xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
Creșterea adipozității este urmată de scăderea producției acestei proteine , predicționând puternic instalarea tipului 2 de diabet .
Sindroamele cu insulinorezistență severă ( sau extremă , cum se mai spune ) includ o serie de entități clinice rare , caracterizate prin hiperinsulinemie plasmatică mare ( valori depășind 100 &b.mu;U / ml ) , datorată rezistenței marcate a țesuturilor țintă la efectele insulinei .
În general , aceste sindroame rare sunt de natură genetică și se întâlnesc mai frecvent în anumite populații ( africani , sud-americani ) și se datorează moștenirii unui defect genetic ( absența receptorilor insulinici sau prezența unor anticorpi circulanți antireceptor ) .
Se caracterizează fundamental prin prezența IgG ca autoanticorpi policlonali împotriva receptorilor de insulină .
Trebuie să menționăm că viziunea fiziopatologică a diabetului ca o suprimare a funcției anabolice a insulinei , care explică degringolada biochimică rezultată din catabolismul necontrolat al glucidelor ( hiperglicemie ) , al lipidelor ( dislipidemie , cetonurie ) și al proteinelor ( proteoliză ) constituie , în fapt , esența concepției lui Paulescu asupra diabetului , care abia în zilele noastre a fost acceptată fără rezerve , dar care nu a apucat să fie expusă coerent în nici unul din tratatele de diabetologie publicate până în prezent .
În fine , diabetul zaharat este , într-adevăr , o boală misterioasă , cu multe necunoscute în complexa interrelație dintre metabolismele glucidelor , lipidelor și proteinelor .
Diabetul cu urini dulci ( Ikshumeh ) este menționat diferit de diabetul fără urini dulci ( Udakmeh ) , denumit mai târziu diabet insipid ( 4 ) .
Această remarcă trebuie aplicată și pentru scrierile chineze sau egiptene vechi , cuneiforme sau ideogramatice .
Înțeleptul împărat Harun al-Rashid din Bagdad colecționează manuscrisele grecești , plătindu cu greutatea lor în aur .
În perioada care a urmat ( secolele VII - XV ) , în Europa , limba latină , oficială în biserică , a devenit și limba oficială din universitățile care s- au înființat treptat , începând cu secolul XI .
Istoria diabetului zaharat se reflectă în mare măsură în istoria științelor medicale , strâns interrelate cu celelalte științe ( chimia , fizica , matematica ) , toate la rândul lor depinzând de contextul istoric , la care ne vom referi pentru a putea înțelege mai bine complexitatea dezvoltării societății în perioadele cele mai tulburi ale Europei .
În fine , în 1215 se recunoaște studenților dreptul de a se constitui într- o asociație , iar în 1221 apare pentru prima dată un act oficial atestând Universitas magistrorum et scholarum ( 49 ) .
Pe baza acestei prietenii , Frederic II va obține Ierusalimul de la sultanul Seleucid al-Kamil fără o cruciadă sângeroasă .
Această lucrare a apărut și la noi , la Brașov , sub îngrijirea lui Lukas Sender , sub titlul De conservanda bona valetudine .
Observator de geniu și logic în elaborarea tezelor sale , Morgagni își va declina competența în privința diabetului , pe care îl definește ca o boală cu sediu necunoscut ( morbus in sede incerta locus ) .
În Tratat asupra inimii , publicat în 1669 , el arată că plămânul înviorează sângele arterial .
Obsedat de chimism , Paracelsus a observat că după evaporarea urinii pacienților diabetici rămâne o pulbere albicioasă .
El afirmă că a găsit patru uncii de sare într- un litru de urină și că setea și poliuria se datorează ei .
Era vorba despre acel archaeus paracelsian , care ulterior a fost ignorat , transmițându suflul chimismului care avea să vină .
Malpighi a folosit microscopul pentru a descrie papilele linguale ( pentru gust ) și papilele cutanate ( pentru simțul atingerii ) , substanța albă cerebrală formată din fascicule ce leagă creierul de măduva spinării , glomerulii renali ( ai lui Malpighi ) , stratul celular cutanat ( al lui Malpighi ) , hematiile din vase și multe altele .
Progresele fizicii de la sfârșitul secolului XIX și începutul secolului XX au condus la construirea microscoapelor electronice , care permit o mărire de 200_000 până la 500_000 de ori , atingând o putere de rezoluție de până la 1 Å .
