri Janežiču: ovčjak; Murko: die leibartigen Reste nach ausgepresstem Oel. Prim. Et. Wtb 241: perga.

**Prídno**, adv., hübsch, schön, ausnehmend: ne zná pridno pisati = nič kaj ne zna pisati, nič kaj prida ne zná pisati (Tolminsko).

**Prisévek**, -vka, s. m., njiva, polje, kamor se more kaj vsejati, Saatfeld: ima bajto in še nekaj prisévka (Polica).

**Priskúten**, -tna, -tno, adj., widerlich, ekelerregend, vnožljiv (glej razlago té besede pod guvno; Polica).

**Priskútiti** se, -im se, v. pf.: ta jed se mi je priskutila t. j. ostudila, aneckeln, diese Speise ist mir widerlich; es bevielt mich dieser Speise (Polica). — To besedo je pač spraviti v zvezo s podstavo kuta: č. p. gs. mr. br. pokuta Strafe, Busse: Et. Wtb. 149, kjer se beseda primerja s podstavo konta: 128. R. skùka Langeweile, Unbehagen, skučno langweilig, skučatb Langeweile haben ne bo z našo besedo v zvezi, ampak vzpostaviti je podstavi skuk: nsl. skučati, gemere, č. skučeti kreischen, heulen (Et. Wtb. 304).

**Privřžek**, -žka, s. m., vzdevek, nadevek, priimek, der Spitzname (Jelovica pri Podgorju).

**Pŕknja**, -e, s. f., podex, der Hintere (Suhor). — Srbski: prkno guzica, prknast anschig, ampli podicis (Karadžić).

**Přsen**, -sna, -sno, adj., svež, frišen (Suhor). — Namesto presen, stsl. prěsno, frisch, ungesäuert, Et. Wtb. 263.

**Prti**. gen. prtí, s. f. pl.: prti so ga zlomile, prti lomijo dete, na katero je legla mačka ali katero so povili v plenice, ki so visele na večernem mraku (Tolminsko). — Prim. nsl. protin Gicht, Zipperlein (Janežič, Murko).

**Prtljáti**, -im, v. ipf., blebetati, klepetati, schwatzen (Suhor). — Temna beseda.

**Púta**, -e, s. f., der bauchige Theil beim Federvieh, besonders der hervorragende nackte Bauch bei jungen Vögeln; odtod

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 39

púťast mit nacktem Bauch, nicht flügge, kilav (Kočevar). Primeri naslednjo besedo.

**Putáča, -e, s f., der Kropf, der Magen beim Geflügel (Kočevar);** Megiser ima pod Kropf: kroff, cro(atice) *putan*; Gutsmann: krof *púťan* kehla, Kropf; Janežič: *putan* Kropf (von Vögeln) *putiti* se sich aufblasen; v Suhorju govorí *potán*, *potánček* der Magen beim Hausgeflügel. — Prim. tir. *butten*, s. m., Magen, Bauch; *butten*, vb., viel hineinessen, Schöpf 70; bav. „*putten* eviscerare, exenterare, Gewid oder gebuet oder gewaid, exentra, ital. budello, frz. budel“, Schmeller-Frommann I. 415.

**Púza, -e, s. f., navadno v množini** *puze*, grmačicam ali što-
rovkam (Stockschwamm) podobna užitna goba, a nekoliko
veča, skoraj *lisičkam* enaka, toda rjavkaste barve (kaffee-
braun) in daljšega beta (Zagreb). — Namesto *polza*, die
Schlüpfrige? Et. Wtb. 237: pelz-.

**Púzdrovina, -e, s. f., mehka, vlačna reč, zlasti meso:** to ni špeh, to je púzdrovina (Polica). — Čak. *pùzdrina* vena tumida, caro mala (quasi spongiosa), Nemanić II. 33. Prim. r. *puzo, puzdro* Bauch; nsl. *puzer, stsl. puzyru* die Blase; torej *puzdrovina* špeh v trebuhu, najmehkejši špeh, dunajski Filz.

Púziti, púzim, v. ipf., langsam kriechen (Suhor). — Iz polzěti, polzím: stsl. plžěti, Et. Wtb. 237: pelz-.

Půzdáke, půzdák, s. f. pl., čižme, šlape, die Schlappschuhe (Suhor). — Temna beseda.

Rakítovec, -vca, s. m., olša Alnus viridis (Polica), ker raste med rakitami? Et. Wtb. 226: orkyta.

Rast, -i, s. f., vozel v steklu, eine Linse im Glas (Polica), kjer je tako rekoč nekaj v steklu vrastlo.

Rásti, rástem, v. ipf., pri dražbi rasti, steigern: danes so visoko rasli, man hat hoch gesteigert; nikdo ne raste, pojde pod ceno, niemand will steigern, die Sache wird unter dem Schätzungswerthe verkauft werden (Tolminsko); prim Letopis 1892. 11 pod besedo drážiti.

Razčepériti se, -im se, v. pf., nedostojno usesti se (kar se tiče nog); *razčepérjenka, -e, s. f., nedostojno sedeča ženska, deklica* (Suhor). Na Krasu čepériti se sich spreizen; pač nadaljna tvorba od čeniti (iz čepniti), čepěti hocken. Beseda nima ničesar opraviti z r. čepuritb sja i. t. d. sich zieren.

Razkramáriti, -im, v. pf., razmesariti, razmrcvariti, zerfleischen (Suhor). — Na videz je beseda od kramar, ali pomen se ne dá pojasniti; prim. svn. krimmen, grimmen, praet. ich kram, wir krummen, part gekrummen die Klauen zum Fange krümmen, mit gekrümmten Klauen oder Fingern packen, verwunden, kratzen, reissen, Lexer s. v.

40 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

**Razmarúšen, -a, -o,** adj. part., zerrauft, zerzaust: je razmarušena ko trš (Strauch; v Tržiču). — Beseda se mi vidi narejena iz razmršen od razmršiti, najbrž z naslombo na maruša, ki je dandanes bolj psovka grdi. nesnažni Mariji, v prejšnjih časih pa je bila beseda ljubkovalno ime (Kosename); prim. mr. Marušja. Maruš je zaradi tega le malo več med Slovenci. Od Maruša je Marušič; takih tvoreb, metronimikov, nimamo v našem jeziku prav mnogo, večinoma je sin pri nas imenovan po očetu. Vendar sem si zabeležil še nekatere: Uršič od Urša (ne od Ureh, ker na Krasu govoré Wóršić, Wóršć in ne Wúršić: Wórša — Wúrih); Jerič, Herič od Jera (Gertrud), Jagič od Jaga (Agatha); Barborič od Barbora (Barbara); Marinič od Marina (ali od Marin? cf. o tem imenu pri beneških Slovencih mojo opomnjo v Ljublj. Zvonu XII. [1892] 638); Majdič od Majda (Magdalena); Klarič od Klara; Lavrič od Lavra (?); morda tudi Rožič in še kak drugi priimek. Veliko té robe pa pri nas ne bo; prim. J. Karłowicz, Matronymica als polnische Eigennamen (Archiv V. 112—116).

**Razpogáčen, -a, -o,** part., pogačast, breitgedrückt: razpogáčen je n. pr. nos (Kočevar).

**Razváditi, -im, v. pf.: glejte, gospod, da boste to reč razvadili, trachten Sie die Sache zu erledigen, zu Ende zu führen** (Sv. Križ pri Nabrežini). — Spada pač k podstavi vadi (Et. Wtb. 374): stsl. izvaditi eximere, svaditi jungere, s. vaditi, herausziehen, p. wywadzić, wyrwać eruere, b. vadja herausnehmen.

**Rébrna, -e, s. f., smrt, der Tod:** takoj (kúj) da me rébrna vzame, če je to tako! (Tržič). — Od rebro Rippe: *rebrna kakor sestrna, sestrična, fištrna das Gesinde, ustna. Zastran pomena prim. n. der Knochenmann, der Rippenmann das Skelett; okostnica je podoba smrti.

**Rílec, -lea, s. m., lasasta dričava** trava po gorah, po kateri se hodečemu drsí (Tolminsko).

**Rítek, -tha, s. m., der Quandelraum, stržen, pinja, srcé:** kadar hoče oglar žgati oglje, sklada drva takó, da ostane v sredi luknja od dna do vrha; pri ti luknji se drva ožgó ali od zgoraj ali pa od spodaj; ta luknjasta votlina se imenuje ritek (Kočevar). — Nejasna beseda.

**Ríza, -e, s. f., ženski pas od belega sukna** (Suhor); prim. zgoraj cimus. — Stsl. riza je Kleid; Et. Wtb. 279.

**Rôka:** nima premoženja, živi na roko von der Hand in den Mund leben; na roko se ženiti, ženiti se na to, kar se sproti prisluži, heirathen auf den momentanen Verdienst (Tolminsko).

**Rózga, -e, s. f., der dornige oder stachelige Stengel einer kriechenden oder Schlingpflanze,** z. B. der Kürbisarten, des

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 41

Himbeerstrauches (Zagreb). Tudi Barlè ima v Letopisu 1893. 30: *rózgva*, *rozgóvina* cima od buče. — Stsl. *rozya*, nsl. *rozya*, *rožje* i. t. d. (Et. Wtb. 226 in 430: orzů).

**Róžen, -žna, -o, adj., róžen les** die Winterseite (eine Holzart). V Tržiču. — Prim. n. *Rosenholz* falsches Ebenholz, Rhodi-serholz.

**Rukáva, -e, s. f.**, potok srednje veličine; potok manjše vrste je žleb, še veči od rukave pa je reka (Pomijanščina nad Koprom in Kubed v Istri) — Podstava ruk- (Et. Wtb. 282): nsl. *ruknoti*, *ručati* sonare, b. *rukne*, *ruči* (voda) rau-schen, s. *ruknuti* aufbrüllen; č. *ručej* Schnellbach, br. *ručaj*, r. *ručej* Bach.

**Rúma, -e, s. f.**, ime kravi, ki je po trebuhu in vratu zelo di-masta, po hrbtu temnorujavkasta (zagrebška okolica). — Erjavec ima v Letopisu 1875 225 med imeni za govejo živino rumelj in rumena; poslednje ime pozna tudi čakav-ščina: rumèna nomen vaccae, Nemanić II. 41.

**Salemsónar, -ja, s. m.**, nekak povodni mož. V goriški okolici, kjer je ta beseda znana, pripovedujejo po zapisku Pega-novem to-le: „Salmsonarji se po vodah v sodih vozijo in strašno škripljejo, da se daleč odmeva. Vozijo se pa le po noči, da jih nihče ne vidi, in navadno proti tisti strani, proti kterej voda teče; in zato tudi niso vedno v istem kraji. Oni tudi ljudi, ki po nesreči utonejo, poiščejo in jih potem shranijo, in taki utopljenci postanejo potem salmsonarji. — Salmsonarji, kakor drugi vedó, živé v vodi in za klobuke imajo železne lonce. Po dnevi so le v globočinah skriti in le po noči se vrh vode prikažejo; zato je tudi nevarno se po noči kopati, ker človeka oni radi ukradejo. Oni shranujejo utopljence ter je pod vodo zakopljejo.“ — Beseda je tuja in tudi stvar ni domača, ali od kod ?

**Sámščina, -e, s. f.:** samščina je bolja kot zanaščina (Suhor). Glej besede zánaščina.

**Sésti.** V Trebuši pa tudi drugod po Tolminskem govoré v imperativu sédni: sédni k meni, sédnite. Srbski sjednuti, č. sednuti, gs. sydny so.

**Sêget, -a, s. m.**, sekret, veliko blato (Suhor). Prim. svn. *secrête* heimliches Gemach, Abtritt; a ne strinja se pomen.

**Sékati se, -am**: megle se sekajo, torej bo lepo vreme, der Nebel reisst, es ist Nebelreissen, mrcíni (Kočevar).

**Shodíti, shódim, v. pf.**, zurücklegen, prehoditi: Kadar pot shódite, krenite na levo (Tolminsko); (o otrocih) hoditi začeti: slaboten otrok kesno shódi, beginnt spät zu gehen (Goriško). Podobno pri Murku: ta človek nikdar ne bo shodil, dieser Mensch wird von seiner Krankheit niemals

42 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

genesen; tudi pri Kajkavcih: ov človek ne bude nigdar
shodil, Kristianović, Anhang 151.

Shudéti, -im, v. pf., sprhniti, preperéti, durchmodern (Tolminsko).
Hud je na zapadu ‚durchlöchert, ein Loch habend‘; tudi
pri Čakavcih ima hud ta pomen, Nemanić III. 14.

Skênder, -ja, s. m., grda kamižola, suknja, tudi menten, zabunec
ali surina zvana (Suhor). Besedo skender ima že Barlè
(Letopis 1893. 31), toda v pomenu „oprava, katera je
premajhna“, v Suhorju pak „raztrgana oprava“. Beseda
je gotovo tujka, pa ne vém povedati, od kod bi bila;
bav. Schánker Joppe je glasovno preveč oddaljeno. Imena
za obleko so skoraj vsa izposojena; tako je od ravnokar
navedenih, med belimi Kranjci navadnih besed: zabunec
(Barlè zabunc Letopis 1893. 42) iz turšk. zêbûn, menten,
tudi kajkavski menten iz madž. mente Art ungarischer Pelz
(turški mintan kurze Jacke, Türkisch I. N. 85, II. N. 175),
in surina (tudi srbski) iz madž. szűr, szűrdolmány ein grobes
Bauernkleid, od koder je tudi hrvaška in sokolska surka.

Sklóp, sklópa, s. m., der Kutschenkasten (Tržič). — Podstava
klep claudere; nsl. sklenoti wolben, sklopiti conjungere, čak.
sklop je articulus (Nemanić I. 15); prim. Et. Wtb. 118:
klepa-.

Skleníti, sklénem, v. pf., evfemizem za umreti: ko je sklenila
= umrla (Št. Lenart pri Ljubljani).

Skóroma, adv., izgovarja se skúrama: skoroma je izdrl zob,
mitsammt der Wurzel (Polica). — Skrčeno iz skórenoma:
s korenom.

Skôtniti se, -nem se, v. pf.: kadar se solza v očesnem kotu
nabere in čez trepalnice udere, pravijo: solza se je skôt-
nila (vzhodni Slovenci). Murko pozna skôtniti einen weit
hinwerfen, skotniti se geboren werden = skotíti se. — Naša
beseda spada v Et. Wtb. 135: kota: kotati rollen, prekot-
noti umwälzen. Dvojim, da je treba izraze: nsl. kotiti Junge
werfen, kot die Brut; p. kocić się, wykot das Ausbrüten, mr.
obkôt Zeit des Lämmerwerfens itd. (Et. Wtb. 135: kotů 2)
vzporejati z izrazi za mačko kotvka itd. Že pomen ‚Junge
werfen‘ in ‚brüten‘ nas sili, spravljati jih v zvezo s kotati
rollen, wälzen, hinwerfen; zlasti ni pozabiti, da tudi slov.
valiti wälzen in brüten, po nekih krajih pomenja celó
Junge werfen: mačka je izvalila pet mačét, kakor tudi:
kokoš je izvalila dvajset piščét (po Krasu).

Skŕn, -a, -o, adj., angebrütet, fast schon ausgebrütet: streže mu,
ko skrnemu jajcu (Tržič). — Namesto skvrnon od skvrtna
(Et Wtb. 305); torej bemakeltes, nicht makelloses Ei.

Slípovka, -e, s. f., rastlina Galium aparine (Polica). — Nejasna
beseda.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 43

**Slôves**: brez mene je šla iz hiše, brez mojih slôves, t. j. brez mojega dovolíla (Tolminsko); prim pri Megiserju s slovesom cum venia. Sloves je torej gen. plur., kakor kaže atribut ‚mojih‘. Prim. besedo sloves v mojem spisu ‚Iz besednega zaklada narodovega‘ (Letopis 1892. 36).

**Smogotáti**, -am, v. ipf., željno jesti, gierig essen, n. pr. grozdje (Suhor). — Besedo bo pač ločiti od stsl. smokv, s. smok
Zukost itd. (kar bo tuja beseda) ter jo rajši primerjati
nsl. emokati mluskati schmatzen im Essen und Trinken,
p. smoktać mit der Zunge klatschen, mr. vysmoktaty aus-
saugen, vr. smaktatv aussaugen, smokotatv aussaugen, aus-
schälen; tvorbe onomatopoetičnega izvira. C in s se večkrat
menjata, prim. mojo opomnjo v Archivu XIV. 542.

**Smrdélek**, -lka, s. m., (zapisano smerdelik) divji oreh, Rhamnus alpina; s kuhanim ličjem njegovim se mažejo garje ali svrab (Gora). — Podobna imena ima več rastlin: smrde-
lka Anthemis cotula, Hunds chamille, Letopis 1882/83 298;
smrděla, smrdelja isto pri Šulku; smrdelíka in smrdéka Rham-
nus alpina, a prvo tudi Pistacia terebinthus, Letopis
1879. 128.

**Smŕklja** -e, s. f. (izg. smŕkla), smrkavec, Rotzbube, Rotzkerl (Polica). Morda je prav pisati smrkulja; prim. nosulja Grossnase.

**Smúta**, -e, s. f., neumen, bedast človek (Suhor). — To bo na-
mesto zmóta Verirrung; s. smuta Schneewetter; smutiti ver-
wirren, trüben.

**Sôpot**, -a, s. m.: šum voda, slap: od robov se vidi naravnost
doli v sopot (izg. sôpšt); v Sópšttnici, ob potoku Bači, kjer
se steka več vodá v strmem padu in je struga stisnjena
(Tolminsko). Že Erjavec ima v Letopisu 1880. 189 to
besedo v obliki sopót, sopôta slap. Wasserfall, in Levstik
tam prav primerja stsl. sopotv Kanal, r. sopot das Sausen.
Beseda je narejena od podstave sop s sufiksom otv: sopsti
schnauben. V srbščini je sôpót ime nekih izvirkov, tako
med drugim: sprema Risnu više mora pećina iz koje
kašto, osobito u proljeće u jedan put udari silna voda,
da bi čovjek rekao, sav će svijet potopiti; dalje: više
Požarevca brdo, izpod kojega takogje ima izvora, Karad-
žić s. v.

**Spánjščica**, -e, s. f., svedrèc, der Frühlingsenzian, Gentiana verna (Présèka pri Ljubljani).

**Spêči** se, spêčem, v. pf., opeči se, sich schneiden, übel ankom-
men, unglücklich sein in etwas, nicht reussieren (Tržič in
drugod).

**Spódnjak**, -a, s. m., spodnji hlod pri tiskalnici (preši). V Dolini
pri Trstu. — Podstava spodnji der untere.

44 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Sprédnjik, -a, s. m., der Vorderwald, sprednji gozd (Polica). — Prim. besedo zúdnjik.

Sŕčen, -čna, -o, adj., echt, leiblich: ona je prav srčna mati, prav
prava mati, die echte, leibliche Mutter (Kontôvel pri
Trstu). To je: mati po srcu, nasprotno pisana mati mačeha,
ki otroke prve žene pisano gleda.

Srěsti, srědem, v. pf., srečati, begegnen: sredel ga je, er begeg-
nete ihm; sredli smo ga (Tolminsko). Miklošič ima v Vergl.
Gr. II. 163 iz ziljske doline sredel: sredla ga je hudoba. —
Sts svrêsti, svrěšta. D je v našem prezentu in participu iz
t postal tako, kakor v cvedem, pledem, cvedla, pledla (cvetem,
pletem, cvela, plela); primerjaj o tem mojo opomnjo v
Ljublj. Zvonu IX. (1889) 295: umêden.

Stáriji, -a, -e, adj. Kajkavci rabijo to besedo v pomenu ‚imajoč oblast‘: ‚Ti si medžu nami najstariji‘, t. j. imaš oblast; a to še ne zahteva, da bi kedó bil tudi po letih najstarejši. Kèc (svinja, das Ass in den Karten; Pleteršnik ima po Cigaletu kec v pomenu ‚Skis‘) je stariji nego desetica‘ t. j. kec v igri pobije desetico, ker ima večo oblast (Kočevar). — Primeri enako rabo v srbščini: moji stariji, die Aeltern, Vorgesetzten, magister, Karadžić.

Starinja, -e, s. f., das Alter: žlahta po starinji, stara žlahta,
daljna žlahta, entfernte Verwandtschaft (Očisla pri Hrpeljah).
— Miklošič piše v Vergl. Gr. II. 143: „ynja bildet aus adj.
abstracta: draginja, pustinja, svetinja locus sanctus, res
sancta, Ablasspfennig, blaginja bonitas, salus.“

Stêči se, stěčem, v. pf., sich versammeln: ‚počakajmo, da se
ljudje stečejo, stekó‘ = zberó (Tolmin); ‚stekli smo se
skup‘ wir sind zusammengekommen (Osep pri Trstu).
Prim. lat. concurrere, concursus, der Zusammenlauf.

Steničjak, -a, s. m., rastlina Rhinanthus sp. (Polica). — Pod-
stava steničij od stenica, kar je preloženo iz svn. wantlûs
die Wanze: die Wandlaus.

Stopícati, -am, v. ipf., trippeln, male stopinje delati (Polica). Ne vem, ali se rabi tudi dovršnik *stopicniti, einen kleinen Schritt thun. — Tvorba je zanimiva zastran sufiksa, ker imamo le malo enakih: z ic se zmanjšuje le malo glagolov: bodicniti, bodicati; bolj navaden je sufiks ka: stopkati, držkati i. t. d.

Stráh božji, čuda, temà, kakor listja in trave, eine ungeheure
Menge: tam je bilo strah božji komárjev, bolh (Kočevar).

Strášnica, -e, s. f., rastlina Scabiosa arvensis, grintovec; rabi se proti strahu, ako se človek ž njo pokadi (Gorje). Tako se imenujejo tudi neke druge rastline: Poterium sanguisorba, Cynanchum vincetoxicum, Asperula (Šulek, Letopis 1882, 83.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 45

289). Priobčeni Poženčanov zapisek nam razjasni, zakaj se te rastline takó imenujejo.

Strn, -i, s. f., ‚ob strni‘ = ob prvi košnji; ‚ob otavi‘ pa = ob drugi košnji. — Strn je v novi slovenščini ‚Wintergetreide‘, a ta se praviloma žanje ob enem s senom.

Strupénski, adv., neizrečeno, zeló: strupenski hudoben je, er ist schrecklich boshaft, springgiftig boshaft (Polica). — Tvorba, kakor neusmiljenski, sakramenski i. t. d.

Svetár, ja, s. m., svetnik, Heiliger: ti si tak svetar, ko vuk mesar (Kozjak nad Mariborom).

Svetinja, -e, s. f., prikazen ob mraku v podobi goreče metle, nizko pri tléh, bržkone vešča, das Irrlicht. Poličane pravijo: „Svetinja gre mater božjo obiskovat v Dédenj dol“. Med Polico (pri Višnji gori) proti Dednjemu dolu je močvirje. Po Krasu pravijo, da letajo zvečer svzčinz okrog. — Murko pozna svetinja, die Reliquie, die Heilige; v obéh teh pomenih je beseda znana tudi v goriških gorah, prim. v narodni pesmi ‚svetinja svete Barbare‘, ‚die Heilige St. Barbara‘.

Šároglje, šáraglje, -elj, s. f. pl., priprava na vozu, s katerim se zapira zadnji oddelek hrvaškega voza; navadno se v šaragljah hrani senó, ki se vozi seboj (Kajkavci). — Madžarski saroglya, saraglya der Schragen. Miklošič izvaja v spisu „Die slavischen Elemente im Magyarischen“ to besedo iz slovanščine. A dvojiti je, da bi to bilo prav. Pomisliti moramo namreč, da imamo v poljščini szaragi, szeregi, mr. šereglja (na Ogrskem!), rum. šireglv, s. (pri Miklošiču ne omenjeno) šáraglje Schragen (u Srijemu, Karadžić) in nsl. (zgoraj omenjene) šároglje, šáraglje. Začetni šar, šer (zlasti pa šar, kjer je a vstavljen po madž. vokalni harmoniji v odpravo dveh začetnih konsonantov), ki ga nahajamo v vseh omenjenih slovanskih jezikih za nemški šr, kaže ravno po ti skladnosti jezikov, da ga morajo imeti vsi iz enega vira, ki more biti samó in edino madžarščina. Opozarjam na to, da G. Korbut v svojem spisu „Wyrazy niemeckie w języku polskim“ (Prace filologiczne IV. 450) navaja za šar iz nemškega schr samó našo besedo szaragi, ki se pa staropoljski glasi tudi šragi in sicer poljski tudi stragan. Početek besede v navedenih oblikah torej očito govori za madžarščino; sufiks lja tudi ne more govoriti za slovanski izvir, ker je lya v madžarščini zeló navaden sufiks; tudi ga je lahko madžarščina sama prenesla na besedo od drugih slovanskih besed na lya, katerih ima precej. Po tem takem je Matzenauer prav storil, da je v delu Cizí slova s. šaraglje, poleg katerega omenja še slovaške besede šarakle, proglasil za tujko iz madžarščine (318).

46 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Ščánci, -ev, s. m. pl., pusti, nepristriženi, mršavi lasje: kako ti ščanci lezejo v obraz, wie dir die wirren Haarbüschel ins Gesicht drängen (Polica). — Temna beseda.

Ščeketáti, -ám, v. ipf.: kotorna (Perdix saxatilis) ščeketá (Tolminsko). Od ščeket, kar je v zvezi z r. ščekotatb schwatzen, schnattern, trillern, schlagen (Nachtigall), schreien (Elster), č. štěk das Gebelle, Schluchzen, die Schlucke, štěkot das Gebelle, štěkotám zuby mit den Zähnen klappern, štěkula Zänker, prim. tudi Et. Wtb. 342: šteka.

Šěškati, šěškam, v. ipf., Geräusch machen, lispeln (Suhor). — Srbski šuškati Geräusch machen, schwätzen, lispeln, sich zu thun machen šuštati, šušnuti rauschen; čak. šuška, šuškarica mulier garrula (Nemanić II. 21. 51); ,ča to šuška, ča to gre?' (Hrv. nar. pj. iz Istre II. 34); r. šušukatb flüstern, zischeln. Gotovo je, da je tudi belokranjski izraz iz šuškati, ker u se tam izgovarja včasi skoraj kakor v, za katerega piše moj svedok è. Primeriti je še slov. šešljáti, šešljám tiho govoriti; ločiti pa je našo besedo od šeškati prügeln, našeškati, kar je nastalo iz sěčkati, diminutiva za sěkati; prim. nasekati koga.

Šíja, -e, s. f., strjena koža na vratu volov, kjer jih jarem guli (Suhor). V Kotu nad Koboridom je šija še znano v po menu Nacken.

Šíška, -e, s. f., der Zapfen bei der Presse (Dolina pri Trstu). Prim. besedo šiška v Letopisu 1880. 193.

Šklédnik, -a, s. m., priprava, kjer se sklede spravljajo; v ta namen so dilje skupaj zbite (Suhor). Glej besede sklednik v Letopisu 1892 35. Besedo šklédnik omenjam zastran š za s.

Šklémfa, -e, s. f., ničvredna reč, potrta ura; psovka (Suhor). — Iz klemfa (š je pritaknen kakor v s. škrljetka za krljetka), s čemur je v sorodu klampa ein ungeschickt gehender Mensch, klámpast neroden, klampati, klempati taumelnd einhergehen (Pleteršnik).

Škraljúpec, -pca, s. m., skrljub na prigretem mleku, der Rahm (Suhor). Ta beseda ima razne oblike: skorup, skrlup, skrljub, škralub; skralup trda koža na razsušeni zemlji, da reží (na Polici, v Laščah, Letopis 1880. 187), škraljup trda skorja na zemlji, kadar zmrzuje („Dom in Svet“ VI. 431). — Prim. Et. Wtb. 302: skorlupa.

Škrbolák, -a, s. m., odbit lončen polič, vrsta majolike (Suhor). Glej zgoraj besede črbolák. — Od škrba? Nejasna beseda.

Škrlják, -a, s. m., klobuk; mlada mora ob ženitovanju imeti škrljak na glavi, da je potem možu pokorna (Suhor). — Besedo poznajo tudi Kajkavci: škriljak petasus, galerus (Habdelič), škrljak caleptra, pileus, petasus (Belostenec);

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 47

Jambrešič pa ima pod petasus: širok škrljak, za sencu klobuk, pod galerus: škriljak ein Huet, in pa v slov.-latinskem delu: škriljak petasus, galerus. Pod škril, škrilj v spisu „Die Fremdwörter in den slavischen Sprachen“ (Denkschriften der kais. Akad. der Wissenschaften, phil.-hist. Cl., XV. 129) piše Miklošič: „Auch kroat. krljak pileus hung. neben škrłjak mag hieher gehören“ t. j. k stvn. scelh, scelah obliquus, nsl. škril die Schräge. Karadžić ne pozná ni škrljak ni krljak; Čakavci poznajo krlják pilleus (Nemanić II. 43).

