xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
În cazul unui pacient cu perturbări ale conducerii AV , decizia de instituire a cardiostimulării permanente este bazată pe corelația între simptome și ritmul ECG anormal , asociată cu recunoașterea riscului de dezvoltare a unui bloc AV înalt .
La pacienții cu bloc AV pacing și sensing la nivelul ventriculilor sunt esențiale .
De asemenea trebuie menționat că o analiză tardivă a studiului CTOPP a relevat un beneficiu net al stimulării DDD la pacienții pacemaker-dependenți ( 22 ) .
Un alt studiu , prospectiv , randomizat ( PASE – Pacemaker Selection in the Elderly ) nu a evidențiat nici o diferență în calitatea vieții la vârstnici , evenimentele cardiovasculare sau deces între pacienții cardiostimulați în modul VVI versus DDD .
Aceste studii au dovedit că între 5 și 0.26 dintre pacienții cardiostimulați VVI au dezvoltat sindrom de pacemaker .
La acești pacienți trebuie luată în considerare stimularea biventriculară .
De asemenea , upgrade sistemelor de pacing AV la sisteme biventriculare ameliorează funcția sistolică a VS ( 27 ) .
Programarea periodică adecvată a sistemelor bicamerale și optimizarea intervalului atrioventricular sunt o resursă generoasă pentru ameliorarea prognosticului și îmbunătățirea calității vieții ( 28 ) .
Blocul atrioventricular congenital este o entitate relativ rară la vârstnici , secundară dezvoltării embriologice anormale a nodului AV sau este rezultatul embrionic al lupusului eritematos matern ( 29 , 30 ) .
Bolile cardiace congenitale cum ar fi transpoziția de vase mari corectată , ostium primum atrial și defectul septal ventricular pot fi asociate cu bloc atrioventricular ( BAV ) de gradul III .
Tromboza venoasă profundă ( TVP ) și embolia pulmonară reprezintă un continuum al tromboembolismului venos , cu importanță crucială la pacientul vârstnic , având în vedere provocările diagnostice și terapeutice pentru clinician .
Diagnosticul emboliei pulmonare la vârstnici reprezintă o provocare datorită incidenței crescute a afecțiunii , comorbidităților care pot masca simptomatologia bolii , semnelor clinice nespecifice și a testelor diagnostice cu acuratețe scăzută ( 1 ) .
Acest aspect ar putea fi explicat prin simptomatologia nespecifică și non-discriminatorie , pacienții vârstnici prezentând dispnee cu tahipnee , anxietate sau sincopă , drept unic simptom la debut ( 15 ) .
Conform meta-analizei realizate de Masotti și colaboratorii săi , cel mai frecvent simptom al emboliei pulmonare la vârstnici a fost dispneea , prezentă în proporții variind între 59 și 91,5% dintre cazuri .
În cazul subiecților vârstnici , scorurile clinice pre-test prezintă în general valori ridicate , indiferent dacă embolia pulmonară este prezentă sau nu ( 15 , 25 ) .
Söhne și colaboratorii săi au demonstrat că sensibilitatea și valoarea predictivă negativă a utilizării combinației valorilor negative ale D- dimerilor cu o valoare a probabilității clinice pre-test joasă au fost superioare la subiecții vârstnici comparativ cu alte categorii de vârstă .
Din nefericire , prevalența asocierii valorii joase a probabilității clinice pre-test și a D- dimerilor negativi este scăzută la pacienții vârstnici ( 26 ) .
În plus , deși evaluarea D- dimerilor continuă să reprezinte o investigație cu sensibilitate crescută pentru boala tromboembolică ( 28 , 29 ) , în cazul populației vârstnice specificitatea acestui parametru scade dramatic ( 30 ) .
În cazul subiecților cu vârsta peste 70 de ani , 0.92 dintre aceștia prezintă valori crescute ale D- dimerilor , probabil consecința comorbidităților coexistente , fiind bine cunoscut faptul că acest test are rezultate fals pozitive în traumă sau intervenții chirurgicale recente , infecții , neoplazii , afecțiuni hepatice ( 31 , 32 ) .
Avându- se în vedere toate aceste aspecte , deși rolul D- dimerilor și al scorurilor clinice pre-test este de necontestat , în cazul subiecților vârstnici este adesea necesară efectuarea de investigații de linia a doua , pentru a exclude diagnosticul de embolie pulmonară .