Demontarea celulei prin ultracentrifugare ( inițiată de Albert Claude în anii ‘ 40 și continuată cu mult succes de Geoge Emil Palade în anii ce au urmat ) și studiul diferitelor organite intracelulare a condus la conturarea biologiei celulare așa cum este cunoscută în prezent .
Abia în 1905 , Franz Knoop ( 1875 - 1946 ) demonstrează că acetona se produce în exces atunci când &b.beta;-oxidarea acizilor grași este exagerată .
În 1877 , cu un an înaintea morții sale , mai tânărul Etienne Lancereaux ( 1829 - 1910 ) , l- a convins pe baza unor confruntări anatomo-patologice riguroase că , totuși , pancreasul este implicat în apariția diabetului .
Câinii pancreatectomizați prezentau simptomele clinice ( poliurie și polidipsie ) și biochimice ( glucozurie , hiperglicemie ) ale diabetului zaharat .
Urmează apoi o sinteză a celor mai concludente date , care susțin ideea că supresia secreției interne a pancreasului produce diabetul .
În mod invariabil glicemiile scădeau ( uneori sub limita normală , în domeniul hipoglicemiei ) , iar glucozuria scădea sau dispărea .
Acest diabet constă într- o acumulare considerabilă în sânge de glucoză ( hiperglicemie ) , cât și a unor produși proteici și lipidici imperfect asimilați .
Efectul anticetogenic al insulinei va fi studiat în 1922 de Collip , la sugestia lui MacLeod , sugestie venită din citirea lucrărilor lui Paulescu , pe care MacLeod le cunoștea bine ( 82 ) .
Despre această lucrare , care prezintă concluzii importante , aflate în dezacord cu haotica concepție , execuție și interpretare a rezultatelor , încă din 16 decembrie 1922 , în British Medical Journal , contrariat .
După o încărcare cu glucoză însă , diferența arterio-venoasă a glucozei poate atinge 40 mg / dl , cu valoare mai mare în sângele arterial ( 12 ) .
În prezent există tendința de a acorda importanță mai mare glicemiei à jeun , mai ales când ea este urmărită pe parcursul mai multor ani .
Dispozitivul prezintă și avantajul de a fi conectat direct la computerul medicului curant diabetolog , valorile glicemice fiind automat înregistrate și înscrise pe un grafic .
Ele fac parte din oscilațiile de mică amplitudine ce apar postprandial ( fig. 1 ) .
Capacitatea unui individ de a răspunde normal la o încărcare glucidică depinde în primul rând posibilitatea celulelor beta pancreatice de a produce și a elibera insulina proporțional cu creșterea glicemică indusă .
Această limitare mai decurge și din faptul că stimularea cu 100 g glucoză este nefiziologică , depășind cantitățile de glucide existente într- un prânz obișnuit .
Mai mult , rareori se poate înregistra un aport de glucide simple depășind 30 - 40 g / masă , fapt care explică neconcordanța dintre valoarea minimă glicemică înregistrată postprandial , comparativ cu cea înregistrată în cursul testului oral de toleranță la glucoză ( 30 ) .
Dacă semnele clinice caracteristice neuroglicopeniei sunt marcate sau în iminența pierderii stării de conștiență , se va efectua ultima prelevare de sânge , după care testul va fi întrerupt .
Constanta K ( coeficientul de asimilare a glucozei de către țesuturi ) , exprimă rapiditatea și mărimea răspunsului insulinemic inițial la creșterea indusă a glicemiei , precum și sensibilitatea țesuturilor periferice la acțiunea insulinei ( 20 ) .
În diabet zaharat răspunsul este scăzut ( 40 ) .
Pentru acest motiv , administrarea sa poate fi făcută pentru a aprecia capacitatea insulino-secretorie ( indusă de creșterea glicemică ) și / sau funcția glicogenolitică .
La pacienții ( de regulă copii ) cu glicogenoză de tip I , se înregistrează paralel o creștere marcată a lactatemiei , aceasta din urmă fiind rapid corectată prin administrare de glucoză ( 2 , 24 ) .
Un test fals-negativ ( peptidul C scade sub 1,5 &b.mu;g / l ) se poate înregistra la pacienții a căror tumoră secretă în special proinsulină sau la pacienții cu tumori parțial supresibile ( 49 ) .
În fine , în prezent există chituri de determinare separată a insulinei și a proinsulinei .
Determinarea insulinemiei este necesară și recomandată pentru stabilirea diagnosticului cauzal al hipoglicemiei , pentru orientarea atitudinii terapeutice și pentru evaluarea insulinorezistenței în sindromul ovarelor polichistice ( în vederea ajustării terapiei cu Metformin sau cu Tiazolidindione ) .
