xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
La pacienții cu bloc AV de gradul I pacing cardiac nu este indicat decât dacă intervalul PR nu se poate adapta odată cu creșterea frecvenței cardiace și este mai mare de 300 ms , producând simptome prin umplerea inadecvată a ventriculului stâng ( VS ) , sau creșterea presiunii în capilarul pulmonar deoarece sistola atrială are loc simultan cu cea ventriculară .
Studii prospective , randomizate , la pacienți în ritm sinusal au comparat pacing ventricular cu cel atrioventricular , în termeni de mortalitate , calitate a vieții , apariția FA , a AVC sau a episoadelor tromboembolice .
Aceste cunoștințe despre dezvoltarea bolii așa cum au fost evidențiate de tehnicile moderne de diagnostic , precum și dezvoltările din sfera cardiostimulării permanente au schimbat atitudinea privind indicațiile momentul pacing .
Studiile prospective recente au demonstrat că pacing timpuriu ( la momentul diagnosticării ) oferă avantajul îmbunătățirii ratei de supraviețuire , limitând riscul episoadelor sincopale și stopând evoluția disfuncției miocardice progresive și a regurgitării mitrale la un număr semnificativ de pacienți .
Mecanismele pot fi explicate prin modificările legate de vârstă asupra sistemului vascular , a coagulării și fibrinolizei , incluzând un status hipercoagulant și fibrinoliza inadecvată la nivelul peretelui vascular ( 7 ) .
Cu înaintarea în vârstă , valorile fibrinogenului cresc și nivelul antitrombinei III scade , iar reducerea masei musculare și scăderea mobilității pot favoriza staza venoasă .
Conform ghidurilor actuale , în cazul suspiciunii diagnosticului de embolie pulmonară este necesară evaluarea probabilității clinice pretest , determinarea D- dimerilor și efectuarea investigațiilor de rutină , anterior explorărilor de linia a doua .
Utilizarea scorurilor care conferă probabilitatea clinică pretest ( scorurile Wells sau Geneva ) poate reduce efectuarea de investigații inutile , iar diagnosticul de embolie pulmonară poate fi exclus în prezența unui scor pretest cu probabilitate - joasă sau intermediară și o valoare negativă a D- dimerilor ( 22 - 24 ) .
În plus , conform studiului realizat de Harper și colaboratorii săi , specificitatea testului ELISA pentru D- dimeri în tromboembolismul venos se reduce de la 70,5% la pacienții cu vârsta de 40 de ani la 4,5% la subiecții cu vârsta de 80 de ani ( 30 ) .
Eficiența heparinei nefracționate privind scăderea recurenței tromboembolismului venos a fost demonstrată într- un studiu condus de Hull care a inclus 115 pacienți ( 0.82 dintre ei cu vârsta peste 60 de ani ) ( 63 ) .
Un alt studiu condus de Prandoni care a inclus 360 de pacienți cu vârsta medie de 66 de ani a arătat că lipsa atingerii valorilor terapeutice ale aPTT în primele 24 de ore de la inițierea heparinei nefracționate a determinat rate înalte ale recurenței tromboembolismului venos ( 8,2% versus 2,7% ) ( 64 ) .
Așadar , deși heparinele cu greutate moleculară mică sunt eficiente în tratamentul emboliei pulmonare , la pacienții vârstnici există un risc hemoragic chiar la doze standard terapeutice , în special în prezența comorbidităților și a interacțiunilor medicamentoase care potențează sângerarea .
Studiile morfologice au obiectivat și proliferarea intimală în vasele mici care conduce la diminuarea diametrului vascular la vârste înaintate ( 3 ) .
La pacienții vârstnici cu HTP , apariția FA determină diminuarea capacității de efort , creșterea nivelului de NT proBNP și agravarea funcției renale , comparativ cu pacienții aflați în ritm sinusal .
Evaluarea permite și detecția șunturilor sistemico-pulmonare și efectuarea testelor de vasoreactivitate în vederea tratamentului cu blocante ale canalelor de calciu ( 1 ) .
Antagoniștii receptorilor de endotelină sunt indicați la pacienții cu IC clasa III NYHA , ca alternativă la prostanoizi , sau la pacienții care nu au răspuns la terapia cu blocante ale canalelor de calciu .
Ulterior , au fost introduse tadalafilul și vardenafilul , care sunt selective pentru circulația pulmonară .
