xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
tratament cu alprostadil au primit 244 de pacienți : 20 pacienți în stadiul IIB ( 15B / 5F ) : rezultate imediate spectaculoase , cu creșterea medie a perimetrului de mers cu 250 + / - 40 metri după 20 - 30 zile de tratament ( p ≤ 0.005 versus iloprost ) ; 162 ( 153B / 9F ) de pacienți în stadiul III : 135 cu evoluție favorabilă , cu dispariția durerilor de repaus și perimetru de mers de 189 + / - 35 metri ( în 20 de cazuri s- a asociat și simpatectomia ) ( p = 0.01 versus iloprost ) ; 12 au necesitat simpatectomie de necesitate cu evoluție ulterioară favorabilă ; 15 pacienți cu evoluție nefavorabilă ( 10 au acceptat angiografia , ce a evidențiat ocluzii înalte , 8 au fost revascularizați , la 2 revascularizarea a fost imposibilă , ajungându se la amputație de coapsă / gambă ; 5 pacienți ce nu au efectuat angiografie au evoluat spre necroză distală , impunând amputarea de coapsă – 2 pacienți , gambă – 2 pacienți , antepicior – 1 pacient ) .
Astfel , practic , 7 din cei 162 pacienți în stadiul III au suferit amputație de membru ( p = ns vs iloprost ) .
Un fenomen demn de remarcat , mult mai evident decât în cazul iloprostului , atât la pacienții în stadiul III , cât și la cei in stadiul IV , este ceea ce am denumit delimitarea clară a viabilității sub perfuzia cu alprostadil .
Astfel , după primele perfuzii , se produce o clară delimitare , cu rol prognostic cert , a zonelor de țesut neviabil ( dacă acesta există ) , delimitare care se completează ca fenomen și se păstrează cert pe toată durata perfuziei .
Putem spune consecutiv că răspunsul pacientului în primele zile de perfuzie ( uneori după prima zi ) prezice cu acuratețe prognosticul acestuia .
62 de pacienți în stadiul IV ( 59B / 3F ) : 14 pacienți cu vindecarea leziunilor ( de notat că vindecarea a fost cu atât mai bună cu cât leziunile erau mai puțin întinse ) , fără necesar de amputație ; 20 au necesitat asocierea simpatectomiei , cu evoluție favorabilă în 10 cazuri și vindecarea leziunilor ( p = 0.055 versus iloprost ) , 10 cazuri au evoluat spre amputare deasupra locului de ocluzie vasculară ; la 10 pacienți s- a produs delimitarea unei zone de necroză cu amputare limitată ; 18 pacienți au acceptat și efectuat angiografie de necesitate din cauza evoluției nefavorabile ( 10 au putut fi revascularizați , asocierea alprostadilului la revascularizare făcându se de rutină ; 8 nu au putut fi revascularizați și au evoluat spre amputare deasupra zonei de obstrucție arterială – 4 coapsă , 4 gambă ) .
Pe termen lung ( 43458 luni ) , evoluția pacienților a fost favorabilă , doar 4 pacienți evoluând negativ – amputare ( 2 pacienți în stadiul III inițial și 2 în stadiul IV inițial ) .
26 de pacienți au necesitat repetarea de necesitate la 43255 luni a curei de alprostadil pentru a se menține rezultatele terapiei inițiale ; 214 pacienți și- au menținut ( 58 cazuri ) sau îmbunătățit ( 156 de cazuri ) performanțele obținute inițial .
Pe baze empirice , toți pacienții aflați inițial în stadiul III și IV au repetat o nouă cură de alprostadil , de durată mai scurtă ( 14 - 21 zile ) , la 43440 luni .
