xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
O altă consecință majoră a creșterii RA este afectarea microcirculației ( artere mici cu diametrul < 400 &b.mu;m , arteriole < 100 &b.mu;m ) , în special în teritorii cu presiune crescută ca rinichiul și creierul .
Deși aceste modificări sunt studiate mai mult în patologia cardiovasculară , se afirmă microhemoragii și infarcte silențioase în momentul producerii , care ar explica declinul cognitiv și intelectual , demența vasculară ( 47 , 54 ) .
Hemodinamica renală este ajustată de rezistența microvasculară , la rândul său controlată de fenomenul de autoreglare și eliberare locală de factori autocrini și paracrini .
Disfuncția endotelială joacă un rol cert prin producția locală de NO , adenozină , prostaglandine , endotelină , angiotensină II , iar influențele simpatice completează mecanismele de reglare .
La vârstnici , aceste sisteme de control au o activitate mai redusă și astfel expun glomerulii la presiuni crescute , promovând inflamația glomerulară și vasculară , scleroza .
Reflexele venoconstrictoare sunt esențiale pentru menținerea normală a presarcinii în ortostatism și a unui debit cardiac corespunzător în orice condiție de stres .
Reducerea capacitanței crește presarcina și explică presiunile crescute de umplere caracteristice IC diastolice .
Cuplajul cord - vas , bine caracterizat de tehnicile imagistice , este afectat prin suprasarcina de presiune ( creșterea postsarcinii ) impusă VS .
În mod similar , aportul redus de sare , consumul moderat de alcool , scăderea ponderală , consumul anumitor principii nutritive ca uleiul de pește , ciocolata neagră , acidul alfa-linoleic etc. ameliorează RA ( 65 ) .
În prezent , tratamentul anginei pectorale stabile sau al sindroamelor coronariene acute ( SCA ) ca forme de manifestare a bolii coronariene aterosclerotice a evoluat foarte mult , astfel încât , pe lângă tratamentul medical optim administrat acestor pacienți , tehnicile invazive folosite atât în scop diagnostic , dar mai ales cu viză terapeutică au devenit aproape indispensabile .
Inițial au apărut stenturile metalice ( BMS ) ce au permis obținerea unor rezultate net superioare în special prin scăderea numărului complicațiilor intraprocedurale .
De importanță majoră a fost dezvoltarea stenturile active farmacologic ( DES ) , folosite astăzi , ce scad foarte mult riscul de restenoză și permit abordarea unor cazuri mult mai complexe ca dificultate și risc .
Exemplul cel mai elocvent sunt intervențiille pentru leziunile de trunchi comun al arterei coronare stângi ( 4 ) .
În condițiile în care vârsta avansată reprezintă un factor de predicție puternic și independent pentru boala aterosclerotică și evenimente adverse cardiovasculare , este evident faptul că și profilul de risc al pacienților care sunt supuși acestor intervenții a suferit schimbări substanțiale ( 6 , 7 ) .
De asemenea , acești pacienți se prezintă cu leziuni severe , cu afectare vasculară multiplă ( figura 20.2 ) și grade ridicate de calcificare ( figura 20.3 ) , ceea ce face dificilă abordarea intervențională , crescând riscul de complicații majore .
În aceste condiții , odată cu dezvoltarea accelerată a tehnicilor de revascularizare percutană și chirurgicală ( BAC ) și în contextul importantelor schimbări demografice ce se constituie în cazuri cu profil de risc din ce în ce mai ridicat , este nevoie de o cât mai bună stratificare a riscului periprocedural în vederea luării celei mai bune decizii în ceea ce privește prognosticul pe termen scurt ( intraspitalicesc ) și lung al acestor pacienți .
Dincolo de evaluarea riscului chirurgical , EuroSCORE a fost evaluat și în numeroase studii importante pe pacienți revascularizați prin PCI , dovedindu- se a fi un predictorindependent al mortalității și / sau al evenimentelor cardiovasculare majore adverse ( ECMA ) pe o perioadă de urmărire de până la 5 ani .
Exemplul cel mai concludent este dat de Studiul SYNTAX , care evaluează prognosticul pacienților revascularizați PCI / BAC , în care EuroSCORE s- a dovedit a fi un predictor independent al ECMA pe o perioadă de urmărire de un an la pacienții tratați prin PCI în grupul pacienților încadrați în segmentul celor eligibili pentru PCI ( 3,10 ) .