**Šlátati** *se, -am, v. pf., začeli so se šlatati, v prenesenem zmislu*: začeli so se tepsti (Sv. Križ pri Nabrežini). Hud oksimôron, če pomislimo, da šlatati pomeni bolj tipati v poltnem oziru.

**Šmárnica, -e, s. f., das Einblatt, Parnassia palustris (Polica).**

**Strangovíla, -e, s. f., velik, neroden človek; psovka (Suhor).** — Temna beseda; morda je beseda s prva zaznamovala samo kak dolg predmet, prim. furl. *strangulín* manovella, leva, grossa stanga di ferro, che si caccia sotto alle cose pesanti per sollevarle, Pirona 415: trž.-ital. *stranga arganello, barriera, Kosovitz 40.*

**Tájnik, -a, s. m., svečnjak der Leuchter (Zagreb).** — Od *tajati*, ker se sveča v njem taja?

**Téčen, -čna, -čno, adj., üppig, fett:** tečen travnik, eine fette Wiese (Kočevar). — Nsl. je *tečen* schmackhaft, gedeihlich.

**Tékut, -a, s. m., kokošja uš, Hühnerlaus, Menopon pallidum (Suhor).** Besedo sicer poznajo slovenski slovarji (Gutsmann, Murko, Janežič, Cigale); Jarnik 111 naglaša tekút, Kek 113 jo ima v obliki tekuta Hühnerlaus. Srbski tèkut, čak. tèkut pediculus volatilium, Nemanić I. 30. Podstava tek currere.

**Teléčak, -a, s. m., der Tornister (Suhor).** Na Krasu in krog Gorice pravijo naravnost tele: boš mogel (moral) nositi tri leta tele du wirst drei Jahre bei Militär dienen müssen. — Srbski telečak Ranzen, Tornister, ker je iz teléče kože.

**Teléngati, -am, v. ipf., omahovati, potoglavo ali nerodno hoditi (Polica).** — Pač od telega Schubkarren, čegar koló navadno telenga; nsl. tudi toliga, taliga; telege Ochsenjoch, Joch bei Rindern, Janežič; stsl. telêga, b. (pri Verkoviču) talingar iz turškega: talika, talěka, prim. Türkisch II. 67, N. II. 46.

**Têreh, těrha, s. m., punkelj, cula, malha, der Ranzen, das Bündel (Suhor).** Kajkavci poznajo trh die Last; obtršiti caricare. Beseda bo madžarska: terek, terh Last, Bürde, Ladung, Fracht. Slovaški těrha, mr. tyrch, tyrchaty (na Ogrskem!), rum. terhát govoré za tó, da je beseda v slovenščini tujka. Miklošič uči v razpravi o slovanskih elementih v madžarščini pod besedo trh (št. 867) nasprotno.

48 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Tiščáti, -im, v. ipf., 1.) za kom, sich Jemandem aufdrängen: tišči za dekletom (Polica); 2.) v kaj: njegova njiva tišči v moje posestvo, dringt ein, reicht in meinen Besitz hinein (Tomišelj pri Igu).

Tódliž, adv., ravno tod, gerade auf diesem Wege (Tolminska okolica). — Iz *tadě-lě-že(?); že bi se bil ohranil kot ž. prim uže. Mogoče pak je, da stoji liž samó namesto viš iz vidiš tód-viš; ta viš bi imel potem svojo paralelo v le iz glej: ta-le i. t. d. Primeri pak tudi zgoraj listo.

Tódor, túdor, -ja, s. m., neroden človek; tudi psovka takemu človeku (Suhor). — Temna beseda.

Tónček, -ča, s. m., mračnica, die Kugelblume, Globularia (Polica). — V besedi tiči pač ital. tondo die Kugel.

Tráhtar, -ja, s. m., der Trichter (Suhor). Po Krasu: prostor v hlevu, kjer se senó meče s hleva; pod trahtarjem je navadno še mal prostor za kako tele. — Bav. Trachter, Trächter der Trichter, Schmeller-Frommann I. 645; tir. trachter Trichter; svn. trachter, stvn. trahtāri, Schöpf 749.

Trák, -a, s. m., der Streif, Strich, die Strecke; le trak proti Proseku je za točo malo nevaren (Šmarje nad Koprom).

Tŕček, -ča, s. m., ein knorriges Scheit Holz, das sich nicht weiter spalten lässt (Kočevar); majhen, čokat človek. — Težavna beseda; prim. nsl. trkelj okrogel kos debla v polenovi dolgosti: deblo je dalo osem trkljev; na Dolenjskem rkèlj in krcèlj hlod, posebno smrekov, ki se daje na žago (Letopis 1882/83. 258); trkelj Schlägel, Stock, Bengel, Jarnik 196; trkel Klotz, Schlägel, Janežič; trkel Schlägel, Murko; trkèlj, rekèlj panj, štor, Klotz, Kek. Od slov. trkèlj je pač ločiti s. trklja Pflock (kol) pritka, motka, što se udara u kućicu graha pričanika, te grah uza nju pušta vriježe; trkljati (u Hrv.) pflöcken, pfählen, Karadžić 749. Miklošič piše o ti s. besedi v Vergl. Gr. II. 106: „trklja paxillus steht für taklja, w. tük“ Tudi r. tërka Reibeisen, p. tarka ne bo spravljati v zvezo s trkelj, kar skuša Levstik v Letopisu 1882/83. 258. Primerjati bi se dalo tir. tàrken, tàrgk'ln ärmlich, klein im Wuchse bleiben; tàrgk kleines Vieh, das nicht wachsen will, Schöpf 737; ital. tarchiato stark untersetzt. Tudi turčati, turčljati zur Osterzeit Eier schlagen (ein Spiel), turčanje das Eierschlagen, Jarnik 196, ne bo slovenski. Koroška nemščina pozná turtsch: 1.) Zusammenstoss von zwei Gegenständen, wovon gewöhnlich der eine bricht; 2.) Dickkopf, Dichtschädel, hartnäckiger Mensch; turtsch'n zusammenstossen, das Spiel mit den Ostereiern, was man in Oesterreich airpecken nennt; anturtsch'n anstossen an einen harten Körper, besonders mit dem Kopfe, zàmmeturtsch'n zusam-

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 49

menstossen, zusammenschlagen, so dass ein Theil bricht; *turtschar* ein einmaliges Stossen 78. Tudi Tirolci poznajo besedo: *turtschen* (Pust.) Knabenspiel, wobei man zwei Oster-eier auf einander schlägt (heken, guffen), Schöpf 777. Na omenjenem mestu primerja Lexer švabski, henneb. *dutzen* in šv. *tütschen*; a tudi nemški izrazi bodo tuji, iz romanščine: prim. pijem. *truchè*, kom. npr. *trucá*, lad. *trukiar* stampfen, stossen (Diez I. sub *trucco*); furl. *trucà* urtare, spingere in contro con impeto e violenza; = *truceiare* urtare colla propria la palla dell' avversario nel giuoco del pallamaglio; = *trucchiare* urtare due cose l'una contro l'altra, Pirona 449. Prim. nsl. *trčiti*, *trkati*, Et. Wtb. 354: terk-1. V *turčati* govori *u* pred *v* proti temu, da bi beseda bila slovenska; iz *trčiti* pa bi bilo v nemščini nastalo *tertschen*, *tütschen*, nikedar ne pa *turtschen*; Krka Gurk je neslovensko ime.

**Trdína, -e, s. f., truskavec, der Vogelknöterich, das Knotgras,** Polygonum aviculare (Polica). Gl. tudi besede žabja solata.

**Trdozímec, -mca, s. m.:** Sv. Pav in sv. Neža sta trdozimca; od dneva sv. Pavla puščavnika (10. januvarja) do dneva sv. Neže (21. januvarja) je navadno najhujša, trda zima. V Polici, kjer tudi pravijo: O sv. Pavlu se zima lomi. Podobno tvorbo poznajo tudi Čakavci: *sredožimac* qui est media hieme: antònja i boštijànja su sredožimci, Nemanić I. 53.

**Trébljenka, -e, s. f., sad, ki pade pred časom z drevesa (Polica).** — Prim. Murko 677: „*trebiti* se sich reinigen, von dem Nutzlosen befreit werden, z. B. jabelka se trébijo die schlechten, d. i. die zum Ansetzen der Frucht nicht geeigneten Blüthen oder später die kleineren, d. i. die zum Reifwerden nicht tauglichen Früchte fallen von Apfelbäumen ab, die Aepfel reinigen sich.“

**Tréti, tárem, v. ipf., dreti, dréviti se:** ljudje so trli, videti ga, ne: so se trli (Polica). Menda tudi na Štajerskem.

**Trn** rumêni, rumênega trna, s. m., Cystinus prostratus (Polica).

**Tróla, -e, s. f., psovka** nerodni in nekoliko bedasti ženski (Kočevar). Tir. *trolle, trulle* unbehilfliches, plumpes Weib; der, die *trûl* stammelnde, blödsinnige Person, Schöpf 758; kor.-n. *troale* dumme, ungeschickte Person 72; *tràlle* plumpe, dumme Person, *tràll'n* schwer auftreten, polternd umhergehen, *trallar* der plump, mit Holzschuhen einhergeht, hd. *trollen* 66.

**Trpoglávka, -e, s. f., črni taloh,** Helleborus niger (Polica). — Prvi del te zloženke spada k adj. *trpek*: bitter, herb (Et. Wtb. 355: terp-1.). Pridevniki na vko, vko izgubljajo navadno ta sufiks, če se zlagajo nadalje.

4

50 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Tŕta, -e, s. f., der Schraubengang bei der Oelpresse, zavoj pri tiskalnici za olje, navadno narejen iz oskoruševine (Lor-bus domestica). Tako v Dolini pri Trstu; po Krasu na-vadno delajo ta zavoj iz gabrovine. — Ta beseda je iz laščine, kakor tudi trta v pomenu Wiede, Flechtreis, od koder se je potem razvila vinska trta die Weinrebe. Tta Weinrebe poznajo namreč samó Slovenci; pri Čakavcih je trta samó, vimen' (Nemanić II. 21), a trtòr, trtina clematis vitalba (id. I. 9, II. 33); za, vitis' rabijo Čakavci lòza (id. II. 19, odkoder je lozunìka uva silvestris II. 59) in trs (id. I. 9; trsje vinea II. 5). Miklošič je s svojo opomnjo v Et. Wtb. 355: „Urform terta problematisch“ zopet pokazal, kakó oprezen jezikoslovec je bil. Besedo imamo namreč iz furl., kjer slove tuàrte, tuartie (iz lat. torta das Gedrehte) ter pomeni isto, kar v slovenščini, namreč: ritorta, ritor-tola vermena verde, la quale attorcigliata serve per legame di fastelli e di cose simili; stròpe, vermena di salcio o d'altro albero, la quale attorcigliata serve per legame di fascine, di covoni e simili, Pirona 450, 419. Italijanski ritorta, ritortola pomeni Weidenband, torto gedreht, gewun-den. Tudi zavoj pri tiskalnici je zavit, zató vstreza ozna-menilo trta. Od trta Wiede do trta = vinska trta je le korak. Prim. lat. vitis z avest. vaetiš Weidenzweig, gr. Fì-têz Weide staroirski feith, 'Sehne', stvn. wīda Weide, stIsl. viti res torta in modum funis, lit. vjti, stsl. viti winden, drehen (Brugmann, Grundriss der Vergl. Gr. II. 278, 1143), ali pa tudi n. Rebe Ranke, Schlingschössling (Kluge s. v). Da je tudi beseda trs tujka, skušal sem dokazati v Archivu XII. 472 ns. Na vzhodu (in samó na vzhodu) imenujejo Slovenci vinsko trto tudi čokot (prim. B. Raić: Loza, čokot, trs v Archivu I. 620 ns.), a o za č nam svedoči, da je tudi ta beseda tujka. — Na Livku govoré: trto držati komu Jeman-dem die Stange halten.

Trzúkati, -am, v. ipf., knarren; vrata trzukajo (Suhor). Drugod govoré: 1.) krčati (pr. L Pintar v Ljublj. Zvonu XIII. 374, Et. Wtb. 140: krik-6) kúrk, kjer bi bilo dostaviti gs. krčeć, krkuć knarren [wie die Thüre]); 2.) vráziti (v Tržiču), kar se sklada s češkim vrz das Knarren der Thüre, vrzadlo Knarrzeug, vrzám, vrznu knarre, knirre, zwitschere; vrzám se, die Thüre oft auf und zumachen, vrázdim, vrázdim se, vrzoukám bei der Thüre viel aus und eingehen. S češkim vrzoukati prim slov. vrzukati oft auf und zumachen (Et. Wtb. 386: verz-1.). Tudi trzukati kaže isto tvorbo, najbrž od kor. trg, trza: s. trzati zucken, reissen.

Ubíti, -jem, v. pf., versäumen: nekaj se s tem ubije, nekaj pa s pijačo (Polica). — Primeri nemško reklo: die Zeit todt-

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 51

schlagen; s stsl. ubyti, ubądą; nsl. ubitek primankljaj, Deficit ni beseda v zvezi.

**Ubrísati** se, ubrišem, v. pf., učistiti se, sich reinigen: nebo se je ubrisalo t. j. se je zjasnilo (Polica). O vinu v pomenu ,sich klären' je beseda znana tudi drugim Slovencem (Cigale, po Krasu, na Dolenjskem).

**Učúhniti**, -nem, v. pf., vzpuhteti: voda učúhne t. j. po ohlaje-
vanju se je nekaj izgubi (Polica). — Prim. čúhati blasen:
čuhati se hladiti se (po Tolminskem). Letopis 1892. 10.

Udárjen, -a, -o, part., prismojen, zabit: malo je udarjen, er rap-
pelt ein wenig (Polica).

Uhitéti, -im, v. pf.: erfassen, erwischen: drevo ga je uhitelo in zmastílo (Tolminsko). — Od hitěti eilen: torej uhitéti prav za prav ,ereilen'. Glagolska vrsta govori proti vzporejanju stsl. hytiti rapere i. t. d. (prim. Et. Wtb. 93: chůt-).

Uhljást, -ústa -o, adj., flatterhaft; uhljást je, er ist ein Flatter-
geist (Polica). — Od uhlja (vihla) Ohrläppchen, Ohrwäsch-
lein; uhelj, uhlja Ohrmuschel (Murko); prim. reklo: ima
jih za ušesom, ist ein Pfiffikus; Metelko pozna samoůh
eigensinnig.

Umánjkati, -am, v. pf., izginiti, spurlos verschwinden (Jelovica pri Podgorju): umanjkal je = zmanjkalo ga je, die Nacht hat ihn genommen; na Krasu je umanjkati to, kar ,skujati se, besedo snesti': v ponedeljek in torek je lepo delal, v sredo pa je že umanjkal; kedor umánjka, ne dobi ni krajcarja.

Uméti, umánem, v. pf.: delaj in hitro se ti čas umane, mit Arbeit wird dir die Zeit bald vergehen (Polica). — Koren men (Et Wtb. 188: men-2.)

Umréti. Po Tolminskem se sprega ta glagol: wmrèjem, wmrèješ
i. t. d. To je ist umégjem; g̃ prehaja v nekih slučajih v rò,
rê. Primeri na Cerkljanskem wtrèjzen fest: utrjen, trèjnk
trnek die Angel, grèjš grši; ta prèj prvi; zastran g̃ = rò
prim. J. Baudouin de Courtenay, Der Dialect von Cirkno
(Archiv VII. 584; § 72.).

Uprédem: pričo da uprědem, če ni to res: ich möge sofort zu Grunde gehen, wenn das nicht wahr ist (Tržič); kako se glasi infinitiv, ne vem, a težko je beseda od upresti, mariveč bo od *u prě-idem*: vergehen.

Úrbati, -am, v. pf., peinigen: to babo da mesec noč in dan urba! Tebe da mora urba! (Tržič). — Temna beseda, najbrž iz nemščine.

Usnúbiti, -im, v. pf., erheirathen: ženil se je drugič, usnubil pa ni nič = priženil ni nič (Bača na Idriji).

Ustrójiti, -im, einrichten: ta cesta je dobro ustrojena, die An-
lage und der Bau dieser Strasse sind gut (Tolminsko).

4*

52 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Vardíriti, -im, v. ipf., komu streči, Jemanden durch längere Zeit bedienen, ihn pflegen: Gospodinja nevoljna reče: Kaj misliš, da te bom zmirom vardirila (Suhor). Tudi starejši pisatelji poznajo to besedo v nekoliko drugačni obliki. Iz Rogerija sem zabeležil: 2. 390: obsojen je bil h le tè štrafengi, de ta zemla, aku si lih vrdéval inu okopával bode le tò, ta véner bode njemu koprive, osad, trnje dajála; 2. 157: pèrpelal ni g. bug Klare k Francisku, de bi njemu bila pomagala tu polé, te grunte, te vrte okopávat inu vrdécat. Murko: vrdévati, verdéti, vardévati, vardéti, vardénem, vardéjem probieren, versuchen, gewohnt sein, pflegen; Janežič-Hubad: vardejati (dénem, dèm), vardéti (vardém) kosten, schmecken, pflegen (das Vieh), vardéva, varderanje Pflege; tudi ogrski Slovenci poznajo besedo: vsa vardejvajte, to dobro obdržte, prüfet alles, das Gute behaltet, Küzmič; vardejvanje die Probe, Prüfung, Küzmič; vardéjvali so deco (= izpraševali), Zobrisani Slovén med Můrov in Rabov 18. — Beseda je tuja in se je naslonila na oblike glagolov deti, dejati, devati, a d v varderati spada h korenu vard; vzprejeli smo jo iz romanščine: ben. vardà guardare, sguardare, riguardare, aver cura; vardar per sutil, metafisicare, sofisticare; no la vardar tanto per sutil; chi guarda ogni penna non fa mai letto; vardite prima e po parla. guardati a piedi, esamina prima te stesso avanti che biasimi alcuno; vardè el fatto vostro, riflettete e determinatevi giusta l'interesse a piacimento vostro, Boerio 779. Furl. uardà. Romanska beseda je iz nemščine (Kluge, s. Wart), kjer v bavarščini warten še pomeni: schauen, Acht geben, Acht haben; eines Dinges warten, Einem warten und dienen, Schmeller-Frommann II. 1005. — Tudi če Slovenec komu žuga ali preti: Le počakaj, te že ujamem! je to le napak poslovenil, zamenivši, warten — čakati' in, warten — paziti': Le počakaj je = le pazi! Wart! ich erwisch dich schon, sei auf deiner Huth, garde-toi, prends garde, guardati.

Vék, veká, s. m.: ta človek nima nič výká, dieser Mensch hat gar keine Kraft (Suhor). Prim. Et. Wtb. 388: věků, kjer najdeš iz nove slovenščine več primerov.

Verížiti, -im, v. ipf., 1) herumschwärmen: celo noč so fantje okoli verižili, nemir delali. 2) Težko mu gré, veriži po svetu: er schleppt sich fort (Polica). — Nejasna beseda; iz vrvěti, vrvež ali veriga?

Véren, -rna, -o, adj., muthig: le vérni bodimo in ne udajmo se: nur Muth! (Polica). — Slov. véren je sicer samó, gläubig'.

Vésla, -e, s. f., neko žensko bitje. „Ljudje okoli Gorice vedó od nekih stvarí, katerim vesle pravijo. Mislijo si od njih, da

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 53

so kobile, ki ob jednajstih do polnoči brano vlačijo. Gredó
pa ravno tako hitro in še hitrejše od vetra, in njih brana
iskre kuje, da se že od daleč vidi, kadar gredó. Ni jim
mogoče uiti, in kogar povozijo, vsega tako pokvečijo, da
žive dni ni več za nič“ (Pegan). — Drugod pravijo tem
bitjem vesne, o kateri besedi misli Levstik, da je iz *vestna
od ved, wissen: die (mehr als andere Menschen wissende),
od koder je tudi vedomec in vešča, Letopis 1882/83. 334,
kjer priobčuje Erjavec o njih nekaj črtic, katerim bi bilo
iz Ročinja dostaviti še to-le: „Vesne prebivajo le po visocih
gorah, vrh kterih imajo grozno lepe palače. Tam gori se
pomenkvajo, kako in kaj bo to leto, kaka letina bo, kdo
bo umrl, in še mnogo druzih reči. Če se človek, ki je
tisti hip rojen, gori splazi, zve lahko vse, kaj se bo to
leto zgodilo, ali gorjé mu, če ga zasačijo. Okrog in okrog
teh palač je velik krog, izmed kterega med letom ne smejo,
razun meseca februarja; tega meseca pa, kteremu tudi
zató vesnar pravijo, pridejo v dole in (da) se vozijo vsak
večer od 11. do 12. ure na nizkih lesenih vozičih tik poti. Ker
so pa kola s cela, škripljejo njih vozovi. Ali ne sliši jih
vsak, ampak le tisti, komur je to prirojeno. Gorjé pa
tistemu, kogar povozijo, on umrje čez leto in dan. Zato
so nevarne posebno pijancem, ki se po poteh zapletajo,
ker lehko pod njih voz pridejo. — Šel jih je bil enkrat
eden v goro poslušat. Po vsih šterih se priplazi tiho blizu
njih tako, da skrive je vse čul. Ali vgledale so ga bile,
ker je pokonci vstal. Zato se zakadijo s tako silo nadnj,
da bi ga bile koj pomikastile, ko bi jim ne bil ušel. Se-
mléle bi ga bile ko malin moko. Toda bil je k sreči že iz
njih kroga tako, da niso smele za njim. Le vpile so:
Srečen si, ki si nam ušel! Vedel se je potlej tisto leto
prav zadržati.“ (Pegan).

Véternik, -a, s. m.: „To je tak človek, ki se ob takim časi rodi. Če veter potegne, ga pod zemljo po jamah, spodmelih in breznih prenaša. Pa so tudi nektere jame, iz kterih bi ga več nazaj ne blo“ (Gora). Veternik je tudi slovenski priimek.

Vezováti, vezújem, v. ipf., god praznovati, godovati, godov biti (Suhor). Obče znano je vezilo Geschenk für den Namens- tag: gospodinja peče vezilo za strica (Suhor). Cigale pozna pod Angebinde: podarilo za god, Geschenk zum Namens- tag vezilo, nach M.(urko) godovno, opasilo“ Gorenji Srbi imajo wjazanje Eingebinde (für den Täufling), Pfuhl; An- gebinde je č. vázané, vazaničko, p. podarunek na urodziny, wiązanie, wiązarek, podarunek na wiązanie, kołeda, węzel (Mrongovius). Kakor vidimo, je beseda omejena na Slovane,

54 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I

ki imajo več dotike z Nemci in gotovo je, da bo beseda po nemščini prikrojena; prim. že omenjeni *Angebinde*, Geschenk, womit man Jemanden anbindet, namentlich zum Geburts-, Namenstage, Sanders; bav. das *Bindband* das Angebinde, Geschenk, Schmeller - Frommann I. 246; tir.: „anbinden: ,diesen tag hat mich meiner hausfrawen dochter mit einem schönen crantz angebunden‘; davon nhd. das Angebinde, dial. *bindbänd* Geschenk, Praesent; *einbinden*, v., vom Pathengeschenk, das dem Täufling oder Firmling in die Windeln oder Firmbinde gesteckt wird; zur Pflicht machen“, Schöpf 41. Kor.-n.: „einen *pint’n* ihm zu seinem Namenstage Glück wünschen, was gewöhnlich mit einem *pintpände* (Geschenk) begleitet ist. Vgl. Grimm’s Abhandlung über Schenken und Geben, und Wb. II. 32, I. 295,“ 27. Po Trstenjakovem poročilu (Slov. Glasnik VIII (1862) 269, 270, 271) zgrabijo na Štajerskem mlatiči godovega človeka, zvežejo ga s povreslom in govoré: „Danes je god tvoj, zato te vežemo s slamnatim povreslom, in tebe prvlje ne odvežemo, da nam ne plačaš mastne pečenke in črlenega vina“.

**Víden, -dna, -o, adj., ansehnlich:** to sadje ni vidno, no je dobro dieses Obst sieht zwar nicht gut aus, ist aber schmackhaft (Polica).

**Vílanih, -a, s. m., ponjava, rjuha, das Leintuch; vilan, -a, prtič** (Varaždin). Habdelič, Belostenec in Jambrešič pišejo samo vilahen linteamen; hrv. vilahan. — Stvn. willahan, Et. Wtb. 169: lilahenv.

**Vkljúbovati, -njem in vkljúbvam, v. ipf.: vkljúbvajo kolikor morejo, sie trotzen so viel sie können (Drežnica).** — Od vkljub zum Trotz, ki se tudi po Tolminskem govori: kljub tebi, dir zum Trotz. Da bi bilo to rés narejeno po n. ,zu Liebe‘, bil bi pomèn težko ravno nasproten.

**Vojnáti, -ám, v. ipf., potepati se, pohajati, sich herumtreiben:** cel dan brez dela okoli vojná (Polica). — Temna beseda.

**Volhkóča, -e, s. f. (izg. vuhkóča), die Feuchtigkeit (Jaska); kaj-**
kavski vuhek: feucht; zastran h mesto g gl. zgoraj besede plihek. — Volhkoča je tvorba kakor lepoča poleg lepota, Miklošič, Vergl. Gr. II. 173, kjer je še več takih vzgledov.

**Vót, adv., ecce, ná tukaj:** vót imáte, tu imate, eccovi (Breginj). — Iz *evótv*: evo-tv; ruski evotv ecce, voto, votv, votička siehe da (Et. Wtb. 56: e).

**Vóžnikar, -ja, s. m., neko mazilo za trebuh; tako se pravi tudi**
dolgočasnemu človeku (Polica). — Podstava vož, stsl. ąžv anguis; neke kače se lové, da zdravila delajo iz njih masti.

**Vógel, -gla, s. m., die Ecke, stsl. aglv: 1)** slovo vzeti od vogla, t. j. izza vogla, sich französisch (holländisch) empfehlen

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 55

hohlgehen, ein Loch in den Mond bohren, den Gläubigern
durchgehen (Kočevar); 2) vogle podpirati dolgo koga za
hišo čakati: fant vogle podpira za svojo ljubo (Polica).

Vráček, -čka, s. m., na vraček dati, posoditi, da se povrne
(Suhor). — Prvotna tvorba od vračati.

Vráman, -a, s. m, hudič, hudir: vraman ga jaši! (Medžimurje).
— Narejeno s sufiksom man od vrag, kakor hudiman od
hudič. Vragman tiči najbrž tudi v kraškem wrāńc der Teufel:
è wrāńca zum Teufel! Iz *vramanič bi bilo najprej nastalo
vrāmnc, potem wrāńc. Toda taka imena hodijo včasi svojo
posebno pot, ker se ž njih imenovanjem hoče človek iz-
ogniti greha; zato ni nemogoče, da se je vsled te težnje
vrag najprej izpremenil v vran, od koder wrāńc vranić. Ker
sem že pri hudiču, povém naj v dopolnilo podatka v spisu
„Iz besednega zaklada narodovega“ (Letopis 1892. 49),
da besedo rogljič, hudič pozná tudi Küzmič.

Vŕčica, -e, s. f., die Schnur (Tolminsko). — Diminutiv od vŕca
iz vŕvca (tako je bolje pisati ko vrvica, ker bi v tem slu-
čaju nekatera narečja imela namesto vrca le wrčja). Nsl.
pozna tudi vrpca, vrpčar (Janežič); podobno je bibca (tako
je pisati ne bibica, kakor v Letopisu 1882/83. 197) iz biwca,
bilca bilka; po narodni etimologiji je potem nastalo biba
travna bilka, der Grasstengel, der Halm.

Vréd, -a, s. m, Milz- oder Leberverhärtung (Kočevar). — Ta beseda ima po raznih krajih razne pomene: Geschwür, Eiterbeule, Verletzung, Leibschaden. — Prim. Et. Wtb. 383: verdů 1.

Vrhóvnica, -e, s. f., sleme noseča greda, der Balken, der den
Dachfirst trägt (Tolminsko).

Vrkljàti, -am, v. ipf., pootkati, mit der Plugreute reinigen (Pod-
gorjane). — „Verkla“ je otika ali ratka, nekteri imenu-
jejo črtalo — verkla (po Trstenjaku) J. Pajek, Črtice iz
duševnega žitka štaj. Slovencev 222, kjer se primerja
stsl. vrotelo óţevlož veru, a dvojim, da po pravici. Morda
tiči v besedi n. wřc Maschine, Vorrichtung zur Arbeit;
dial. Werkl je na Avstrijskem samo, Drehorgel. A primeri,
da se tudi furl. argagn, wúrzine ordigno, nome di qualunque
strumento, kosent. urgagnu arnese, utensile, ben. orgagno,
na Krku orgain iz ópoxvoν, od koder imamo pa tudi orglje,
die Orgel, organo itd.

Vróček, -čka, s. m., izvirek, studenec: izvir Rižane ima tri vročke (Črni kal). — Prim. vročnica Quellwasser, Letopis 1880. 209. Janežičev vrutek je pač le iz srbščine posnet: vrutak, stsl. vrátokz. Čakavščina pozná vrulj fons (Nemanić I. 11) in vrújak (id. I. 18). Vróček je narejeno od participa.