În ceea ce privește efectele adverse , acestea sunt mult mai reduse comparativ cu ale iloprostului : cefalee semnificativă au prezentat doar 2 pacienți ( p = 0.0002 ) , rezolvată prin prelungirea cu aproximativ 0.2 a timpului de perfuzie ; disconfort abdominal semnificativ , care a impus și întreruperea tratamentului – 1 pacient ( p = 0.001 ) ; flebite superficiale reale – 4 pacienți , impunând schimbarea frecventă a cateterului ( p = 0.004 ) .
În schimb , trebuie notat efectul de evidențiere a rețelei venoase subcutanate de drenaj a perfuziei , pe perioada de perfuzare , întâlnit la aproape 0.15 dintre pacienți , dar neimpunând schimbarea cateterului sau reducerea ritmului perfuziei .
Frisoane au prezentat 4 pacienți ( p = 0.01 ) ; un pacient a prezentat hipotensiune severă , rezolvată prin prelungirea cu 0.5 a timpului de perfuzie și asocierea , în paralel cu ser fiziologic 9‰ .
Rush ul cutanat al extremității cefalice a fost mult mai rar întâlnit ( 22 de pacienți , p < 0.0001 ) decât în cazul iloprostului .
La fel ca și în cazul iloprostului , nu s- a remarcat o creștere a riscului hemoragic prin administrarea concomitentă cu heparină și / sau antiagregante plachetare .
Cei 314 pacienți revascularizați chirurgical per primam ( 106 stadiul II B - 102 B / 3F ; 132 stadiul III - 108 B / 24F - ; 76 stadiul IV - 62 B / 14F - ) au avut o evoluție favorabilă , în 9 cazuri ( 7 stadiul IV / 2 stadiul III ) fiind necesară amputarea post-bypass cu o rată de mortalitate foarte scăzută ( 0.003 ) – un singur deces periprocedural .
Posibilitatea asocierii la terapia chirurgicală a perfuziei cu prostaglandine a adus un plus important în recuperarea pacienților , în special în cazul celor cu leziuni trofice caracteristice stadiului IV , permițând o diminuare semnificativă a amputațiilor parțiale ( de curățare ) postbypass .
În ceea ce privește categoria aparte a pacienților cu trombangeită obliterantă , din totalul celor 36 de bărbați diagnosticați , 28 au beneficiat de prostaglandine ( 6 cu iloprost , 22 cu alprostadil ) , iar 8 pacienți au beneficiat doar de terapie medicamentoasă clasică și simpatectomie ( din cauza leziunilor tipice , nici un pacient nu a putut beneficia de revascularizare chirurgicală ) ; din cei 28 de pacienți care au beneficiat de terapie cu prostaglandine ( cure repetate ) , 2 au suferit amputații de coapsă , 2 amputații de gambă , 12 amputații reduse ( deget , antepicior ) , iar 12 nu au suferit amputații pe o perioadă de urmărire de 13485 de luni ; toți au efectuat și simpatectomie ; din cei 8 pacienți ce nu au primit terapie cu prostaglandine , toți au evoluat cu necesar de amputare ( 5 coapsă , 3 gambă ) pe o perioadă de urmărire de 14 - 32 luni ( p = 0.003 ) .
Rezultatele prezentate ridică o speranță ( este adevărat costisitoare material ) pentru pacientul cu arteriopatie , inabordabil chirurgical și cu răspuns nefavorabil la terapia medicamentoasă clasică , șansele de reușită ale terapiei cu prostaglandine fiind cu atât mai mari , cu cât AOMI este surprinsă mai precoce .
Pentru pacienții aflați în stadiul IV de AOMI , rezultatele relativ încurajatoare prezentate nu pot să ne facă să uităm de numărul încă mare de amputații ; asocierea de rutină simpatectomie - prostaglandiană pare a aduce maximul de beneficii pentru acești pacienți .
Un mare semn de alarmă este reprezentat de ceea ce ne- am permis să denumim fenomenul bătăturii / unghiei încarnate , având în vedere realitatea îngrijorătoare în care 72 B și 13 F cu stadiul IV de AOMI au obținut această clasificare în urma abordării inadecvate / inoportune a unei bătături / unghii incarnate , în condiții de suferință arterială distală ne / subdiagnosticată .