Cele mai frecvente aspecte electrocardiografice identificate în embolia pulmonară la pacientul vârstnic sunt tahicardia sinusală ( 18 - 62 , 0.05 ) și blocul de ram drept ( 4 , 14732 , 0.05 ) .
Conform studiilor actuale , mai mult de 0.5 dintre pacienții vârstnici au prezentat disfuncție ventriculară dreaptă evidențiată la ecocardiografia transtoracică ( 20 , 35 , 40 - 42 ) .
Aspectul gazelor sanguine arteriale , caracteristic emboliei pulmonare , la subiecții vârstnici , constă în insuficiență respiratorie hipoxemică cu creșterea gradientului alveolo-arterial al oxigenului .
Așadar ecografia Doppler venos a membrelor inferioare reprezintă o metodă diagnostică non-invazivă , sigură și astfel o investigație atractivă pentru confirmarea , dar nu excluderea diagnosticului de tromboembolism venos la pacientul vârstnic .
În cazul subiecților vârstnici , rata scintigramelor pulmonare ventilație / perfuzie cu interpretări ambigue , non-diagnostice este mai mare decât la restul categoriilor de vârstă ( 33 , 44 ) .
De aceea scintigrama ventilație / perfuzie ar trebui efectuată la pacienții cu imagini radiologice pulmonare normale , fără antecedente personale de boli cardiovasculare , iar în cazul unui rezultat non-diagnostic se impune efectuarea de urgență a unei explorări angio-CT ( 45 ) .
Studiile arată că nu există diferențe privind sensibilitatea , specificitatea , valoarea predictivă negativă și pozitivă a angio-CT la subiecții vârstnici comparativ cu pacienții tineri și astfel această investigație imagistică reprezintă la momentul actual principala opțiune pentru majoritatea pacienților , indiferent de categoria de vârstă ( 46 , 47 ) .
La momentul actual angiografia pulmonară este rar necesară , deoarece testele diagnostice non-invazive oferă rezultate concludente .
Studiile recente care au inclus pacienți cu vârsta peste 65 de ani au arătat că troponinele au rol prognostic pentru embolia pulmonară , valorile crescute ale acestor enzime cardiace identificând pacienții cu risc de deces prin embolie pulmonară ( 49 - 52 ) .
În 2005 , Righini și colaboratorii săi au propus la pacientul vârstnic un algoritm de diagnostic în care se punea accent pe utilizarea investigațiilor non-invazive de primă linie , respectiv a probabilității clinice pre-test și a ecografiei Doppler venoase , cu confirmare ulterioară a emboliei pulmonare prin angio-CT .
Conform acestei strategii diagnostice , D- dimerii nu erau recomandați de rutină , ci doar în cazuri selectate ( disponibilitate limitată a altor teste diagnostice sau risc înalt de reacții adverse la substanța de contrast necesară angio-CT ) .
Cu toate acestea , aceiași autori au arătat recent că la pacienții cu vârsta sub 80 de ani , din ambulator , stategia diagnostică bazată pe utilizarea combinată a probabilității pre-test și a valorilor D- dimerilor este cost-eficientă , în timp ce efectuarea ecografiei Doppler venos la membrele inferioare este mai costisitoare .
Cu toate acestea , studiul arată că doar 21.39 din totalul de 72.23 de pacienți instabili hemodinamic ( 0.3 ) au primit terapie trombolitică , procentul fiind similar cu al pacienților hipotensivi care au beneficiat de acest tratament în trialul International Cooperative Pulmonary Embolism Registry , respectiv 0.31 ( 54,55 ) .
Un studiu amplu din 2013 arată că , la pacienții vârstnici , inclusiv la cei cu comorbidități , riscul de hemoragii fatale drept complicație a tratamentului trombolitic este mai mic decât numărul de decese , consecința emboliilor pulmonare instabile hemodinamic , la bolnavi la care nu s- a inițiat terapia trombolitică .
În plus , acest studiu a arătat că în cazul pacienților cu vârsta peste 60 de ani , fără comorbidități , terapia trombolitică s- a inițiat într- un număr semnificativ statistic mai mic de cazuri , 3.56 din 5.06 ( 70,4% ) , comparativ cu subiecții sub 60 de ani , fără afecțiuni asociate , respectiv 6.15 din 7.07 ( 87,0% ) .