Pentru pregătirea antiserului necesar dozării peptidului C se folosește , în general , un peptid C uman cu 31 aminoacizi ( 37 , 49 ) .
Totuși , antiserul pentru peptidul C prezintă o reacție încrucișată cu proinsulina și componenta de tip proinsulinic , care în unele cazuri de insulinom poate reprezenta o mare parte din secreția tumorală ( 45 ) .
O valoare a peptidului C de peste 0,32 mmol / l orientează spre diabet zaharat tip 2 cu insulinorezistență ( 2 ) .
Studii recente arată că valoarea postprandială a peptidului C diferențiază mai bine cele două tipuri de diabet , comparativ cu valoarea à jeun .
Pentru diabetul de tip 2 insulinotratat s- au obținut valori bazale și post stimulare cu glucagon ale peptidului C mai mici comparativ cu diabetul de tip 2 netratat cu insulină ( 45 ) .
Principiul acestei metode se bazează pe combinarea hemoglobinei glicate cu un agent polianionic , din care rezultă un complex capturat de matricea cationică a fazei solide .
Întrucât metodele de determinare a insulinei plasmatice utilizează un antiser care reacționează și cu anticorpii anti-insulinici , în prezența acestora valorile IRI pot fi mult mai mari decât cele reale , sugerând un hiperinsulinism care de fapt nu există .
O producție de anticorpi antiinsulinici se înregistrează și după folosirea insulinelor umane înalt purificate , în care se presupune că nu există alte cauze de stimulare a producției de anticorpi capabili să interfereze cu dozarea anticorpilor antiinsulinici ( 1 ) .
Unele tulburări atribuite insulinei pot fi induse de modificările structurale sau funcționale ale receptorilor insulinici .
Teoretic , o creștere a afinității receptorilor insulinici pentru hormon ar putea explica unele hipoglicemii normoinsulinemice .
Mimarea efectelor insulinice în aceste cazuri este dificil de explicat , cu atât mai mult cu cât , de regulă , anticorpii la receptorii insulinici induc o stare hiperglicemică cronică ( 10 , 17 ) .
Metoda de bază pentru determinarea receptorilor insulinici este radioimunodozarea .
Raportul dintre cantitatea de glucoză metabolizată și nivelul mediu al insulinemiei în cursul perioadei de steady state permite estimarea globală a sensibilității la insulină .
Nivelul bazal al insulinemiei este determinat în mare parte de nivelul glicemiei , iar hiperglicemia à jeun ce apare la subiecții cu diabet pare să fie determinată de feedback dintre ficat și celulele beta , în încercarea de a menține o acțiune eficientă a insulinei atât la nivel hepatic cât și periferic .
Sonda de captare a rezonanței nucleilor din atomii investigați este plasată pe mușchiul gastrocnemian ori în zona hepatică , acționând ca o antenă atât în etapa transmiterii impulsurilor electromagnetice , cât și în etapa receptării energiei electromagnetice ce se întoarce din țesuturi .
Este o tehnică neinvazivă , care detectează 2 fotoni produși printr- o reacție de anihilare între un pozitron și un electron , în țesuturi .
Avantajul metodei îl reprezintă faptul că se poate utiliza la pacienți cu funcție renală modificată , angiografia clasică fiind rezervată cazurilor în care se tentează intervenții endovasculare .
Pentru a pune bază pe valorile determinate de acid lactic și piruvic , trebuie să fim siguri de respectarea condițiilor de prelevare ( pacient în repaus de cel puțin 15 minute , recoltarea fără stază prelungită ) și de determinare ( 24 ) .
În hiperinsulinism ( cu sau fără hipoglicemie ) pot fi înregistrate fie valori scăzute ( așa cum ar fi de așteptat ) , fie valori crescute ( ca urmare a activității lipolitice exagerate induse de hormonii de contrareglare ) ( 2 , 39 , 46 , 58 ) .
Determinarea calitativă a corpilor cetonici urinari este utilă , într- o oarecare măsură , în diferențierea unei come diabetice cetoacidotice de o comă diabetică hipoglicemică .
Alanina este principalul aminoacid gluconeogenetic ( fig. 7 ) .
Valorile crescute ale ureei semnifică alterarea funcției renale , fie prin azotemie prerenală ( cauzată de scăderea fluxului sangvin renal ) fie prin azotemie postrenală ( obstrucție de tract urinar ) .
