xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
Astfel , evaluarea exactă a incidenței T1DM în diferitele țări Europene și din întreaga lume cu realizarea unei Hărți Epidemiologice a T1DM poate ajuta la elucidarea și mai buna înțelegere a interacției diferiților factori implicați în etiopatogenia diabetului insulinodependent .
Cea mai mare variație intracontinentală este înregistrată de asemenea în Europa , cu un maxim de 35.3 / 100000 / an în Finlanda ( 69 ) și un minim de 4.6 / 100000 / an în nordul Greciei ( 23 ) .
Se poate estima că , după anul 1975 , toți pacienții insulinodependenți și peste 0.8 din cei noninsulinodependenți depistați în diferite centre medicale au fost înscriși în acest registru .
În cursul euglicemic clamp ( EC ) protocolul prevede întotdeauna realizarea unui nivel crescut ( în general în domeniul fiziologic ) peste nivelul bazal al insulinemiei de unde și numele de euglycemic hyperinsulinemic clamp care este echivalent cu euglicemic clamp .
În cursul unor proceduri succesive , se pot realiza niveluri diferite ale insulinemiei cu posibilitatea realizării unor curbe doză - răspuns .
Nivelul - țintă al insulinemiei se obține în aproximativ 30 minute .
Este foarte important să se determine compoziția corpului ( prin metoda bioimpedanței de exemplu ) și să se calculeze masa slabă ( fat free mass ) a corpului .
Insulinemia bazală a fost 10 &b.mu;U / ml iar la steady-state de 100 &b.mu;U / ml .
Când se obține starea de steady-state se efectuează a doua masurătoare a MCR a glucozei și se determină rata de apariție a glucozei la steady-state .
În aceste condiții de hiperglicemie constantă , răspunsul insulinosecretor este bifazic la indivizii normali .
În continuare ( în condițiile în care stimulul insulinosecreției se menține prin continuarea administrării glucozei în perfuzie iv ) , nivelul insulinemiei crește treptat și , după aproximativ 90 minute de la debutul probei , atinge o valoare maximă care eventual se menține în platou timp de câteva ore .
Această creștere treptată a nivelului insulinemiei care survine după atingerea nivelului minim , consecutiv pic secretor acut , definește ( în condițiile menținerii stimulului insulinosecretor ) cea de a doua fază a răspunsului insulinosecretor .
Această tehnică permite determinarea independentă a răspunsului insulinosecretor acut ( faza I- a ) , tardiv ( faza II ) și maximal .
Indexul sensibilității la insulină determinat în cursul hiperglicemic clamp nu reprezintă o estimare fidelă a stării de sensibilitate la insulină deoarece atât nivelul insulinemiei cât și rata de infuzie a glucozei nu ating în realitate parametrii ceruți de starea de steady-state .
Acesta este apoi urmat , la 60 minute după glucoza iv în bolus , de euglycemic hyperinsulinemic clamp cu o durată de 2 ore .
Faza a doua a răspunsului insulinosecretor este definită de nivelele insulinemiei între 10 și 60 minute după bolus iv de glucoză .
La aceștia toleranța la glucoza , deși scăzută , nu a atins nivelul diabetic în ciuda abolirii complete a răspunsului dinamic insulinosecretor .
Aceste modele au fost elaborate pe baza datelor obținute prin determinări frecvente ale glicemiei și insulinemiei în cursul unor teste iv de toleranță la glucoză .
Pe de altă parte , cu toate că sensibilitatea la insulină determinată este în general bine corelată cu măsurătorile pe bază de clamp , determinarea SI este adesea chestionabilă la subiecții cu secreție de insulină diminuată .
Acest test , realizat în 1970 de Shen , Reaven și Farquhar ( 34 ) are ca principiu măsurarea variațiilor interindividuale ale captării tisulare a glucozei în condițiile realizării unor niveluri egale ( sau foarte apropiate ) ale insulinemiei .
Folosind infuzia constantă de glucoză marcată cu C14 , Shen , Reaven și Farquhar ( 34 ) au raportat că producția hepatică de glucoză este blocată în cursul infuziei quadruple .
Administrarea adrenalinei și a propranololului blochează secreția insulinei endogene .
Deoarece durata testului este de 15 minute nu există inconvenientul creșterii nivelului hormonilor de contrareglare care survine la aproximativ 30 minute după administrarea insulinei iv ( 9 ) .