Se remarcă atât dominanța stadiilor III și IV în momentul diagnosticului la ambele sexe , mai evidentă chiar în cazul persoanelor de sex feminin ( 41 de bărbați și 3 femei s- au prezentat după o amputare prealabilă , mai mult sau mai puțin extinsă – 18 amputații de coapsă , 14 amputații de gambă , 12 amputații de antepicior / degete ) , cât și o întârziere a diagnosticului la un număr important de pacienți , riscul de eroare fiind evident superior la sexul feminin ( p = 0.03 ) , probabil datorită suspiciunii mai reduse pentru acest diagnostic la femei ; diagnosticele eronate dermatologice și reumato-balneologice se distanțează clar drept sursă de diagnostic eronat și întârziere a tratamentului în AOMI ( p = 0.02 ) .
O situație particulară este cea a unei paciente diabetice , cu manifestări de AOMI stadiul IV ( gangrena tegumentară față anteroexternă gamba dreaptă ) , expresie a microangiopatiei diabetice ( ax arterial iliofemuropopliteotibial permeabil până în periferie la angiografie ) , cu evoluție excelentă postsimpatectomie și perfuzie cu iloprost , cu cicatrizarea leziunii tegumentare și perimetru de mers de aproximativ 200 de metri .
Se poate cel puțin specula consecutiv influența benefică a prostaglandinelor în tratamentul microangiopatiei diabetice și al piciorului diabetic în general , precum și în variate alte forme de manifestare a microangiopatiei diabetice .
O a doua situație este reprezentată de pacienții cu trombangeită obliterantă .
Este posibil ca afectarea particulară a arterelor medii și a arteriolelor să reducă efectul benefic al prostaglandinelor ( rezultate evident inferioare la această categorie de pacienți ) ; cu toate acestea , putem constata și aici influența favorabilă , atât timp cât toți cei 8 pacienți cu trombangeită care nu au primit tratament cu prostaglandine au evoluat nefavorabil , cu necesar de amputație , în ciuda simpatectomiei , chiar dacă 2 s- au prezentat inițial în stadiul IIB .
Având în vedere evoluția favorabilă a pacienților sub perfuzie cu prostaglandine , nu s- a efectuat de rutină angiografie de control , explicația cea mai plauzibilă a efectului benefic al prostaglandinelor fiind dezvoltarea circulației colaterale .
Datele obținute în prezenta lucrare sunt în general concordante cu cele deja publicate , numărul de cazuri abordat , atât per total , cât și defalcat pe grupuri , permițând atât comparare statistică , cât și comparare cu alte lucrări publicate .
Studiul nostru pledează pentru efectul superior al alprostadilului în comparație directă cu iloprostul la pacienții arteriopați , susținând totodată superioritatea netă a prostaglandinelor versus terapie clasică la pacientul arteriopat .
Aceste afirmații sunt validate și de concordanța datelor generale ale cazuisticii prezentate cu literatura de specialitate : dominanța netă a sexului masculin și vârsta medie mai înaintată a persoanelor arteriopate de sex feminin ; rolul major al fumatului ca factor dominant de risc atât în cazul bărbaților , cât și raportat la numărul total de pacienți ( p < 0.0001 ) ; la femei , pe primul loc se situează antecedentele personale / heredocolaterale cardiovasculare și diabetul zaharat , fumatul ocupând poziția a doua .
Toate cele prezentate pledează pentru efectul benefic suplimentar al asocierii la terapia medicamentoasă clasică a tratamentului cu prostaglandine .
Efectele prostaglandinelor nu sunt major influențate de prezența / absența DZ .
Efectele prostaglandinelor se păstrează și în cazul pacienților cu trombangeită obliterantă , în general inabordabili chirurgical .