Unele stări patologice ca boala Wilson , sindromul Fanconi , boala celiacă , acromegalia ca și administrarea drogurilor uricozurice ( salicilați , probenecid ) se pot asocia unor valori scăzute ale acidului uric seric ( 2 ) .
Nefropatia diabetică se baza pe definiția clasică a eliminării urinare medii de proteine ( din trei colecții pe 24 h ) de peste 0,5 g / 24 h ( care corespunde unei eliminări de albumină de peste 300 mg / 24 h , peste 200 &b.mu;g / minut sau peste 300 &b.mu;g / mg creatinină ) .
Asociația Diabetologilor Americani ( ADA ) recomandă testarea microalbuminuriei la adulți cu diabet zaharat , imediat după diagnosticare , iar la copiii cu diabet zaharat tip 1 după pubertate , sau după 5 ani de la diagnosticare ( 2 ) .
Totuși , capacitatea insulinoterapiei de a păstra o secreție insulinică endogenă cu valoare funcțională nu a fost încă dovedită .
La pacienții cu LADA , acțiunea unor factori multipli ce afectează celulele &b.beta; ale subiecților susceptibili genetic atenuează curba de declin al funcției &b.beta;-celulare .
Pe baza tipului autoanticorpilor antiinsulari se poate face diferențierea între T1DM cu debut acut și LADA , autoanticorpii IA-2 asociindu fenotipului cu debut acut , în timp ce autoanticorpii ICA și anti-GAD indică o progresie lentă a bolii .
Date experimentale au arătat că glicoproteina CD38 este implicată în secreția de insulină printr- un sistem alternativ de mobilizare a Ca2 + pe calea inozitoltrifosfatului ( 18 ) .
Semnificația precisă a autoanticorpilor anti-CD38 este încă neclară , dar observația că prevalența lor este mai scăzută la debutul diabetului zaharat , decât după o durată lungă de evoluție a bolii , sugerează că ar putea fi markeri ai distrucției autoimune &b.beta;-celulare tardive .
Secreția reziduală de insulină este mai mare la pacienții CD38 + cu LADA sau T2DM ( 18 ) , dar este discutabil dacă acest efect insulinosecretor este benefic pe termen lung , putând grăbi epuizarea resurselor limitate &b.beta;-celulare .
În schimb , pacienții cu autoanticorpi anti-CD38 prezintă un fenotip clinic asemănător cu cei GAD negativi ( IMC , vârstă , nivele ale peptidului C , durată a DZ - mai mari ) .
Numai o parte dintre pacienții GAD + vor progresa spre insulinodeficiență , aceștia având , de obicei , vârsta sub 30 de ani la debutul bolii , durată mică a diabetului ( < 5 ani ) , un IMC actual și / sau maxim mai mic , nivele ale HbA1c mai mari și nivele ale peptidului C mai mici decât cei GAD + ce nu progresează spre insulinodeficiență ( 29 ) .
Nivelul bazal al peptidului C se corelează cu rezerva funcțională &b.beta;-celulară , iar monitorizarea peptidului C poate ajuta medicul în alegerea momentului adecvat pentru introducerea insulinoterapiei .
Monitorizarea peptidului C poate fi irelevantă la pacienții cu LADA insulinorezistenți .
Ca urmare , activarea răspunsului imun împotriva antigenelor &b.beta;-celulare , ar putea fi amplificată de sulfonilureice .
Șuntul pentozo-fosfafat este o cale particulară de degradare a glucozei care asigură NADPH necesar biosintezelor reductive .
Însă , cea mai mare parte din amoniac este produsul reacțiilor de transdezaminare , oxidare ale aminelor și hidroliză a grupărilor amidice ale glutaminei și asparaginazei .
Proteinele sunt polimeri ai &b.alpha;-aminoacizilor ( fig. 4 ) .
Energia necesară formării lanțului peptidic este furnizată prin desfacerea legăturii aminoacilul inițiator ARNt .
Procesul presupune hidroliza legăturii polipeptid ARNt , cu eliberarea secundară a polipeptidului și a ARNt specific ultimului aminoacid .
În funcție de prezența aminoacizilor bazici sau acidici din proteine , și acestea vor fi bazice sau acidice .
Unele proteine pot cuprinde mai multe grupări prostetice , prezentând caracteristicile mai multor clase de proteine conjugate .
Organizarea spațială a lanțurilor polipeptidice se realizează prin interacțiuni necovalente ( legături de hidrogen ) , interacțiuni hidrofobe , atracții polare și ionice .