Vrtálja, -e, s. f., poleg fitalja, ein ausgerissener Fleck, z. B. im
Kleide; auch eine Schmarre im Gesichte (Tržič). Temna

56 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

beseda; ločiti jo je od besede vrtalja, frtalja eine Art Eier-
kuchen, navedene v Letopisu 1882 83. 264, katere pa ni
z Levstikom izvajati naravnost iz ital. frittata, ampak iz
furl. fretaje, fertaje, fortàje frittata, manicaretto d'uova di-
battute, cotte in fretta nel burro, nello strutto o nell' olio,
Pirona 172. Furlanski sufiks aje je iz starejšega aglia, ki
se je torej še ohranil v slovensčini.

Vrtnáriti, -im, v. ipf., štrene beliti in za tkalca pripravljati (Goriško). — Beseda je iz romanščine: prim. lat. ordiri ein Gewebe anreihen, anzetteln, pri Isidoru: ordiri est texere. Srednja latinščina pozna orditura textura, orditorium stra-minis vel telae sucula itd. Du Cange, Glossarium mediae et infimae latinitatis edit. 1845, IV. 728. Ital. ordire, furl. urdí distendere e mettere in ordine le fila sull' orditojo per tessere la tela, macchinare; urditùre unione di più fili distesi per lungo sul telajo di lunghezza corrispondente a quella che si vuol dare alla tela o al panno, Pirona 457. A že v romanščini se je pričela beseda naslanjati na ordino; v Schmellerju-Frommannu sem bral nekje iz sta-rega glosarja, ordinamini telam', a pozabil sem si mesto zabeležiti. — Besedo vrtariti sem našel tudi v zapiskih A Pegana o štorkljah — torkljah: „Te žene pridejo zvečer k gospodinjam v kuhinjo in je vprašajo: Ali čemo vrtna-riti t. j. štrene beliti? In če gospodinje v to dovolé, vržejo jih namesto štren v kotel, jih skuhajo v vrelem kotlu in jih pojedó.“ M. Sila piše v kritiki Rutarjeve knjige „Po-knežena grofija Goriška in Gradiščanska („Dom in Svet“ VI. 139): „Po Krasu pravijo „Torklja“ ne „Štorklja“ onemu „Ježi Babi“ podobnemu bitju.“ Za južnovzhodni Kras je to mogoče, a že pri Nabrežini in dalje proti severu go-voré štorklja, takó v Viževljah, kjer pripovedujejo, da so štorklje vlekle svoj voz po sesljanskem hribu, na katerem se bajè še zdaj nahajajo sledovi v kamenju. Murko ima tudi obliko turklja die Hexe, die Wetterhexe; prim. tudi štorka, štorklja eine ungeschickte Weibsperson. Ravnikar-Poženčan piše v Novicah IV (1846) 112: „Trorka je bila prkazen, ki je ljudi strašila, kjer so kvaterne torke in četrtke predli, ali kjer je predica na kolesu vrvco pustila, ko je nehala presti. To strašenje je v tem obstalo, de se je prkazala pasja noga in de je jela kolovrat goniti.“ Gl. tudi J. Pajek, Črtice 238, 239. — Š je v začetku besed večkrat poznejši pristavek, gl. zgoraj besede šklemfa; naj-brž je tudi v ti prikazni iskati tujega vpliva.

Vúlavka, -e, s. f., (izg. vülafka), navadno pl., die Stiefelschnur,
stogljaj, iz usnja izrezan, da se zavezujejo mestve (moška

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 57

obuča) ali pa čižme (ženska obuča). V Suhorju. — Temna beseda.

**Vútoman.** adj., navdilj, in den Tag hinein, ins Blaue (Suhor). Barlè pozná *vútamah* zaman, zwecklos (Letopis 1893. 42). Hrv. *utaman* in s *utoma* (u-toma) in naši besedi so turškega izvira: *tamam*, prim. Türk. II. H. 67, 68; II. N. 46, 185.

**Vzglédnica, -e, s. f., zgled, ein Muster, Exempel:** v Tolminu imate vzglednico (zglíednco): da habt ihr an Tolmein ein Beispiel (Tolminsko).

**Zabáva, -e, s. f., zadeva, sitnost, Hindernis, Lästigkeit:** da ne bom imel zabáve (Ketinara pri Trstu). S tem človekom ni drugega ko zabáva, der Mensch ist einem nur zur Last da (Kras). Prim. gorenjski *zabávljati* sitnosti prodajati, aufbegehren.

**Zabôsti se, zabôdem se, v. pf., stecken bleiben; se že kam zabode, da ga ni nazaj, er bleibt schon irgendwo stecken (Polica).**

**Zádnjik, -a, s. m., zadnji gozd, der Wald, der mehr im Hintergrunde liegt (Polica).** Glej zgoraj besede *sprédnjik*.

**Zagáta, -e, s. f., ozka pot med stenami v gorah, die Klause (Stržišče).** — Prim. nsl. *gatiti* stopfen, verschliessen; *zagatiti* verstopfen, *gat* Damm, stsl. *gatb* (Et. Wtb. 60: *gatī*).

**Zahájan, -a, -o, adj., zaduhel, zatohel, dumpfig:** zahajan kruh (Polica). — Ker je *vzhajati*, aufgehen', bil bi torej *zahajan* kruh tak, ki je preveč vstal: a tvorba je nepravilna, ker od neprehodnika.

**Zahítiti, -im, v. pf., brsniti, schnellen (Štajersko).** Murko pozná *zahititi* v pomenu, *verwerfen*. Prefiks *za* se rabi v oznamenilo, da se kake stvari rešimo z dejanjem, katero izraža glagol brez prefiksa (,das Loswerden durch eine Handlung', Miklošič, Vergl. Gr. IV. 206. f). *Zahititi* je toliko, kakor *zagnati* fortschleudern; primeriti se dá *brdávsniti* — *zabrdávsniti* hinschleudern, fortschleudern. A vendar se mi vidi, da ravno za naš glagol in za *zabrdávsniti* ne veljá noben na zgoraj omenjenem mestu v Miklošičevi sintaksi razločevan pododdelek: razloček je med *zahititi*, schnellen, rasch fortwerfen' in med *zahititi*, *verwerfen*'.

**Zajčji, -a, -e, adj., Hasen-:** *zajčja rebra* die Pastinake, Pastinaca sativa (Polica). — Namesto *zaječij*.

**Zájčnik, -a, s. f., klobuk iz zajčje dlake (Polica).** J. Vrhovec (Ivan z Vrha) piše v Zvonu III. (1877) 284: „Ali pri vas še sedaj ne veste, da nosijo po svetu dolge obedernice iz sukna, in da za kosmate *zajčjeke* že malo kedó vé.“

**Zajéstí se, zajém se, v. pf.:** glavnica, ki mrtva leží, se zajé, t. j. zmanjša se vsled davka in pristojbin (Sv. Križ pri Nabrežini).

58 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

**Zamoléza**, -e, s. f., belo cvetoč, zelo dišèč grm s črnim grozdjem, iz katerega pripravljajo črnilo (Zagreb). Pač Ligustrum vulgare. — To stoji namesto zimoléza; prim. nsl. zimolez, zimolézina Ligustrum vulgare (Nekoliko belokranjskih izrazov in slovniških nenavadnosti iz Adlešič', priobčil J. Š[ašelj], Dom in Svét VI (1893) 432 in pa Cigale); s. zimolez Rainweide, Ligustrum vulgare; č. zimolez, zimolaz isto.

**Zánaščina** -e, s. f., zanašanje: sámščina je bolja kot zanaščina, selbst alles thun ist besser als sich auf andere zu verlassen (Suhor). — Beseda je najbrž narejena po besedi samščina od samski; ali se v Belih Kranjcih morda rabi zanaške sich verlassend?

**Zapógel** -glu, -glo, adj., podplut: zapoglo oko, blutunterlaufenes Auge (Polica). — Temnega izvira.

**Zastáti**, zastánem, v. pf., 1.) ins Stocken gerathen, festwerden: noge da mi zastanejo, če sem jaz tam bil, meine Füsse mögen mit dem Boden zusammenverwachsen, wenn ich dort war (Tržič); 2.) versäumen: zastali smo dan obravnave t. j. zamudili smo ga (Rojan pri Trstu).

**Zavéten**, -tna, -o, adj., freundlich, wohlthuend: v sobi je zavetno, kadar je kurjeno: mraza prav za prav še ni, vendar je v sobi bolj zavetno, če se malo podloží (Tolminsko). — Od zaretje windstiller Ort.

**Zázljiv**, -a, -o, adj., izbirčen: mačka je zázljiva, izbira si pri jedi (Polica). — Beseda je v zvezi z slja die Lust; slja do jedi, die Esslust; prim. kako to besedo razlaga L. Pintar v Ljublj. Zvonu XIII. (1893) 698.

**Zbíti**, zbíli iz izgubiti, izgubili: zgzbili, zgybili (Jelovica pri Podgorju). G med z in drugim konsonantom (v sekundarni zvezi), zlasti med z in l, rad izginja v narečjih, v katerih je spirant: zlúvje, zlúrnik (vzglavje, vzglavnjak), razlúst, zralúšat (razglasiti, razglašati), zlíhat (zglihati) in celó z lúvu (z glavo), vse iz srednjekraškega narečja.

**Zdaj pa zdaj**, adv., bald, in wenigen Augenblicken: zdaj pa zdaj pride: in einem Momente ist er hier (Polica). Drugod pomeni to: zdaj zdaj, a zdaj pa zdaj je bisweilen, časi, včasih.

**Zdŕžema**, adv., neprenehoma, vedno: zdržema je bil pri hiši er war stets im Hause (Tolminsko).

**Zelenjé kukaričje, kukaričjega zelenjá**, s. n., kovačnik, das Geisblatt, Lonicera caprifolium Narod to rastlino tako imenuje, misleč, da se je spomladi kukavica najé, preden začne peti. Beseda zelenjé se izgovarja zelejè, kakor sploh subst. verb.: dírjaje = dirjanje (Polica). Izgovor glasu ú kot j se nahaja torej tudi na Dolenjskem; prim. mojo opomnjo v Ljublj. Zvonu IX. (1889) 349: *vijek*.

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 59

Zéncati, -am, v. ipf., gugati, jugati, schaukeln (Suhor). — Glej besede céncati.

Zerínščak, -a, s. m., kovačnik, das Geisblatt, Lonicera caprifolium (Tuškanec pri Zagrebu).

Zgòn, zgôna, s. m., der Zusammenlauf: na vasi je vsako nedeljo tak zgon (Suhor). — Stsl. srgonb: ljudje se sami seženejo vkupe.

Zidíšče, -a, s. n., das Mauerwerk: zidišče se je podmelo, das Mauerwerk ward unterwaschen (Tolminsko). — V tem pomenu je išče nenavaden sufiks.

Zólek, zól/zka, s. m., ein kleines Ding (Suhor) — Prim. zolj die Larve des Speckkäfers, zol, zola Eristalis tenax, Letopis 1880 214; s. zolja die Wespe; nemirnemu človeku, vedno ripsajočemu semtertje, pravijo na Polici in sploh na Dolenskem: ,ima zole v riti', na Krasu pa: ,ima sršene v riti'.

Zrěči se, zréčem se, v. pf., sporeči se, prepir začeti, zbesediti se: zrekla sta se, sie haben sich überworfen (Vilodol v slov. Istri).

Žábji, -a, -e, adj.: 1.) žabja solata truskavec, moljava, der Vogelknöterich, das Knotgras, Polygonum aviculare (Polica). Glej zgoraj besede trdina. — 2.) ,Lep si kot žabji pildek'; tako se za šalo odgovori otroku, ki praša, ali je lep (Polica).

Žábičnik, -a, s. m., (izg. žábčnik), rastlina Pimpinella saxifraga; koren se kuha žabičnim ovcam (Polica). — Žaba Viehkrankheit pozná Jarnik, Etymologikon 116; Cigale piše pod Kröte, eine Krankheit des Rindes, unter der das Volk allerhand Unsinniges sich denkt, žabica, žaba; č. žába je Maulseuche, Zungenkrebs, r. žaba Bräune, Croup. N. Kröte Bezeichnung mehrerer mit Geschwulst verbundenen Krankheiten, bei Pferden, Schafen (Sanders); dijalektični slovarji južnonemški (Schmeller, Schöpf,� lexer) ne poznajo besede krôt v tem pomenu.

Žbókniti, -em, s. pf., počiti koga, dobro udariti, Jemandem einen tüchtigen Schlag versetzen, ihm eine Feste aufhauen (Suhor). — Beseda je najbrž onomatopoetična, kakor cmokniti od cmok; vendar prim. tudi žokniti, žokati iz bav. schocken mit kurzem Schwunge werfen, Schmeller-Frommann II. 369.

Žegljáti, -ím, v. ipf., dež lepó žegljá, es regnet sanft, es träufelt (Suhor). — Prim. bav. fifeln, sifern langsam dünn durch und heraus fließen; (frankovski in gorenjepal., bav. les) sanft regnen, fein regnen, Schmeller-Frommann II. 231.apan. siffen träufeln, tröpfend eindringen in; sîfen tropfen. triefen; sîfe langsam fliessender Bach,� lexer s. vy.

60 Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I.

Žèvki, -a, -o, adj., (izg. žèfki), isto kar plèvki, plihek (gl. te besede), weich: fige so žèvke (Suhor). — Beseda bo izprevržena iz židek, ‚flexilis‘, pri Habdeliču ‚mollis‘, stsl. židsks succosus; tudi v Belih Kranjcih še ohranjeno v ti obliki: od živine gre žetko (Barlè v Letopisu 1893. 43).

Židovin, -a, s. m, žid, der Jude (Suhor). — Na Štajerskem, med Kajkavci in ogrskimi Slovenci je in že odpal: židor.

Živ, -a, -o, adj., 1.) žira voda voda studenčnica (Polica); v pravljicah voda, s katero je moči mrtvega človeka v življenje obuditi. 2.) Živa skala, trdno zrasla skala, fester Fels, kjer ni nobene pléne (Polica). 3.) V živo briti bis an die Haut schneiden. 4.) Ziva je žerjavica, če še tli. 5.) Živ ko iskra, lebhaft. Prim. v Letopisu 1882/83. 272: živ rob on rob, ki ga je tkalec naredil; čak. živac margo lintei (Nemanić I. 27), in v Ljublj. Zvonu IX. (1889) 352: živ lúb.

Živec, -vea, der Kiesel (Kočevar); Feldspath, Janežič-Hubad. — Srbski živac festgegründeter Stein, Feldspath, č živec Feldspath; prim. živa skala pod živ.

Žlák, adv., commode, bequem: onod vam bo žlak iti, dort werden Sie ganz gemächlich gehen können (Suhor). Iz zlag; prim. zlágoma, polágoma, vlágoma in besedo vlag v Letopisu 1892. 44: sprva pač *vъzъligъ.

Žlámbor, ja, s. m., udrtina v zemlji; izdolbina v starih drevesih (Polica) Temna beseda; ž je najbrž kesnejši pristavek.

Žlambórovec, -vea, s. m., rastlina Polygala chamaebyssus (Polica). — Od prejšnje besede.

Žlampáti, -ám, v. ipf., lokati: pes žlampá vodo (Polica). — Iz nemščine: svn. slamp gelage, slampieren unmässig essen, lexer s. vv.; bav. schlampen vom Hund, etwas Flüssiges mit der Zunge und mit einem gewissen Geräusch einschöpfen: d. Milch, d. Suppm ausschlampm, einischlampm, ummeſchlampm i. t. d. i. t. d., Schmeller-Frommann II. 523 ns.

Žlobudrè, -éta, s. m., Plappermaul: dobi kacega žlobudréta pa žlobudrá ž njim (Polica). — Druge oblike: žlábra, žlabrati, žlabrav, žlobudrati (Murko); žlabotati, žlobodrati, žljabudrati, žljabrati (Janežič). Matzenauer 380 primerja dolenjenemški schlabbern blaterare. Gorenjenemški slovarji nimajo nič primernega; tir. scholdern viel und gern reden, plaudern (Schöpf 643) zdi se mi po glasovih preoddaljeno.

Žŕven, -rna, s. m, die Handmühle; žŕvnati, žŕvnam, v. ipf., auf der Handmühle mahlen (Suhor). — Barlè ima žŕnati (Letopis 1893, 43); ravno isto iz Metlike Miklošič, Vgl. Gr. II. 459; tudi srbščina pozná ta glagol. V Et. Wtb. 410 ima Miklošič še žrniti. — Oblika žrven se strinja s srbsko-

Dr. K. Štrekelj: Slovarski doneski iz živega jezika narodovega I. 61

slov. žrsvtn, žrvanj; podobno nahajamo tudi pri Kajkavcih: mola trusatilis žrvne ručni melin (Belostenec I. 1232). Druge slovenske oblike odgovarjajo stsl. žrznv poleg žrznv: žrnek (Janežič), na spodnjem Štajerskem žrme: v žrmah zdrav méle, bolén pa je, Jarnik 198. Čak. žrno lapis molaris (Nemanić I. 5), č. žernov Mühlstein.

Žúža, -e, s. f., ein Insect: Črn da bom ko žúža, če ni to res! (Tržič). Na Krasu: črn ko žužek schwarz wie der Getreidewurm; tu je žuža femininum k besedi žužek; žena moža, ki mu je ime Žužek, imenuje se Žuža. — Prim. žúžanka, žužánka, žužélka ein jedes schwarze, kleine Insect, das Käferchen; žužen glänzend schwarz, kohlschwarz wie die Feldgrille: žužek Ebenholz, Kienruss. Pri ogrskih Slovencih žižek: krivično blago pri hrami, pa žiški v zrnji ali črv v sadi (je isto), Zobrisani Slovén med Műrov in Rabov 122; prim. Letopis 1882/83. 284 in Et. Wtb 412: Žug.

Jan Kollár.

Napisal dr. M. Murko.

I. del:

Življenje, učenje in delovanje.

Po Dobrovskem sta izmed čeških pisateljev na ves slovanski svet največ vplivala. Jan Kollár in Pavel Jožef Šafařík. Stoletnico Šafaříkovega rojstva bomo slavili 1 1895., Kollárjevi pa je bilo posvečeno 1. 1893. Bila je jako poučna, kajti pri Čehih, ki so vendar mojstri v prirejanju velikih narodnih slavnosti, se je pokazalo, da niti Kollárjevo ime ne more več navduševati narodnih mas, ki so še pred 20. leti s starim vzornim rodoljubjem slavile učenjaka Jungmanna. Podobno stoletnico so pesniku „Slávy Dcere“ Čehi priredili le v Náchodu in na Dunaju,¹) kjer so se je seveda vdeležili tudi drugi Slovani. Drugače pa se ti gotovo ne bi mnogo zmenili za preroka slovanske vzajemnosti, ako jih ogrska vlada ne bi bila opozorila nanj, ker je Slovakom prepovedala slavljenje njih velikega rojaka. Tako se menjajo časi. Kollár je bil še v duhu začetka našega stoletja preveč estetičen in je mislil, da more že umetnost in posebno literatura združiti vse Slovane in preroditi ves svet, na koncu stoletja pa se zanima vse le za politiko in javno življenje. Vendar ne samo to je vzrok svojega roda nehvaležnosti proti možu. ki je bil med Čehi in Slovaki po času prvi modni pesnik po božji volji, poln mogočnega čuvstva in velikih novih misli, vlitih v obliko, ki je bila tudi vzorna. Kollár ne zadostuje več naši dobi tudi kot pesnik. Še nedavno deklamovali so se na vseh čeških

¹) J. Jakubec, Jak jsme oslavili Kollárovo stoleté jubileum. Naše Doba, r. I. seš. 2. str. 109–120.

Dr M. Murko: Jan Kollár.

63

„besedah“ rodoljubni soneti iz „Slávy Dcere“, posebno pa njen velikanski „Předzpěv“ je znala vsa mladina na pamet, ali danes nam pravi sam Jaroslav Vrchlický, da bo morebiti imed Kollárjevih šest sto sonetov le tretjina obdržala životno moč,¹) Jaroslav Vlček²) pa trdi v svoji zgodovini slovaške književnosti, da se v „Slávy Dceri“ najde komaj „dva tucta sonetov“, ki bi „nemútily požitok“. Tudi J. Jakubec, najboljši poznavalec Kollárjevega življenja in delovanja, misli blizu jednako kakor Vrchlický in je že začel izdajati izbrane Kollárjeve pesni z objasnili.³)

Iz vsega tega se vidi, da je že nastopila doba, v kateri je treba Kollárja resno študirati in kazati, kake zasluge je imel za svoje in sledeča pokolenja, od koga in kako se je učil, kaj je bilo pri njem novega, zdravega in plodonosnega, kaj pa je moglo le za nekaj časa životariti ali pa že takrat in še bolj danes vzbujati nezadovoljnost. Marsikatere slabosti, ki se nam zdé danes jako čudne, bile so občna lastnina njegove dobe, zaradi česar moramo tudi njo dobro znati, ako hočemo biti pravični. Z druge strani pa marsikdo danes ne ve, kaj je iz Kollárovih idej pri njem prešlo v kri in meso. Človek pa, ki ni barbar, se bo vedno zanimal za svojo zgodovino, ki mu kaže, kaj so njegovi predniki zanj storili, in učil se bo iz nje tudi za sedanjost in bodočnost.

Lahko rečemo, da pri Čehih to zanimanje za Kollárja že po malem nadomešča prejšnjo moč njegovih poezij in prejšnjo narodno navdušenost zanj. Na kritično ali sploh dobro izdajo čakajo še Kollárjevi spisi kakor pri nas Prešernovi, ogromno rokopisno gradivo leži še malo pregledano v češkem muzeju, tam so tudi skrita še najvažnejša pisma, ali vendar imamo o njem iz zadnjih let razne razprave, posebno od prof. J. Jakubca, ki pričajo, da bo v delu, katero on pripravlja o Kollárju, mnogo zanimivega novega gradiva, ki bo tudi prav dobro porabljeno.

Vsa čast pa gre dunajskemu „Českemu akademickemu spolku“ in slovaškemu akademičnemu „Tatranu“, ki sta pokazala, kako se naj primerno slavijo taki velikani kakor Kollár. Združila sta se, da po predlogu vseučiliščnega docenta Pastrnka izdata zbornik razprav o Kollárjevem življenju, delo-

¹) Jan Kollár. Sborník statí o život, působení a literární činnosti pěvce „Slávy Dcery“ na oslavu jeho stoletých narozenin redakcí Františka Pastrnka vydaly Český Akademický Spolek ve Vídni a Slovenský Akademický Spolok „Tatran“ ve Viedni. Ve Vídni. 1893. Str. 140.

²) Dejiny literatury slovenskej, str. 203.

³) Výbor z Kollárových básni. I. Sto znělek milostných. V Praze 1893.

64

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

vanju in literarni delavnosti.¹) Po dolgih letih so Čehi in Slovaki v duhu Kollárjevem poslali zopet v svet skupno delo, ki je imelo velik uspeh, ali čudim se, kako malo se je opazila njegova važnost baš v tem oziru. V kolo nekaj časa preveč razdvojenih bratov, ki se zopet približujejo, stopili pa so tudi zastopniki vseh drugih Slovanov, ki so Kollárju posvetili pesni (Jos. Stritar, Hrvat Jovan Hranilović in Poljak El... y, t. j. Asnyk, največji živi poljski pesnik) in članke, v katerih pripovedujejo v svojih jezikih, kak pomen ima Kollár tudi za nje (Hrvat Milivoj Šrepel, Srba Dj. Djordjević in St. Stanojević, lužiški Srb M. Hórnik, Poljak prof. Vl. Nehring, Rusin I. Franko), dva pa sta šla še dalje in napisala svoje razprave češki (Rus prof. A. Kočubinskij in jaz v razpravi o „Kollárjevi vzajemnosti slovanski“ in v uvodu h Kollárjevim pismom na Kopitarja in Miklošiča). Pogrešamo v „Sborniku“ sicer težko popolno in dobro oceno Kollárjevega pesnikovanja in bibliografijo njegovih del, med doneski drugih Slovanov pa razpravo o Kollár-jevih zvezah s Poljaki in njegovem velikem vplivu na Ruse, ali vendar je v njem toliko novega in važnega gradiva za Kollárjev životopis in toliko resnobnih člankov o njegovem delovanju, da je kritika po pravici opazila: tako delo bi tudi češki akademiji znanosti in umetnosti delalo čast.

Ako stavimo tudi v naši mali književnosti Kollárju tako velik literarni spomenik, da nima dozdaj podobnega še v nobeni drugi slovanski, delamo ne samo kot iskreni in zavedni privrženci slovanske vzajemnosti, katere posebno zanima vse duševno življenje Čehov, ki je v toliko rečeh našemu podobno, ampak imamo še bolj važen vzrok: Kollár je tudi naš, imel je na ves naš razvitek od tridesetih let ogromen vpliv, in mi še danes živimo ob mnogih njegovih idejah, tudi takih, ki so že preveč zastarele. Razprava o Kollárju je torej tudi kos naše književne in javne zgodovine.

## Mladostna in šolska leta na Ogrskem.²)

Med Tatrami leži kakor vrt z vseh straní z visokimi gorami ograjena dolina, katero deli reka Turec na dve polovici. Od nje ima ime „Turčanska stolica“ (županija, komitat), v kateri nam je najbolj znano neznatno mesto Turčanski

¹) Gl. zg. Jaz bom ta važni izvirnik citiral nadalje s kratico: J. K. Sborník ali samo Sborník.

²) Glavni vir za to dobo in za šolanje v Jeni so Kollárjeve umetno in živo pisane „Pamć ti z mladšich let života“, tiskane v J. L. Kobrovi izdaji „Spisy Jana Kollára“, Kn. IV. str. 85 – 285. Za najmlajša leta podal nam je izvrstne doneske Pavel Križko: Jána Kollára detinský vek a školárenie v Mošovcah i Kremnici. Sborník, str. 3 – 24.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

65

Sv. Martin, duševno središče Slovakov. Nedaleč od njega so tudi Mošovce, starodavno mestece, ki je imelo v 16. stoletju in v začetku 17. gimnazijo s slavnimi rektorji in učitelji. Odtod se objasnjuje književni duh. ki je med prebivalci bival še koncem preteklega in na začetku našega stoletja, njih nalkonjenost k šolstvu in umetnostim¹)

V Mošovcah zagledal je beli svet 29. julija 1793. l. Jan Kollár.²) Lesenega doma, v katerem se je narodil prerok slovanske vzajemnosti, ni več, zgorel je pri velikem požaru 16. avgusta 1863. Na srečo pa se jih je ohranilo več popolnoma podobnih.³) Posebno velik ni bil, ker je imel le obširno sprednjo sobo z dvema oknoma na ulico in z dvema na dvor ter zadnjo samo z dvema oknoma. Vendar je bil Kollárjev oče Matija imovit meščan, mnoga leta „rihtar“ ali pa „notarius“. Moža bistrega uma in neumorne delavnosti spoštovali so njegovi rojaki neizmerno, in nič važnega se daleč okoli ni brez njega godilo. Posebno rad je občeval z učenimi ljudmi in v mladih letih se je tudi nekaj latinščine naučil. Pobožnost ljubil je tako, da je bil sam duhovnik v svoji rodbini, znal na pamet pol svetega pisma in evangeliške molitvenike. Ko so se drugi otroci ob nedeljah in praznikih na ulici igrali, moral je naš Jan z bratom in sestro pri mizi sedeti, peti cerkvene pesni in čitati. Imel pa je oče tudi dve veliki slabosti: bil je neizmerno hitre in hude jeze ter jako sebičen, tako da je tudi pri odgoji svojih otrok vedno le na to mislil, kdo bo v starosti zanj skrbel in namesto njega delal Tiha in ljubezniva duša bila je Kollárjeva mati.

V očetovi hiši, kjer so se seveda vedno shajali raznovrstni ljudje, videl je Kollár marsikaj dobrega in hudega, prijetnega in strašnega, kar je že rano razširjalo njegovo obzorje, vzbujalo ukaželjnost, mirilo ga z ljudmi ali pa ga tudi od njih odganjalo, kajti velika občutljivost, podedovana od matere, odlikovala ga je že v mladosti. Neizmerno živahni deček bil je nekolikokrat v smrtni nevarnosti, ali spominja se z veseljem mladih let, ko se je mnogo igral, plezal po najvišjih drevesih kakor veverica, skakal čez potoke in dosti široke reke kakor ptica, stal in hodil na visočinah zvonikov brez strahu. Škoda, da je bila poznejša odgoja jednostranska, ki telo ubija, tako da se Kollárju še na stara leta toži po grški, rimski in angleški pedagogiki. Tudi v raznih rokodelstvih se je vadil: delal je golobinjake svojim golobom, katere je strastno ljubil, kolesca in vozičke otrokom, domača in poljska orodja, vezal si je sam knjige in šolske spise. Pri vsem je bil tako spreten,

1) Paměti, 90.