Sildenafil poate fi utilizat în asociere cu prostanoizi sau antagoniști de receptori de endotelină ( 38 , 39 ) .
Tromboza venoasă profundă ( TVP ) , deși prezentată ca afecțiune de sine stătătoare , face parte din spectrul tromboembolismului pulmonar venos , împreună cu embolia pulmonară .
De asemenea , intervențiile chirurgicale cresc riscul de TVP de 6 ori peste 65 de ani , și aproximativ 0.03 dintre vârstnicii cu artroplastie la nivelul membrelor inferioare dezvoltă accidentul trombotic , chiar sub profilaxie anticoagulantă ( Leclerc , 1998 , citat de 17 ) .
Totuși , din analiza literaturii se constată că populația vârstnică cu neoplazie are un risc atribuabil de TVP de 0.35 , comparativ cu 0.15 la restul populației ( 17 ) .
Un studiu prospectiv al familiilor purtătoare ale mutației 20210A a protrombinei a arătat un risc scăzut de tromboză venoasă la asimptomatici , dar 3 din 4 evenimente trombotice s- au produs peste vârsta de 50 de ani ( 26 ) .
Din acest punct de vedere este bine cunoscută clasificarea în TVP proximală ( femuro-poplitee și ilio-femurală ) și TVP a venelor gambei .
Cu excepția contraindicațiilor , anticoagularea în doze terapeutice se inițiază prompt după confirmarea TVP .
În cazul TVP paraneoplazice , durata anticoagulării se va prelungi pe tot parcursul evoluției neoplaziei , având în vedere riscul crescut de recurență .
Dacă anticoagularea este pe termen nelimitat , o atitudine prudentă în practică la vârstnici , deoarece scade riscul hemoragic , este utilizarea unui regim mai puțin intensiv , corespunzător unui INR între 1,5 și 1,9 ( 49 ) .
O pompă musculară gambieră deficitară nu va reuși să scadă această presiune la 30 mmHg postambulator , cum este cazul pacienților imobilizați pe perioade îndelungate , situație întâlnită cel mai frecvent la vârstnici ( 71 ) .
Diosminum , împreună cu o fracție flavonoidă ( detralex , daflon ) , este unul dintre cele mai utilizate medicamente .
Spre deosebire de heparină , este disponibil pe cale orală , are semiviață mai lungă , dar efect mai redus asupra agregării plachetare și sângerării ( 91 ) .
Aspirina , prin efectul său antiagregant plachetar și antiinflamator , ajută la vindecarea ulcerelor venoase ( 99 , 100 ) .
Confirmarea prin examen Doppler a extinderii trombului în sistemul venos profund necesită inițierea anticoagulării în doză asemănătoare celei din TVP și contemplarea tratamentului chirurgical de urgență ( 1 , 7 ) .
Vârsta înaintată și rasa sunt principalii factori de risc nemodificabili , alături de fumat , hipertensiunea arterială ( HTA ) , diabetul zaharat ( DZ ) , dislipidemia , hiperhomocisteinemia , valorile crescute ale proteinei C reactive , hiperfibrinogenemia , hipercoagulabilitatea și boala cronică de rinichi ( 1 , 3 , 4 ) ( figura 35.2 ) .
Dacă se renunță la fumat , riscul cardiovascular reduce până la nivelul celor nefumători după 2_4 ani în cazul femeilor ( 9 ) și după 5 ani în cazul bărbaților ( 3 ) , beneficiile fiind mai reduse în cazul vârstnicilor comparativ cu populația tânără ( 10 ) .
Pe lângă suportul psihologic , un rol important în renunțarea la fumat îl au terapiile de înlocuire a nicotinei ( tablete masticabile , inhalatoare , spray nazal , patch transdermic ) și antidepresivul Bupropion cu acțiune dopaminergică și adrenergică .
În cazul acestor pacienți trebuie folosite metode alternative noninvazive de diagnostic , precum măsurarea TA sistolice la nivelul degetelor ( indice haluce-braț ) , oxigenarea tisulară periferică ( evaluare trans-cutanată ) sau examen ecografic Duplex .
Această experiență vine după o perioadă de aproximativ 5 ani , în care angiografia cu substracție digitală și angio-CT în cazul maladiilor aorto-iliace au reprezentat principalele modalități imagistice folosite în BAP .
În plus , nu există diferențe notabile între cele două în ce privește rezultatele operatorii , calitatea vieții ( 40 ) .