De asemenea , un număr semnificativ statistic mai mic de pacienți cu comorbidități asociate și vârstă peste 60 de ani au beneficiat de terapie trombolitică , comparativ cu subiecții cu afecțiuni asociate , dar cu vârstă sub 60 de ani , respectiv 330 din 37.32 ( 17,0% ) versus 5.34 din 22.78 ( 23,4% ) .
Studiul a arătat că , indiferent de vârsta pacientului sau de comorbiditățile asociate , mortalitatea a fost mai mare la pacienții care nu au primit terapie trombolitică ( 61 ) .
La pacienții cu embolie pulmonară non-masivă , stabili hemodinamic , anticoagularea reprezintă terapia optimă .
Un studiu care a inclus pacienți vârstnici ( vârsta medie 86 de ani ) a arătat că 0.94 dintre subiecți au prezentat clearance de creatinină mai mic de 80 ml / minut , iar 0.3 sub 30 ml / minut ( 67 ) .
O meta-analiză care a inclus pacienți cu insuficiență renală , nedializați , cu clearance de creatinină mai mic de 30 ml / minut , care primeau tratament cu doze terapeutice de enoxaparină ( 1 mg / kg de două ori pe zi ) , a arătat că aceștia prezentau un risc de trei ori mai mare de hemoragii majore și valori semnificativ mai ridicate ale nivelurilor anti-factor X , comparativ cu subiecții cu clearance de creatinină peste 30 ml / minut .
Într- un studiu care a inclus 200 de pacienți vârstnici ( vârsta medie 85 de ani , clearance de creatinină > 20 ml / min ) cărora li s- au administrat doze terapeutice de tinzaparină s- a arătat că rata hemoragiilor majore a fost scăzută ( 1,5% ) și majoritatea acestora au fost atribuite interacțiunilor medicamentoase ( 68 ) .
În ceea ce privește tratamentul cu anticoagulante orale , rezultatele unui studiu prospectiv , care a inclus 2.745 de pacienți care au primit antagonist de vitamină K , au arătat că vârsta peste 70 de ani reprezintă un factor de risc pentru hemoragie direct proporțional cu intensitatea anticoagulării ( 74 ) .
Pentru dabigratan administrat în doză de 150 mg de două ori pe zi , la voluntari sănătoși vârstnici ( cu vârsta peste 65 de ani ) , s- a înregistrat creșterea biodisponibilității acestui compus de 1,7 până la 2 ori comparativ cu adulții tineri ( 76 ) .
De asemenea , s- a demonstrat că , la pacienții vârstnici , timpul de înjumătățire a rivaroxabanului este prelungit .
Conform studiului realizat de Veiga și colaboratorii săi , la pacienții vârstnici , o doză scăzută de heparină cu greutate moleculară mică ( de exemplu , enoxaparină 40 mg ) este eficientă în tratamentul tromboembolismului venos , iar riscul hemoragic este mic ( 79 ) .
De asemenea , există studii care arată că riscul de sângerare la anticoagulante orale este mic la pacientul vârstnic , raportat la datele care arată creșterea exponențială a riscului tromboembolic cu înaintarea în vârstă ( 80 , 81 ) .
La pacienții la care anticoagularea prezintă contraindicații absolute , filtrul de venă cavă inferioară ( VCI ) poate fi considerat o alternativă terapeutică .
Embolia pulmonară este a treia cauză de deces prin afecțiuni cardiovasculare , după infarctul miocardic și bolile cerebrovasculare .
În plus , conform datelor provenite din studii necroptice , aproximativ 0.12 din decesele înregistrate la vârstnici sunt atribuite emboliei pulmonare ( 87 ) .
În special ghidurile americane menționează și creșterea rezistenței vasculare pulmonare peste 3 unități Wood , ca un criteriu suplimentar de definire a hipertensiunii pulmonare arteriale ( HTPA ) ( reprezentată în principal de cea idiopatică și de cea asociată bolilor de țesut conjunctiv și hipertensiunii portale ) ( 4 ) .
La vârstnici , creșterea rigidității arteriale în circulația arterială sistemică este determinantă pentru apariția hipertensiunii arteriale ( HTA ) sistolice izolate și contribuie la creșterea morbidității și mortalității cardiovasculare ( 5 , 6 ) .
Într un studiu australian publicat în 2012 ( 9 ) , care a inclus 165.45 de subiecți diagnosticați ecocardiografic cu HTP ( femei / bărbați = 1 / 1 ) , prevalența HTP la pacienții cu vârsta medie de 35 de ani a fost de 326 / 100 locuitori ( 0,3% ) , dintre care 250 / 100 cazuri de HTP asociată afectării VS , 15 / 100 cazuri de HTPA , restul fiind forme idiopatice .