2) á pomeni dolgi a, naglašen pa je prvi zlog.

3) Gl. Sbornik na str. 9.

5

66

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

da je dobil ime „Janko majster“. Poseben prijatelj bil je
naravi in poljem; pri žetvah je že takrat poslušal narodne
pesni in si jih zapisoval. Najrajši bi tudi v poznejših letih
bil svoboden Cincinat med Slovaki, ako ta dobri narod ne bi
bil tako tlačen in ubog.

Za šolstvo so se tudi slovaški evangeliki precej brigali.
Mošovce so imele za svojo dobo prav dobro šolo,¹) v kateri
pa je le jeden učitelj učil dečke in deklice vse, kar se je
takrat zdelo potrebno, za dečke seveda največ latinščino;
mladi Kollár si je moral že med svojim sedmim in dvanajstim
letom marsikaj v glavo ubijati, kar se danes uči v nižjih
gimnazijskih razredih, saj je bil že po devetem letu „syntaxист“.
Posebno hvali Kollár svojega drugega učitelja Jana Šuleka,
ki je ljubil „češko-slovensko“ ²) književnost, ustanovil pri šoli
knjižnico, posojeval učencem in meščanom knjige in sam na-
pisal „slovensko latinsko“ slovnico. Jednako izvrsten mož bil
je tretji njegov učitelj, Adam Burian, ki mu je po tem v boju
proti trdosrčnemu očetu pomagal, da bodoči pesnik „Slávy
Dcere“ ni obupal.

Kar je Kollár takrat slovanskega čital, bilo je seveda
vse češko. Po nesrečni bitvi na Beli Gori je češka književnost
procvetala dalje „na Slovensku“ ali kakor mi pravimo na
Slovaškem,³) in Slovaki so se takrat še ponosno in krepko
držali svojega književnega jezika „češko-slovenskega“, precej
zastarelega, zaradi česar so ga pozneje za samostalnost se
boreči rodoljubi krstili „bibličtina“, ker se je najbolj vzdrževal
seveda po svetem pismu. Stare knjige so se hranile še v
velikem številu. Kollár je enkrat proti odločni prepovedi oče-
tovi pobežal za materjo, ko je šla svojih daljnih sorodnikov
obiskovat, samo da bi pri njih dobil take stare knjige, o ka-
terih je nekaj slišal. Prinesel si je takrat „Historie cirkevní“
od Jana Kocina, tiskano v Pragi od Veleslavina 1. 1594. in
češko biblijo Jurija Melantricha z Aventinu 1. 1552, v kateri
so bili lastnoročni popravki znanega Ant. Koniasa, ki je sežgal
toliko čeških knjig. Kollár je te in druge knjige strastno pre-
biral, dasi polovice ni mogel razumeti. Slovnice svojega knji-

1) V Mošovcah je takrat živelo od 30–50 katoličanov, ki so tudi imeli svojo šolo na sredi mésta; evangeliška je stala daleč na koncu, tako da so otroci težko v njo zahajali, in Kollár sam je enkrat v snegu obtičal, iz katerega ga je skrbna mati osvobodila, ali bil je po tem četrt leta nevarno bolan.

2) Slovaki zovejo svoj jezik „slovenski“, odtod ime „češko-slovenski“ za dobo, ko so še bili združeni s Čehi. V nemščini se je ta izraz navadno tolmačil z „böhmisch-slavisch“, „slovenský“ s „slavisch“. Nam je potreben seveda pridevnik „slovaški“, kakršnega danes celo Čehi rabijo.

3) Tudi Slovakinja se sama zove Slovenko.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

67

ževnega jezika bi se bil neizmerno rad učil, ko ga je učitelj zaradi nekega pogreška s posmehom pokaral, ali ni mogel prave v roke dobiti, s katero bi bil zadovoljen.

Kot devetletni deček skoval je nagloma svoje prve verze, s katerimi sta dve deklici pozdravili l. 1803. superintendenta Crudyja. Siroti si nista mogli zapomniti „pán superintendent“, in Kollár ga je še v zadnjem trenotku predelal v narodnega „pána biskupa“ V dvanajstem letu je že dobil v roke Nejedlega, slabo zveriženo češko prestavo Homerjeve Ilijade, ki je neizmerno razgrela njegovo srce in že vzbujala v njem temno željo, da postane sam pisatelj.

Prirojeno ukaželjnost je pri Kollárju še povekšal šest let starši bratranec Jan, ki je študiral v Kežmarku. Vendar bi mu bil morebiti že takrat delal velike zápreke njegov oče, ko bi se ne bil kot „mošovski rihtar“ sramoval pred vdovo Košino, ki je svojega sina Andreja hotela poslati do višje šole. Kakor ta, si je izbral tudi Kollár rudno mesto Kremnico, tri milje od Mošovec, kjer sta se naša „gramatista“ in „sintaksista“ učila v letih 1806 – 1809. S svojim rojakom, ki je bil pozneje barvarski mojster in spoštovan meščan v Kremnici,¹) stanovala sta pri vdovi Španikovi,²) ki jima je kuhala, kar se je z doma pošiljalo, ali mesa pri tem ni bilo.

Zakajeno rudno mesto se Kollárju sprva ni dopadalo, ali vendar je skoro rad gledal krasne stavbe, umetna dela, vodostroje, rudniške mašine, zlati, srebrni ali vsaj bliščeči se pesek. Posebno draga pa mu je ostala Kremnica na vse življenje, ker mu je tamošnji rektor Štefan Komary bil izvrsten, učen in vedno vesel učitelj. Obogatil je Kollárja z mnogim in raznovrstnim znanjem in močno vplival na njegovo estetično omiko, ker je svoje dijake učil mojsterski deklamovanja. Naš Jan je bil sploh jako priden in pri „provokacijah“ svojih sošolcev se je z osmega mesta skoro vzpel na drugo ter pustil za seboj več starših in dobrih dijakov. Le prvega mesta ni mogel doseči; to je zavzemal sin slovaškega evangeliškega pridigarja, jako nadarjen mladič, ki je imel izvrsten domač pouk od svojega očeta. Vse sošolce pa je prekosil z latinskim hronostihom, ki se je rabil pri razsvetljavi mesta o tretji ženitvi cesarja Franca I. l. 1809.

Učilo se je seveda vse latinski. Kornelija Nepota so dijaki prestavljali v nemščino in češčino. Vendar se nemščina ni mnogo učila; Kollár si jo je osvojil v Kremnici slučajno, ker ga je mati neke Nemke, kateri je Kollár v šoli pomagal tajno

1) Umrl je 1. 1864. Od njega je dobil Pavel Križko mnogo podatkov.

2) Hišica, v kateri je stanoval Kollár v Kremnici, je posneta v „Sborniku“ na str. 17.

5*

68

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

pri računjenju, vabila na dom; tu se je navadil nemščine in čital prve nemške knjige, in sicer almanahe, Musaeusove „Märchen und Erzählungen für die Jugend“ in manjše igrokaze Kotzebue-ove. Otročjo ljubezen, če se o taki sploh more govoriti,¹) v prvem pesniku slovanskega rodoljubja je zanetila Nemka, in iz druge se je po tem v Jeni razvila „hči Slavina“!

Zanimivo je, kaj se je moral Kollár učiti iz domače zgodovine: o početku madžarskega naroda, o vladanju kralja (seveda ogrskega) Karla VI. in Marije Terezije, o Avarih in o vladanju ogrskih kraljev v jednajstem stoletju do Kolomana.²) Madžarski se je učil čitati, pisati in sklanjati, ali mnogo mu ni ostalo v glavi, ker se tega jezika nikoli ni naučil.

Po takratni navadi so se skušnje vsako leto končavale z gledališkim igram podobnimi dialogi, za katere je Komary izbral odlomek iz Lucijana, zgodovino Jožefovo, boj Davidov z Golijatom. Razne latinske pisatelje je Kollár že takrat čital zá-se, posebno pa mu je dajal njegov učitelj vse imenitne novolatince — Kollár jih našteva devet — ki so mu bili bolj razumljivi po mišljenju in po pisavi nego Tacit in Livij.

V Kremnici je bilo za Kollárjevega časa jako razširjeno veselje do godbe, risanja in slikanja, tako da so učitelji in evangeliški konvent morali brzdati mlade Apele in glasbenike. Tudi Kollár se je strastno kakor vsega lotil risanja in slikanja, kar mu je pozneje jako dobro došlo, ko si je moral kruha iskati za nadaljevanje svojih študij, in je seveda tudi vzbujalo in razvijalo umetniške sposobnosti v bodočem pesniku. Posebno dobro je izvajal Kollár sličice za „betlehem“ (božične jaslice), tako da si je služil ž njimi lep denar, za katerega si je kupoval knjige. V svojih „Spominih“ omenja zaradi teh dobrot iz celega srca svoja učitelja, dva katoliška mladeniča, Jana Nepomuka Hanusa, Slovaka, in Karla Viererja, Nemca, učenca kremniške risarske šole, ter pravi o njih: „Hanus in Vierer sta bila prva človeka, katera sem skrito ali prisrčno ljubil in občudoval; onadva sta me duševno spremljala celo življenje. Hvala vama, žlahtni duši, prava sokratiška genija mojega življenja! Hvala vama za vajino sicer nevidno in od vaju neopazovano ali veliko delovanje na moje srce, moj vkus in vso omiko. Vajino tiho, molčljivo delovanje je náme bolj vplivalo nego kriki mnogih slavnih šolometov.“ ³)

Svojo pesniško domišljijo je tudi že tukaj vadil. Pri vdovi Španičkovi so si pripovedovali dijaki pri večernem mraku ali pa v postelji razne pripovedke in bajke. Kollár pa teh v svoji mladosti ni slišal in moral si jih je sam izmišljevati, da

¹) Prim. Paměti, str. 139 – 140.

²) Sborník, str. 19.

³) Paměti, str. 128.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

69

bi bil kos svojim tovarišem, kar se mu je tudi tako posrečilo,
da so ga vsi z velikim zanimanjem poslušali in vedno več
zahtevali.

Naravo ljubil je tudi v Kremnici nad vse in posebno rad
je hodil na okoliške hribe in gore, kar je tudi pozneje povsod
delal. Strast do golobov pa se je izpremenila v veselje do vseh
ptic, katerih je bilo vse polno po zeleni in z lepimi gozdi
obrasli okolici kremniški.

Ko je Kollár po letni skušnji 13. julija 1809. kot drugo-
letni sintaksist zapustil Kremnico, bilo mu je 16 let. Naučil
se je mnogo več, nego se je po šolah učilo, ali tudi tega ni
bilo malo. Najbolj važno pa je bilo to, da so se njegove sposob-
nosti razvijale vsestransko in da je on sam imel jedino željo
na svetu, namreč željo po daljši omiki. To pa ni bilo po volji
njegovemu očetu, ki je hotel, naj bo Jan krznar kakor on in
meščanski kmet, da bi imel v njem podporo na stara leta,
če je tudi bil dosti imovit in imel še drugega sina in hčer.
V primer mu je stavil sošolca Košino, ki je res postal obrtnik.
Ko Kollár ni hotel biti niti krznar niti meščanski kmet, poslal
ga je oče učit se mesarstva! Vendar njegovo rahlo srce, o
katerem je toliko sledov v njegovih mladostnih spominih, ni
moglo hladnokrvno gledati klanja volov in zarezavanja telic
in ovac.¹) Gotovo mu je bilo to četrtletje tako zoprno, da
zaradi tega o njem sam niti ne pripoveduje. Sploh pa se dolgo
ni mogel odločiti, da kajkoli napiše o najbolj nesrečnem letu
celega svojega življenja, ker je moral govoriti o zlorabi oče-
tovskih pravic. Zaradi tega razpravlja najprej o dolžnostih, ki
so jih roditelji poleg pravic tudi prejeli od Bogá, in o izbiranju
stanu, katerega naj bi otrokom nikoli ne vsiljevali. Njemu
pa je bila osoda tako nemila, da se mu je najsvetejše ime
„oče“ izpremenilo v strašilo, in da si dolgo niti Boga, ni mogel
predstavljati v podobi očeta. Stari Kollár je v svoji nagli in
hudi jezi vsak dan ošteval sina, dajal mu razne priimke in se
skliceval po svoje na sveto pismo, iz katerega mu je navajal razne
izreke modrega Siraha (n. pr. kdor ljubi svojega sina, naj ga
večkrat tepe), iz pregovorov Salamonovih i. t. d. Sinu je po
takem tudi sveto pismo protivno postalo, ali večkrat je padal
na kolena, klical Boga na pomoč in ga prosil, naj odvrne kelih
trpljenja od njega. Drugekrati so je s solznimi očmi spraševal,
zakaj mu je Bog položil tako žejo po umetnostih in šolah v
srce, in ne greši li vendar proti roditeljem, ker nazadnje ni
imel več zaslombe niti pri materi, ki se je naveličala moževega
zabavljanja in kričanja. To je trpelo pol leta, in Jan je že tako
obupal, da si je želel samo smrti. Ko pa je oče šel enkrat

1) J. K. Sborn. 21.

70

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

zopet s palico proti sinu, zapustila ga je angeljska potrpežljivost, in iztrgal je očetu palico iz rok rekoč: „Dosti! Za me ni več palice. Sveto pismo tudi pravi: Vi očetje ne tirajte v jezo svojih otrok! Dajte mi mir, priporočam vas Bogu, pojdem proč, in za me ne bodete več skrbeli.“ Tako se je tudi zgodilo: Jan ni šel nikoli več domov. Ko je že bil v Pešti na službi in se lečil blizu svoje domovine, obiskal ga je oče in se ž njim pomiril, ali tudi takrat si nista mogla prav v oči pогledati.

Kollár se je postavil od tega časa na svoje noge in se v tem pripravljal prav dobro na poznejše boje, pri katerih mu je v mladosti pridobljena trda volja prav dobro došla. Jakubec pa še k temu Kollárjevemu pojasnilu dodaje resnično opazko,¹) da ves prepir med očetom in sinom vendar tudi dokazuje, da je sin od očeta podedoval njegov nezlomni značaj, katerega je povsod kazal. Že iz svoje mladosti nam pripoveduje več primerov svoje vztrajnosti, izmed katerih je najzanimivejši ta-le: Njegov prijatelj Košina je čez mero hvalil Nemce, Slovake in njih jezik pa malo spoštoval; nekoč sta se zaradi tega sprla, in Kollár se mu odreže: Vsaka ptica je malo vredna, ki svoje gnezdo onečiščuje. Ponosni Košina mu odgovori neko razaljivo besedo, Kollár se obrne od njega in črez celo zimo nista več govorila, dasi sta skupaj stanovala, jela in v šoli sedela. Gospodinja in sošolci so ju zastonj mirili. Niti pred spovedjo se nista odpuščenja prosila, ampak šele na veliki četrtek pred obhajilom mu je podal Kollár pravo roko z besedami: Odpustiva si!

Sprva je Kollár nekaj težnov našel streho pri svojem bratrancu Janu, učitelju v Slovenskem Pravnu, kateremu je pomagal pri pouku. Potem si ga je vzel do jeseni za pomočnika mošovski učitelj Burian. Po malem se je vračal Kollárju duševni mir, ali strašne sanje o očetu ga vse življenje niso zapustile. Učiti se seveda sedaj ni mogel mnogo, ali z veseljem je učil druge. Dobri ljudje in razne zabave so mu razganjali neprijetne misli. Največ mu je pomagala žena učitelja Buriana, ki je sicer vedno bolehala, ali bila živa kot riba, da je Kollárja zabavljala s svojimi vtipi in čitala ž njim nemške romane Lafontainove, Kotzebueove in Meissnrove. Pri Burianu naučil se je Kollár tudi igre na klavir, in sicer tako dobro, da je lahko večkrat pri božji službi zaigral na orglje. Le od mošovskega pridigarja Baldovskega, ki bi bil že prej v prvi vrsti poklican, da bi posredoval pri prepirih med očetom in sinom, Jan tudi kot učitelj ni imel posebne koristi. Baldovský je bil namreč jeden iz onih neomikanih

¹) O životě a působení J. Kollára, str. 11.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

71

duhovnikov, kakršnih so si evangeliki, ko jim je cesar Leopold
vrnil versko svobodo, morali nabirati iz neakademikov in
manjših študentov; zanimal se je za lov, iskal in kopal je
zaklade, nazadnje je po neki alhimistični knjigi skušal sam
zlato delati in pri tem za razne pripomočke razstrosil ves
denar, da je moral zapustiti svojo faro. Vendar je tudi on
nekoč genil do solz Kollárja, ko ga je svojemu dekanu pred-
stavil z besedami: Est martyr Musarum! Pripovedoval je po
tem vsem navzočim gospodom Kollárjeve muke, ti so pa ga
tolažili, in jeden mu je rekel, naj gre ž njegovimi tremi sinovi
študirat v Bistrico (Neusohl).

Kollár je pri svojih izletih, izmed katerih nam posebej
opisuje pot v Klášter, kjer mu je katoliški duhovnik Valentini
z elektriko odpiral nov svet, prišel tudi tja, da bi se prepričal
o besedah Burianove žene, rojene Bistričanke: „Za živa v
Bystřici, a po smrti v nebi.“ Burian sam mu je na srečo
našel nekega meščana, pri katerem naj bi Kollár za stano-
vanje in večerjo poučeval otroke. Posebno pa si je služil
slavo, hrano in denar s slikanjem in poukom v risanju in
slikanju.

Bistričani so hoteli baš 1. 1810. povišati svoje šole v
gimnazijo, da bi se mogli meriti s Ščavničani (Schemnitz),
in so za to res velike žrtve prinašali. Med novimi učitelji bil
je tudi rektor Magda, o katerem govori Kollár z največjo hvalež-
nostjo¹), ker je imel za njegov duševni život največje zasluge.
Med vsemi učitelji Kollárjevimi na Ogrskem bil je jedini, ki
je vsestransko odgojeval ter razvijal um, srce in telo. Svojim
učencem je dajal dobre domače in šolske naloge, tudi govor-
niške in pesniške. Na predmet: „Laudata virtus crescit“
napravil je Kollár prvih pet ali šest heksametrov, pod katere
je Magda zapisal „egregie“, čital je javno v šoli in posadil
Kollárja na prvo mesto prvoletnih „rhetorov“. Nekaj takih
uspehov pridobilo je Kollárju med sošolci važnost, ali pri neka-
terih rodilo je tudi zavist. Največjo slavo pa mu je prinesel
— pust. Bistriški študenti so priredili ples, pri katerem pa
Kollárja ni bilo, ker ni imel novcev in potrebne obleke. Šele
po plesu začelo se je govoričiti o študentih po celem mestu,
čemu je to, in se li spodobi, da dijaki napravljajo javno take
veselice i. t. d. Vse to je zvedel Magda in dal svojim učencem
snov k „oraciji“: „Calumnia est vitium vituperatione dignum“
Kollár je branil dijake, obrekovalce pa obsojal. Ko je Magda
po nekoliko dneh prišel v šolo, obstal je na sredi in rekel:
„Kollár, ascende cathedram et perores orationem tuam.“
Kollár se je preplašil in se izgovarjal, da govora ne zna na

1) Gl. še v Sborníku: Z básnických prvotin Jána Kollára v Baňskej Bystrici z r. 1812, str. 25—29.

72

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

pamet. Ali učitelj je ponovil svoje povelje, dal mu rokopis,
Kollár pa se je postavil pred sošolce, katerim je deklamovanje
že samo po sebi bilo nekaj nenavadnega, in govoril tako, da
so mu ploskali in mu govor večkrat pretrgali s klici: vivat! Magdi
pa še tega ni bilo dosti, ampak naročil mu je, naj se nauči
svoj govor na pamet, da ga deklamuje pri bližajoči se zimski
skušnji pred mnogimi gospodi in meščani bistriškimi.

Kollár obžaluje, da so se mu njegovi bistriški rokopisi
izgubili.¹) Na drugem mestu ²) se spominja dveh pesni (seveda
latinskih), katerih mu je najbolj žal: „Životopis moje mla-
dosti“ in „Hvala slikarstva“. Jedna iz takih elegij nam pa
je vendar ohranjena. Neki sedanji bistriški profesor, ki svoje
ime skriva pod besedami „Krivdou prebudený“, da bi ne bil
na Ogrskem razkričan za „panslavista“, objavlja v „Sborníku“³)
iz bistriškega programa l. 1812. Kollárjevo elegijo v 15 distihih:
„Deploratio praesentis status Hungariae“ Naš „probujenec“
išče v njej zastonj že sledove prihodnjega slovanskega domo-
ljubja pesnika „Slávy Dcere“ Kollár opeva z nabrano fraze-
ologijo nesreče, ki so zadele Ogrsko vsled vojsk z Napoleonom,
in toži kot mladeniški moralist, da navzlic temu

Scilicet et dira vitiorum semina florent.
Luxuries, fastus, fasque nefasque viget.
Nummorum cui farrago, qui vivere quaestu
Novit, (nam virtus nunc iacet) ille valet...

Kako si naj pojasnimo to, da se Kollár v „Pamětih“
spominja natančno prvih svojih govorniških in pesniških po-
skusov, posebno pa dveh izgubljenih elegij, o tej, o svojem
prvem tiskanem plodu (o kremniškem akrostihu pač ni
treba govoriti, da si ga on sam tudi našteva med tiskanimi
spisi) ne ve pa ničesar? Meni se zdi popolnoma verjetno, da
se tukaj, kjer govori, kako ga že od mladih let poleg poezije
in slikarstva nikoli ni zapustila „narodnost“,⁴) kjer svoje
poznejše ideje prenaša že na mladost, svojega ogrskega pa-
trijotizma ni hotel spomniti, pač pa so mu popolnoma v
spominu nadpis, kraj in letnica te elegije v „Curriculum
vitae“, podanem l. 1849. ministerstvu⁵), v katerem nahajamo
sicer celo vrsto nenatančnosti in pogreškov.

Pritrjujemo pa popolnoma „probujencu“, da je bil Magdi
ideal krščanski humanizem,⁶) ki Kollárja ni samo oživil, ampak
je bil posebno pod Herderjevim vplivom — dodajemo mi — tudi
temelj vsemu njegovemu poznejšemu mišljenju in delovanju

¹) Paměti, str. 173.

2) Tam, 206.

3) Str. 25 26.

4) Paměti, 206.

5) J. K. Sborn. 277—281.

6) Tam, str. 29.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

73

V Bistrici se je Kollár z vso mladeniško strastjo zaljubil v — klasike. Vendar tudi ta ljubezen je bila huda bolezen. Horacij, Vergilij, Ovidij, Sallustij, Ciceron in Kvintilijan bistrili so mu sicer um in blažili srce, ali posvadili so ga tudi s svetom, ker si jih ni mogel kupovati po svoji volji. v gimnazijski knjižnici, katero je Magda izročil njegovemu nadzorstvu, pa jih ni bilo mnogo. Ko je čital v Plautovem životopisu, kako je moral pesnik na žrmljah mleti, da si je zaslužil denar za grške knjige, bežal je naš „mučenik muz“ daleč v globoko dolino, pretakal solze in glasno tožil nad osodo ubogih dijakov. Vse nemške knjige je prodal za Boethijevo delo „De consolazione philosophiae“, da bi se v svoji žalosti ž njim tolažil. Klasike je nošil s seboj tudi v cerkev in naravo, ki mu je bila vedno mila, za dijaško družbo in nje zabave pa ni mnogo maral, ali tudi za — materinščino ne, kar sam priznava.

Počitnice 1. 1812. porabil je Kollár z nekim prijateljem za potovanje po dolnjih slovaških in madžarskih krajih (po Dolnozemsku) Ogrske črez Tokaj, kjer pa ni hotel piti mnogo zlatega tokajca — plašil ga je spomin na hude nasledke prve in jedine pijanosti v celem življenju iz kremniške dobe — v Debrecin in Pešto. Mikala ga je na pot seveda želja, da spozna nove kraje in ljudi, ali glavni namen mu je bil, da obišče mnoge svoje sorodnike, kajti mislil si je, da najde med njimi koga, ki bi ga podpiral pri daljših študijah. Takega dobrotnika sicer ni našel, ali nabral si je vendar kakih 50—60 goldinarjev pri sorodnikih in znancih in pa za dve — propovedi; ta denar naj bi mu služil za nadaljevanje naukov v Požunu. V Nireďhazu našel je bogatega in vplivnega ujca, ki ga je nagovarjal, naj mu napravi veselje s propovedjo. V jedni iz največjih evangeliških cerkev nastopil je devetnajstletni Kollár z velikim strahom prvikrat v uradu, katerega je potem v Pešti častno in uspešno izvrševal k blagu svojih rojakov. Iz Pešte mu je najbolj ostalo v spominu, da je na gostilniškem dvoru od kupcev iz južne Ogrske prvikrat slišal srbski jezik in da je posamezne besede primerjal materinskim.

V Požunu obiskoval je Kollár tri leta (1812—15) „scholam philosophico-theologicam“. Prvo leto je bil popolnoma sam sebi prepuščen in ko bi ne bil imel v počitnicah prihranjenega denarja, moral bi bil propasti in sploh šolo zapustiti. Šolnino je moral učiteljem takoj plačati. Seveda mu ni mnogo ostalo, in za večerjo je imel le kruh in vodo. Stanoval je s kakimi šestimi turčanskimi rojaki v veliki sobi; zima je bila huda, gospodinja pa je tako malo kurila, da je jeden iz njih nekaj dni po noči prinašal s — pokopališča polomljene križe, deske in ograjo, da ž njimi kuri, dokler ga ni pobožni

74

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Kollár zapazil. Vendar glad in zima nista Kollárja tako tlačila kakor požunske šole. V Bistrici je bilo malo dijakov, tukaj nepregledno število; tam sta se duh in razum samodelno razvijala, tukaj pa je bilo vse pasivno in učilo se je vedno na pamet; tam so se učitelji in dijaki ljubili in zaupno med seboj občevali, tukaj pa so se učitelji ponosno odstranjevali.

Vendar sreča in vztrajna volja sta Kollárju tudi tukaj prišli na pomoč. Ko na koncu šolskega leta ni šel na počitnice, postavil ga je profesor Stanislaides na evangeliški sirotnišnici za ravnatelja in učitelja. Tu je bil v svojem življu in srečen; tukaj je nemški kramljal in spoznaval vzgojeslovne spise in pravila Posebno po Salzmannovem vzoru je hitro pregnal mehanizem iz zavoda, pazil na krepčanje telesa in zdravja, na red in čistost. V šolski pouk uvel je i godbo, petje, risanje in druga sredstva estetične omike. V letnih počitnicah so se igrale Weisse-jeve gledališke igre za otroke. Zavod se je v kratkem času tako proslavil, da so mu oficirji, uradniki in drugi roditelji oddajali svoje otroke.

Kollár pa se je tudi sam odgojeval in učil, ker s šolami ni bil zadovoljen. Posebno so jim manjkale matematiške in naravoslovne znanosti, kajti evangeliške šole na Ogrskem so bile takrat brez sestava, zveze in reda. Najbolj ga je zanimalo rastlinstvo in zvezdarstvo; študiral je obe znanosti samotež; z rastlinami ni imel mnogo križev, ker si jih je sam pridno zbiral, ali za zvezdarstvo mu je manjkalo učil, katera si je pa tudi sam, kolikor je mogel, delal iz papirja. Za matematiko našel je sebi in nekaterim sošolcem, ki jih je za njo navdušil, učitelja v nekem duhovniškem kandidatu, ki se je baš iz Nemškega vrnil. Ko so profesorji moža spoznali, izročili so mu še sami pouk grščine.

Predavanj o materinskem jeziku Kollár ni mogel poslušati, ker jih je prof. Palkovič popolnoma zanemarjal. Zato pa so dijaki marljivo prebirali njegov „Týdenník“. Kollár si je pri skrbel še druge češke knjige, ali med sošolci je imel le dva, ki sta kakor on ljubila češko-slovenski jezik in literaturo. Jeden je bil Frančišek Palacký, s katerim pa se takrat še vendar nista posebno zbližila. V srbščino in staroslovenščino je tudi malo pogledal, ker pri mnogih predavanjih je sedel poleg njega skromen in prijeten Srb, Pantaleon Živković, poznejši škof v Budinu in Temešvaru. Nevedé in samo po naravnem nagonu nagibal se je Kollár k njemu več in bolj prisrčno nego h kateremukoli Nemcu ali Madžaru. Marljivo pa se je učil tudi francoskega, angleškega in laškega jezika.