În care T &frac12; al glucozei plasmatice se calculează prin analiza pantei celor mai mici pătrate ale nivelelor glicemiei între minutele 3 și 15 după insulina iv , când nivelul glicemiei în plasmă a scăzut liniar ( 9 ) .
Nivelele medii ale insulinemiei realizate în urma injecției iv de insulină exogenă au variat între 930 mU / l la 3 minute , 273 mU / l la 9 minute și 120 mU / l la 15 minute în timp ce nivelul peptidului-C la 15 minute a fost scăzut la jumătate ( 580 pmol / l de 800 pmol / l ) față de nivelul inițial ( 9 ) .
Concentrațiile obținute prin media a trei eșantioane de sânge prelevate la 50 , 55 și 60 minute pot fi comparate cu valorile de referință ale unui model computerizat al interacțiunii glicemie - insulinemie presupunând diferite grade de rezistență la insulină și deficit insulinosecretor .
Pe baza acestui grafic se poate estima atât gradul deficienței beta celulare cât și cel al rezistenței la insulină care au determinat nivelele glicemiei și insulinemiei à jeun observate la subiect .
Pe baza acestor predicții se poate estima funcția beta celulară ( % &b.beta; ) și sensibilitatea ( % S ) la insulină prin măsurarea glicemiei și insulinemiei à jeun .
Între sensibilitatea la insulină estimată prin HOMA și cea estimată prin euglicemic clamp a fost găsită o corelație foarte strânsă ( r = - 0,820 ) într- un studiu ( 8 ) pe 115 subiecți europeni obezi și neobezi , diabetici și nediabetici și de asemenea într- un studiu asupra 55 subiecți japonezi cu diabet tip 2 înainte ( r = - 0,613 ) și după ( r = - 0,734 ) tratament cu dietă și exercițiu fizic ( 22 ) .
Autorii au efectuat EC și FSIVGTT la un număr de 56 subiecți ( 28 nonobezi , 13 obezi și 15 diabetici ) .
În natură se găsesc rar ape alcaline pure , frecvent sunt alcaline mixte , conținând calciu , magneziu , fier , CO2 .
Grăsimile sangvine sunt și ele modificate sub acțiunea apelor bicarbonatate .
Dintre apele minerale clorurate-sodice ( sărate ) sunt administrate în cura internă cele izotone și hipotone ( concentrație sub 15g%o ) .
În diabetul zaharat se recomandă a se folosi cura hidrominerală cu ape clorurate hipotone din stațiunile Malnaș , Sângeorz Băi , Slănic Moldova , Someșeni ( 1 , 5 ) .
Apele minerale iodurate conțin 1 mg iod / 1 l apă și de regulă sunt și sărate , din cauza originii lor comune cu apele cloruro-sodice .
Toate formele de arteriopatie diabetică beneficiază de tratamentul balnear , însă rezultatele cele mai bune se obțin în stadiile I și II , în timp ce stadiul III se ameliorează numai parțial după mofete și ape radonice .
Curenții galvanici se folosesc în toate stadiile arteriopatiei diabetice , chiar și în prezența tulburarilor trofice deoarece acești curenți stimulează cicatrizarea ( 1 ) .
Ionogalvanizarea ( galvanoionoterapia ) are la bază proprietatea curentului galvanic de a disocia electrolitic diverse substanțe medicamentoase în soluție și de a transporta ionii medicamentoși .
Mișcarea influențează în scop favorabil metabolismul glucidic , scade glicemia , determină reducerea dozelor necesare de insulină sau antidiabetice orale , favorizează formarea de colaterale în regiunea terminală a vaselor , combate obezitatea și hiperlipidemia .
Efortul fizic , cultura fizică medicală ( gimnastică medicală ) , exercițiile sportive au rol sanogen pentru diabetici , cu condiția să fie efectuate individualizat , considerându se forma diabetului , dorința diabeticului , reajustarea dietei , insulinei și terapiei orale în funcție de efortul depus , aspectul general al bolnavului , existența unor complicații vasculare sau metabolice .
Cum participarea la studiul respectiv prevedea în mod expres o aprobare scrisă , a trebuit să creăm un astfel de comitet din persoane reprezentând medici , personal de laborator , psihologi , informaticieni și reprezentanți ai asociațiilor de diabet .