La vârstnici , numărul de cazuri de HTP este mai important , mai ales din cauza creșterii îmbolnăvirilor prin insuficiență cardiacă , cu disfuncție diastolică și sistolică , boli pulmonare cronice , fibrilație atrială ( FA ) , tromboembolism subacut sau cronic .
În 1958 , Heath și Edwards clasifică modificările morfopatologice , în funcție de severitate , în 6 grade , modificările fiind corelate cu evoluția clinică ( tabelul 33.4 ) ( 18 , 19 ) .
Angio-RM tridimensional cu substanță de contrast non-nefrotoxică ( gadolinium ) oferă o alternativă neinvazivă cu rezultate cel puțin comparabile cu ale angiografiei standard .
O complicație rară , dar severă a administrării de gadolinium este fibroza sistemică nefrogenică , întâlnită la pacienții cu rată de filtrare glomerulară mai mică de 30 ml / min , situație mai frecventă la vârstnici ( 1 ) .
Renunțarea la fumat , controlul hipertensiunii arteriale ( HTA ) și a valorilor hemoglobinei glicozilate la diabetici , precum și corectarea dislipidemiei au fost deja discutate și argumentate .
În ce privește tratamentul medical sunt considerate importante exercițiile fizice regulate și tratamentul antiagregant plachetar .
Majoritatea pacienților vârstnici sunt sedentari și suferă de diverse comorbidități ca boli cardiace , pulmonare sau musculo-scheletale ce îngreunează exersarea fizică .
La vârstnici se recomandă prudență , deoarece pentoxifilina poate crește TA ( 49_51 ) .
Comparând prostaglandinele cu placebo , unele studii arată beneficii majore în ce privește mărirea perimetrul de claudicație după o perioadă de patru săptămâni de tratament intravenos sau șase luni de tratament oral .
Din punct de vedere chirurgical , terapia antiplachetară este utilă în cazul pacienților revascularizați prin intermediul unui bypass ( 58 ) , reducând rata de ocluzie a grefonului , și mai utilă decât terapia anticoagulantă cumarinică în cazul bypass urilor cu grefon sintetic , comparativ cu cele cu grefon autolog venos ( 59 ) .
Pacienții trebuie selectați în principal în funcție de tabloul clinic , dar este necesară și analizarea beneficiului pe care revascularizarea îl poate aduce stilului de viață .
Selecția este în principal judecată în funcție de comorbiditățile asociate , în general mai numeroase la vârstnici , care cresc riscul anestezic și în funcție de beneficiul adus stilului de viață al pacientului .
TASC ( 4 ) clasifică BAP în funcție de nivel ( aortic , iliac , popliteu sau crural ) și severitate , în patru clase numerotate de la A la D ( figurile 35.5 și 35.6 ) .
Cu cât leziunile sunt mai distale sau mai difuze , cu atât mai mult este preferată metoda chirurgicală deschisă celei endovasculare .
Două meta-analize largi ce au evaluat experiența cu bypass aorto-bifemural de la introducerea sa la mijlocul anilor ’ 50 până în anii ’ 80 au indicat mortalități similare la 30 de zile de 4,0 - 4 , 0.04 ( 60 , 61 ) .
Experiența acumulată până astăzi a arătat că în cazul bypass aorto-bifemural se poate spera la o permeabilitate primară la 5 ani de 85-90 % și la 10 ani de 75-85 % ( 1 ) .
Influența raportată a sexului asupra permeabilității grefonului aorto-bifemural este neclară , unele studii indicând rezultate mai puțin favorabile la femei , iar altele , rezultate echivalente pe termen lung .
Aorta infrarenală poate fi abordată atât convențional , transperitoneal sau retroperitoneal , cât și laparoscopic .
Deocamdată însă nu există trialuri randomizate care să susțină abordarea laparoscopică în fața celei deschise clasice , la fel cum nu există nici dovezi care să favorizeze abordarea transperitoneală celei retroperitoneale sau incizia de abord retroperitoneal verticală celei transversale .
Ateroscleroza aortică extinsă până aproape de emergența arterelor renale poate necesita clampare temporară suprarenală pe durata endarterectomiei , aspect ce necesită adesea extinderea cranială a inciziei , facil de realizat în cazul unei incizii xifo-pubiene .