Po pravici Kollár toži, da Požun, v katerem so se venčali ogrski kralji in zbirali državni zbori, ni imel ničesar, kar bi ugajalo njegovim estetiškim potrebam Tu ni bilo ni gale-

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

75

rije, ni umetniških zbirk, ni staviteljskih velikih del, niti javne
knjižnice. Vendar navzlic tem nedostatkom in slabim šolam
Kollár vendar tudi teh mladeniških let ni izgubil. S svojim
poučevanjem, posebno v risanju in slikanju, odprl si je pot v
prve hiše in najbolj omikane rodbine evangeliške in katoliške,
ki so ga vabile k mizi in k vsem domačim zabavam Predmet
njegove strastne ljubezni sta bili tukaj godba in petje, vadil
se je dan in noč, posebno na klavirju. Da bi svojo estetiško
omiko popolnil, zbral je še nekaj prijateljev, s katerimi se je
z največjim veseljem učil plesanja. Imel je pri tem dvojni cilj:
hotel se je vdeleževati domačih plesov in zabav, potem pa
vaditi telo in si pridobiti lahko gibanje na katedru in prižnici.
Najbolj pa se je zanimal za gledališče in koncerte. To obče-
vanje z meščanskimi rodbinami in osebami višjih stanov ga
je varovalo, da se ni vdeleževal dijaških družeb po krčmah
in drugod; slišal je za to razne priimke, kakor menih, posebnež
i. t. d., kar pa je rad trpel.

Prijateljstva je bilo Kollárju povsod treba, kakor ribi
vode. Osamljeno njegovo srce ni moglo dolgo biti, ali našel
je le malo ljudij, ki bi kakor on mislili in čutili. Posebno na
požunskih šolah je bilo več koterij nego prijateljstva. Vendar
nam Kollár osebno imenuje tri najbližje prijatelje, izmed ka-
terih sta posebno dva, Jan Ruman in Jan Mojžišovič, vplivala
na njegov značaj, jeden po svoji tihosti in krotkosti, drugi po
svoji živahnosti in veselosti: Kollár se je maja! med obema
in se trudil, da vzprejme od obeh, kar sta imela dobrega.

Svoje obzorje po svetu je Kollár v Požunu precej raz-
širil vsled takratnih evropskih dogodkov. Po bitvi pri Lipskem
prignali so tja mnogo francoskih jetnikov, ki so se Kollárju
in njegovim sošolcem jako smilili, da so jim nosili denarja,
kruha in vode. Ko je bil potem na Dunaju shod velikašev
vse Evrope, prišli so tudi v Požun ruski car Aleksander,
Wellington, Blücher in Talleyrand. Saksonski kralj Friderik
Avgust bil je kot zaveznik Napoleonov pregnan v Požun in
je Kollárju posebno imponiral s svojo pobožnostjo; videl je
kronano glavo prvikrat na kolenih pred Bogom, kar mu je
celo življenje ostalo v spominu. tako da je še pri pogrebni
slavnosti za cesarja Franca porabil takratne misli in občutke
v propovedi: „Pobožnost je največji kras knezov in vladarjev.“

Krasno okolico požunsko prepotoval je Kollár šestkrat
in daleč na okolo. L. 1815. bil je tudi na Dunaju, ali vse
slavljenje lipske zmage, blesk cesarskega dvora, drugih vla-
darjev in visokih dostojanstvenikov, velikost mesta in sam
štefanski zvonik niso njegovega srca tako razgreli kakor
Shakespearjev „Kralj Lear", s katerim se mu je v gledališču
odprl celo nov svet. Isto leto potoval je tudi na Moravsko

76

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

do Brna in odtod čez Dunaj in Šopronj (Oedenburg) k zado-
navskim Hrvatom, Slovencem in Slovakom, ali razen Mihala
Barla v Saladski stolici, ki mu je kazal rokopis slovenske
(„Vindicke“) cerkvene pesmarice,¹) katero je tudi izdal, ni
našel žive duše, v kateri bi že tlela iskra narodnosti.

Kollár je v dvaindvajsetem letu odlično izvršil kandi-
datski izpit, ali moral si je zopet nekaj zaslužiti, da bi mogel
po navadi ogrskih evangelikov iti na kako nemško vseučilišče.
Imel je srečo, da je prišel na poldrugo leto zopet v milo mu
Bistrico kot odgojitelj v rodbino Kolbenhajerjevo, ki je bila
sicer samo meščanska, ali jedna iz najstarših in najbogatejših.
Šol dolgo ni mogel pozabiti, ali za prehod v življenje je bila
Bistrica zanj izvrstno mesto. S svojim položajem bil je prav
zadovoljen, dušne paše pa je nahajal tudi dovolj. Najljubši
prijatelj in jedna iz najblažjih slovanskih duš, kar jih je v
življenju srečal, bil je tamošnji pridigar Samuel Rožnay, ki se
je bil, visoko omikan, ali skromen in iz celega srca vdan svo-
jemu narodu, pred kratkim vrnil poln idealizma z Nemškega.
Pri njem je Kollár našel mnogo čeških in drugih slovanskih
knjig, on je bil po Kollárjevem mnenju bržkone prvi med
Slovaki, ki se je zanimal za druge slovanske jezike, posebno
za poljski in ruski. Čitala sta skupaj takratne češke časnike.
Rožnay je prestavljal iz Anakreona, Homerja, Pindarja in Po-
ljaka Krasickega. Začel je že tudi satiričen epos o širjenju
madžarščine. Lahko se reče, da se je Kollár slovanskega rodo-
ljubja najprej učil od tega prijatelja, in radi mu verujemo, da je
bil ta „angelj“ prvi mož, s katerim sta se vzajemno popolnoma
razumevala. Mislila in čutila sta oba jednako globoko, po vrtih
in dolinicah plakala in se radovala pri mislih na bodočnost,
ali samo na nekaj mesecev, ker neusmiljena smrt je nagloma
pretrgala to prijateljstvo.

Nadomestilo mu je je, kolikor je bilo mogoče, popolnoma
drugačno znanstvo s plemičem Matijo Zmeškalom, ki je zbiral
vse knjige proti veri in pobožnosti. Tako se je Kollár v to
dobo seznanil s francoskimi enciklopedisti in naturalisti, z
angleškimi deisti, z Lahi G. Brunom, Vaninijem i. t. d. Z naj-
večjo pozornostjo pa je čital dela Spinoze in Volneya „Ruine“
(torej v nemški prestavi, ker izvirniku je naslov: Les ruines,
ou méditations sur les révolutions des empires), ki sta mu
precej megel razpršila. Z drugimi filozofi bavil se je bolj iz
radovednosti, in Zmeškal se je jako jezil, ker si iz Kollárja
ni mogel stvariti prozelita, kajti ta je ostal navzlic vsem

1) Krszczanske nòve pefzmene knige szpravlene evangyelicsánskim gmainam (szkuzi Mihala Barla). V' Soproni stampane sz' Kultsár Kata-line pifzkmi v' 1823 leti. 8º. X in 503 str. Šafařík, Geschichte der südsl. Lit. I.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

77

knjigam hladen in neizpremenjen. Mnoge iz teh spisov, posebno Voltaire-jeve in Rousseau-ove, je čital v izvirnikih s francoskim učiteljem svojega učenca, mladim Parižanom, ki je znal celo Henriado na pamet Kollár se je lotil z velikim zanimanjem takrat neizmerno slavnega eposa Voltaire-jevega, ali vrgel ga je zaradi hladnih in prisiljenih alegorij ravno tako proč kakor Klopstockovo Messijado, katere tudi ni mogel nikoli dokončati

Voltaire-jevi spisi pa vendar niso ostali brez vpliva na Kollárja, ker sam navaja iz svojega takratnega dnevnika svoje misli proti smrtni kazni v 13. točkah ¹) Proti nji bilo je Kollárjevo mehko srce že v otročji mladosti zavzeto,²) ali priliko k tem mislim dal mu je Voltaire-jev spis o nedolžni rodbini de Collas. Tudi Rousseau-ovi nauki, naj se zopet vrnemo k naravi, so se gotovo že takrat prikupili Kollárju, ali popolnoma se je zamislil vanje šele potem v Jeni.

Prav resno se je Kollár v Bistrici lotil v šolah zanemarjene materinščine. Najprej je študiral slovnice in slovarje, potem je začel tudi samostalno pisati, kar pa našemu samouku ni bilo lahko, kajti učil se je letati kakor „ptica brez matere“ Prestavljal je iz nemščine,³) francoščine (ohranila se mu je samo jedna pesemca Voltaire-jeva)⁴) in poljščine. Kakor Rožnay izbral si je tudi on izmed takratnih nemnogih poljskih pesnikov Krasickega in iz njegovih bajk je nekatere pozneje natisnil v svojem abecedniku in „Čitanki“. Tudi njegove duhovne pesni v evangeliškem „Zpěvniku“ so razen dveh ali treh iz te dobe.

Svojo bližjo domovino je Kollár tudi takrat iz Bistrice preromal na več straní. V spominih na te pote se čudimo veliki hvaležnosti, katero so si pri njem zaslužili „na celo življenje“ vsi ljudje, ki so s čim koli pomagali k njegovi znanstveni in estetični omiki. Na jednem iz najdaljših takratnih potov stale so prvikrat tudi visoke Tatre pred njegovim „prestrašenim pogledom in tresočim se srcem“

Dolgo seveda Kollár ni hotel ostati brez vseučiliških študij. Pri bistriškem superintendentu Adamu Lovichu, katerega hvali, da je navzlic neki slabosti vztrajno branil Slovake in njih jezik proti Nemcem in Madžarom, napravil je potrebni izpit, da bi dobil štipendijo za nemška vseučilišča in potem službo v Banjski superintendenciji.

1) Paměti, str. 225–227.

2) Gl. Paměti na str. 122, 212.

3) J. Palkoviču je poslal v pregled prestavo Glatzovega „An-
dachtsbuch für gebildete Familien“ Časopis Českého Museum, 1893,
str. 178.

4) Paměti, str. 22.

78

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Prej pa ko Kollárja spremimo na Nemško, kjer se je začela
za njega celo nova doba, ozrimo se še nazaj na njegov dose-
danji razvoj, da potem lože razumemo, kako ga je izpremenila
Jena, in kaj je prinesel odonod zá-se in za slovanstvo.

Jan Kollár je podedoval od očeta razne duševne zmož-
nosti in njegovo trdo voljo, od matere nežno srce, od obeh
in svojega naroda sploh iskreno pobožnost. Bogata domišljija
in globoko čuvstvovanje sta tudi do danes znane lastnosti
Slovakov. S poslednjimi pa se je vedno križala Kollárjeva
odgoja na domu (spomnimo se posebno strogocerkvene odgoje
in tega, da ni imel prilike kot otrok slišati pravljic in pri-
povedek) in v šolah na Ogrskem. Poznejši pesnik graja svojega
učitelja Šuleka, katerega sicer jako hvali, da je preveč iz-
ganjal iz otročjih src prirojeni čut bojazljivosti, ker je vodil
svoje učence po noči na pokopališče, jim na grobih marsikaj
razlagal, posebno o zvezdah, potem pa se ž njimi oddaljeval
za nekaj streljajev in vsakega učenca po abecedi posebej na
pokopališče pošiljal, kjer se je moral pri kostenjaku oglasiti.
Pri spominih na Kremnico brani tudi nravne koristi nekaterih
narodnih praznih ver.¹) V šolah pa je bilo še vse polno suho-
parne sholastike in formalizma, v latinščini bila je zaključena
vsa modrost; za življenje se Kollár tam ni mnogo učil, tako
da bi še na stara leta hotel ogrskim šolam zapisati nad vho-
dom: non scholae, sed vitae discendum!²)

Trudil se je marljivo, da dopolni, česar mu niso dajale
šole; ali če že šolska odgoja ni bila sistematična, kako naj
bi Kollár sam našel vedno prava pota? Čital je, kar mu je
prihajalo v roke, dasi tudi ni bilo primerno njegovemu mišlje-
nju in čuvstvovanju, kakor dela francoskih enciklopedistov in
angleških deistov. Samotež pridobljeno znanje je moralo sploh
biti površno, poznejši polihistor se je razvijal v njem že v
mladosti. Posebno pomanjkljivo pa se je seznanjal z nemško
literaturo, ki mu je mogla največ pomagati. Čital je večinoma
le take reči, ki so bile za takratne srednjemeščanske rodbine,
posebno za njih ženske;³). pri teh se nahajajo navadno le
plitki in modni pisatelji, ali še pri tem Kollár ni imel sreče,
ker v mala mesta, posebno pa tako oddaljena kakor so bila
ogrska, mode pozneje prihajajo.⁴) Neizmerno karakteristično je,
da je Kollár že vendar prebiral sentimentalne meščanske
drame Ifflandove, najbolj pa frivolne veseloigre Kotzebueove,
ali da v njegovih spominih iz takratne dobe ni sledu Schil-

1) Paměti, str. 102—104.

2) Tam, str. 133—134.

3) Paměti, str. 224.

4) Pr. Paměti na str. 139, 158, 179, 196.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

79

lerju in Goetheju, nemški romantiki in posebno njeni patrio-
tični liriki, ki sta potem na Kollárja toliko vplivali.

Po takem pri Kollárju ne smemo že takrat iskati
poznejšega slovanskega rodoljubja.¹) On sam nam
sicer v svojih spominih pripoveduje marsikaj, kar veže z „na-
rodnostjo“, ali ne po pravem. Plemenski nagon se nahaja pri
vsakem narodiču, in še pri večjih in duševno visoko razvitih
in zjedinjenih narodih so znane globoko vkoreninjene mržnje
med raznimi kraji. Naravno je bilo torej, da se Kollárju kot
otroku niso dopadali prvi Madžari,²) ki jih je videl, ker so bili
celo drugači in ne baš lepo oblečeni, in ker jih ni razumel;
razen tega je imel še njegov oče ž njimi mnogo neprijetnega
posla, ker so prodajali na pol gnile ribe, katerih smrad je tudi
našega Jana v nos zbadal. Seveda je bil tudi Kollár, ki o
sebi pripoveduje, da je od rojstva pred vsem sovražil vsako
poniževanje pred drugimi,³) v Kremnici razžaljen, ko se je igral s
sošolci in se je neki Nemec zarežal nad Slovakom, ki je napravil
napako: „Verdammter Schlovak“; njegovemu trdemu in ponos-
nemu značaju moramo pripisovati podobne obrane, s katerimi si
je zaslužil priimek „Schlovaken-Patron“ in se zaplel v boje z
Nemci.⁴) Ne čudimo se tudi, da Kollár v Kremnici s svojim
prijateljem ni rad hodil v nemško cerkev, kjer bi se naj nem-
ščine učil,⁵) in da sta se rajši sprehajala po lepi naravi ter
prepevala češke cerkvene pesni, saj se verska čuvstva povsod
oklepajo materinskih glasov, zaradi česar jih še dandanes naj-
večji preganjalci narodnosti vendar dopuščajo pri veronauku.
Biblijska češčina je bila mlademu Kollárju seveda tudi mila,
ker je bila zvezana z njegovo vero, in brigal se je za-njo, ker
jo je hotel kot bodoči cerkveni govornik dobro pisati in go-
voriti. Da se duhovništvo mora zanimati za jezik in književ-
nost svojih duš, zdelo se je njemu z verskega stališča po-
trebno; sicer tudi zajde na stranska pota in se peča z duhov-
nemu stanu neprimernimi posli.⁶) Res so ga zanimali že takrat
tudi drugi Slovani, ali to je bilo celo naravno pri bistrem in
ukaželjnem mladeniču, ko mu jih je enkrat prilika nanesla;
jezikov pa se je učil vseh evropskih, in slovanski so ga morali
tem bolj mikati, ker njih sorodnost vendar lahko vsako dete
opazi.

¹) Pr. J. Jakubec: O Kollárově uvědomění národním před jeho odchodem do Jeny. Svetozor, 1893, str. 339 in sl. Članka takrat nisem mogel dobiti v roke, ali po vseh Jakubčevih študijah sodim, da se načelno popolnoma strinjava.

2) Paměti, str. 107.

³) Tam, str. 251.

⁴) Tam, str. 135—138.

5) Tam, str. 210.

6) Pr. Paměti, str. 189.

80

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Da pa pri Kollárju takrat še ni bilo novodobne narod-
nostne navdušenosti, dokazuje nam najlepše pač to, da se
mladi Palacký ž njim zaradi tega v Požunu ni mogel spri-
jazniti¹) in da ga po prihodu iz Jene ni mogel spoznati.²)
Sicer pa Kollár sam priznava, da je materinščino tudi zane-
marjal, in najlepše nam slika sam razloček v občutkih, ko je
videl Prago pred Jeno in še ni bil poskusil, sadu narod-
nosti“³) in kako je bil izpremenjen, ko se je črez njo vračal.
Domovina pa je bila mlademu Kollárju Ogrska,⁴) njene
zgodovine se uči, nji je bila posvečena njegova prva tiskana
elegija; seveda je bila to še starodavna in slavna Hungaria
in ne Madžarija, ki pa je že v njegovi mladosti kalí poganjala:
že v Debrecinu so mu kazali verze nekega profesorja, katerih
krasota se je odlikovala s tem, da so bili v njih sami blago-
glasni e (!) ali pa oe,⁵) in v Bistrici je poznal Parasknyja, ki
je vse narode izvajal iz madžarskega in po takem seveda tudi
v etimologiji delal najjsmešnejše kozličke.⁶) Kollár sam pa je
po tem oba posnemal!

Kollárju je bil prirojen čut za lepoto v naravi in umet-
nosti, in trudil se je pošteno, da popolni svojo estetiško omiko
v vsakem oziru. Žalibog njegova sprejemljiva duša ni imela
dosti potrebne hrane Občudovati je mogel samo lepo naravo,
ali ni bilo nikjer pred njegovimi očmi umetniških slik in stavb;
tudi požunsko gledališče ni moglo biti nič posebnega, saj mu
od njega nič ni ostalo v spominu razen imena takratne prima-
done, bržkone le zaradi tega, ker je bila Čehinja.⁷) Da se tu
niso igrale kake klasične igre, dokazuje pač najbolj njegova
razburjenost, ko je videl na Dunaju „kralja Leara“. Kar se tiče
pesništva, se je Kollár do svojega štirindvajsetega leta
popolnoma seznanil le z latinskim, ni pa še poznal niti jed-
nega iz novejših lirikov in epikov, ki bi se mu prikupili.
Življenje tudi ni moglo v njem razvijati pesniškega daru, ker
se je vedno boril s siromaštvom in niti ni imel časa za kako
ljubezničanje, ki bi se bilo tudi protivilo njegovemu mišljenju,
saj še v svojih spominih na Jeno pravi o Goetheju, katerega
je seveda tudi on občudoval in poznal dobro po osebnem ob-
čevanju, da bi mu vse odpustil, samo sesenheimske idile
ne, ali kakor pravi on, samo tega ne, da je v Sesenheimu

1) Jakubec, Osvěta 1893, str. 980. Palacký sam o tem pripoveduje v svojem životopisu na str 25.

2) Paměti, str. 282.

³) Paměti, str. 281. Gl. pozneje.

4) Pr. kar pripoveduje na mnogih mestih v „Pamětih“, posebno pa na str. 215: vlast’ Uherskou samovidně poznati jsem chtěl.

5) Paměti, str. 188.

6) Tam, str. 223.

7) Tam, str. 207.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

81

nedolžno dušo, Frideriko Brionovo, pastorjevo hčer, najprej
napravil nesrečno (?), po tem pa jo pustil sedeti in jo v ob-
upanje (?) spravil.¹)

Da dovršimo sliko mladega Kollárja, moramo še posebno
opozoriti na lastnost, ki je bila po tem neizmerno važna za
njegov panslavizem in slovansko vzajemnost, na versko tole-
rancijo namreč, katero sta v njem razvijala domovina in živ-
ljenje, kajti povsod je občeval s katoliki, ki so tudi med Slo-
vaki v večini, in se je od njih tudi mnogo in rad učil. Sploh je
bila že njegova mladostna duša napolnjena globokega človeko-
ljubja. To mu je bilo prirojeno (primeri, kako zoperna mu je
bila smrtna kazen), v šolah pa mu je ta čut posebno razvijal
njegov najbolj ljubljeni učitelj Magda, in kot učitelj in ravna-
telj sirotnišnice v Požunu se je sam teoretično in praktično
navduševal za Basedowski in Salzmannov filantropizem.²)

Kollár v Jeni.

Mala državica Sachsen-Weimar-Eisenach je zaslovela
na koncu preteklega in na začetku našega stoletja, ker je njen
dvor. posebno pa sam za umetnosti vneti veliki vojvoda Karl
Avgust, zbiral okoli sebe najimenitnejše pisatelje Goetheja,
Schillerja, Herderja, Wielanda i. dr. S stolico Weimarjem delila
je slavo nemških Aten malo oddaljena Jena s svojim imet-
nitnim vseučilišcem. V Jeni in okoli nje niso pa delovali samo
nemški klasiki, ampak zaporedoma nekaj let tudi filozofi Fichte,
Schelling in Hegel, in za kratek čas imeli so tam svoj sedež
tudi starši nemški romantiki. K temu živahnemu umetnost-
nemu in znanstvenemu življenju pridružilo se je pa v dobo
Napoleonovskih vojsk še politično, in Jena je postala središče
patrijotičnega gibanja med nemško mladežjo.

Za slovanstvo bila je velika sreča, da so ogrski evange-
liki imeli za jensko vseučilišče več štipendij, če tudi malih,
in da so po stari navadi tja zahajali razen bogoslovcev tudi
drugi študentje. Videli smo že, da je prvi slovanski rodoljub,
ki je Kollárja navduševal, Samuel Rožnay, v Jeni študiral, in
trdimo lahko brez daljšega preiskovanja, da se je tam naučil,
kaj je narodnost. Odločno pa vemo o učenjaški zvezdi pred-
vodnici v slovanskem svetu, o P. J. Šafaříku, da je imel jenski
pangermanizem velik vpliv na pisatelja „slovanskih starožitnosti“
in „slovanskega narodopisa“, v katerih se nam slovanstvo
najbolj kaže v svoji celini. Šafařík je po dveh letih zapustil

1) Paměti, str. 250.

2) Paměti, str. 197, 212.

6

82

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Jeno na koncu letnega tečaja 1817, v jeseni dne 8. oktobra pa je tja priromal Jan Kollár, da postane pesnik panslavizma in zagovornik slovanske vzajemnosti.

V neizmerno živahni in za razvitje nemškega duševnega in javnega življenja važni dobi naselil se je Kollár v Jeni. Da nam bo to bolj jasno, poglejmo malo nazaj.

Francoska revolucija je imela za nasledek na kratek čas svetovno vlado Napoleonovo, proti kateri je seveda tudi morala nastopiti mogočna in uspešna reakcija. To je bilo prerojenje narodov, o katerem se je jedrnato izrazil Julian Schmidt tako-le: ¹) „Narodno gibanje ni samo nemško, ampak evropsko. V Napoleonovih zavojevalnih vojskah je prišlo na svetlo, kar se je poldrugo stoletje pripravljalo, tlačenje vsega svojega in izvirnega svojstva pod jarem francoskega mišljenja in čutenja. Francoska akademija, francosko gledališče, diplomati Ludvika XIV., enciklopedisti, jakobinci, vsi so delovali k temu cilju. Pod Napoleonom se je pokazalo, kaj je moral biti sad vsega tega, namreč nova svetovna monarhija. Vsak narod naj bi se odtrgal od svoje preteklosti, in šola francoske omike in francoskih šeg naj ga predela v člena brezrazličnega človeštva. Z lahko razumljivo trmoglavostjo oklepal se je sedaj vsak narod svojega starega prava, svoje stare zgodovine, svojih starih šeg, svojih starih predanj.“

Proti Franciji zjedinili so se vsi evropski narodi, ki od Napoleona niso ničesar posebnega pričakovali, kakor n. pr. Poljaki, ne samo na bojiščih, ampak vzdignili so se tudi proti francoskemu duhu, v prvi vrsti Angleži. Na Nemškem je sicer to borbo začel Lessing, ali tudi Schiller in Goethe s svojim grško-rimskim klasicizmom nista pregnala ogromnega francoskega vpliva. Ostal bi bil tudi na začetku našega stoletja še večji, ako se ne bi bilo pretirano sovraštvo proti vsemu francoskemu razvilo v vojskah za osvobojenje. Tako ponižan pač ni bil noben narod od Napoleona kakor nemški, razkosani v neštevilne države in državice. Senco starega rimsko-nemškega cesarstva, ki sicer ni bilo niti rimsko niti nemško (Schlosser), izbrisal je sam cesar Franc 1. 1804., ko se je proglasil za avstrijskega cesarja, južno- in zahodnonemške države hlapčevale so Napoleonu, pri Jeni in Auerstaedtu bila je popolnoma uničena tudi Prusija (1806). Vendar veliki državniki Stein, Hardenberg, Scharnhorst so jo kmalu preobrazovali; na birlinskem vseučilišču, ki je bilo v tej žalostni dobi osnovano, zbrali so se veliki učenjaki, in zaslišal se je pod pritiskom francoskih bajonetov glas Fichte-jevih „Reden an die deutsche Nation“, v katerih je idealistični filozof, ki je bil prej samo stvarjal

¹) Geschichte der deutschen Literatur seit Lessings Tod III.⁵
(t. j. fünfte Auflage, dritter Band), str 82.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

83

svet na novo iz svojega „jaz“, povedal času primerne besede posebno nemški mladini in zahteval „narodno odgojo“ (Nationalerziehung); tudi drugi učenjaki, pesniki in pisatelji, katerim je že starša romantika v boju proti suhoparni severonemški „Aufklaererei“ s svojim sanjarstvom in subjektivizmom pravljala tla, probujajo ves nemški narod s tem, da mu slikajo v idealnih barvah njegov srednji in stari vek, oživljajo njegovo staro literaturo, navdušujejo se za njegovo staro umetnost, zbirajo njegove narodne pesni, pravljice in pripovedke ¹); njim vsem je vzvišeno, neko sveto bitje „narod“, ki si je v svoji izvirnosti in nezmotljivosti skupno stvaril v davnoveku svoj jezik, svoje bajoslovje (mitologijo), svoje pesništvo, svoje pravo, svoje šege in navade. Za vse to iznašel je „Turnvater“ Jahn, seveda ob jednem tudi oče naših „Sokolov“, besedo „Volksthum“ ²), našo „narodnost“. V „narodnem duhu“ se je torej treba nemškemu narodu preroditi, da bo premagal vse sovražnike. Pri tem se je seveda gledalo mnogo tudi na zunanjosti. Že Ernst Moritz Arndt se je zaletel preveč v tevtonizem, napadal je francoski jezik (l. 1813.), francoske navade in nošo (l. 1814.), vsilil je Nemcem posebno „Nationaltracht“ ³) in s tem provzročil „das lange fortwuchernde cheruskerhafte Unwesen“, katerega začetek pa moramo po pravem iskati že pri Klopstocku. Do karikature pa je to gibanje došlo v L. Jahnu, ki je nekako hotel iz Nemcev napraviti pranemške medvede in je pitati z želodom. ⁴)

Napoleonove moči sicer pri Lipskem ni zlomil ta „nemški duh“, ampak združene vojske ruske, avstrijske in pruske, ali občna nemška navdušenost je storila vendar tudi svojo dolžnost. Nemška plemena so za to pričakovala tudi svoje plačilo, in dunajski shod, ki je namesto nemškega cesarstva postavil „nemško zvezo“, sklenil je res, naj dajo vladarji svojim podložnikom ustave, ali čas in izpolnjenje tega sklepa prepustil je modrosti posameznih nemških vlad. Vladarji pa se za to niso mnogo brigali, in zakaj tudi, saj jim je šla na roko občna evropska reakcija, ki se je izražala v „sveti alijanci“, zaključeni po drugem vzetju Pariza na predlog carja Aleksandra

¹) To gibanje ima svoj začetek tudi na Angleškem in Francoskem. L. 1765. izdal je škof Percy zbirko starih angleških balad, po tem so prišle pesni Ossianove; na Francoskem je vzbudil zanimanje za prvotne narode J. J. Rousseau s svojimi nauki, naj se vrnemo k naravi. Na Nemškem širi češčenje narodnega pesništva najprej Herder, ki je prvi objavil tudi nekaj slovanskih pesni.

²) W. Scherer, Geschichte der deutschen Literatur. 4. Aufl. str. 632. Jahnova knjiga „Deutsches Volksthum“ je izšla l. 1810.

³) L. Gottschall, die deutsche Nationalliteratur des 19. Jahrh. I. 4 194 - 195.

⁴) Pr. Gottschall, o. c. 201, Treitschke, Deutsche Geschichte im 19. Jahrh. II. Th. 384—395.

6*

84

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

med Rusijo, Avstrijo in Prusijo za združenje narodov na
nravno-verski podlagi, iz česar se pa je kmalu razvila zveza
za ohrano skrajnega absolutizma.