Cel mai mare beneficiu îl aduc programele de exerciții fizice supravegheate , în care pacientul exersează 30 de minute , de minim trei ori pe săptămână pentru o perioadă .
Terapia cu prostaglandine pentru BAP este aprobată în Europa , dar nu și în Statele Unite ale Americii .
Terapia antiplachetară trebuie începută la toți pacienții cu BAP înainte de revascularizarea chirurgicală ( 1 ) .
Decizia de tratament chirurgical depinde de severitatea simptomatologiei , comorbiditățile asociate și posibilitățile tehnice evaluate de medicul chirurg preoperator în baza examenului clinic și a testelor imagistice .
Un perimetru de mers de 300 de metri poate însă incapacita semnificativ un pacient activ în vârstă de 50 de ani .
De asemenea , rezultate contradictorii au fost obținute în ce privește impactul ocluziei preexistente a arterei femurale superficiale , cu unele raportări care sugerează o permeabilitate mai bună când este realizat un procedeu simultan de outflow odată cu bypass aorto-bifemural ( 1 ) .
În funcție de gradul de ateroscleroză a arterelor iliace , anastomozele distale pot fi realizate biiliac ( maladie aorto-iliacă tip I ) sau bifemural ( maladie aorto-iliacă tip II și III ) .
Rata permeabilității depinde de indicația pentru reconstrucție și justificarea pentru bypass unilateral ( artera inflow normală versus risc chirurgical înalt ) .
În acele cazuri în care ateroscleroza extensivă bilaterală a arterelor iliace externe face imposibilă intervenția endovasculară , soluția este bypass ilio-femural .
Dacă partea afectată nu dispune de un inflow adecvat ( ocluzie pe toată lungimea arterelor iliace comună externă ) i / sau dacă nu se dorește intrarea în abdomen , o opțiune este crossover femuro-femural cu grefon sintetic armat .
Intervenția ia este de scurtă durată , evită riscurile asociate cu abordul retro - sau transperitoneal , dar mărește riscul de infecție din cauza dublei incizii în zona inghinală ( 3 ) .
Revascularizarea membrului inferior printr- un bypass infrainghinal poate avea numeroase variante anatomice în ce privește localizarea anastomozei distale , în funcție de extensia aterosclerozei distale de artera femurală superficială .
Vena safenă internă poate fi folosită atât in situ ( necesitând devalvulare ) , cât și inversată , cu sau fără angioplastie de anastomoză proximală ( figura 35.7 ) .
Grefonul sintetic necesită adesea folosirea unui cuff ( preferabil de tip Miller ) realizat din grefon autolog venos la nivelul anastomozei distale pe o arteră de calibru mic .
Rata de salvare a membrelor la 2 ani pentru bypass urile ocluzionate indicate inițial pentru claudicație este de 1 , pentru durerea de repaus este de 0.55 și pentru pierderi tisulare este de 0.34 .
Mai mult decât atât , un alt raport a constatat că doar un număr mic de pacienți ( 5,6% ) au atins un rezultat ideal după bypass infrainghinal pentru salvarea membrului .
Reprezintă ultima opțiune chirurgicală atunci când revascularizarea nu este posibilă .
Dacă selecția cazurilor se face judicios , nu există nici o diferență în intervalul liber de amputație și supraviețuirea globală la 2 ani între cele două tipuri de tratament ( endovascular / chirurgical ) .
APTL cu balon este preferabilă protezării chirugicale cu grefon sintetic .
Terapia endovasculară este agreată în general și de pacient , care o percepe ca pe o formă de terapie mai puțin agresivă .
Exercise Versus Endoluminal Revascularization ) , care compară terapia medicală optimă cu exercițiul fizic și cu terapia endovasculară la pacienți cu boală aorto-iliacă .
În esență , comorbiditățile , preferința pacientului și , foarte important , experiența operatorului trebuie luate în considerare .
Dacă leziunile responsabile de simptomatologia BAP permit revascularizarea și se estimează că metodele de revascularizare au un rezultat favorabil comparabil pe termen scurt și lung , TASC II recomandă tehnicile endovasculare de primă intenție .
Atitudinea ia în considerare și patența pe termen lung , excelentă în leziunile aorto-iliace , cu rezultate mai puțin bune pe măsură ce leziunile sunt mai distale , sau există afectare multisegmentară , leziuni lungi , run-off slab sau comorbidități cu impact vascular ca DZ și boala cronică de rinichi ( 39 ) .