Ea cuprinde nivelul secundar de organizare la care se adaugă modul de pliere a lanțului polipeptidic , realizat prin interacțiuni între radicalii R de la carbonul situat în poziție &b.alpha; .
În fine , structura cuaternară caracterizează numai proteinele cu mai multe lanțuri polipeptidice ( proteine oligomere ) .
Acest mod de organizare definește modul în care lanțurile polipeptidice se asamblează pentru a asigura structura funcțională a proteinei .
Lipoproteinele sunt complexe proteice și lipidice având o compoziție diferită , mărime diferită , metabolism diferit și efecte biologice diferite ( vezi metabolismul lipidic ) .
Proteoglicanii ( numiți înainte mucopolizaharide ) sunt molecule glicoproteice în care componenta glucidică ( numită glicozaminoglican ) poate ocupa 0.95 din moleculă , fiind legată covalent de proteină ( 18 , 38 ) .
Imunoglobulinele , din clasa cărora fac parte și anticorpii ( antiinsulinici , antiinsulari etc. ) , sunt alcătuite din 4 lanțuri polipeptidice .
Translocatorii însă , sunt diferiți pentru aminoacizii neutri ( alanină , valină și leucină ) , pentru cei bazici ( lizină , arginină ) , pentru cei acizi ( aspartat și glutamat ) și pentru prolină și glicină ( glicocol ) .
Receptorii și canalele ionice reprezintă o clasă mare de proteine membranare înrudite , care asigură transducerea informației de la unele substanțe de natură hormonală sau chimică către structurile celulare funcționale , sau mediază transportul de ioni prin membrana celulară ( 38 ) .
Pentozele ( cu 5 atomi de carbon ) , ca riboza și dezoxiriboza , sunt componente importante ale acizilor nucleici .
Ca și glucoza , fructoza este fosforilată în ficat de către fructokinază , reacție ce necesită prezența ATP .
Ia naștere fructozo-1-fosfat care este apoi transformată în gliceraldehidă și dihidroxiacetonă-fosfat , reacție aflată pe calea fructolizei mediată de aldolază .
Reducerea galactozei la galacitol ( similar sorbitolului ce apare prin reducerea glucozei ) inițiază formarea cataractei și determină leziuni cerebrale .
Aceste date explică de ce concentrația i.c. a glucozei nu evoluează paralel cu cea e.c. a glucozei .
Acești precursori pot fi aminoacizi , lactat , piruvat și glicerol ( 18 ) .
Stabilitatea legăturilor proteină glucid se bazează pe legături de hidrogen și contactele Van der Waals .
Pe măsură ce molecula de glucoză crește , activitatea glicogen-sintetazei diminuă , limitând creșterea excesivă a stocurilor glicogenice ( feed-back negativ ) .
Încorporarea ei în diferiți compuși , de regulă proteici ( glicoproteine ) , face parte dintre acestea .
Acetil-CoA este acetatul introdus în acest ciclu sub forma sa activată , de ester al coenzimei A .
Importanța ciclului Krebs este aceea că el reunește într- o cale finală toate cele trei metabolisme , reprezentând o placă turnantă din care pot merge diferiții compuși produși pe diferite căi metabolice ( fig. 12 ) .
Compușii pentozofosfați sunt transformați printr- o serie de reacții complicate către hexozofosfații inițiali sau către sinteza de nucleotide .
Chiar și atunci când concentrația plasmatică a lipidelor totale sau a diferitelor fracțiuni lipidice și lipoproteinice este normală se constată existența unor modificări chimice și de compoziție a acestora , de cele mai multe ori cu potențial aterogen .
În cele ce urmează vom prezenta structura și proprietățile fizice și chimice a câtorva tipuri de fracțiuni lipidice ( 18 , 23 , 31 , 65 ) , cu importanță majoră în fiziopatologia dislipidemiilor .
Asocierea spontană a lipidelor amfipatice sub formă de bistraturi stă la baza formării membranelor biologice cu o structură dublu lipidică .
Se formează din colesterol , fiind derivați hidroxilați ai unui acid ipotetic – acidul colanic ( C24 ) .
După pătrunderea în celula epitelială intestinală , acizii grași și monogliceridele sunt recombinate în cea mai mare parte pentru a reface trigliceride și , într- o mai mică măsură , sunt digerate mai departe până la acizi grași liberi și glicerol sub acțiunea lipazei intestinale .