Nemški patrioti seveda s tem niso bili zadovoljni, po-
sebno pa mladina ne, ki je bila v Lützowskih strelcih prina-
šala velike žrtve za domovino. Ostalo je sicer ukoreninjeno
sovraštvo proti Francozom, ali kakor za maščevanje širile so
se med Nemci ideje velike revolucije z večjim uspehom nego
na koncu preteklega stoletja. Nemška mladina sanja in poje
sicer vedno „vom Kaiser und Reich“, ali ta ideal je tako
nejasen, kakor njena „Deutschthümelei“, pač pa se vedno bolj
jasno in krepko razvija mržnja proti vsem „tiranom“, v Jeni
in na jugu posebno proti Prusiji, in širi se ostrejši in ostrejši
demokratični radikalizem.¹)

Najbolj pa je vrelo med mladino v Jeni, kamor je prišel
Kollár, ko je dovršil 24. leto. V mestecu, ki je štelo okoli
5000 prebivalcev, sicer ni bilo na tisoče dijakov, kakor pravi
Kollár, ampak le okoli 700,²) ali ti so v resnici strahovali vse
meščanstvo, tako da je bilo Kollárju ubogih filistrov žal.³)
Stare tradicije veselega dijaškega življenja, ki so se iz raznih
vzrokov jarko razvile posebno v Jeni, niso se še za Kollárja po-
polnoma izgubile: strašno nezmerno pitje pri komersih in raz-
sajanje po mestu in okolici¹) opazoval je Kollár takoj pri
svojem prihodu, ali donele so mu na uho tudi „prej nikoli ne
slišane“ akademične pesni, kakor „In dieser feierlichen Stunde“
in pa narodne, kakor Arndtova „Was ist des Deutschen Va-
terland?“⁵) Dopada se mu, kako se dijaki bratijo in ljubijo,
njih krščanske težnje so mlademu bogoslovcu takoj všeč, po
času mu pa postajajo jasne tudi narodnostne.

V Jeni je bilo namreč najbolj razvito turnerstvo, in tu
je bila ustanovljena „burschenschaft“, združenje jenskega in
kmalu vsega (od 18 okt. 1818) nemškega dijaštva, ki je že
pri Kollárjevem prihodu štelo 300 jenskih in 150 zunanjih

¹) Razen Kollárjevih „Paměti“ imamo o tem obširno in temeljito
razpravo dr. Jana Jakubca: Jan Kollár v Jeně, v mesečniku „Osvěta“
l. 1893. na str. 575–598, 709–723, 765–783, 976–995, 1060–1076. Ja-
kubec se v svoji razpravi opira posebno na Treitschke-jevo „Deutsche
Geschichte im 19. Jahrh. II. Th., na Rob. Keila deli: „Geschichte des
Jenaischen Studentenlebens“ in „Die Gründung der deutschen Burschen-
schaft in Jena“ (2. Aufl. Jena 1883). Ker je Jakubec ta dela vestno in
dobro porabil, skliceval se bom jaz na izvirnike same le v potrebnih
slučajih.

2) Jakubec v „Osvěti“, str. 580.

³) Paměti, str. 237–238.

1) Tam in na str. 254.

5) Po nji je posneta Kukuljevićeva „Gdje je slavska domovina?“
(nahaja se v vseh starših pesmaricah, tudi v Razlagovi) in pa češka:
Kde domův můj?, ki je prešla skoro v vse slovanske jezike.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

85

členov. „Burschenschaft“ je imela svoj temelj v „Tugendbundu“, osnovanem l. 1808. v Koenigsbergu, ki je tajno deloval na to, da se zvrže francoski jarem. L. 1809. bil je formalno razpuščen, in l. 1816. bila so prepovedana vsa tajna društva na Pruskem. S tem pa nasledki „Tugendbunda“ niso bili izkoreninjeni. Njegova načela so vodila tudi Lützowske strelce, in izmed teh so oni, ki so se vrnili na študije v Jeno, osnovali novo dijaško društvo.¹) Geslo so imeli burši najprej:²) Dem Biederen Ehre und Achtung; ali v kratkem so ga izpremenili v bolj primerno: Ehre, Freiheit und Vaterland!

Težili niso samo po jedinstvu in bratstvu, po časti in svobodi domovine, ampak tudi po popravi dijaškega življenja, z besedo in dejanjem so se bojevali za nravnost, čistost in zmernost. Slavili so vsako leto bitvi pri Lipskem 18. oktobra in Waterloo (Belle Alliance) 18. junija s sprevodi, za svobodo vnetimi govori, božjo službo, telovadbo in kresi na jenskih hribih.

Proti temu novemu društvu so pobledele stare, „Landsmannschaften“ in l. 1816. so se v Jeni že vse razšle. Burši so si izbrali tudi simbolične barve za zastave in trake, črordečo-žolto trobojnico, vzeto iz obleke Lützowskih strelcev, ki je postala potem velikonemška.³) Simbolični pomen pa je bil: Iz noči tlačanstva po krvavem boju k zlatemu dnevu svobode! Slavnostna obleka buršev je bila precej podobna današnji, v navadni pa so se odlikovali s črno, do kolen dolgo „nemško suknjo“ in črnimi hlačami, ali Kollárju so ostali v spominu najbolj „dolgi, s prečo na dve strani razdeljeni in neglajeni lasje, nebrita in svobodno rastoča brada“ ⁴) Tu imamo primer Jahnovega posnemanja junaških Heruskov

Kollár je imel skoro priliko videti velikansko slavnost, pri kateri so se jasno pokazale vse težnje nemških buršev. Bližala se je tristoletnica reformacije, ki se je imela slaviti na Wartburgu pri Eisenachu, kjer je bil Luther našel v prvi nevarnosti zavetje. A samozavestna mladina je hotela v Lutheru častiti najbolj junaka svojega „prepričanja“, ki se je največji takratni močí v bran postavil, hotela je protestirati proti dosedanjemu državnemu in socijalnemu redu in proti reakcijonarni smeri odločilnih vlad. Dijak H. Ferd. Massmann, katerega je potem Heine pri svojem smešenju krščansko-germanske romantike imel posebno na muhi, izmislil je s K.

1) Goedeke, Grundriss zur Geschichte der deutschen Dichtung, III. 1. 258–259.

2) Rob. Keil, die Gründung der deutschen Burschenschaft, str. 69.

3) Slovanska trobojnica je bila l. 1848. posneta po demokratični francoski. Pr. Tydzień (priloga „Kurjera Lwowskega“) 1894, št. 12.

4) Paměti, str 238.

86

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Hoffmannom načrt, naj se slavi reformacija, zmaga pri Lipskem in pobračenje vseh nemških buršev. Zaradi tega je bil izbran dan zmage pri Lipskem, 18. oktober in ne 31., katerega dne je bil Luther nabil v Wittenbergu svoje teze.

Kollár sam pa o sebi pripoveduje, da je seveda moral biti navzoč pri slavnosti obnovljenja crkve. ¹) Sploh nam njegovo poročilo, katero je poslal po kakih dveh mesecih v Požun Palkoviču za njegov „Tydenník“ in po tem ponatisnil v svojih „Pamětih“, ²) ali ne skrajšano, kakor on trdi, ampak razširjeno, ³) priča, da se je slavnosti udeležil kot bogoslovski kandidat. Največ pripoveduje o božjih službah, pridigah, o veliki pobožnosti, katero je celo pri vojakih opazoval, in s posebnim spoštovanjem o onih 200⁴) dijakih — vseh vseučiliščnikov bilo je na slavnosti 500, polovica iz Jene, druga iz vseh nemških vseučilišč — ki so po prav svetskih zabavah in govorih poslednjega popoludne prejeli obhajilo.

Razen tega nam Kollár opisuje še dobro zunanje oblike te slavnosti in pa občno navdušenost — že pri pozdravu so se prišleci iz raznih stranij, izmed katerih so mnogi po turnerski navadi res peš priromali celo iz Berlina in Kiela, vsi „poljubljali, objemali in si roke podajali kakor bratje jedne domovine, tako da se je srce radovalo“ — ali on molči skoro popolnoma o njenem velikonemškem in politiškem značaju. Jakubec misli, da so ga velikonemške težnje pustile hladnega, ker je bil že vendar zadosti probujen češki rodoljub, na slovanska tla pa jih še ni mogel prenašati, ker še ni bilo v njem ljubezni k vsemu slovanstvu. Nekaj resnice je gotovo na tem, ali meni se zdi glavno, da Kollár še ni mogel prav razumevati smisla velikonemških in radikalnih govorov, zaradi česar mu tudi niso ostali v spominu. Njegov poznejši ljubljenec, prof. Fries, ga takoj miče, ali o vsebini njegovega govora ni prej ni poznej zapisal ni besedice. Kaj pa se je dalo vse povedati s temi le besedami Friesovimi⁵): „Lasst euch den Freundschaftsbund eurer Jugend, den Jugendbundesstaat, ein Bild werden des vaterländischen Staates, Euer Wahlspruch sei: ein Gott, ein deutsches Schwert, ein deutscher Geist für Ehre und Gerechtigkeit!“

V „Paměti“ je Kollár potem vložil iz Okenovega časopisa „Isis“ vsaj odstavek Okenovega govora, po katerem so nekatera mesta v njegovem spisu o slovanski vzajemnosti

¹) Paměti, str. 256.

²) Tam, str. 256—262.

³) Jakubec, str. 589—593.

⁴) J. Schmidt, o. c. III. 90.

⁵) J. Schmidt, o. c. 89.

⁶) Str. 251.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

87

kakor prepisana: „Vsak dijak mora biti ne. samo človek in omikanec, ampak i Nemec, mora s sebe sleči egoizem, provincializem, dialektizem in se povišati na stopinjo celega naroda. Sramota je za omikanega dijaka biti nič drugo nego Saksonec, Hes, Frank, Švab, Prus, Avstrijec, Bavarec, Hanoveran, Švicar i. t. d. Naj v bodočnosti izgine ta narodna razdelitev med nami, in bodimo jedno telo, jeden nemški narod.“ Kollár poroča krivo, da je ta govor imel „neki dijak“ in ne sam prof. Oken, katerega je on potem tudi neizmerno cenil. Jakubec sam pravi,¹) da je zmešnjavo zakrivilo to, da Kollárju glavna ideja tega govora še ni bila jasna.

In kako naj bi bil razumel Kollár take pri Treitschkeju navedene stavke Friesove: „Pojdite zopet k svojim in povejte jim, da ste bili v deželi nemške narodne svobode, nemškega svobodnega mišljenja! .. Tukaj nas ne teží stalna vojska! Mala dežela kaže vam cilje! Ali vsi nemški vladarji (Fürsten) so tudi dali besedo!“ Veliki vojvoda weimarski Karl Avgust je namreč res dal že l. 1816. svoji deželici, ki je štela skoro več nočnih čuvajev nego vojakov, ustavo in tiskovno svobodo, ki je rodila liberalen časnik za časnikom, ali z vsem tem se je Kollár šele v teku časa prav seznanil.

Nikakor ni razumel Kollár tudi največjega junaškega čina nemške mladine pri wartburški slavnosti. Kakor Luther papževo bulo, sežgali so radikalci iz Jahnovega tabora pod Massmannovim poveljem celo vrsto knjig, spisov in časnikov, pisanih od „izdajic domovine“ (n. pr. Janke: Constitutions-Geschrei, Kamptz: Codex der Gensdarmerie, S. Ascher: Germanomanie, Wadzek: Gegen die Turnkunst); natikali so je na gnojne vile ter z ognjevitimi govori in s peklenskim krikom metali na gromado. K jednaki smrti so obsodili tudi ulansko suknjo,²) moško kito (Zopf) in kaprolsko palico.

Wartburška slavnost je vznemirila vso Evropo, posebno pa je ta dogodek razburil novinarje, vlade in monarhe, tako da je došlo zaradi tega do „javnih evropskih prepirov“,³) ali Kollárju se je zdelo vse nedolžno;⁴) sežiganje „občnemu blagu škodljivih spisov“, pri katerem sicer sam ni bil navzoč, opravičuje pa s tem, da ga niso zakrivili akademiki — in vendar je bil na čelu tudi tukaj Massmann, torej akademik — in da se ga nikdo iz profesorjev ni udeležil, ali Kollár zamolčuje, da so

¹) Osvěta, str. 593.

²) Pri tem so se kričali ti-le verzi:
    * Es hat der Held Ulan
    * Sich einen Schnürleib angethan,
    * Damit das Herz dem braven Mann
    * Nicht in die Hosen fallen kann.

³) Paměti, str. 257.

⁴) Tam, 262.

88

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

pri slavnosti navzoči profesorji Oken, Luden, Fries in Kieser potem javno pritrdili vročekrvni mladini.¹) Sploh pa Kollár odločno brani ta čin,²) da ni mogel dajati nobenega pohujševanja; sicer pa Ogri pri tem niso bili in se v take homatije niso vtikali. To mu tudi radi verujemo in razumemo, da so se lahko opravičili pred avstrijskim poslanikom na pruskem dvoru, pred grofom Zichyjem, ki je moral sam na preiskavo odpotovati v Weimar; vendar iz vsega tega tudi sklepamo, da jim pravi pomen vse slavnosti ni bil jasen. Kollár je po takem lahko z mirno vestjo napisal svojo takratno dvojno apologijo v „Tydenník“ in distriktnemu inspektorju Jesznáku v Požunu, pozneje v „Pamětih“ pa se marsičesa že ni mogel spominjati ter se ni spuščal v političen pomen slavnosti, ker je bil odločen avstrijski konservativec, ki ne bi mogel hvaliti jenskega radikalnega doktrinarizma, s katerim se je bil po slavnosti dobro seznanil.

Kollárju se je torej odpiral takoj popolnoma novi svet, tako da je še bolj razgret začel poslušati predavanja dné 3. novembra, po katerih sta itak neizmerno hrepenela njegov um in srce. Ni se prevaril v svojih nadah; požunske študije so mu ležale kakor mumije v spominu, in šele tukaj mu je vse oživelo, začelo se gibati in dihati. Sprva hoče vse videti in vedeti, posluša pol leta celó anatomijo, ali prepriča se vendar, da bi vsega bilo preveč, in omeji se na bogo-slovje, filozofijo, zgodovino, naravoznanstvo in filologijo. Tudi tega je bilo seveda dovolj, ali pomisliti moramo, da so se takrat občno študirale razne stroke, Kollár pa se je na Ogrskem še posebej privadil polihistorstvu.

O teh raznovrstnih študijah, katerih se je Kollár lotil z mladeniško navdušenostjo, imamo poročila v njegovih „Pamětih“, še več pa nam je Jakubec objavil iz njegovega „dnevnika“, t. j. iz večinoma nemški pisane zbirke izpiskov vsega, karkoli se mu je pri čitanju zdelo vredno, da mu ostane v spominu. K tem izpiskom se je večkrat vračal in jih še v poznejših letih dopolnjeval ter marsikaj iz njih porabil za svoje spise, posebno za tolmač k „Slávy Dceri“ in še za svoje „Paměti“. Izpisoval si je pa ne samo velike in male knjige, ampak tudi časnike in — konverzacijske slovarje, iz katerih se je celó poučeval, kaj so aga, baša, dož, blondinka, brunetka, frc. mouche (Schönheitspflästerchen), arsenal, baterija, belveder i. t. d. Metode in zisteme pa ni bilo nikoli v Kollárjevih študijah, in zastonj bi tudi v teh izpiskih iskali kako določno znanstveno idejo, kako strokovnjaško temeljitost. Različna mnenja raznih pisateljev, ki so mu ugajala, ostala so mu v duši, ali ni jih

1) Jakubec, str. 596.

2) Paměti, str. 260 – 261.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

89

samostalno združil v celoto. Značilno je njegovo veselje do
izrekov, ki se javlja tudi v njegovih pesnih.

Glavni predmet Kollárjevih študij pa je itak bilo bogo-
slovje. Vestno se je pripravljal za bodoči poklic. Na potu v
Jeno, tam in v okolici obiskoval in poslušal je imenitne pro-
povednike, zbiral si propovedniška dela najrazličnejših pisateljev,
zapisoval si iz knjig in iz življenja mnogo različnih snovij za
pridige, pri katerih ga vodi vedno etična podlaga. Vadil se je
tudi sam v crkvenem govorništvu, tako da je imel že v Jeni
svojo slavo, katera ga je pripeljala v Lobdo blizu Jene, kjer
je našel svojo Mino.

Izmed bogoslovskih profesorjev je imel na Kollárja največji vpliv Gabler, ki je bil tudi ravnatelj bogoslovskega semenišča in ga torej tudi praktično pripravljal za bodoči stan. Izdaval je tudi bogoslovski časopis, katerega je Kollár rad čital, tudi stare letnike. Od Gablerja, ki se je „povsod izvrstno držal neke srečne zlate ceste", se je šele naučil, kaj je pravi protestantizem. Poslušajmo torej, kako nam sam slika tega moža.¹) Gabler, prej pridigar v Altendorfu, bil je „biblijski racijonalist, svobodomiseln, ali predaval in razbiral je crkvene in verske članke z največjim spoštovanjem in nežnostjo tudi tam, kjer je pravil, da so zastareli ali pa niso bili prav razumevani. On je bil stvarnik nove znanosti, namreč biblijskega bogoslovja, katero je strogo ločil od crkvenega. Biblijsko bogoslovje je zajemal jedino iz studencev svetega pisma kakor ga je treba objasnjevati po stopinji omike naših časov in po zdravi kritiki. Crkveno bogoslovje bila mu je znanost od crkvenih očetov in učenih mož v preteklih stoletjih spisana".

Po tej hvali svojega racijonalističnega učitelja pa takoj
pripoveduje o pravovernem Harms-u, pridigarju v Kielu, ki
je imel na takratni bogoslovski svet, torej tudi nanj, neiz-
meren vpliv kot najmočnejši bojevnik proti racijonalizmu Ob
Lutrovi tristoletnici izdal je 95 tez „polnih soli, luga, tu in
tam i blata, katero je nemilosrdno metal na najslavnejše prote-
stante in racijonaliste“. Kollár čita s svojimi Slovaki te teze
„z največjo pozornostjo“, in odkrile so mu res mnoge krhkosti
cerkve in vere tega časa. One so provzročile, da se je protestant-
ska cerkev probudila zopet iz spanja in od racijonalističnih skokov
in zmot vrnila se zopet na zlato srednjo cesto.“ Izmed teh
tez postavil jih je Kollár sedem v svoje „Paměti“.²) Za primer
nam naj bodo te-le: Čl. 21. Odpuščenje grehov stalo je v
16. stoletju mnogo denarja, v 19. pa se more imeti zastonj,
kajti vsakdo si sam ž njim streže. Čl. 27. Po stari veri je
stvaril Bog človeka: po novi veri stvarja človek Boga. Čl. 32.

¹) Paměti, str. 240.

2) Str. 241.

90

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Tako zvana razumna vera je navadno ali brez razuma ali brez vere ali pa brez obeh. Čl. 75. Nekateri hočejo zdaj luteransko cerkev kakor ubogo devico z možitvijo (zjedinjenjem z reformati) obogatiti. — Ta članek je važen za Kollárja, ki se je pozneje s svojimi Slovaki moral boriti proti „uniji“, katero so propagirali kalvinski Madžari iz narodnostnih ozirov.

Na drugem mestu¹) pravi Kollár, da mu je Harms v boju „med supernaturalizmom in racijonalizmom“ jednako pomiril in izporavnal, bogoslovska načela kakor Fries modroslovna. Tam tudi priznava, da je Gabler v bogoslovju ipak več podiral nego stavil. Zdelo bi se, da je vse to jasno dovolj, ali temu se vendar protivi ono, kar smo prej slišali o Gablerju. Tudi iz njegovega časopisa in iz spisov drugih racijonalistov nabral si je v svojem dnevniku mnogo prav liberalno-racijonalističnih načel in razlag. Vsi imenitni propovedniki, o katerih nam pripoveduje, bili so racijonalisti.

Kaj je bil torej sam Kollár? Jakubec ga predstavlja kot pravega racijonalista in ne pripisuje posebne važnosti temu, kar nam Kollár priča o Harmsu; njegove teze so pre Kollárju ugajale samo zaradi ostrega jezika.²) S tem se nikakor ne strinjam. Ako si Kollár zapisuje res radikalna mesta svojih racijonalističnih učiteljev, iz tega še ne sledi, da se tudi ž njimi zlaga Aforizem J. Paula „največji čudež je vera v čudeže“, ga lahko zanima, ali da Kollár ni tako mislil, posebno pozneje ne, pričajo nam „Paměti“ Svojega ljubljenega učitelja Šuleka graja, kakor sem že omenil, ker je deci predrzno izganjal strah, rekoč:³) „Sta dva sveta, telesni in duhovni, vidni in nevidni, črt in njih meje nam ne more nikdo pokazati“ Na drugem mestu brani prazne vere, ker so lahko prav koristne.⁴) Modna filozofija in spekulativno naravoznanstvo stvarjala sta šele prave čudeže tudi njemu, in imponiral mu je celo Mesmerov magnetizem, katerega omenja že v prvi zbirki svojih pesni.⁵)

V Kollárjevih verskih nazorih opazujemo jednako dvojstvenost kakor v filozofskih in političnih. Udaje se vsem vplivom okoli sebe, izbira pa ono, kar njemu, ki je bil vedno človek čuvstva, najbolj prija. Kakor v mladosti vsiljujejo se mu tudi v Jeni racijonalistični nauki z veliko močjo, vendar on ostaje v svojem srcu pobožen Slovak v duhu čeških bratov in nahaja za svoja čuvstva tudi močno podporo. Pri Gablerju samem že hvali „neko srečno

1) Paměti, str. 217.

2) Osvěta, str. 717.

3) Paměti, str. 104.

4) Tam, str. 134.

5) Básně, str. 77.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

91

zlato cesto“, Friesova filozofija, ki mu je bila vodilo, bila je podobna eklektična sinteza (gl. n.), nemška romantika, v kateri so si roke podajale poezija, filozofija in vera,¹) bila pa je za Kollárja, ki že v mladih letih kaže povsod estetične naklonjenosti, kar stvarjena, da razgreje še bolj njegovo goreče slovansko srce. Estetičnajebila vsadoba. Od vseh romantikov oboževani Goethe stvaril je najvišji vzor pesniške lepote, ki ga je vodila po vseh življenja potih, v Fichtejevem duhu je Fr. Schlegel zahteval, naj postane umetnost znanost in vsa znanost umetnost, naj se združita filozofija in poezija,²) in na Goethejanizmu in Fichtejanizmu osnovala je romantika svoje češčenje poezije,³) ki je došlo do tega, da je filozof Schelling — videli bomo, kak pomen je imel tudi za Kollárja — učil: Pravi filozof mora na ves svet gledati kakor na pesniško delo (Poem) s pesniškimi očmi,⁴) poezija je vrhunec vsega človeškega razvitka.⁵)

Tudi Kollárjevi nazori o svetu bili so estetični. Že o svoji mladosti trdi, da ga navzlic vsi prozi v njegovi okolici „narodnost, poezija in slikarstvo, ta trojica mojega duha in življenja“, nikoli niso zapustile,⁶) in na drugem mestu, kjer se ozira na svojo šolsko dobo, pravi: ⁷) „Samo dobrotljivo nebo je vcepilo globoko v moja nedra ljubezen k naravi in umetnostim („krasoúmam“), pridružilo že rano k moji zibeli te angelje tešitelje.“ Izmed filozofov mu torej tudi že v mladih letih ugaja Spinoza in apostelj narave Rousseau, s katerim se sedaj na novo in podrobno seznanja.⁸) Seveda mu je posebno všeč tudi Goethejev panteizem. Zanimajo ga filozofi, ki so že pred romantiki razširjali krog poezije: Hamann,⁹) „der Magus des Nordens“, ki je prvi heLENIZMU nasproti stavil vzhodno poezijo, posebno pa njegov učenec Herder,¹⁰) ki jo je odkrival v starem zakonu in pri vseh narodih, tudi pri „divjih“. Miče ga tudi poetična stran katolicizma¹¹) kakor vse romantike, izmed katerih so se

1) Haym, die romantische Schule, str. 8.

2) Tam, str. 254.

3) Tam, str. 256.

4) Tam, str. 660.

5) Tam, str. 637.

6) Pamčti, str. 206.

7) Tam, str. 284.

8) Jakubec, str. 723, 779–780, 1064.

9) Tam, str. 722.

10) Tam, str. 723.

11) Jakubec na str. 721 podaje Kollárjeve izpiske o poetičnosti katoliških obredov v tej-le obliki: Vse kaže... na višje potrebe, nego je je izpolnjeval dosedanji protestantizem. Večno bo mikala pri kato-lištvu njegova materinska, pristopna in poetična stran; misel najde tu vedno počitek v tihih kapelicah, pred vabljivimi božičnimi svečami v

92

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

vsled tega mnogi vrnili v naročje katoliške cerkve. Zato je
pridno čital in izpisoval si tudi tako moderno delo, kakor
Chateaubriandov „Génie du christianisme", v katerem ga
nikakor ne zanima duh pozitivnega krščanstva.¹)

Estetični nazori so vplivali torej tudi nanjegove verske. Ti so mlademu bogoslovcu in poznejšemu duhovniku seveda glavna reč, ali krivo je mnenje, da so bili podlaga vsemu njegovemu mišljenju.²) Resnica je narobe: Kollárjevi estetični nazori so namreč modifiedikovali njegove verske in brzdali suhi in skrajni racijonalizem, katerega se mu je dovolj vsiljevalo. Po takem je eklektik Kollár od racijonalizma črez Schleiermacherjevo romantiško čuvstveno etiko, katero je znal,³) lahko prišel tudi do precèj pravovernih Harmsovih nazorov, kakor sam Harms,⁴) na podobno „zlato srednjo cesto", kakršno hvali na njem.

Pomisliti še moramo, da je imel Kollár posebno podporo
za bolj stroge cerkvene nazore tudi v češko-moravskih bratih,
katerih veljavo je našemu Slovaku baš v Jeni še povikšal
prof. Fries, ki je bil sam njih potomec.⁵) Jakubec po takem
tudi ni razumel jedra Kollárjevih opazk proti pietistom,⁶) ki
so se zbirali po sobotskih večerih pri črevljarju, pri katerem je
prvo četrtletje stanoval. Njih vroča molitev, krščanska lju-
bezen in težnja po bolj vroči pobožnosti, nego je bila takrat
navadna po nemških cerkvah, so se mu popolnoma prikupile,
ali ni bil zadovoljen s čitanjem „najneokusnejših", — imamo
pred seboj zopet estetika Kollárja — zastarelih mističnih
spisov in s svobodnim razgovorom o verskih rečeh, zaradi
česar je po prvem in jedinem obisku zapustil pobožne me-
ščane z željo: „Naj bi se nikoli ne dogodilo kaj po-
dobnega v našem narodu, da bi med duhovništvom
in ljudstvom, med cerkvijo in domom nastal tak
razpor.“ Tudi Harms je zahteval bolj strogo cerkveno vlado,
in v boju proti uniji z reformovano cerkvijo (gl. zg.), ki se
drži posebno besede božje in je „človeku kot razumnemu
bitju primerna“⁷), imel je Kollár dokaze že tudi od Harmsa,

mirni, kadila očiščujoči atmosferi, v povznašajočih rokah godbe; pri
nebeški Materi, pred katero v otročji ponižnosti in v mogočni ljubezni
pada k nogam Zveličarjevim ... Kdor čuti bitnost poezije, on
čuti, da ga vleče h katolicizmu in on živi blažene ure v
njegovih cerkvah.

1) Jakubec, str. 723

2) Tam, str. 714

³) Tam, str. 723

1) Pr. tam, str. 716.

2) Pamčti, str. 246—247.

6) Tam, str. 242 – 243.

7) Gl. čl. 93 Harmsovih tez v „Pamćitih“ na str. 242.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

93

ki je hvalil luteransko cerkev, da združuje prednosti katoliške
in reformatske.

Kollárja, ki je bil že od mladosti nežnosten in človeko-
ljuben, prijela se je najbolj etična stran racijonalizma,
ali tudi tukaj dobiva glavno zaslombo od pesnikov. Njegov
ideal je humaniteta, ki je bila Herderju središče vseh
teženj, Goetheju in Schillerju jedro njih pesniškega delovanja,
katero je Jean Paul — njegovo estetiko je Kollár posebno
marljivo študiral — presajal v globočino nemških src.¹) Nrav-
stveno poboljšanje ljudstva je Kollárju namen vseh ver, kon-
fesija pa je pre kakor v poeziji zunanja oblika.²) Vrhunec
tega mišljenja nahajamo v opazki, ki si jo je češki napisal
proti koncu svojega bivanja v Jeni³): „Čerkev, duhovništvo
in vera imajo v naših časih samo toliko cene, na kolikor de-
lujejo na to, da se prej, ko izginejo, zmešajo z življenjem in
z razširjanjem estetične, nravstvene in duševne krasote
čistemu človečanstvu pot pripravljajo k vseobčnosti.“ Tudi
tukaj vidimo, kako daleč se je zaletel Kollár — estetik!