Anastomoza proximală poate fi atât termino-terminală , cât și termino-laterală , cea din urmă putând lăsa artera mezenterică inferioară și arterele iliace interne patente , diminuând în acest fel riscul de ischemie pelviană .
Însă reimplantarea este rar necesară la pacienții vârstnici , prezentându- se adesea cu un grad avansat de ateroscleroză atât la nivelul arterei mezenterice inferioare , cât și la nivelul ambelor artere iliace interne și cu o circulație colaterală bine dezvoltată în ambele teritorii .
Este preferat grefonul din Dacron celui din politetrafluoroetilenă ( PTFE ) , iar folosirea unui grefon autolog ( construit din vene femurale superficiale ) este rezervată rarelor cazuri când este necesară înlocuirea unui grefon aorto-bifemural infectat .
Pacienții cu afectare arterială multisegmentară au , în general , un grad mai mic de reducere a simptomelor .
În această situație , o opțiune ar fi un bypass axilo - ( bi ) femural sau un bypass crossover femuro-femural .
Bypass extra-anatomic rar se comportă la fel de bine ca bypass aorto-bifemural în boala difuză și totuși este uneori recomandat .
Este necesară folosirea unui grefon din PTFE armat , iar patenața primară la 5 și 10 ani este comparabilă cu cea a bypass aorto-bifemural ( 1 ) .
Abordul arterei iliace comune se face retroperitoneal , iar grefonul folosit este unul sintetic din Dacron sau PTFE .
În cazul unei artere femurale superficiale ocluzionate de la origine , anastomoza distală se va face doar pe artera femurală profundă , cu sau fără cuff , în funcție de diferența de diametru dintre conducte .
Acesta presupune ca membrul controlateral să permită redirecționarea unui procent din fluxul său arterial către membrul afectat .
Patența crossover femuro-femural este inferioară bypass ilio-femural ( 66 ) .
Conform TASC II , tratamentul leziunilor femuro-popliteale este dirijat de tipul de leziune A- D .
Tratamentul chirurgical este de elecție pentru leziunile de tip C și D , în timp ce tratamentul endovascular este preferat pentru leziunile de tip A și B. atunci când se face o recomandare de tratament pentru leziunile de tip B și C , trebuie luate în considerare comorbiditățile pacientului ( frecvente la vârstnici ) , consimțământul informat al acestuia și experiența operatorului .
Pentru o patenă maximă sunt absolut necesare un inflow adecvat , un conduct de bună calitate și un pat de descărcare maxim ( cât mai proximal posibil ) .
Conductul venos are o patenă superioară celui sintetic , în special sub genunchi ( 1 ) .
Astfel , bypass infrainghinal cu patența maximă va fi cel realizat cu o anastomoză proximală pe o arteră femurală comună pulsatilă , utilizând grefon venos autolog și cu o anastomoză distală pe artera poplitee , fără ocluzii sau stenoze distale limitatoare de flux ( outflow optim și pat de descărcare maxim ) .
Grefonul autolog utilizat cel mai des este vena safenă internă ipsilaterală .
Se poate folosi , de asemenea , vena femurală sau safenă externă , venele membrelor superioare , dacă lungimea acestora permite îndeplinirea condițiilor tehnice descrise mai sus .
Lezarea endoteliului venos sau devalvularea incompletă cresc rata de trombozare a grefonului în perioada imediat postoperatorie .
Patența unui bypass femuro-popliteal distal cu grefon din PTFE și cuff Miller este net superioară celui realizat fără cuff ( 67 ) .
Rezultatele bypass femuro-crural nu au făcut subiectele unor meta-analize .
Unele rapoarte au documentat fezabilitatea bypass pe arterale plantare cu o rată de succes rezonabilă ( rata de salvare a piciorului la 5 ani 0.63 , permeabilitate primară la 5 ani 0.41 ) ( 68 ) .
Trialuri randomizate au arătat că fistula arterio-venoasă adițională nu adaugă beneficii în ce privește permeabilitatea și de aceea nu poate fi recomandată .
Stenozele la originea arterei femurale profunde pot duce la scăderea fluxului prin vasele colaterale în prezența ocluziei arterei femurale superficiale și pot compromite permeabilitatea unei operații de inflow aortic sau extra-anatomic .
Profundoplastia izolată ca procedeu de inflow ( fără bypass femural distal ) poate fi luată în discuție în prezența unui inflow excelent , stenoză > 0.5 a porțiunii proximale a arterei femurale profunde , flux colateral excelent spre vasele tibiale .