Studiul pornește de la premisa că tratamentul chirurgical este grevat de morbi-mortalitatea crescută la vârstnici și își propune evaluarea influenței vârstei asupra tipului de procedură , managementului periprocedural , evoluției intraspitalicești .
Leziunile au fost mai des multisegmentare , femuro-popliteale și distale și au necesitat utilizarea inclusiv a procedurilor de aterectomie .
La această categorie de pacienți , optim este tratamentul combinat sau hibrid , fie simultan sau succesiv , care constă într- un procedeu endoluminal și intervenție chirurgicală clasică pe același ax vascular .
Având în vedere creșterea vârstei și a riscului operator asociat , tratamentul hibrid constituie o alternativă pragmatică pentru pacienții vârstnici cu anatomie complexă , care au un conduct autolog inadecvat pentru bypass , comorbidități , și astfel nu pot fi tratați convențional din cauza expunerii la riscuri operatorii inacceptabile .
Rata succesului tehnic inițial al intervențiilor hibrid aorto-iliace este în general de aproape 1 și rata de mortalitate perioperatorie este scăzută .
Anevrismele aortei abdominale sunt de cele mai multe ori infrarenale .
La dimensiuni mari , anevrismele exercită efecte de compresiune asupra traheei , bronhiilor mari , esofagului , nervului laringeu recurent sau eroziuni ale corpilor vertebrali , cu dureri dorsale subsecvente .
În cazul anevrismelor aortei abdominale , peste 0.25 dintre cazuri se complică cu ruptură și decedează înainte de a ajunge la spital , iar în cazul în care supraviețuiesc , mortalitatea perioperatorie ajunge până la 0.46 ( 2 ) .
Tratamentul include administrarea de betablocante și , în funcție de profilul cardiovascular al pacientului , alte medicamente hipotensoare în vederea menținerii TA sistolice preferabil sub 120 mmHg .
Dacă dilatarea anevrismală interesează și rădăcina aortei cu regurgitare aortică , se practică intervenția Bentall care presupune înlocuirea în bloc a aortei ascendente și a valvei cu proteză compozită și reimplantarea arterelor coronare .
Anevrismele pe arcul distal se pot rezolva prin toracotomie stângă fără bypass cardiopulmonar .
În caz de anevrisme extensive , grefarea aortei afectate se face cu reimplantarea vaselor intercostale la nivelul T8-T12 , prin toracotomie stângă sau incizie toraco-abdominală .
Bypass cordului stâng este util în scăderea incidenței paraplegiei din chirurgia anevrismelor toraco-abdominale .
În timpul clampării aortei este necesară monitorizarea presiunilor proximale și distale prin linii arteriale inserate în arterele radiale dreaptă și femurală .
În centrele specializate , aproximativ 30 - 60 % dintre anevrismele aortei abdominale se pretează la reparare endovasculară ( 11 ) .
Complicațiile secundare disecției de aortă sunt ruptura aortică cu tamponadă cardiacă , disecția ostiilor coronare cu IM , insuficiența aortică acută , accident vascular cerebral ( AVC ) prin obstrucția trunchiurilor supraaortice , ischemie viscerală , ischemie periferică acută .
Disecțiile de aortă de tip A reprezintă urgențe chirurgicale , pacientul fiind expus unor posibile complicații cu risc tanatogenerator .
Tehnica constă în înlăturarea faldului intimal , obliterarea porții de intrare în lumenul fals și reconstrucția aortei prin interpoziția unei proteze , cu / fără reimplantarea arterelor coronare .
Alte indicații chirurgicale asociază anevrismele aortice apărute în timp după evoluția cronică netratată a unei disecții acute , care au diametrul de peste 4 cm , indiferent de localizare , disecția acută a unui anevrism aortic indiferent de localizare , disecția aortică în cazul sindromului Marfan , disecția aortică tip B complicată cu ischemie viscerală , progresie rapidă , ( iminență de ) ruptură , durere intensă persistentă , compromis vascular pe membrele pelvine , expansiune sau ruptură anevrismală .
În aceste cazuri se indică tratament medical cu antihipertensive ( betablocante ) și antalgice ( în funcție de context ) .