Se remarcă o superioritate a alprostadilului versus iloprost , concluzie susținută de următoarele : efect superior asupra perimetrului de mers ; efect instalat mai rapid ; ușurința administrării ( ritm constant al perfuziei ) ; efecte adverse mai reduse ; efect benefic superior pe vindecarea leziunilor trofice ; efectul de delimitare a viabilității .
Asocierea simpatectomiei la perfuzia cu prostaglandine pare a fi soluția maximală la pacienții cu AOMI stadiul III , IV și fără posibilități de abordare chirurgicală ( includem aici și pacienții cu trombangeită obliterantă în stadiile IIB - IV de AOMI ) ; 7 .
Asocierea la intervenția chirurgicală de bypass a perfuziei cu prostaglandine crește șansa de reușită , reducând riscul de fenomene de non-reflow în intervențiile pe vase gracile , grăbește vindecarea și diminuează amputațiile parțiale ( de curățare ) post-bypass la pacienții aflați în stadiul IV de AOMI .
Concluzie indirectă bazată pe experiența negativă a pacienților : se amputează încă prea mulți ( pacienți ) și prea mult ( anatomic ) , frecvent fără o explorare angiografică prealabilă .
Pacienta în vârstă de 27 de ani se prezintă în clinica noastră în vederea unei evaluări cardiovasculare .
A fost diagnosticată cu hemocromatoză juvenilă ( mutație genetică G320V confirmată ) și are hipogonadism , pigmentare tegumentară și afectare hepatică .
Monitorizarea Holter timp de 24 de ore a înregistrat câteva episoade de fibrilație atrială .
Ecocardiografic s- a evidențiat ventriculul stâng dilatat cu disfuncție severă atât sistolică , cât și diastolică ( fracția de ejecție ventricul stâng 0.38 , disfuncție diastolică tip restrictiv ) .
După câteva luni de flebotomie și tratament al insuficienței cardiace au persistat scurte episoade de palpitații , monitorizarea electrocardiografică evidențiind rare extrasistole ventriculare și două episoade de tahicardie ventriculară nesusținută .
Amiodarona , defibrilatorul implantabil sau terapia agresivă a bolii de fond ?
Hemocromatoza juvenilă este o boală ereditară transmisă autosomal recesiv .
Este o afecțiune severă , cu evoluție rapid progresivă și debut înaintea vârstei de 30 de ani , în timp ce forma clasică a hemocromatozei devine clinic manifestă la vârstă adultă și are o evoluție pe termen lung .
Aceasta acuza palpitații cu ritm rapid , aparent regulat și dispnee de efort .
A fost diagnosticată cu hemocromatoză juvenilă ( mutație genetică G320V confirmată ) și are hipogonadism , pigmentare tegumentară și afectare hepatică , iar nivelul seric al feritinei era foarte crescut .
Traseul electrocardiografic efectuat inițial arăta ritm sinusal , microvoltaj în derivațiile membrelor și tulburare de conducere ventriculară dreaptă .
Ecocardiografic s- a evidențiat ventriculul stâng dilatat cu disfuncție severă atât sistolică , cât și diastolică ( fracția de ejecție ventricul stâng 0.38 , disfuncție diastolică tip restrictiv ) și regurgitare mitrală secundară .
După câteva luni de flebotomie și tratament al insuficienței cardiace , simptomatologia s- a ameliorat , nivelul seric al feritinei a scăzut ( marker al eficienței terapiei ) , dar au persistat scurte episoade de palpitații .
Monitorizarea electrocardiografică a evidențiat rare extrasistole ventriculare și două episoade de tahicardie ventriculară nesusținută .
Explorarea imagistică prin rezonanța magnetică nucleară a fost efectuată pentru a evidenția depozitele de fier la nivel miocardic .