Take misli je sprejemal od svojega profesorja I. Fr.
Fries-a,⁴) pri katerem je poslušal „filozofična predavanja in
estetiko, kar je potem mojemu duhu jako dobro došlo.“
Kakor Harms bogoslovske, spravil mu je Fries v ravnotežje
filozofične nazore, „ki so se dolgo majali med Okenovim ma-
terijalizmom, Schellingovim in Fichte-jevim idealizmom in
Kantovim suhim racijonalizmom. Njegov glavni cilj in težnja,
ki se mu je izvrstno posrečila, je bila: vero, nravnost in lepo
umetnost („krásoumu“) združiti v jedno idejo, to je v idejo
„krasne duše“ (t j. „schöne Seele“ preteklega in začetka
našega stoletja, katero sta tudi Schiller in Goethe po svoje
stvarjala). Tak učitelj je moral biti po Kollárjevi volji, če bi
tudi ne bil ljubček in vodja jenskega dijaštva,⁶) kar je nje-
govo veljavo v Kollárjevih očeh še povečalo! Friesa zove
zgodovina filozofije „estetičnega racijonalista“,⁶) ki se je
učil od Kanta, ali ni bil zadovoljen z njegovim učenjem o veri.
Tu je Friesu prišla na pomoč filozofija Jacobija, ki je bil pre-
pričan o praznosti razuma in učil, naj čut stopi na mesto
mišljenja; v nas prevladujeta pobožnost in vera, ki dobivata
život od ljubezni. Vendar pri Jacobiju Fries ni našel odgovora

1) Gottschall, o. c., str. 16, 19, 55, 182.

2) Jakubec, str. 720.

3) Tam, str. 722.

4) Gl. Pamćti, str. 246—247.

5) Da je Fries ostal tudi drugim Slovakom v živem in hvaležnem
spominu, priča članek, ki je o njem izšel v istem časopisu, v katerem
je Kollár najprej objavil svoje misli o slovanski vzajemnosti: Gl. Hronka,
I 2, str. 55—60.

6) Fr. Ueberweg, Grundriss der Geschichte der Philosophie, III. 290.

94

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

na vprašanje, kaj je znanstvena filozofija; on zahteva za njeno podlago poznavanje samega sebe in stroji tako svojo „filozofično antropologijo“.¹) Vendar za ves zistem se Kollár ni mnogo brigal in ga morebiti niti ni razumel,²) ali navduševala so ga ona mesta, kjer Fries hvali češko-moravske brate — spadal je k njih cerkvi, njegova mati pa je bila Moravanka — in uči, da prava vera živi samo v čuvstvu in ljubezni, kakor pravi že sv. Pavel. Ta krščanska ljubezen naj ne bo pasivna, ampak živa v čutu človeške dostojnosti. Vsakdo naj v sebi časti vse človeštvo. S tem se obnavlja v nas sveti duh, ako se človek krepča z nravstveno močjo, ako se vadi v vdanosti v božjo voljo žrtvovati se za resnico, pravico in domovino, ako se s pomočjo smisla za čast v narodu stvarja močno in pravično javno življenje. Samo tako se more priti do najvišje nravstvene naloge človeštva, do njega poblaženja.³) Tako je v duhu dobe Fries opiral patrijotizem na vero, ali bolje rečeno na krščanski misticizem, kar je moralo dijaštvu posebe ugajati in seveda tudi Kollárju, katerega so ti nauki dobro pripravljali za njegove boje proti Nemcem in Madžarom v Pešti. Mnogo sledov nahajamo o njih tudi v njegovih delih, posebno v spisu o slovanski vzajemnosti.

Če pa vse dobro premislimo, Kantovski racijonalist, tudi z Jacobijevim oljem čuvstvenosti pomaziljen in v duhu časa estetičen, vendar ni bil pravi filozof za pesnika Kollárja. Da je imel Fries nanj tako velik vpliv, moramo si objasniti s tem, da je baš on filozofijo in estetiko predaval, bil izvrsten in jasen govornik ter zaradi svojih narodnih krščansko-germanskih teženj med mladino neizmerno popularen. Bolj po srcu moral bi mu kot filozof biti Lovrenc Oken, pri katerem je poslušal filozofijo narave in naravopis.⁴) Od njega bi si tudi lahko pridobil popoln filozofični zistem, ali Kollár sam po sebi ni bil stvarjen za globoko filozofično premišljevanje in ni bil zadosti pripravljen za naravoznanstvena predavanja. Po takem se seveda ni mogel dolgo privaditi načinu njegovega govorjenja in mišljenja, tem bolj, ker je Oken slabo predaval in se na svoji stolici držal kakor Diogen v sodu; to pa je moralo Kollárja še posebej zbadati, saj vemo, kako se je v Požunu učil telesne estetike ali bolje rečeno plesanja, da bi se mogel kedaj na prižnici spodobno gibati. Vendar se je

1) Ueberweg, str. 289–290. K Fischer, *Geschichte der neueren Philosophie, V.*² str. 104–105, 108.

2) Jakubec, str. 768.

3) Te misli navaja Jakubec (str. 768–769) iz Friesovih del: „Von deutscher Philosophie, Art und Kunst“, in „Praktische Philosophie“.

4) Gl. Paměti, str. 244–246.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

95

tudi Kollár prepričal, da je bil Oken „jeden iz najboljših naravoslovcev in iz največjih mož našega veka“; največja tišina in pazljivost pri njegovih predavanjih pa sta mu tako impoenirali, da obžaluje, zakaj ga ni poslušalo več Ogrov, ki so se omejevali le na svoje krušne znanosti.

Gotovo je imel tudi Oken na Kollárja večji vpliv nego se zdi Jakubcu. Sam nam sicer pripoveduje le o dveh urah pri Okenu, ki sta mu ostali v „neizbrisnem spominu“. Nekoč je razlagal „stvarjenje sveta in posebej postanje našega solnčnega sestava z njegovimi planeti, potem pa postanje človeka iz vode na morskem bregu. Zdelo se mi je, kakor da sem sam priča stvarnikova v to dobo, ko je stvarjal te stvari. Seveda je pri tem bilo mnogo poezije in fantazije, ali meni se je baš to dopadalo, da je umel v njih zrcalu tako vzvišene reči tako krasno in jasno objasnjevati.“ Druga taka ura pri Okenu bila je pod milim nebom na botaničnem izletu, pri katerem je neko drevo zakrivilo té-le fantazije: Gospoda, jaz vas nečem obteževati z botaničnimi sestavi učenih šol in knjig; pojdite sem in poglejte to pred nami stoječe drevo; tu imate i najpopolnejši in najvernejši rastlinski sestav. To drevo obstoji s štirih glavnih delov, s korena, z debla, z vej in listov; zaradi tega morajo se tudi samo štiri glavne vrste v rastlinstvu nahajati, kajti drevo ni nič drugega nego skupina (complex) in zrcalo vseh rastlin, kajti rastline niso nič drugega nego razčlenjeno in po zemlji razloženo drevo. Prva najnižja vrsta rastlin mora biti torej korenska; k tej vrsti spadajo gobe, glive in dr.; druga vrsta rastlin mora biti debelska; sèm spadajo različna drevesa; pri tretji vrsti so rastline vejaste, kakor grmi in gošče; pri četrti vrsti so rastline listaste, kakor trave in različne zeli. Po teh štirih vrstah so se ravnale potem same po sebi vse nam znane rastline.

Ta pripoved je jako karakteristična za Kollárja in za Okena. Naš pesnik se kaže tudi tukaj estetika, katerega zanima le ono, kar je v zvezi s poezijo in fantazijo, dasi sam vidi preveč obeh, in pa velikega prijatelja narave; ljubezen do nje se je razvila v Jeni v „norost“ za cvetlice, in botanika je bila jedina naravoslovska znanost, katera ga je bolj temeljito zanimala.¹) Zaradi tega je moral zapustiti na njem velik vtis učenjak, ki je v duhu romantike dalje razvijal Schellingovo „Naturphilosophie“. Schellingov idealizem ni ostal pri Fichtejevi transcendentalni filozofiji, po kateri je „jaz“ (Ich) t. j. splošni, ne individualni razum stvarjal povsod z jednako potrebnostjo zunanji svet (Nicht — Ich),

¹) Gl. Pamčti, str. 266 – 270.

96

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

ampak njemu je narava nekaj samostalnega, absolutnega, drugi
„Ich“ ¹) Filozofija narave (Naturphilosophie) smatra torej vso
naravo kakor nekaj, kar samo sebe stvarja. ²) Naravni zistem
bi se po takem ujemal z zistemom človeškega duha; ³) ta
glavna misel, to oživljanje vse narave, za kar so že jonski in
dorski filozofi imeli pojem „svetovne duše“ (Weltseele), bilo
je jako poetično, in po pravem jo je Goethe predal Schellingu,⁴)
ki jo je filozofično dalje razvijal. Omenil sem že, da so po
takem črez Goetheja žarki Schellingove filozofije obsijavali
tudi Kollárja, še bolj pa črez Okena, kateri je Schellingovo
„spekulativno fiziko“ — to ime je filozofija o naravi dobila
že od njega — bolj podrobno in strokovnjaško nadaljeval, tako
da je sam predaval filozofijo o naravi, fiziologijo, patologijo,
prirodopis, zoologijo, botaniko, mineralogijo in geognozijo.⁵)
Seveda pri tem ogromnem obsegu svoje znanosti ne izhaja
od indukcije, temveč išče duha polne paralele in analogije; to
abstraktno mišljenje pa ni brez filozofičnega zistema, kakor
misli Jakubec, ampak je nasledstvo Schellingovo, ki je vso
naravo smatral za jedin velik organizem. Sploh je uni-
verzalnost, katero je Oken priporočal pri wartburški slav-
nosti dijakom in praktično izvajal v svojem „enciklopedičnem
listu Isis“, popolnoma v duhu romantike in Schellinga posebej,
še bolj pa taki-le nazori: „Umetnost je posvečeni posredovalni
člen med življenjem in znanjem, vestjo in vero, svetom in
Bogom“, kar se Jakubec tako čudno zdi (umění, ve kterém
před filosofické záhady jsou chopitelné); dalje, da je umetnost
„poosobljena vera“ Romantiki so namreč hoteli razdreti vse
meje med življenjem in poezijo ⁶) ter sanjali o „progresivni
univerzalni poeziji“ (Fr. Schlegel)⁷), ki bi naj združila vse
vrste poezije, zmešala poezijo in prozo, umetnost in znanost.
Umetnost je poslednji kamen v poslopji filozofije ⁸) (Oke-
novemu časopisu je vsaj samo — steber), „jedino in večno
objavljenje (Offenbarung), ki ga imamo“. ⁹) Poslednja aforizma
sta od samega Schellinga: njemu je bilo načelo umetnosti
svetovno načelo! ¹⁰) Naravnost od njega pa ima Oken tudi
nauk, da je mitologija duhovni posredovalni člen med poezijo

1) Haym, str. 599–600.

2) Tam, str. 601.

3) Tam, str. 591.

4) Tam, str. 592.

5) Gl. Jakubec, str. 769–772, po spisu Alexandra Eckera: Lorenz Oken, Eine biographische Skizze. Stuttgart 1880.

6) Haym, str. 254. Druge podobne izreke pr. zgoraj na str. 91.

7) Tam, str. 256.

8) Tam, str. 645.

9) Gottschall, str. 293.

10) Haym, str. 657.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

97

in znanostjo; ¹) drugi romantiki so pa obžalovali, da naša poezija nima svoje mitologije, kakor so jo imeli stari narodi, in so predlagali, naj si stvarijo bodoča pokolenja novo,²) „ki bo najumetnejše vseh umetniških del“ K temu pa je treba znanja vseh dosedanjih mitologij, in odtod izvira veliko zanimanje zanje.

Kollár sicer Schellingu v poznejših letih niti ni bil posebno prijazen,³) ali vsaj nehoté in nevedé je moral posebno v Jeni, kjer je Schelling predaval v letih 1798.—1803., marsikaj vsrkati iz njegovih naukov, saj je bil to mož, „ki je dal znanstven vzor znanstveni brezpravilnosti“ in učil, naj poezija ravno tako sledi brezpravilno inspiracijo kot jedino zvezdo voditeljico, kakor je njegovo premišljevanje zaničevalo metodo in se držalo genijalnih improvizacij njegove stvarniške „intucije“.⁴) Seveda Okenova in Schellingova prednika Kant, o katerem Jakubec krivo sodi,⁵) da je on še morebiti največ vplival na Kollárja, in Fichte, „najradikalnejši Kantijanec“.⁶) ki je bil tudi profesor v Jeni v letih 1794.—1799., s svojimi apriorističnimi konstrukcijami tudi nista nedolžna, kar se tiče krivih in tudi dobrih potov našega Kollárja, akoravno on sam trdi o njih vseh, da jim je dal slovo v korist Friesovo. Od nemških idealističnih filozofov imel je Kollár svoje primerjanje in generalizovanje na podlagi nedostatnih faktov ali pa popolnoma abstraktno mišljenje brez njih. Svojega pesniškega panslavizma ni stvarjal samo po primeru pangermnizma, ampak tudi njegovo filozofično mišljenje ga je vodilo, ko je hotel združiti kar črez noč v jeden organizem ves slovanski svet brez brige za njegovo ogromno prostranstvo, za njegove politične razmere in tisočletne jezikovne, kulturne in verske razlike. Ko se je pa potem v prozi omejil na slovansko literarno vzajemnost, ni samo njegova podložniška lojalnost zakrivała, da je napravil iz nje „nedolžno ovčico“, ampak še bolj estetična doba, kateri je bila umetnost nad vse. In če Kollár v potu svojega obraza stvarja staraoslovanski Olimp in še bolj ponesrečeno novoslo-

¹) Gottschall, str. 299.

²) Haym, str. 692—695.

³) Prim. Ueber die literarische Wechselseitigkeit, str. 71, kjer citira knjigo „Spiegel eines wahrhaft christlichen Kirchenaufsehers“ proti „ateizmu“ nemških filozofov: „Die Schellingianer sind zum Glück in der Praxis nicht so consequent, als die Theorie dieser philosophischen Träumer und Fieberkranken.“ Sicer je pa tu govor o Schellingovcih, ki so svojega mojstra puščali daleč za seboj, posebno pozneje, ko je on sam hodil vedno bolj reakcijonarna pota.

⁴) Gottschall, str. 293.

⁵) Str. 766. Resnično pa je mnenje, da se je Kollár seznanil s Kantom bržkone le po Friesu.

⁶) Haym, str. 560.

7

98

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

vanskonebo, vodile so ga tudi pri tem takratne roman-
tične težnje.

Tretji profesor, o katerem Kollár priča, da je kakor Oken in
Fries najmočnejše vplival na njegovega duha, bil je zgodovinar
Henrik Luden.¹) Imel je največjo dvorano, ali bila je tako na-
polnjena, da so si po leti dijaki prinašali lestvice k oknom in
z dvora poslušali, za kar so pedelju posebej plačevali. Pri
njem je Kollár poslušal občno zgodovino (v tisku: ²) Allgemeine
Geschichte der Völker und Staaten I. des Alterthums, 3 izd.
1. 1813., 1819. in 1824.; II. – III. des Mittelalters, 2 izd. 1. 1821.
do 1824.) in posebej zgodovinonemškega naroda,
ki je izšla v tisku šele po koncu Kollárjevih študij (Geschichte
des Teutschen Volkes. Gotha 1825 – 1838; Geschichte der
Teutschen, Jena 1842 – 1843). Kollár pripoveduje, kako ga je
Luden k preiskovanju slovanske mitologije spodbujal s tem,
da je na svojih predavanjih mešal slovanske bogove z nem-
škimi; teh pri Tacitu in Caesarju ni našel dovolj in zaradi
tega je iz Adama Bremenskega, Saxa Grammatika, Helmolda,
Dietmarja in drugih letopiscev pripisoval Nemcem tudi slo-
vanske, opiraje se na to, da so dotični slovanski kraji bili prej
nemški, da so Slovani malike in obrede mogli podedovati ali
si jih izposoditi od Nemcev, da nikdo ne more določiti mej med
tako pomešanimi narodi i. t. d. Kollárju to ni dalo mirú, nekoč
je šel po predavanju k Ludenu in mu v prijateljskem raz-
govoru razložil svoje mnenje in svoj protest. „To je bil more-
biti prvi živi glas, povzdignjen od Slovana z licem v lice proti
krivicam Nemcev.“ Kollár si je prinesel tudi svoje izpiske o
slovanski mitologiji in ž njimi spravil Ludena v zadrego. Uči-
telj se je na razne načine izgovarjal ali nazadnje priznal, da
ni slovanskega jezika zmožen in da bo v prihodnosti bolje
pazil na ta del svoje zgodovine. In res v tiskanem delu ni
slovanskih malikov in pisateljev o slovanski mitologiji. Kollár
se ne upa prav te zasluge sebi pripisovati, dasi ga je Luden,
ko ga je 1. 1835. obiskal, smehljaje se imenoval „mein slavi-
scher Lehrer“. Ali zanj govori že omenjeni uspeh in še drugi:
v svojih „Zpěvankah“ je Kollár pred bajeslovne pesni lahko
postavil za geslo Ludenove besede: „Die Slaven hatten
eine ausgebildete (?) Götterwelt, welche groß genug war
und reich genug für ihre Leiden und Freuden, und von

1) Paměti, str. 243 – 244. Jakubec je bil zaradi Ludena v zadregi, ker o njem v nemški književnosti ni našel nobene monografije. Kratke in jedrnate se v takih slučajih iščejo v „Allgemeine deutsche Biographie“, kjer je v 19. knjigi (str. 370–375) v Wegele izvrstno ocenil Ludena. On sam nam je tudi zapustil: Rückblicke in mein Leben. Jena. 1847.

2) Jaz jemljem spis Ludenovih del iz Goedeke-jevega „Grundriss zur Geschichte der deutschen Dichtung“ III, 1. 120.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

99

welcher sie umfangen wurden mit einem vielverschlungenen
Aberglauben.“

Ludena je za zgodovino pridobil Švicarec Joh. v. Müller, ki mu je ostal vedno vzor zgodovinarja. Razen tega je bil Luden Schellingovec, torej romantičen zgodovinar. Vse njegovo delovanje imelo je za glavno in lahko rečemo jedino nalogo probujanje dejanskega domovinskega mišljenja s pomočjo narodne zgodovine in gojenje političnega duha. O nemški zgodovini začel je predavati 1. 1808. v popolnoma rodoljubnem smislu,¹) kar ni bila malenkost, ker so že v Jeni gospodovali Francozi. Hotel je svoje rodoljubje tudi dejanski pokazati in vstopiti med Lützowske strelce, vendar poznejši general Grolmann ga je prepričal, da kot učitelj in pisatelj lahko domovini več koristi. Ze rano je predaval in pisal tudi o politiki.²) Po uničenju francoskega cesarstva zanimal se je večinoma za političen razvitek zjedinjene Nemčije in za ustavne prenaredbe v nemških zveznih državah. Za to je izdajal svoj časopis „Nemesis“ v 1. 1814. — 1818., katerega pa je vsled raznih neprijetnosti vendar skoro opustil, ker ni hotel dalje „prazne slame mlatiti“. Na politični duh med nemškim dijaštvom je jako vplival, ali resnično je tudi, da je vedno svaril pred izgredi in pred pre tirano samozavestjo. Svojo nemško zgodovino je zasnoval preobširno, samo z rodoljubjem se v poznejših letih tudi ni mogla držati, in tako je obtičal v 1. 1237., v sredini zgodovine Fri derika II. Očita se mu tudi, da pri njem ni ostre in zistema tične kritike virov. Treitschke pravi o njem:³) „Mili idealizem, ki je govoril iz celega njegovega bitja, domoljubna gorečnost in lehka bistrost njegovih predavanj pridobila mu je pri mla dini veljavo, ki je ostala 40 let neomahljiva.“ Temeljitosti in dobre metode se Kollár torej od njega ni mogel učiti, pač pa rodoljubne navdušenosti, oživljanja zgodovine in bliščeče pisave, kakršno nahajamo v njegovem nemškem spisu o slovanski vzajemnosti. Omeniti je še treba, da si je Kollár iz Ludenovega časopisa o nalogi zgodovine napisal misli, ki se nahajajo v njegovih pesniških delih in so ga vodile tudi v življenju: zgo dovina naj ne našteva bitev i. t. d., ampak predstavlja božjo upravo sveta, t. j. naj kaže, kako človeštvo, stoječe pod voljo božjo, vedno napreduje k lepšemu, t. j. k dobremu; naj kaže, kako vsako zlo, ki se godi v času, tudi v njem propada, vni-

¹) Gl. Einige Worte über das Studium der vaterländischen Geschichte. Vier öffentliche Vorlesungen aus dem J. 1808. Jena. 1811. Neuer Abdruck. Gotha. 1828.

²) Handbuch der Staatsweisheitslehre oder der Politik. Jena. 1811. Ueber den Sinn und Inhalt meines Handbuchs der Staatsweisheitslehre. 1812.

³) Deutsche Geschichte im 19. Jahrh. II. str. 408.

7*

100

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

čujoč se samo, s tem pa svobodni dobrini daje zopet priliko,
da se objavi.

Slabe materijalne razměre so zakrivile, da se Kollár v Jeni ni izneveril klasikom. Njegova štipendija je bila majhna, neki prijatelj pa mu ni vrnil novcev, ki mu jih je bil na Ogrskem od svojega zaslužka posodil. V največji zadregi, ko ne bi mogel niti v Jeni živeti niti domov odpotovati, prišlo mu je dobrotljivo nebo na pomoč. Dvorni svetnik Lüder, profesor državnih znanosti, iskal je za svoja sina učitelja latinščine. Njegov sorodnik in Kollárjev velik prijatelj Clemen, blaga nemška duša, ki se je z našim pesnikom navduševal za starinarske študije in poezijo,¹) priporočil mu je Kollárja, ki je bil z veseljem vzprejet, „ker so Ogri v latinščini posebni mojstri.“ Čital je po takem zopet latinske in grške klasike, kar mu je prineslo trojno korist: nadaljevanje klasične naobraženosti, priliko, da posluša pri Lüderju zastonj politične in državne znanosti, in veliko pomoč, tako da je lahko še tretje polletje v Jeni ostal. Poslušal je tudi Eichstaedta in Handa, profesorja klasične filologije, in vstopil v njih seminar. Dober latinec in sam pesnik dosegel je v njem velik uspeh z razpravo o prvi Horacijevi odi, katere pristnost je branil proti svojemu učitelju Eichstaedtu in drugim filologom tako dobro, da je bila razprava odlikovana in tiskana. Svojih nazorov o svetu s tem ukom res ni obogatil, ali smemo mu verjeti, da je bil Hand med onimi tremi učitelji, ki so na njegov „pesniški značaj največ vplivali.“²) Kollár se navzlic romantizmu, ki ga je od vseh strani obdajal in mu bil všeč, ni otresel klasičizma, tako da pri nobenem slovanskem romantiku ne nahajamo toliko klasičnih elementov kakor pri njem.

Ali ne samo v šoli uči se Kollár marljivo raznih predmetov, ampak tudi sam čita in izpisuje si toliko iz časopisov in knjig, da se mu čudimo, kako si je mogel v tako kratkem času skupiti toliko bogatstvo, iz katerega je potem zajemal celo življenje. Na podlagi njegovega „dnevnika“³) se namreč da dokazati, da ima vsaka njegova poznejša srečna in nesrečna misel svoj začetek v Jeni. Iz Ludenove „Nemesis“ si izpisuje takrat občno, že od Herderja razširjевano mnenje, naj književni jezik črpa pesniški vzlet in životno moč iz narečij, iz njih naj se pomlajuje in pomnožuje. Priemer starih Grkov, ki so imeli razna narečja, katera je vsakdo razumel, mika ga že sedaj. Zanimajo ga razprave o imenih.

1) Gl. Výklad, Spisy II. str. 144–147.

2) Paméti, str. 283.

3) Gl. Jakubec, str. 777–779.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

101

Tujke še trpi, ker dodajajo govoru fantastičen element, ki je romantiki tako blizek, ali oglaša se že v njem poznejši purist, ki jih preganja, ker prinašajo tudi tuje ideje. Pesniki kot cvet narodov naj stvarjajo nove besede; zloženke, katere je koval v preobilni meri in s tem služil za vzor tudi St. Vrazu, pa niti niso nove besede, ampak le opisi, ki objas-njujejo besedni pojem Za jezikovo blagoglasnost se je že tukaj navduševal Svet se je takrat mnogo ukvarjal z vprašanjem, kateri jezik je najlepši. Kollár si zapisuje pogoje take lepote. Ker njim najbolje odgovarja laščina, študira njeno slovnico in šteje razmerje njenih samoglasnikov k soglasnikom¹) (11—12: 10, v nemščini pa 9: 5). Za J. Paulom očita nemščini, da je „Eeeee-Sprache“; od njega, ki je zahteval, naj nemščina rabi za slavnostni ton globoke, bogate samoglasnike, vzel si je primer, ko je pozneje književni češčini vsiljeval slovacizme, posebno široke samoglasnike namesto ozkih. Opozoriti pa je treba še posebno na jedno iz lastnosti, katero bi naj imel naj-lepši jezik, namreč da se mora bližati godbi. To je v duhu romantikov, posebno Wackenroderja, ki je dajal godbi prednost pred vsemi umetnostmi,²) in Tiecka, ki je napisal tolikokrat glosirane verze:

> Liebe denkt in süßen Tönen,
> Denn Gedanken stehn zu fern,
> Nur in Tönen mag sie gern
> Alles was sie will verschönen.

Tudi Kollár je bil tak pesnik, bolj glasbenik nego slikar ali kipar.³) Neizmerno zanimivo je, kako je tudi Kollárju pod vplivom romantike Goethe pesnik nad pesniki, njegov „Wilhelm Meister“ pa roman nad romani. Fr. Schlegel je videl v njem vrhunec in vsoto vse poezije ter abstrahiral iz njega. ideal romantiškega pesništva,⁴) Kollár pa si črpa iz njega svoje nazore o življenju in človeku, uči se iz njega celó društvene olike.⁵) Z jednakimi nameni si izpisuje še „Aus meinem Leben“ (Wahrheit und Dichtung), katero delo ga je moralo mikati, ker je Goethe v njem vzorno pokazal, v kaki dôbi se je on razvijal, kaj ga je oviralo in kaj podpiralo, kako si je iz tega sestavil svoje nazore o svetu in

1) Že v Bistrici je premetaval na vse strani Komenskega „Labyrint světa“, da najde zakone blagoglasnosti. Paměti, str. 218—219.

2) Haym, str. 121.

3) Gl. slavnostni govor J. Vrchlickega v „Almanachu české akademie“ r. IV. (1894), str. 82—83. Ko sem zapisal omenjene verze Tieckove, sem jasno slutil, kako važni so tudi za karakteristiko Kollárjevega pesnikovanja. Veselilo me je torej neizmerno, ko sem našel svoje mnenje potrjeno od velikega češkega pesnika.

4) Haym, str. 251.

5) Jakubec, str. 779—780, 782.

102

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

človeku, in kako se ti odbijajo v njegovih poezijah. ¹) V tem
delu je gotovo tudi Kollár imel potem vzor za svoje „Paměti“
Karakteristično pa je za pevca „Slávy Dcere“, da se je jednako
zanimal za Goethejevo mojstersko delo iz mladostne dôbe
„Werthers Leiden“, pisano najbolj pod Rousseau-jevim vplivom. ²) Čuvstviteljnemu Slovaku, ki se je v Bistrici s svojim „jednako globoko mislečim in čutečim“ prijateljem Rožnayem jokal po vrtih in dolinicah, ko sta sanjala o svoji bodočnosti, in se na povratnem potu iz Jene s potokom solz vrgel v Požunu Palackemu na vrat, ³) moral se je seveda prikupiti ta roman, v katerem je nemška „Empfindsamkeit“ (besedo „empfindsam“ je šele Lessing stvaril) in „Thränenseligkeit“ zadnjih desetletij preteklega stoletja našla najlepši pesniški izraz. Da ni bilo med Palackim in Kollárjem takrat govora o njiju nesrečnem narodu, rekli bi lahko, da so iz Wertherja kar prestavljene besede: „Pri teh besedah sva se oba solzila, držala sva se objeta kakor otroka in razen lunice, ki je nad najinima glavama svetila, nisva imela nobene druge priče.“ ⁴) V Wertherju je našel na istem mestu velikansko himno na Ossiana, katerega čita v rajskem velikovojvodskem vrtu pri Lutrovem studencu. ⁵) Prikupiti se mu je moral ta bard, ki jednako žalosten stopa po grobovih svojih slavnih prednikov kakor Kollár v jenski okolici (gl. sp.), in že v prvi izdaji svojih pesmi pravi nam, da mu je Ossian postal „iz vseh Apolonovih sinov najljubši.“ ⁶) V ‚Wertherju‘ je (pod 16. junijem) opisan tudi velikanski vtis Klopstockovih ljubezni in prijateljstvu posvečenih od, katere zdaj navdušujejo zaljubljenega mladeniča, ki pa ni mogel nikoli „Messijade“ prečitati. ⁷)

Poleg Goetheja ga najbolj zanima Rousseau. Ta že
takrat ni bil več v modi s svojimi deli, ali pisalo in govorilo
se je o njem mnogo, ker njegov vpliv na Nemce je bil ogro-
men. Kollár ga tudi spoznava v nemški osvetljavi in celo v
nemški prestavi! V Bistrici ga je čital vsaj deloma v fran-
coskem izvirniku in pripoveduje nam, da je takrat moral celó
francoski govoriti (gl. zg.). Jaz po takem ne bi mislil, da ga
je sedaj nepopolno znanje francoščine odganjalo od izvirnika,

¹) Gl. Predgovor Goethejev, kjer označuje pravo nalogo dobrega životopisa.