De asemenea , conform registrului condus de Rodes-Cabau și colaboratorii săi , EuroSCORE ≥ 9 a fost cel mai bun predictor al ECMA la 23 de luni de urmărire la 249 de pacienți octogenari revascularizați prin PCI / BAC cu leziune de trunchi comun ( cit. de 3 ) .
SXscore este un model de risc ce îmbină localizarea anatomică a leziunii cu caracteristicile sale nefavorabile PCI ( figura 20.2 ) , necesitând pentru calculare , asemenea scorului de risc EuroSCORE , acces la un dispozitiv de tip calculator online .
Spre exemplu , studiul COURAGE , care prin rezultatele sale intens criticate din unele puncte de vedere a rămas totuși un studiu de referință referitor la tratamentul prin PCI versus tratament medical în angina stabilă , nu a inclus pacienți cu vârsta peste 75 de ani ( 15 ) .
El a inclus 301 pacienți , aspect apreciat ca o limitare , fiind considerat prea mic , din care 112 au fost revascularizați per primam și 148 randomizați pentru tratament medical .
Rezultatele publicate evidențiază că pacienții tratați medical au avut o rată a mortalității la 30 de zile și la 12 luni comparativă cu cea a pacienților revascularizați , însă aproximativ 50% dintre pacienții randomizați pentru tratament medical au trebuit revascularizați în primele 6 luni , în principal pentru SCA .
Spre exemplu , analiză realizată de Graham și colaboratorii săi ( 18 ) despre supraviețuirea după revascularizare la vârstnici , efectuată pe o bază de date ce a cuprins 15.392 de pacienți sub 70 de ani , 5.198 cu vârsta între 71 și 79 de ani și 980 de pacienți cu vârsta peste 80 de ani , care au suferit intervenții de revascularizare ori au fost tratați medical , se evidențiază că nivelul comorbidităților , complexitatea leziunilor coronariene și rata de mortalitate au fost considerabil mai mari cu vârsta .
Dar din alt punct de vedere , susținut și de alte registre sau studii mai mici , se observă că vârstnicii au beneficiat semnificativ mai mult decât pacienții mai tineri în ceea ce privește mortalitatea prin revascularizare ( PCI sau BAC ) comparativ cu tratamentul medical prin reducerea riscului absolut ( 18 ) .
Trebuie menționat însă că aproximativ 55% dintre pacienții din această analiză au fost revascularizați pentru diferite forme de SCA și numai 35% pentru angină pectorală stabilă , ceea ce modifică datele cu privire la mortalitate și prognostic , știute fiind beneficiile PCI în urgență pentru diversele forme de SCA .
Alte informații de dată mai recentă provin dintr- un studiu realizat în Marea Britanie de Rana și colaboratorii săi , ce investighează mortalitatea intraspitalicească și prognosticul pacienților foarte în vârstă ( vârsta medie 88 ani ) tratați prin PCI .
În acest studiu au fost incluși 180 de pacienți cu diverse forme de SCA și 114 pacienți cu angină stabilă revascularizați electiv .
Mortalitatea intraspitalicească a fost de 0% , 3,4% la 30 de zile și de 5,4% la 12 luni la pacienții cu angină stabilă , mortalitate mai mare comparativ cu cea înregistrată la pacienții mai tineri , însă în concordanță cu rezultatele din alte trialuri sau registre și cu profilul lor de risc ( 19 ) .
Chiar dacă nivelul mortalității nu se modifică în urma acestui tratament și este mai mare decât la persoanele tinere cu aceeași afecțiune , dar cu un profil de risc mai mic , revascularizarea percutană poate aduce beneficii superioare tratamentului medical .
De asemenea , ca și în alte meta-analize , se observă că managementul invaziv al pacienților cu NSTE - ACS scade odată cu vârsta , astfel că doar 33% dintre pacienții peste 80 de ani și 55% dintre cei între 70 și 80 de ani au beneficiat de coronarografie , comparativ cu 67% dintre cei sub 70 de ani .
Analiza logistică bazată pe caracteristicile fiecărui segment de vârstă , respectiv vârsta , istoricul medical , clasa Killip , incidentele intraspitalicești și scorul de risc GRACE , a evidențiat o reducere semnificativă a mortalității , incidenței reinfarctizării și a accidentului vascular cerebral ( AVC ) pe o perioadă de urmărire de 6 luni , la toate seg segmentele de vârstă și în special la populația vârstnică .