S- a inițiat tratament pentru insuficiența cardiacă cu betablocant și inhibitor al enzimei de conversie a angiotensinei asociat terapiei specifice hemocromatozei – ședințe de flebotomie .
După câteva luni de terapie , simptomatologia s- a ameliorat semnificativ până la dispnee la eforturi fizice medii .
Ulterior , ca urmare a întreruperii ședințelor regulate de flebotomie timp de 2 luni , pacienta are din nou palpitații , dispnee de efort , dar și edeme gambiere .
Ecocardiografic , s- a evidențiat modificarea funcției sistolice – cu scăderea fracției de ejecție a ventriculului stâng la 0.3 , iar monitorizarea Holter efectuată a înregistrat câteva episoade de fibrilație atrială paroxistică și extrasistole ventriculare izolate .
S- a inițiat tratament cu diuretic , s- a continuat tratamentul cu betablocant și inhibitor al enzimei de conversie a angiotensinei .
Amiodarona este un medicament cu multiple efecte adverse , unul dintre ele fiind acela de a determina depozite în special la nivelul ochiului și ficatului , iar hemocromatoza este o boală care , la rândul ei , produce depozite în aproape fiecare organ .
De asemenea , efectele adverse cumulate atât ale amiodaronei , cât și cele ale hemocromatozei asupra tiroidei sunt dificil de monitorizat .
Din aceste considerente și în absența unui efect benefic dovedit în cazul altor pacienți , am considerat inadecvat acest tip de abordare , fiind nesigură expunerea pacientului la acest tip de terapie .
Până în prezent nu s- au efectuat studii cu privire la utilizarea defibrilatorului implantabil în hemocromatoza cardiacă .
Există comunicate în literatura de specialitate câteva cazuri la care s- a optat pentru această terapie , dar fără rezultate concludente .
Nu se cunoaște în acest moment răspunsul miocardului , încărcat cu fier , la aplicarea unui stimul sau șoc electric intern .
În acest context , am ales ultima variantă , și anume tratamentul mai agresiv al bolii de bază , al hemocromatozei , cu asociere de chelatori de fier .
În prezent , starea pacientei pare să se fi îmbunătățit sub acest tratament alături de ședințele periodice de flebotomie și medicația orală pentru insuficiența cardiacă .
Sperăm că această conduită terapeutică va opri în evoluție afectarea cardiacă , cu ameliorarea simptomatologiei , conștienți fiind de faptul că vindecarea este imposibilă în acest caz .
A fost evaluată eficacitatea clinică și toleranța terapiei cu ozon la pacienții cu boală coronariană , din grupe de vârstă mai mari .
Studiul a inclus pacienți cu boală ischemică , 20 de bărbați și 20 de femei , cu vârsta cuprinsă între 63 și 72 ani ( media 65.8 3.6 ani ) .
S- a demonstrat că folosirea terapiei cu ozon în tratamentul pacienților cu boli coronariene ar putea îmbunătăți terapia antianginoasă standard , rezultatul fiind o scădere a frecvenței acceselor anginoase și , drept urmare , o scădere a numărului de comprimate de nitroglicerină administrate , dar și o creștere în ceea ce privește toleranța la efort .
Cardiopatia ischemică este una dintre principalele cauze ale morbidității și mortalității în societate , prezentând o problemă economică și socială , devenind la începutul secolului XXI una dintre cele mai actuale probleme medicale grație frecvenței și mortalității majore , spitalizărilor frecvente și cheltuielilor sporite .
Rezultatele studiilor efectuate demonstrează faptul că 43223 % din populația de peste 65 de ani suferă de CI , iar pentru cea de peste 75 de ani se estimează 0.1 .
Riscul de apariție a CI pe parcursul vieții atinge 0.2 atât la femei , cât și la bărbați .
Creșterea morbidității cu CI , caracterul progresiv cu dezvoltarea insuficienței cardio-pulmonare duc la pierderea persistentă a capacității de muncă a populației active , schimbarea statutului social al bolnavilor ; înrăutățirea calității vieții acestora determină importanța socială a problemei .