2) E. Schmidt, Richardson, Rousseau und Goethe.

³) Pam ti, str. 220, 282.

4) Pr. v Wertherju pod 10. septembrom: O dass ich nicht an
deinen Hals fliegen, dir mit tausend Thränen und Entzückungen aus-
drücken kann, mein Bester, die Empfindungen, die mein Herz bestürmen!
Drugih primerov o solznih očeh in o mesečnih nočeh pač ni treba na-
vajati.

5) Paměti, str. 268.

6) Básně, 21. Slávy Dcera, zn. I. 66.

7) Jakubec, str. 983.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

103

ampak zdi se mi, da mu je bila nemška prestava bolj pri-
stopna in da mu je izpisovanje v nemščini šlo bolje od rok,
zaradi česar je skoro ves dnevnik nemški, kar je bilo pri
dijaku, ki je predavanja v nemščini slušal in navadno tudi
nemški občeval, posebno takrat prav naravno. Izpisoval si
je „Julie oder die neue Heloise"... übersetzt von Le Pique,
in pa „Von dem Ursprunge der Ungleichheit unter den Men-
schen" z jednakimi nameni kakor Goethejeve spise, torej po-
samezne misli, aforizme in izreke, ki se tičejo ljubezni svo-
bodnega srca, etike društvenega življenja, nepravilnih privilegij
plemstva i. t. d. Posebno zanimivo je, da si je iz Heloise za-
pisal 14 snoví za — pridige, n. pr. „spor srca z razumom",
ali pa „živimo, da bi prospevali, ne pa da bi se bliskali."
Proti Jakubčevemu mnenju, da Kollár ni razumel duha
Rousseau-jevih spisov,¹) moram braniti moža, ki je v svojih
pesniških proizvodih in v spisu o slovanski vzajemnosti Slo-
vanom prerokoval veliko bodočnost in važno nalogo v razvitku
človeštva, ker so še otročje nedolžen narod. Tega mnenja so
s Kollárjem sicer bili tudi drugi Slovani, ali nazadnje je vir
te vere vsem Rousseau, veliki zagovornik nepokvarjene narave,
od kulture nepokvarjenih narodov in ljudi. Vemo n. pr. danes
natančno, da je imel na poljske pisatelje velik vpliv Rousseau,
ko so idealizovali poljsko in sploh slovansko preteklost.²)

Žalibog nam Jakubec še ni objavil iz dnevnika, kateri
pesniki in estetiki so bili Kollárju najbolj všeč, ko se je vsled
svoje ljubezni spomladi 1. 1818. popolnoma posvetil poeziji.
Gotovo je tudi tukaj bila romantika merodajna; brez nje se
nikoli ne bi tako globoko seznanil s sredovečnimi pesniki,
posebno s Petrarco in Dantejem, katera je močno posnemal,
s Tassom³) i. t. d.

Znano nam je že, kako si je Kollár iz Goetheja in
Rousseau-a nabiral nekatere socijalne nazore, ali treba
je pokazati, kako si je pridobival še druge in posebno po-
litične. Z mišljenjem nemškega dijaštva seznanil se je takoj
pri wartburški slavnosti. V tem dijaškem duhu so pisali
takratni jenski časniki, ali še bolj ostro in so tudi imeli na
mladino ogromen vpliv. O sebi priznava to Kollár sam in
izpisal si je iz njih tudi mnogo političnih reči. Vsi ti listi⁴)
sovražijo seveda Francoze, zahtevajo zjedinjeno Nemčijo, ustave
v nemških državah in ljudska prava (Menschenrechte) ter
grmijo proti reakcijonarnim vladam in vsem „tiranom“.

1) Jakubec, str. 780.

2) Н. М. Собѣстіанскій, Ученія о національныхъ особенностяхъ
характера и юридическаго быта древнихъ Славянъ, str. 110—113.

3) Čital ga je s Clemenom. Spisy II. 144.

4) Gl. Jakubec, str. 593—596, 1062—1065.

104

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Veliko besedo imata v Jeni tudi v časnikarstvu dva iz
najbolj priljubljenih profesorjev. Luden ureduje že omenjeno
„Nemesis, Zeitschrift für Politik und Geschichte“ (1814—1818).
Razen zgodovinskega gradiva prinaša razprave o liberalnih
uredbah pri drugih narodih, n. pr. o angleški svobodi, o fran-
coski ustavi; kritikuje ustavne poskuse nekaterih vlad (n. pr.
weimarske in badenske) in želi bolj demokratične ustave, po-
sebno pa se izjavlja proti gospodski zbornici in zahteva
odločno, naj se da kmetom svoboda in samouprava.

Luden pa je vendar še zmeren liberalec; dosti hujši je
Oken, katerega časopis Isis ima poleg večinoma naravo-
znanskih člankov prav ostre politične: obsoja popolnoma
weimarsko ustavo, hotel bi stanove domov poslati, svetuje
narodu, naj pusti vojsko. „nepotrebno in prestarelo uredbo",
stradati, ščuva v ognjevitih besedah proti vladam, posebno
proti pruski in njenim ministrom, in proti samim vladarjem.
Vendar ni bil demagog, ampak monarhist, ki je kot rojen
Avstrijec hotel imeti na čelu Nemčije avstrijskega cesarja. O
njem govori torej spodobno, ali brezobziren je proti Prusiji,
v kateri vidi najhujšega nasilnika To mišljenje prehaja tudi
na dijaštvo. Pritrjujemo Jakubcu,¹) da v tem sovraštvu tiči
tudi kal Kollárjeve velike mržnje proti nasilno in vedoma
podjarmljajočemu nemštvu.

Večinoma političen list je izdaval L Wieland, sin
slavnega pisatelja. Njegov popolnoma svobodomiselni in de-
mokratični „Volksfreund“ moral se je po pritisku velikih
držav prekrstiti v februarju 1. 1818. v „Patriota“. Kollár
pripoveduje, da je sam bil z Wielandom dobro znan in da je
v njegov list pisal o ogrskih razmerah²) ter objavljal knjižne
ocene, posebno o slovanskih spisih, kakršne se nahajajo tudi v
Okenovem in Ludenovem časopisu, v Jenaische in Hallische Li-
teraturzeitung.³) Zanimivo je, da je „Patriot“ ostro polemizoval
proti reakcijonarnemu „Oesterreichischer Beobachter“, kateremu
je Metternich še dodal izvrstne znanstvene „Wiener Jahrbücher
für Literatur“,⁴) da se boré proti nemškim časopisom.

Jakubec ne ve,⁵) je li Kollár čital še druga dva lista,
„weimarski opozicijski“ (kako mu je bilo ime?) in Martinov
„Neuer Rheinischer Merkur“, ki se je preselil iz Koblenza v
Jeno (v letih 1814.—1816. izdajal ga je Joh. Jos. Görres, ime-

1) Str. 1063.

2) Paměti, str. 250. Jakubec pravi (str. 1064), da teh člankov
ni našel.

3) Gl. njegov Curriculum vitae v Sborniku, str. 279. Te in druge
članke bi bilo treba poiskati in jih vsaj opisati.

4) Poleg drugih slovanskih učenjakov je pri njih mnogo sodeloval
tudi Kopitar, ki je hotel napraviti iz njih glasilo zapadnih slavistov.

5) Str. 595.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

105

nitni romantik, pozneje bolj v spominu kot katoliški pisatelj, pod naslovom: Der rheinische Merkur¹), vendar nam podaje sam izpisek iz weimarskega opozicijonalca;²) „Merkur“ pa je Kollárju gotovo prihajal pred oči ter mu mogel tudi ugajati po svoji odkritosrčni pisavi,³) zaradi katere ga je tudi Martin moral opustiti (l. 1818.).

Od nekod si je Kollár izpisal ta-le radikalna sredstva proti revoluciji⁴): Dajte samo našemu društvenemu stavu obliko, ki je našim sedanjim razmeram primerna, n. pr. ustavo, jednake davke, svobodo tiska i. t. d. To niso samo domišljije pretiranih glav, ampak jedro glavnim potrebam naše dôbe.

Vse takratne politične težnje, posebno dijaške v Jeni, združil je Kollárjev filozof Fries tudi v politično filozofijo,⁵) in sicer najbolj v dveh spisih: „Vom deutschen Bund und deutscher Staatsverfassung“ (l. 1817.), in v „Handbuch der praktischen Philosophie“ Poslednje delo je naravnost posečeno „nemški mladini, posebno prijateljem z Wartburga“ in dodan mu je leteči list „k nemškim buršem.“ Fries je tudi v politiki češki brat, kateremu je poslednji vzrok praktičnega življenja tudi v državi čuvstvo. Njegova neomejena navdušenost za domovino in skupni duh se opira na pobožnost, prijateljstvo in mir v narodnem življenju. Ideal mu je republikanska ravnost in svoboda, najvišja državna ideja duh pravičnosti. Nemška država naj bo neodvisna od tujine, nemški narod neodvisen od tujega prava, tujih navad in tujega jezika. Samo pri neodvisnem narodu se more objaviti prava omika, ako so javne stvari izročene patrijotični vladi.

Vendar Kollárju se ne propoveda samo krščanski republikanizem, ampak izpisuje si iz takratnih pesnikov in tudi iz starših iz dôbe „Sturm und Drang“ prav krvoločne pesni proti tiranom,⁶) na pr. vso Chr. Fr. Schubartovo „Die Fürstengruft“, ki se začenja:

> Vertrocknet und verschrumpft sind die Canäle,
> Drinn geiles Blut wie Feuer floss,
> Das schäumend Gift der Unschuld in die Seele
> Wie in den Körper goss.

> Sie, die in ehrnen Busen niemals fühlten
> Die Schrecken der Religion,
> Und Gottgeschaffne, bessre Menschen hielten
> Für Vieh, bestimmt zum Frohn...

1) Goedeke, Grundriss, III. 1. 87.

2) Osvěta, str. 1064.

3) Allgemeine Deutsche Biographie, 20. Bd. 486.

4) Jakubec, str. 1064.

5) Tam, str. 1065—1068.

6) Tam, str. 1067—1068.

106

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Iz Bürgerja zdela se mu je spomina vredna pesen „die Tode“:
Für Tugend, Menschenrecht und Menschenfreiheit sterben
Ist höchst erhabner Muth, ist Welterlöser Tod...
... Für blanke Majestät und weiter nichts zu sterben,
Wer das für groß, für schön und rührend hält, der irrт.
Denn das ist Hundenmuth, der eingepeitscht mit Ruthen
Und eingefüttert mit des Hofmahls Brocken wird.

Iz danes popolnoma neznanega pesnika Retzerja pa te-le verze
(Aussicht in die Zukunft):

Nicht Sclaven mehr, nein freie Bürger!
Jeder ein Held und des Vaterlandes
Beschirmer! Jedes lügende Denkmal, das
Noch eurer Ahnherrn Würger als Helden preist,
Stürzt in den Staub hin, unter hohen
Feiergesängen, der Wahrheit heilig
Stürzt in den Staub die Tempel, von Ihm geführt...

Take vzore je imel Kollár za izražanje svoje jeze proti
tlačiteljem slovanstva v svojih pesniških delih, v katerih naj-
demo zadosti političnih mest, če tudi ne tako ostrih. Este-
tičnemu Kollárju bila je povsod prava mera, neka srednja
zlata cesta glavna stvar, prelivanje krvi pa mu je bilo vedno
zoperno. Ali ne samo Kollárjev značaj je zakrivil, da njegove
pod nemškim vplivom napisane tirade nimajo pravega jedra,
ampak njegovi učitelji niso bili boljši, nasprotno še mnogo
hujši, ker pretiravajo do neskončnosti, v resnici pa so bili prav
pohlevni teoretiki. Pri nemških pesnikih tečejo ne potoki, ampak
reke krvi, in vendar so vsi poskusi — samo o takih se more
govoriti — malih revolucij na Nemškem bili prav teatralni
ali pa naravnost smešni. Zabaven primer so že pesniki Goet-
tingskega Hainbund-a, katerega tradicije so se baš med nemško
mladino v Jeni oživljale. Kot anakreontiki nam pojejo strašno
mnogo o Bakhovih darovih, mi pa vemo, da so njih ovenčani
vrči, pri katerih so si take pesni peli, bili polni — vode.
Krvoločni pa so bili tako, da so nam zapustili celó to-le ti-
rado, s katero se obračajo k nemški reki: Der Tyrannen
Rosse Blut, der Tyrannen Knechte Blut, der Tyrannen Blut,
der Tyrannen Blut, der Tyrannen Blut färbte deine blauen
Wellen.¹) Goethejeva mati pa se ni prestrašila takih krvoloč-
nikov, ki so radi zahajali k njej in njenemu sinu, pač pa je
v začetku maja 1. 1775. izborno persiflirala oba grofa Stoll-
berga, katerih sveta jeza proti tiranom je pri obedu vedno
bolj kipela; šla je v klet, kjer je imela jako stara vina, nalila
mnogo take visokordeče krvi v obrušene steklenice ter jih
prinesla na mizo rekoč: Hier ist das wahre Tyrannenblut!²)

Ako Kollár išče rešitve za svoje ponižane rojake in vse
Slovane, ki so se mu zdeli, kakor vsi Nemci, jeden narod (!),

¹) W. Scherer, Geschichte der deutschen Litteratur. 4 Aufl. 506.

²) C. Heinemann, Goethes Mutter, str. 97.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

107

v zjedinjenju, ne smemo pozabiti, ako hočemo biti pravični
pri oceni njegovih teženj, da „Jugend-Bundesstaat“ nemške
mladine ni bil posebno dober primer in da so nemški profes-
sorji bili jednako nepraktični politiki kakor naš pesnik, če so
tudi nekateri celo politične znanosti predavali. Navzlic vsem
simpatijam k dobrim nemškim idealistom in zgodovinski
mržnji proti Prusiji moramo, ako hočemo biti nepristranski,
vendar priznavati, da iz državniškega stališča Treitschke¹) sodi
sicer ostro ali precèj resnično o jenskih časopisih in njih
profesorskih urednikih: „Ta prebitek žurnalistiške delavnosti
je bil stlačen v dve mali mesti, v čisto literarno ozračje, kjer
celo nič ni spominjalo na resnobo državnega življenja, kjer
list ni imel niti zanesljivih poročil o notranji zvezi dnevnih
dogodkov, niti se ni mogel prijeti političnih strank ali pa
gospodarskih interesov. V srečnem neznanju resničnega sveta
mogel se je tukaj goli doktrinarizem veseliti svojega prepri-
čanja, predstavljati se nezmotljivega in govoriti svoje akade-
mične monologe. Vsi ti listi so hoteli biti narodu učitelji,
kajti v tem je bil profesorski ponos, da je praktična nemška
jedinost samo na vseučiliščih, a ker je njih svobodna beseda
vzbujala sum dvorov, domišljujejo si, da se ves reakcijonarni
svet ozira v skrbeh na krasni Thüringen, in mislijo, da so
njih nemške Atene središče narodne državne umetnosti.“

Ne strinjamo se tudi s Heglovo aristokratično prusko
filozofijo, ali ne moremo mu oporekati, ako Friesu v svojem
delu „Grundlinien der Philosophie des Rechtes“ očita, da se
je pri njem država, najbolj razviti nravni organizem, raztekla
„v kaši srca, prijateljstva in navdušenosti“.

Kollárju so bili pojmi o državi še bolj nejasni in še manj
je znal živi slovanski svet; po takem nam je stvaril popolnoma
pesniško domovino, Vseslavijo, iz „zložnih navad, besed in
mislij“, domovino, katero samo v srcu nosimo.²) Našemu
jedinstvu pa je dal nazadnje obliko republike, seveda samo
literarne, „v kateri se nobeden tiran ne trpi“ ³) Da si je Kollár
že v Jeni stvaril „mater Slavijo“ in iz svoje ljubice napravil
njeno hčer, priča nam že omenjeno pismo njegovega prijatelja
Clemena, ki ga po ločitvi dne 26. avgusta 1819. opominja; naj
ostane zvest „der Dichtkunst sowie der unvergleichlichen
Tochter Slaviens.“⁴) Da mu je bila pri tem vzor Germanija in
da je sploh nemške razmere prenašal na naše in po nemških
težnjah snoval slovanske, je pač jasno iz vsega, kar smo
slišali o nemškem in jenskem gibanju posebej.

¹) O. c., str. 407.

2) Slávy Dcera, zn. II, 139, 124.

³) Ueber die literarische Wechselseitigkeit, str. 49.

4) Spisy, II. 146.

108

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Kako je Kollár prikrojil svoje vzore za slovanstvo, po-
kaže se bolj natančno pri opisovanju in oceni njegovega knji-
ževnega delovanja. Tukaj je treba še odgovoriti na jedno vpra-
šanje, kako je prišel Kollár do svojega slovanskega rodoljubja.
Jakubec¹) v tem oziru pripisuje posebno važnost prijateljstvu
s Slovakom Janom Benedikti, znanim bolje pod imenom
Blahoslav, ki se je že v Požunu bratil s Fr. Palackim kot
zavesten slovanski rodoljub in se vadil ž njim v ruščini,
srbščini in staroslovenščini. Oba sta za slovanstvo navduše-
vala profesorja češkega jezika in literature J. Palkoviča. Drugi
prijatelj Blahoslavov je bil Šafařík, s katerim si je dopisoval
v letih 1815.—1817, ko je pisatelj slovanskih starožitnosti v
Jeni študiral in si svoje rodoljubje tudi pridobival in popol-
njeval pod vplivom pangermanskega duha. Benedikti ga je še
sam tam našel, ker je prišel tja že spomladi l. 1817., torej
pred Kollárjem. Ostala sta tudi potem v zvezi, in Šafařík mu
je poslal prepis Kraljedvorskega rokopisa, tako da se je tudi
Kollár skoro po odkritju ž njim seznanil.

Vendar jaz ne morem najti v Blahoslavu nekakega uči-
telja Kollárjevega v rodoljubju. Bila sta znana že v Bistrici, ali
tam Kollár pri njem ni opazoval nikakega „slovanskega
duha“²), v Jeni pa v prvem polletju gotovo nista mnogo, še
menj pa prijateljski občevala, ker drugače bi se Benedikti ne
bil mogel nekoč v Kollárja, ki je od obeda odhajal, tako za-
leteti (bilo je to pravo burševsko „anrempeln“), da bi bilo skoro
došlo med njima do dvoboja, za katerega se je naš bogoslovec
že dva ali tri dni vadil v borjenju, dokler njiju niso znanci
pomirili!³) Kollár se sam čudi, da sta pozneje („potom“ ima
bolj ta pomen) postala dobra prijatelja, posebno zaradi tega,
ker sta med vsemi „Ogri“ v Jeni bila jedina prava ljubitelja
češkoslovaške književnosti. Pri Benediktiju sta osnovala vaje
v materinščini, ali gorečnost drugih Slovakov je skoro pone-
hala, in čitala sta nazadnje sama tudi poljske in ruske knjige.
Kraljedvorski rokopis podal je Benedikti Kollárju med preda-
vanjem z opominom na priloženem lističu, naj ostane zvest
v ljubezni k narodu, na kar mu je ta jezljivo odgovoril:
„Bodi le ti zvest narodu, — jaz bodem vedno!“ Iz vsega
tega vidimo le, da je tudi Benedikti bil res slovanski rodoljub,
ki pa vendar ni izpolnil v njega stavljenih nad.⁴) Seveda je
Kollár tudi pri njem nahajal neko podporo za svoje rodoljubje,

1) Str. 979—982.

2) Paměti, str. 182.

3) Kollár o tem dogodku, katerega se jako sramuje, pripoveduje obširno v „Pamětih“ na str. 250—254.

4) Paměti, str. 254.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

109

ki se je pa pri njem samostalno razvijalo kakor pri drugih slovanskih preroditeljih.

Podlago za narodno navdušenost prinesel je vendar že v Jeno s seboj. Slovaka se je čutil vedno, s Čehi vezala ga je cerkev in njen jezik, o Slovanih je nekaj vendar izvedel že tudi na Ogrskem; na potu v Jeno poseča v Pragi Jungmanna, ki ga vodi po ponemčeni češki stolici, Nejedlega in vdovo Krameriusovo; v Draždanih se jezi nad pridigarjem čeških izseljencev Stephanom, ki o „narodnosti“ ni hotel ničesar slišati, dalje pa potuje skupaj z Rusoma Karasëvoma¹) (izg. Karasiovoma²) in njiju mentorjem Danilovim,³) ki ga je že kot otroka, ko se je kot kozaški stotnik vračal črez Turec v domovino, vzdigoval na konja in mu mnogo o Rusih in Kozakih pripovedoval. Z njimi občuje v Jeni in se uči od Danilova nekaj ruski; važno je za bodočega zbiratelja narodnih pesni to, da je dobil od njega na spomin „Drevnija russkija stichotvorenija“, t. j. Kirše Danilova izdajo narodnih pesni. Z njimi in sam obiskuje tudi rusko božjo službo v Weimarju, kjer je Marija Pavlovna, sestra cesarja Aleksandra in žena velikega vojvode Friderika, imela po navadi ruskih velikih kneginj svojo kapelo, duhovnika in pevce.

Ti Rusi so bili jedini živi Slovani, katere je imel Kollár v Jeni razen nekoliko Slovakov okoli sebe. Od njih se ni mogel učiti slovanskega rodoljubja, ampak nasprotno toži, da ni bilo mogoče v teh „Mladorusih“ zanetiti iskre „narodnosti in slavjanstva“ (pri „starih“ bilo bi tega še menj), in pravi, da se je mnogokrat zajokal nad nenaravno odgojo ruskega (Karasëva je poslal oče na potovanje po Evropi, in bila sta pred znanstvom s Kollárjem že jedno leto na Laškem ter sta rada laški govorila in pisala) in slovanskega plemstva. To pa nam le dokazuje, da ona Rusa še nista imela takega pojma o narodnosti, kakršen se je pri njem razvijal, in ga še tudi nista mogla imeti, ker romantične ideje so na Rusko bolj pozno priromale in šele v tridesetih letih obveljale; popolnoma Kollárske pa še tudi takrat niso mogle biti, ampak so se šele pozneje pod vplivom Kollárja in drugih zahodnih Slovanov preobrazovale, ker n. pr. neka specifično zahodnoslovanska mržnja proti Nemcem, posebno pa ona sentimentalna proti njih davnim prednikom, mogla se je le na zahodu razviti.

1) Paměti, str. 233 - 235.

2) Kollár je iz njiju napravil Karašova, Karašoviča. Tudi tam navedeni ruski odgovor njegovih spremljevalcev: „My Slavjane jsme (!) a (!) brati (!) Rossjani (!)“ dokazuje jasno, da se Kollár nikoli ni najnadvadnejsih reči iz ruskega jezika naučil. Jakubec navaja še druge dokaze (str. 983).

3) Jakubec je napravil iz njega Danjelova! Sicer piše jedenkrat tako tudi Kollár (Paměti, 280), ali gotovo krivo.

110

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

Bili smo popolnoma ne samo pod nemškim jarmom, ampak tudi pod nemškim duševnim vplivom, ki nam pa je podajal tudi pomočke patriotične nemške romantike v našo obrambo. Če so se Nemci navduševali za svoj narod, za svoj jezik in svoja narečja, svoje narodno pesništvo, svoje šege in navade, za svojo slavno in tudi ne-slavno starodavnost, morali so vendar naši „preroditelji“, ki so to gibanje okoli sebe opazovali, imeti toliko srca in razuma, da so vse to presajali na naša tla in se navduševali za naš „Volksthum“, našo „narodnost“. Seveda je širjenje novih velikih idej vedno delo le nekaterih izbranih duhov.

Prvi so bili pri tem med Slovani Poljaki,¹) ki so pred kratkim izgubili svojo državo in torej kakor potolčeni, razdrobljeni in podjarmljeni Nemci bili najbolj sposobni za idealno barvanje svoje zgodovine in svojega naroda ter v tem iskali podporo za ono navdušenost, s katero so se bojevali pod Napoleonom, ker so od njega pričakovali, da jim vrne samostalno Poljsko. Slovanska romantika pa ne pozna raznih sanjarskih pretiranosti, ki so lastne posebno starši nemški, ampak k nam je prešlo večinoma le blagodejno zanimanje za vse, kar je bilo narodno, če tudi ni vse izvirno, kar danes dobro vemo. Poljski teoretiki so naravnost učili, da sta za Poljake „romantyczność“ in „narodowość“ jedno in isto. Poljski učenjaki in pisatelji pa so imeli tudi toliko obzorje, da so se pri izkopavanju svoje pradobe in pri proslavljanju svoje narodnosti ozirali na sorodna slovanska plemena, njih zgodovina pa je bila itak večna borba proti Nemcem, nemškemu viteškemu redu in Prusakom. Celó naravno je torej, da se je pri njih razvila podobna mržnja proti Nemcem kakor pri teh proti Francozom. Vso „slowiańszczyzno“ so v narodnostnem in političnem oziru germanizmu najprej nasproti stavili oni, katerim se je potem največ očitalo izdajstvo od arheologičnega in abstraktnega „slovanstva“.

Kako se je začelo pri nas, če tudi večinoma le med Muro in Dravo, kjer smo bili Nemcem najbliže, podobno gibanje dolgo pred „Kranjsko Čebelico“, pred osnovanjem kroga graških romantikov, iz katerega smo dobili v prvi vrsti Miklošiča in St. Vraza, in pred ilirizmom, pripoveduje nam klasično St. Vraz²): „Na početku tega věka razvedrilo se je nebo nad rodnom bratjom u gornjih stranah naše domovine (najpače medju Murom in Dravom), i uzniklo cvětje slovensko na polju duševnom. Tu se je skupila u tabor jedan (bez dogovora) sva mladež uznešena za krasno, dobro in krčpostno. I mladež ta

¹) Prim. mojo recenzijo na že omenjeno delo Soběstianskega v „Archiv für slavische Philologie“, XVI. 256, 258–259, 266.

²) Děla. Drugi dio. Prvo lištje, str. 134.

Dr. M. Murko: Jan Kollár.

111

bi smatrala ostale tobože slobodomisleće Slovence, ponoseće
se s někakvim světobćanstvom (kosmopolitismom) kao někakve
němačke slobodnjake, koreći ih materijalistami, koji dobro
naroda podlažu koristi svojoj posebnoj“.

In že iz 1. 1813. imamo Modrinjakov prijatelju Cvetku
posvečeni akrostikon,¹) katerega prve tri kitice se glasé:

Zadnji človek je na svéti,
Ki svoj rod za nič drži:
Zapstonj so mu rožni cvéti;
Njemu nikaj ne diší.
V nadrah maternih se shrani
V njenoj reji se zredi;
Mačoho oslépno brani,
Mater pa za nič drži.
Erjav kakti Judaš bódi!
Naj te pes za plotom jé!
Med Slovence naj ne hodi,
Ki je prav Slovenec né!

Kakor oni „němački slobodnjaki“ iz prosvetiteljne in
kosmopolitične dobe (Aufklärungszeitalter) bili so tudi naši
prvi narodnjaki sad nemške odgoje iz dobe romantizma, po-
sebno narodnjaške „mlajše romantike“. Torej ni čudo, da so
se „bez dogovora“ skupili v jeden tabor in si kakor Po-
ljaki postavili namesto Francozov Nemce za nasprotnike.²)

Kollár pa je imel še posebno srečo, da je prišel v sre-
dišče nemškega narodnostnega gibanja, kjer je videl vso nemško
mladino združeno v „Jugend-Bundesstaat“, imel od nje obo-
ževane učitelje, ki so z besedo in delom zastopali njene ideale,
opazoval je težnje po zjedinjeni Nemčiji in po svobodnih
uredbah. Seveda mu povsod nasproti doni tudi slava nemške
narodnosti. V duhu časa in posebej svojega učitelja Ludena
se je tudi Kollár največ zanimal za mitologijo in ves pravek.
Clemen mu piše v omenjenem pismu: „Ich hoffe, Du setzest
Dein Alterthums-Studium mit demselben Eifer fort.
Es ist und bleibt der Grund aller Bildung und
Cultur und soll bei jedem andern Studium als
schützender Daemon gegen die βασιλεία, den Hand-
werksgeist, den Feind des Genius und alles gei-
stigen Lebens [dienen]“.³) Za te študije pa nahaja še
posebno oporo v okolici Jenski, kjer je bilo vse polno slo-
vanskih krajevnih imen in drugih spominov o slovanski pre-

¹) Tam, str. 136.

2) Zanimivo je, da Prešeren iz nemščine ni prestavil samo Bürgerove „Lenore“, ki je kakor programna balada prešla skoro v vse evropske jezike, ampak tudi nemško-patriotične „Licovske strelce“ od Koernera.

³) Spisy, II. str. 146.