Celule adipoase pot , de asemenea , să sintetizeze cantități foarte mici de acizi grași și trigliceride din glucide , această funcție suplimentând pe cea de sinteză hepatocitară .
Rămâne de stabilit mecanismul prin care aceste proteine transportoare contribuie la creșterea cantității de trigliceride intramiocitare la pacienții obezi și diabetici tip 2 ( 44 ) .
Mai pot cuprinde cantități mici de glucide , sub formă de glicoproteine ( fig. 21 ) .
Acil-coenzima A colesterol acil transferaza ( Acyl Coenzime A Cholesterol Acyl Transferase – ACAT ) are ca funcție esterificarea colesterolului tisular ( 1 , 18 , 20 , 24 , 86 ) .
Apoproteina A , C , colesterolul liber și fosfolipidele sunt transferate pe HDL , iar chilomicronii maturi se transformă în resturi chilomicronice .
Apo B100 ( sintetizată intrahepatocitar ) reprezintă proteina majoritară .
Acil colesterolul nepolar migrează în miezul particulei VLDL , locusurile rămase libere din înveliș putând fi ocupate de colesterolul furnizat de HDL .
Această proteină , sintetizată hepatic , se leagă de apo I și de lipidele din învelișul HDL și are activitate hidrolitică asupra peroxizilor lipidici .
Este dovedită prezența unor receptori hepatocitari pentru HDL sau apo A I ( ex. receptorul SREB1 ) .
De la acest nivel , prin difuziune laterală , LPL este transferată pe fața luminală a endoteliului , fiind în interacțiune electrostatică cu acesta prin intermediul polizaharidelor membranare .
Reglatorii naturali ai activității lipazei sunt apo C II ( activator ) și apo C III ( inhibitor ) , transferate non enzimatic de la moleculele de HDL ( high density lipoprotein ) la moleculele de VLDL și chilomicroni .
În sindromul de insulinorezistență , activitatea musculară a LPL este scăzută și puternic corelată cu insulinosensibilitatea .
Datorită concentrațiilor extrem de mici de HL purificată din ficat sau din plasma heparinată , nu s- au putut realiza analize structurale detaliate .
Studierea genelor HSL la om și șobolan a condus la identificarea a nouă exoni , care ocupă aproximativ 11 kb din spațiul informațional conținut în molecula de ADN , responsabili de codificarea enzimei ( 51 , 54 ) .
Ser 563 , numită și locus reglator , reprezintă substratul pentru proteinkinaza A ( PKA ) , fiind fosforilată ca răspuns la hormonii lipolitici ( 87 , 88 ) .
Ser 659 și Ser 660 au fost recent dovedite ca locusuri de fosforilare , atât in vivo cât și in vitro , ca urmare a incubării HSL cu PKA .
Triacilglicerolii sunt factori limitatori ( rate-limiting ) ai lipolizei , deoarece se hidrolizează considerabil mai lent decât celelalte fracțiuni lipidice .
Molecule lipidice cu rol de semnal pot fi considerate și acizii grași care acționează ca liganzi ai PPAR , reglând astfel genele implicate în adaptarea celulelor &b.beta; pancreatice la hiperglicemie cronică ( 74 ) .
Lipotransina , o nouă proteină adipocitară , se pare că ancorează HSL la suprafața granulelor lipidice în adipocitele stimulate lipolitic ( 89 ) .
În absența ALBP , crește concentrația intraadipocitară a AG iar lipoliza bazală și stimulată &b.beta; adrenergic este scăzută cu aproximativ 0.4 .
Au fost identificate trei izoforme ale perilipinelor , notate A , B și C ( 30 , 56 ) .
Perilipinele aderă puternic de picăturile lipidice , dar modul de atașare nu a fost încă explicat .
Mecanismul prin care fosforilarea perilipinei contribuie la declanșarea lipolizei este incert .
În concluzie , perilipinele intervin în metabolismul lipidic ca modulatori ai lipolizei , exercitând o funcție de barieră pentru accesul HSL .
Astfel , activitatea HMG-CoA reductazei poate fi controlată ( downregulation ) prin sinteza proteinei LDLR , prevenindu supraîncărcarea celulară cu colesterol ( 68 ) .
Deși mutațiile pot fi întâlnite pe tot cuprinsul genei , există un exces relativ al acestora în exonii 4 și 9 , o proporție ridicată ( 0.74 ) fiind localizate și în exonii 6 , ce codifică domeniul de legare a liganzilor din structura receptorului .