Globalizarea problemelor definite de сardiopatie ischemică dictează necesitatea de a preciza aspectele particularităților structurale , de a optimiza diagnosticul și tratamentul complex al acestor maladii la persoanele vârstnice .
Astfel , elaborarea și implementarea unor abordări terapeutice individualizate și complexe prin administrarea concomitentă a ozonoterapiei la bolnavii vârstnici cu сardiopatie ischemică este o problemă importantă în managementul mai eficient al pacienților , prin diminuarea și controlul mai eficient al simptomelor patologiei , care vor permite micșorarea dozelor preparatelor medicamentoase și ameliorarea calității vieții bolnavilor .
Studiul a fost axat pe studierea a 40 pacienți vârstnici cu сardiopatie ischemică , dintre care 20 bărbați și 20 femei , cu vârstă cuprinsă între 65.8 3.6 ani ( media 65.8 3.6 ani ) , monitorizați pe parcursul a 5 ani de la debutul maladiei .
Bolnavii vârstnici au urmat terapia standard cu remedii antianginoase , inclusiv 23 de pacienți cărora li s- au administrat &b.beta;-blocante , 4-blocante ale canalelor de calciu , 11 – inhibitori ai enzimei de conversie ai angiotensinei .
Pacienții vârstnici ce au urmat tratamentul complex cu ozonoterapie au continuat tratamentul cu &b.beta;-blocante , antagoniști de calciu , medicamente antihipertensive , antiplachetare .
Modul de administrare al medicamentelor antianginoase a rămas neschimbat pe toată perioada de tratament .
S- a efectuat un studiu simplu deschis observațional vizavi de eficacitatea tratamentului complex cu ozonoterapie prin perfuzii intravenoase de ser fiziologic ozonat de 200 ml , cu concentrația de ozon 2.5 mg / litru , cu interval de o zi , numărul total fiind de 10 proceduri .
Terapia cu ozon se administra din ziua a 43161 de la internarea pacientului în staționar , după stabilirea diagnosticului , a gradului de cardiopatie ischemică și după estimarea contraindicațiilor pentru tratament .
Toți pacienții au fost supuși unui examen clinic , cu evaluarea stării lor , a frecvenței crizelor anginoase , numărului de comprimate de nitrați administrate pe parcurs de o săptămână , tolerabilitatea și efectele adverse ale ozonoterapiei .
Criteriile de includere a pacienților în loturile de studiu au fost : pacienți aflați în staționar sau tratați ambulatoriu , ambele sexe , cu stabilirea diagnosticului de cardiopatie ischemică .
Criteriile de excludere au fost : viciile cardiace congenitale și dobândite , angina pectorală instabilă , dereglările de ritm cardiac , astmul bronșic asociat , patologiile sistemice ale țesutului conjunctiv , patologiile sistemului hepatobiliar cu hipertensiune portală , bolile de sânge .
Diagnosticul de cardiopatie ischemică s- a stabilit în conformitate cu recomandările OSRC și CIM-10 și în baza rezultatelor examenelor clinic , electrocardiografic , radiografic , funcțional și de laborator .
Examenul electrocardiografic a inclus cele 12 derivate standarde , ce s- a efectuat conform protocolului standard , cu evaluarea ulterioară a parametrilor de bază .
Monitorizarea ECG după Holter ( Holter-ECG ) a fost efectuată cu scopul vizualizării activității ventriculare cu prelucrarea ulterioară a rezultatelor .
Toți bolnavii cu cardiopatie ischemică au fost randomizați în 2 loturi : lotul I ( de bază ; n = 20 ) , care , concomitent cu tratamentul de bază , administrau cure cu ozonoterapie conform metodologiei instrucționale și lotul II ( martor ; n = 20 ) , ce se tratau doar conform tratamentului de bază .