Cu atât mai mult , analizele efectuate pe subseturile de pacienți vârstnici din trialurile randomizate enumerate mai sus , dar și din alte trialuri special dedicate ( Seniors PAMI ) arată că , la acești pacienți , PCI aduce beneficii suplimentare față de cazul pacienților mai tineri în ceea ce privește evenimentele adverse cerebrovasculare , mortalitatea sau recurența evenimentelor ischemice , dacă se ia în considerare profilul de risc mult mai ridicat al acestora ( 27 ) .
Persoanele peste 75 de ani au o incidență ridicată a bolii renale în stadii avansate care , suprapusă peste riscul hemoragic ce crește direct proporțional cu înaintarea în vârstă , face ca terapia antiagregantă și anticoagulantă primită în timpul procedurilor de revascularizare ( în special cu eliminare renală ) să fie de multe ori supradozată .
Șocul cardiogen , o complicație redutabilă a infarctului miocardic acut ( IMA ) , cu o mortalitate globală de 50% dintre cazuri , este întâlnit mai frecvent la vârstnici deoarece incidența acestei complicații crește odată cu vârsta , la fel ca afectarea coronariană multiplă , fluxul distal slab ( TIMI 1 sau 2 ) obținut postprocedural și rezerva cardiacă scăzută .
Concluziile registrului au evidențiat că , pe parcursul celor 8 ani de urmărire , procentul pacienților care au primit reperfuzie bazată pe angioplastie primară s- a dublat de la 26,7% în 2001 la 53,3% în 2009 , iar numărul celor trombolizați a scăzut de la 20,3% la 1,8% .
Mortalitatea intraspitalicească a fost de 9,9% pentru PCI , 19,2% pentru tromboliză și 23,4% pentru cei tratați fără terapie de reperfuzie ( 32 ) .
Factorii predictivi , larg acceptați astăzi pentru acest tip de complicații , includ vârsta avansată , sexul feminin , istoricul de hemoragie , boala renală cronică ( clearance de creatinină < 60 ml / min ) , diabetul zaharat ( DZ ) , folosirea PCI și a inhibitorilor de glicoproteină IIb / IIIa ( 5,21 ) .
Vârstnicii reprezintă o categorie specială și din acest punct de vedere , deoarece riscul hemoragic intrinsec crește cu 1,22% pentru fiecare decadă ( 21 ) , iar sexul feminin , majoritar în registrele despre SCA la vârstnici după vârsta de 80 de ani , este un factor de risc independent suplimentar .
Rezultă creșterea considerabilă a riscului de hemoragie prin asocierea tratamentului ACO la dubla antiagregare plachetară recomandată ( 5 ) .
DZ , vase mici , infiltrare lungă difuză etc. , pentru scurtarea timpului de administrare a terapiei duble antiagregante și ACO ( 5,34 ) .
Afecțiunile cardiovasculare la vârstnici sunt consecința naturală a procesului de îmbătrânire .
Dintre cele trei sectoare circulatorii parietale se detașează pregnant cel arterial , caracterizat prin arhitectură anatomo-funcțională specifică și implicare patogenică decisivă , exprimate în indici de mortalitate și morbiditate prin accidente ischemice cardiace .
Din coroana arterială a inimii se desprind ramuri craniale atriale care formează anastomoze și ramuri caudale ventriculare care au caracter terminal și reprezintă suportul anatomic al ocluziei de etiopatogenie variabilă ( ateromatoză , embolie , tromboză ) , cu necroza consecutivă a peretelui ventricular , echivalent anatomopatologic al infarctului miocardic .
Importanța determinării anticorpilor antiinsulari , anti-GAD și antiinsulinici se dovedește reală pentru screening indicate printre rudele de gradul 1 ale diabeticilor , în vederea identifcării subiecților ce urmează a fi incluși în studiile prospective vizând prevenirea diabetului zaharat .
În plus , la pacienții cu T1DM recent apărut , leziunile de insulită sunt deja în stadiul final , împiedicând evaluarea unor citokine care ar fi putut fi exprimate în primele stadii ale procesului inflamator insular .
La subiecții care ulterior se vor prezenta cu debut tipic cetoacidotic al T1DM , intervalul între apariția IGT și debutul clinic al T1DM este de regulă de 43102 ani .