Permeabilitatea secundară rezultă din salvarea unui bypass ocluzionat și permeabilitatea asistată rezultă din intervenția preocluzie .
Există o serie de parametri ce indică reintervenția de tip angioplastie ( clasică sau transluminală ) sau interpoziția unui scurt segment venos .
Atunci când salvarea membrului este evaluată după tromboza unui bypass infrainghinal , indicația inițială de tratament chirurgical este un factor important .
La o serie de pacienți , 48,9% dintre cei cu ischemie critică , ce au beneficiat de bypass infrainghinal , au necesitat cel puțin o operație suplimentară în termen de trei luni , 49,3% au fost readmiși în spital în termen de șase luni , iar 0.54 au necesitat mai mult de trei luni pentru vindecarea leziunilor ( 4 ) .
O examinare retrospectivă a 133 de pacienți care au beneficiat de bypass infrainghinal pentru salvarea membrului a arătat că doar 0.14 dintre pacienți au avut rezultate chirurgicale ideale , definite ca o operație necomplicată , cu ameliorarea simptomelor pe termen lung , menținerea unui status funcțional adecvat , vindecare necomplicată a plăgilor , absența recurențelor sau a operațiilor repetate ( Szilagy și colaboratorii , citat de 4 ) .
Factorii predictivi independenți ai nereușitei au inclus ambulația afectată la momentul prezentării , nivelul infrainghinal al bolii , boala renală cronică în stadiul final și prezența gangrenei la momentul prezentării .
Probabilitatea succesului în prezența multiplilor factori adverși a fost mică ( < 0.1 ) .
În ansamblu , revascularizarea chirurgicală este garantată pentru pacienții cu leziuni complexe care nu pot fi supuși intervențiilor endoluminale și pentru pacienții mai tineri cu speranță de viață prelungită care necesită o revascularizare mai durabilă .
Singurul și cel mai mare trial randomizat controlat ce compară angioplastia cu balon ( APTL ) cu tehnica chirurgicală ca primă intenție de revascularizare ( BASIL 1999_2004 , ale cărui rezultate finale au fost publicate în 2010 ) în ischemia critică severă cauzată de leziuni arteriale infraighinale a condus la concluzii importante pentru decizia terapeutică ( 72 ) .
Astfel , majoritatea pacienților cu ischemie critică severă cauzată de boala arterială infrainghinală sunt cel mai bine tratați prin strategia de revascularizare chirurgicală de primă intenție .
APTL a fost adresată fie arterei femurale superficiale , arterei femurale superficiale + poplitee , sau arterei femurale superficiale + arterelor crurale , arterei poplitee , arterei poplitee + arterelor crurale sau doar arterelor crurale .
La pacienții diabetici cu ischemie critică a membrelor inferioare , permeabilitatea primară , permeabilitatea secundară și rata de salvare a membrelor pentru bypass-ul pe artera pedioasă au fost de 56,8% , 62,7% și , respectiv , 78,2% .
La pacienții cu conduct autolog limitat , artera femurală superficială sau artera poplitee poate fi folosită ca inflow fără compromiterea rezultatelor .
Rata de salvare a piciorului pentru bypass femuro-tibial cu grefon sintetic a fost de 72,5% la 1 an și 61,9% la 5 ani ( 74 ) .
O meta-analiză ce compară rezultatele bypass infrainghinal la pacienții cu ischemie critică a arătat că vena supra - și infrageniculată s- au comportat mai bine decât grefonul sintetic suprageniculat .
Permeabilitatea primară la un an a fost de 83,4% pentru vena suprageniculată , 84,3% pentru vena infrageniculată și 76,3% pentru grefonul sintetic suprageniculat .
Doar 0.04 dintre cei care nu trăiau independent au devenit independenți postoperator și doar 0.21 dintre cei care erau non-ambulatori au devenit astfel după operație .
Ischemia critică este în general determinată de boală arterială multisegmentară , iar pacienții , frecvent vârstnici , au o gamă largă de comorbidități și o speranță limitată de viață .
O problemă importantă legată de utilizarea ratei de salvare a membrului ca o măsură a succesului tratatmentului este aceea că poate fi afectată de o varietate de factori pe lângă procedeul de revascularizare per se .
În prezent , tehnicile endovasculare acoperă o mare parte din paleta metodelor terapeutice .