Metodele de studii au inclus : evaluarea minuțioasă a statutului clinic , inclusiv aprecierea frecvenței contracțiilor cardiace , a tensiunii arteriale sistolice și diastolice , clasei funcționale ale insuficienței cardiace cronice și cardiopatiei ischemice ; electrocardiografia în 12 derivate ; cicloergometria ; ecocardiografia cordului ; hemoleucograma și urograma ; evidența reacțiilor adverse prin interogarea pacienților la fiecare vizită de control ; aprecierea calității vieții .
Conform studiului efectuat s- a estimat prezența la 32 de pacienți vârstnici evaluați , în 0.635 acuze la cardialgie , palpitații , dereglări de ritm cardiac și dispnee ( p < 0.05 ) .
La 0.304 dintre bolnavii vârstnici cu cardiopatie ischemică s- au apreciat manifestări ale sindromului cardialgic , iar în 0.108 dintre cazuri sindromul dolor se manifesta printr- un caracter înțepător .
Conform rezultatelor evaluării , la 0.761 dintre pacienții vârstnici au fost înregistrate diferite tipuri de dispnee : expiratorie – 0.261 , inspiratorie – 0.13 , mixtă – 0.544 dintre cazuri .
Includerea în tratamentul complex al ozonoterapiei a contribuit la atenuarea cardialgiei de la 2.8 0.2 până la 0.93 0.16 ; ( p < 0.001 ) , frecvența palpitațiilor a diminuat de la 2.6 0.19 până la 1.9 0.16 ; ( p < 0.01 ) , frecvența asocierii dereglărilor de ritm a scăzut de la 2.8 0.19 până la 1.14 0.09 puncte ; ( p < 0.001 ) .
La finele curei de tratament , s- a constatat diminuarea dispneei la toți bolnavii , dar cu o veridicitate mai accentuată la pacienții ce au administrat tratament cu ozonoterapie : de la 2.4 0.21 la 1.2 0.16 puncte ( p < 0.001 ) la persoanele vârstnice din lotul de bază , vizavi cu lotul martor al pacienților vârstnici : de la 2.5 0.18 până la 2.1 0.14 puncte ( p > 0.1 ) .
La administrarea tratamentului complex cu ozon indicele cumulativ a diminuat către ziua a 43444 , de la 10.6 0.18 până la 5.17 0.11 ( cu 0.512 ) sau de 1.5 ori comparativ cu datele lotului martor .
Analiza corelațiilor a estimat eficiența tratamentului complex cu ozon vizavi de tratamentul standard , ce se caracteriza prin : diminuarea marcată a intensității cardialgiei ( r = 0.41 ) , diminuare semnificativă a dependenței apariției dispneei la efort mediu ( r = 0.49 ) , micșorarea numărului de pacienți vârstnici cu dereglări de ritm ( r = 0.33 ) .
Această dinamică a simptomelor a fost înregistrată deja după 4 zile de tratament și a persistat stabil până la finele perioadei de tratament .
Administrarea curelor de tratament în complex cu ozon a determinat reducerea amplitudinii medii de deviație a segmentului ST de la 1.5 0.3 până la 0.2 0.1 mm ( p < 0.01 ) .
În lotul martor , consumul de nitroglicerină a diminuat cu 0.45 , deviația segmentului ST în acest lot s- a micșorat de la 1.6 0.3 până la 0.7 0.2 mm ( p < 0.01 ) .
În cadrul studiului actual s- a constatat , că la efort maxim în timpul cicloergometriei avea loc depresiunea segmentului ST până la 2.1 0.3 mm la pacienții vârstnici din lotul de bază și până la 2.3 0.2 mm în lotul martor ( p > 0.1 ) .
Timpul de recuperare a indicilor ECG până la cei inițiali după încetarea efortului a fost de 4.1 0.4 și 4.2 0.5 min , respectiv ( p > 0.1 ) .