Într-adevăr , glicemia à jeun rămâne normală și stabilă până cu aproximativ 1.5 ani înaintea instalării simptomelor clinice ale bolii .
Când glicemia à jeun atinge valoarea de 110 mg / dl , diabetul clinic manifest se va instala în mai puțin de un an de zile .
În cazul pozitivării unuia dintre aceștia , se trece la măsurarea de două ori pe an a primei faze a insulinosecreției în cursul unui IVGTT .
În schimb , inactivitatea fizică a fost semnificativ asociată cu prevalența diabetului insulinoindependent ( 173 ) .
Prevalența diabetului insulinoindependent a fost mai mare la persoanele care au imigrat într- o zonă geografică având un grad sporit de urbanizare , un nivel de trai mai ridicat și un stil de viață modern dacă modul de viața în zona de origine era apropiat celui tradițional .
Masa beta-celulară poate prezenta modificări în cadrul unui proces adaptativ la suprasolicitarea prelungită .
În ambele modele experimentale , după intervenția inițială , a urmat un proces de regenerare realizând în final o masă beta-celulară reprezentând 40 - 50 % din masa totală normală ( 9,10 ) .
Scăderea hiperglicemiei , prin tratament timp de 24 ore cu insulină , a readus la normal ( la șobolanii cu masa beta-celulară redusă după tratament cu streptozotocina ) efectul de potențare al răspunsului insulinosecretor exercitat de glucoză .
Date experimentale sugerează ca oscilații spontane ale glicolizei sunt evidente în celulele beta-pancreatice .
În concluzie , faptul că persoane cu risc crescut pentru diabet zaharat tip 2 dar cu toleranță ( încă ) normală la glucoză prezintă afectarea pattern oscilator al secreției insulinei sugerează posibilitatea ca defectul beta-celular în diabetul de tip 2 să fie primitiv .
Deoarece alterarea pattern secretor pulsatil este un marker precoce al disfuncției beta celulare , examinarea pulsatilității secreției insulinei pare a fi un mijloc de investigație mai sensibil ( în comparație cu metodele tradiționale ) pentru detectarea disfuncției beta celulare la indivizii normali metabolic , dar predispuși genetic pentru diabet tip 2 .
Această a doua creștere a nivelului insulinemiei , după pic secretor inițial , constituie faza a doua a răspunsului insulinosecretor .
În felul acesta deficiența creșterii prandiale precoce a insulinosecreției contribuie la hiperglicemia postprandială și la hiperinsulinemia tardivă în diabetul zaharat insulinoindependent ( 13 ) .
Suprimarea primei faze a răspunsului insulinosecretor prin intermediul unei administrări concomitente de somatostatină a anulat efectul de inhibiție a producției endogene hepatice de glucoză ceea ce a dus la o eliberare hepatică de glucoză neînfrânată de nivelurile crescute ale glicemiei și insulinemiei ( 93 ) .
Există însă date care atestă scăderea răspunsului insulinosecretor mult mai precoce în cursul istoriei naturale a bolii , în faze în care toleranța la glucoză ( apreciată prin TTGO ) este încă normală .
Grupul subiecților cu rude gradul 1 afectate de diabet tip 2 ( PFH ) a prezentat valori semnificativ mai mici pentru faza I ( cu 20% ) și a II ( cu 25% ) a răspunsului insulinosecretor față de grupul subiecților cu NFH , dar nu au existat diferențe semnificative ale index sensibilității la insulină între cele două grupuri .
Scăderea primei faze a răspunsului insulinosecretor are ca rezultat insuficienta supresie a producției endogene de glucoză fapt ce contribuie la creșterea glicemiei postprandiale .
Pe de altă parte , prima fază a răspunsului insulinosecretor permite atingerea unui nivel optim al insulinei în lichidul interstițial și exercitarea efectului anti-lipolitic la nivelul adipocitelor cu scăderea rapidă a nivelelor AGL și inhibiția producției endogene de glucoză în paralel cu sensibilizarea țesuturilor periferice pentru creșterea captării glucozei ( 121 ) .
La un nivel al glicemiei de aproximativ 450 mg / dl răspunsul insulinosecretor acut atinge o valoare în platou .
AIRmax se calculează prin diferența între valoarea medie a insulinemiei obținută din eșantioanele recoltate la 2 , 3 , 4 , și 5 minute după arginină și valoarea medie a insulinemiei în cele două eșantioane obținute înainte de administrarea argininei .