Dacă există semne de ischemie în teritoriile ramurilor colaterale sau terminale ale aortei se practică fenestrații endovasculare ale lumenului fals în cazul în care obstrucția se produce prin mecanism dinamic ( apoziția faldului de disecție la ostiumul unei artere ) , sau se plasează un stent , dacă există o stenoză cauzată de prelungirea disecției la nivelul ramului cu compresie exercitată de lumenul fals ( mecanism static ) .
Factorii predictivi ai mortalității postoperatorii sunt ischemia , insuficiența renală , hemoragia , tamponada cardiacă , ischemia viscerală și boala pulmonară .
Ischemia acută entero-mezenterică reprezintă o complicație relativ rară , de regulă a arterosclerozei , reprezentând 43102 % din totalitatea bolilor gastrointestinale ( 3 ) , aproximativ un caz la 1 de internări ( 4 ) sau 0,4% din laparotomiile de urgență ( 5 ) .
Pacientul prezintă în antecedente afectare vasculară periferică în cadrul bolii aorto-iliace tip III și , adesea , crize postprandiale de angor abdominal .
Angiografia mezenterică selectivă și angiografia cu substrație digitalică constituie încă standardul de aur pentru diagnosticul ischemiei acute mezenterice , pentru că aceste explorări pot identifica ischemia acută mezenterică non-ocluzivă și furnizează informații preoperatorii importante pentru chirurgia mezenterică de bypass .
Diagnosticul de TVM impune ca metodă principală de tratament anticoagularea cu heparină .
Stenoza luminală semnificativă hemodinamic determină hipoperfuzie până la niveluri critice în teritoriile de distribuție .
Majoritatea embolilor rezultă din activarea trombocitelor la suprafața plăcii , mai puțin frecvent din aglutinarea particulelor de colesterol .
Din punct de vedere clinic , boala carotidiană se exprimă în momentul embolizării distale , la nivelul arterelor cerebrale și retiniene , de la nivelul plăcilor de aterom .
Pacienții cu displazie fibromusculară urmează tratament cu aspirină ( 8 ) .
Disecția sau displazia fibromusculară care cresc riscul de stentare carotidiană se abordează prin tratament medical .
Stentarea se preferă în cazurile în care abordul regiunii cervicale este dificil , nivelul de bifurcare este cranializat , se descriu deficite de nervi cranieni , sau în afectarea coronariană severă , insuficiență cardiacă ( IC ) congestivă sau BPOC .
Tradițional se considera că temporizarea endarterectomiei peste 6 săptămâni scade riscul de hiperperfuzie cerebrală sau conversie în AVC , situații contrazise de rezultatele trialurilor clinice din ultimii ani ( 13 ) .
Trialurile recente pledează în favoarea EAC la pacienții simptomatici cu stenoză severă ( ipsilaterală 70 - 99 % ) și evenimente ischemice carotidiene non-dizabilitante ( 14 ) .
Mobilizarea nervului hipoglos poate impune secționarea arterei și venei sternocleidomastoidiene , ramului hipoglos descendent al ansei cervicale sau arterei occipitale în vederea expunerii distale a ACI .
Suprafața de endarterectomie se irigă cu soluție salină heparinizată pentru vizualizarea și îndepărtarea impurităților .
În cazul utilizării dublu strat , se secționează vena recoltată pe lungime și se suturează eversat marginile secționate în câteva puncte .
Recomandările terapeutice în caz de afectare unilaterală asimptomatică sunt mai puțin clare , momentul terapeutic al stenozei carotidiene fiind anterior , concomitent sau posterior BAC , în funcție de particularitățile cazului și preferința chirurgului ( 8 ) .
Experiența și tehnica chirurgicală reprezintă elementele critice în minimizarea riscului de complicații perioperatorii și susțin beneficiul EAC .
Dintre toate simptomele corelate cu afectarea cerebrovasculară , amețeala rămâne unica asociată cu fluxul sanguin cerebral , fiind un simptom preponderent cortical .
În concluzie , amețeala nu trebuie corelată direct cu obstrucția aterosclerotică ( 20 ) .
Tortuozitatea se definește ca o lungime excesivă a unei artere , ceea ce se constituie într o aserțiune relativă , deoarece lungimea arborelui arterial este limitată prin fixarea la nivelul emergenței ramurilor , astfel elongarea determină tortuozități la distanță de bifurcare .
În cazul în care elongarea apare între două puncte de fixare , se descriu sinuozități sau anse pe traiect .