La niveluri glicemice egale , subiecții normali prezintă un răspuns insulinosecretor la stimularea cu glucagon i .
Studiile efectuate asupra efectului de potențare exercitat de glucoză au evidențiat că magnitudinea primei faze a răspunsului insulinosecretor la stimuli neglucozici este diminuată la subiecții cu diabet zaharat tip 2 .
Atât pierderea primei faze a răspunsului insulinosecretor la glucoză cât și diminuarea efectului de potențare al glucozei , exercitat asupra răspunsului insulinosecretor la stimuli neglucozici , denotă o alterare preferențială a răspunsului insulinosecretor la glucoză și ar reprezenta manifestarea unei anomalii specifice definită ca o stare de desensibilizare a aparatului secretor betacelular la glucoză ( 126 ) .
Insulina imunoreactivă totală reprezintă , în condițiile în care măsura se face prin utilizarea unui anticorp care reacționează încrucișat cu proinsulina , suma nivelelor insulinei adevărate , a proinsulinei și a intermediarilor de conversie a proinsulinei în insulină ( produșii de clivare ) .
Mai multe studii au evidențiat niveluri disproporționat crescute ale proinsulinei la subiecți cu T2DM ( 162 , 170 ) și de asemenea , la subiecți cu scădere a toleranței la glucoză ( 27 ) .
La pacienții cu diabet tip 2 clinic manifest și chiar la cei cu scădere a toleranței la glucoză ( IGT ) există o creștere disproporționată a peptidelor înrudite cu proinsulina , acestea putând reprezenta aproximativ până la 15% din insulina imunoreactivă totală ( 27 , 152 , 160 , 170 ) .
Dacă alterarea nivelului proinsulinei este o trăsătură recunoscută a diabetului tip 2 aflat în faza clinic manifestată , nu este clar momentul , în istoria naturală a bolii , când începe să se dezvolte această disfuncție .
Între creșterea disproporționată a raportului proinsulină / insulină à jeun și funcția betacelulară cuantificată prin determinarea AIRmax a fost găsită o corelație negativă ( 129 ) semnificativă ceea-ce sugerează că , în diabetul tip 2 , raportul proinsulină / insulină reflectă disfuncția beta celulară .
Eliberarea precoce a unor granule incomplet maturizate , ca o consecință a creșterii efortului insulinosecretor ( determinat de nevoi periferice crescute ) , nu poate însă să reprezinte singura explicație deoarece creșterea efortului insulinosecretor în obezitatea simplă rezultă într- o creștere a proinsulinei proporțional cu cea a insulinei astfel că se păstrează un raport proinsulină / insulină normal ( 130 , 138 ) .
Deoarece în forma diabetului tip MODY caracterizată prin deficiența senzorului pancreatic pentru glucoză ( MODY 2 ) , concentrația proinsulinei nu este crescută iar forma clivată 31,32 a proinsulinei este nedetectabilă ( 57 ) , a fost sugerat că un nivel crescut al proinsulinei clivate este rezultatul percepției unui stimul glicemic crescut la nivelul celulelor beta-pancreatice .
În urma determinării celor două variabile la un mare număr de subiecți sănătoși cu vârste mai mici de 45 ani , nediabetici , au constatat că între secreția de insulină și sensibilitatea la insulină există o relație hiperbolică .
Și fiind index sensibilității la insulină iar AIRglucose fiind faza I a răspunsului insulinosecretor determinate în cursul unui FSIVGTT ) .
La subiecții care și- au menținut TNG pe durata studiului , sensibilitatea la insulină a scăzut similar ( cu 11% ) , dar răspunsul insulinosecretor a crescut cu 30% .
Încă de la diagnosticul bolii , funcția beta celulară ( estimată prin metoda HOMA ) era deja scazută cu 50% față de valoarea normală de referință .
La pacienții sub tratament cu dietă sau metformin , declinul funcției beta celulare s- a manifestat de la început și a avut un caracter progresiv pe durata celor 6 ani de urmărire .
La pacienții tratați numai cu dietă , rata declinului a fost apreciată ca o scădere semnificativă a funcției beta-celulare de 1,5% pe an .
Subiecții obezi , insulinorezistenți ( 69 ) prezintă un nivel al secreției de insulină de 43163 ori mai mare decât subiecții normoponderali cu un grad echivalent de toleranță la glucoză .
Jones si colab ( 65 ) au studiat raspunsul celulei beta pancreatice la glucoză ( realizând o creștere gradată a glicemiei prin administrarea i .
Studii anatomopatologice la om au sugerat că masa betacelulară suferă un proces de remodelare în cursul vieții .
În cadrul aceleiași categorii de toleranță la glucoză ( comparând subiecții diabetici între ei și respectiv subiecții nediabetici între ei ) , masa beta celulară a fost crescută cu 40% la subiecții obezi în comparație cu subiecții neobezi .
Pe de altă parte , leptina inhibă apoptoza celulelor beta pancreatice indusă de acizii grași liberi ( 156 ) .
În concluzie semnalizarea receptorului FGF este necesară pentru detecția variațiilor glicemiei , procesarea proinsulinei și expansiunea beta-celulară ca răspuns la hiperglicemie .
Prezența hiperplaziei insulare a fost semnalată , în cazul unor modele de diabet experimental la rozătoare , înainte ca hiperglicemia să poată fi detectată , atât la animale obeze cât și neobeze , sugerând că factorul ( ipotetic ) circulant de creștere al insulelor pancreatice ar putea acționa independent de hiperglicemie și obezitate .
Acești stimuli duc la activarea unor căi efectorii comune în care sunt implicate caspazele .
În aceste condiții ( nivel al glucozei în lichidul de perfuzie între 76 și 101 mg / dl ) oxidarea glucozei a fost de 12 ori mai mare la nivelul insulelor provenite de la animalele insulinorezistente ducând la concluzia că hipersecreția insulinei de către insulele șobolanilor obezi este asociată cu creșterea metabolismului glucozei la un Km scăzut ( 102 ) .
În consecință , inducția enzimatică și creșterea selectivă a expresiei hexokinazei în celulele beta pancreatice crește utilizarea glucozei la nivele joase ale glicemiei și determină o creștere a secreției de insulină la nivele bazale sau ușor crescute ale glicemiei .
Termenul de lipotoxicitate a fost lansat de Unger ( 155 ) în cadrul unei teorii menite să explice geneza ambelor defecte implicate în etiopatogenia diabetului tip 2 cu obezitate , rezistentă la insulină și incapacitatea beta-celulară de a o compensa , printr- o anomalie reprezentată de creșterea aportului AGL la țesuturi .
PPAR-alfa și factorii de transcripție ai enzimelor majore ale oxidării AG ( carnitin-palmitoil transferaza 1 , Acetil-CoA oxidaza ) prezintă o expresie redusă , în timp ce factorii de transcripție care controlează expresia enzimelor lipogenice ( Acetil-CoA carboxilaza , Acil gras sintaza , glicerolfosfat acil-transferaza ) sunt crescuți .
Atât creșterea nivelului ceramidului cât și apoptoza ( 156 ) sunt blocate prin adăugarea în mediul de cultură a unui inhibitor puternic al sintezei ceramidului , fumonisin-B1 .
Creșterea nivelului AGL , indusă experimental ( prin infuzie cu heparină + intralipid ) a dus , după o latență de 43134 ore , la scăderea marcată a captării ( stimulată de insulină ) glucozei ( 101 , 128 ) .
În plus , acumularea IMCL a fost de trei ori mai mare în mușchiul soleus față de tibialis anterior la subiecții insulinorezistenți .
Aceasta fosforilază IRS-1 la nivelul reziduurilor serină / threonină și împiedică astfel activarea acestuia de către receptorul insulinei .
Vague și Moulin , în cursul unor experimente similare ( 160 ) reușesc restaurarea parțială a primei faze a răspunsului insulinosecretor la glucoză la pacienți cu diabet de tip 2 la care acest răspuns era absent .
Aceste descoperiri , confirmate larg și de alți cercetători , au furnizat un suport clinic solid pentru ideea că hiperglicemia exercită un efect vătămător asupra funcției beta-celulare .
Hiperglicemia de durată , indusă prin perfuzia cronică de ser glucozat la șobolani sănătoși , a realizat o scădere marcată , selectivă , a răspunsului insulinosecretor la glucoză în timp ce răspunsul insulinosecretor la stimuli neglucozici ( de ex. arginina ) s- a menținut normal sau crescut .
O parte din Fructoză-6-fosfat este convertită la glucozamino-6-fosfat ( GlcN-6-P ) care este apoi convertit la variați produși ai căii hexozaminei .