Utilizarea tehnicii de angioplastie patch se asociază cu reducerea riscului de AVC sau deces perioperator , scăderea ratei de ocluzie arterială sau stenoză recurentă .
Direcțiile viitoare ale chirurgiei carotidiene includ angioplastia carotidiană și plasarea de stenturi .
De asemenea , s- a demonstrat experimental , că la vârste înaintate crește eliberarea de glutamat la nivelul striatului și al hipocampului , ceea ce determină excitotoxicitate și moarte celulară ( prin declanșarea unui flux crescut de ioni de Ca2 + spre teritoriul endocelular ) ( 12 ) .
Astfel , se produce o degenerare a structurii și a funcționalității microvasculare a barierei , generând o alterare a perfuziei locale .
Factorii care predispun categoria de pacienți în vârstă la hemoragie intracerebrală sunt în special microangiopatia asociată vârstei ( angiopatia amiloidă alături de angiopatia hipertensivă ) și leucoaraioza ( 34 ) .
Un studiu comparativ al pacienților cu AVC ischemic , care au primit tratament intraarterial , a arătat că ratele recanalizării cu succes și ale transformării hemoragice sunt similare la pacienții peste 80 de ani și la cei mai tineri .
Aspirina , clopidogrelul , combinații între aspirină și dipiridamol și- au demonstrat rolul benefic în prevenția secundară a AVC , așa cum este menționat în ghidul ASA din 2006 ( 41 ) .
Pacienții cu AIT repetate în același teritoriu anatomic și stenoză carotidiană de peste 0.7 pot fi abordați chirurgical , ținând cont , bineînțeles , de riscul perioperator , în timp ce pacienții cu stenoze mai puțin marcate pot fi tratați cu medicație antiagregantă ( 42 ) .
Tratamentul pacienților vârstnici cu dislipidemie trebuie să fie individualizat , avându se în vedere comorbiditățile , speranța de viață , calitatea vieții și preferințele pacienților .
Studiul Air Force Coronary Atherosclerosis Prevention Study ( AFCAPS ) , care a evaluat rolul statinelor la 6.605 pacienți , dintre care 1.416 cu vârsta peste 65 ani , a demonstrat scăderea cu 0.36 a incidenței evenimentelor cardiace majore , precum și a necesității terapiei de revascularizație coronariană la pacienții care au fost tratați cu lovastatin versus placebo , beneficiile fiind similare la subiecții vârstnici cu alte grupe de vârstă ( 29 ) .
Autorii au arătat că terapia cu rosuvastatin la subiecții cu vârsta peste 60 ani a determinat scăderea semnificativă a incidenței infarctului miocardic acut ( IMA ) , a accidentului vascular cerebral , a mortalității cardiovasculare , demonstrând astfel beneficii ale statinelor în prevenția primară a bolilor cardiovasculare similare la vârstnici cu cele evidențiate la adulții tineri ( 35 ) .
Scandinavian Simvastatin Survival Study ( 4S ) , care a inclus 4.444 pacienți , dintre care 1.021 cu vârsta peste 65 ani , a demonstrat că terapia cu statine este benefică la pacienții vârstnici cu boală coronariană , fiind cel puțin la fel de eficientă ca la adultul tânar .
Siguranța administrării terapiei hipolipemiante a fost evaluată în două studii randomizate , placebo controlate , conduse de La Rosa și Santinga .
Rezultatele au arătat că terapia cu statine a fost asociată cu o scădere a nivelelor colesterolului similare la vârstnic cu adultul tânăr și că nu au existat diferențe în incidența efectelor adverse între administrarea acestei terapii hipolipemiante și placebo ( 54 , 55 ) .
În ceea ce privește efectele secundare specifice statinelor s- a identificat o creștere a incidenței hepatocitolizei la grupul cu terapie cu statine în doze mari ( 1,2% versus 0,2% ) , dar fără diferențe asupra incidenței mialgiilor ( 56 ) .
Acest aspect ar putea explica scăderea aderenței la tratamentul cu statine , care a fost evidențiată în studiul IDEAL ( 58 ) .
Dacă valorile sunt moderat crescute ( de 5 ori peste valorile normale ) , trebuie monitorizat nivelul acestei enzime , iar dacă valorile crescute persistă , terapia cu statine trebuie reconsiderată .
Nu există diferențe privind incidența hepatocitolizei la pacientul vârstnic față de adultul tânăr ( 62 - 68 ) .