Acest lucru în ciuda faptului că lucrările lui Pirart au fost publicate în Diabetes Care .
Ar fi exagerat să credem că Langerhans , când în 1869 a descris structura pancreasului , cu țesutul acinar și ciudatele insule de țesut bine vascularizat , să se fi abținut în a le atribui o funcție , datorită autorității publicațiilor negative ale lui Claude Bernard vis-à-vis de relația cu diabetul .
Creația științifică sau artistică a pacienților diabetici ar merita să fie mediatizată într- o monografie care să fie initulată chiar Diabetici celebri .
Un alt capitol în care responsibilitatea societății este mare este cel al femeii gravide .
De asemenea prezența argininei în poziția 52 a lanțului polipeptidic 𝛼 al HLA DQ ( ca în tipurile DQA1 * 301 și DQA1 * ) predispune la apariția T1DM [ 16 ] .
Mecanismul este reprezentat se pare de faptul că alelele de clasa I determină o transcriere scăzută a genei insulinei la nivelul timusului în timpul dezvoltării intrauterine , ceea ce duce la o exprimare scăzută a proinsulinei în timus în acea perioadă , astfel încât timocitele aflate atunci în perioada de selecție / maturare nu învață să recunoască ca self această moleculă , ceea ce va favoriza ulterior apariția autoimunității anti 𝛽 celulare .
Mai multe virusuri au fost descrise ca fiind asociate cu T1DM , atât la om cât și la diferite specii animale .
În 1992 s- a arătat că între fragmentul de 65 kDa al decarboxilazei acidului glutamic ( GAD65 ) și p2C ( o proteină nonstructurală a virusului Coxsackie B4 ) există o omologie structurală importantă [ 3 , 40 ] .
De asemenea , s- a arătat că administrarea de Vitamina D ( sau analogi ) la șoarecii NOD poate preveni apariția insulitei și deci a diabetului [ 52 ] .
Un interes special a fost acordat nitrozaminelor deoarece streptozotocinul ( STZ ) , un antibiotic cu spectru larg care este folosit ca o toxină de inducție a DZ la șobolani , este în același timp o nitrozamină .
Căutarea unei asociații între deficitul alimentar de Zn și apariția T1DM a pornit de la rolul cunoscut al zincului în toxicitatea beta-celulară indusă de alloxan .
Un articol recent care a analizat concentrația de zinc în apa din zonele de rezidență în care au locuit copiii diabetici în cei trei ani anteriori diagnosticului [ 32 ] a indicat că un conținut ridicat de zinc se asociază cu o reducere semnificativă a riscului de apariție a T1DM .
Confirmarea acestei ipoteze a venit din studii pe animale ( șoareci NOD ) la care clonele autoreactive de limfocite T CD8 + recunosc un epitop de pe lanțul 𝛽 al moleculei de insulină .
Un argument pentru susținerea importanței insulinei ca autoantigen este reprezentat de faptul că administrarea de insulină în timpul fazelor prediabetice la șoarecii NOD ( și posibil și la oameni unde studii de prevenție a T1DM folosind insulina sunt în curs ) poate preveni apariția diabetului .
Este vorba pe de o parte de o proteină din membrana granulelor secretorii insulinice izolată din celule de insulinom de la șobolan și care a primit numele de Phogrin [ 64 ] .
Se pare că cea de- a doua ipoteză este cea adevărată , distrucția autoimună a celulelor beta fiind mediată de procese imune celulare .
Arteriopatia obliterantă a membrelor inferioare se redescoperă ca patologie , atât datorită incidenței crescânde , cât și corelării pozitive cu restul afecțiunilor cardiovasculare severe .
Susținerea rolului benefic semnificativ al terapiei cu prostaglandine i .
Studiu nerandomizat , deschis , de cohortă , cu lot placebo ( terapie clasică ) de control , pe un număr de 910 pacienți arteriopați ( stadiile IIA - IV ) , abordați terapeutic în perioada 2003 - 2011 , împărțiți în 4 loturi : terapie clasică , terapie clasică + iloprost , terapie clasică + alprostadil , terapie chirurgicală ; fiind analizate datele demografice , prezența factorilor majori de risc cardiovascular , stadiul AOMI , frecvența stabilirii corecte a acestui diagnostic per primam , ca și sursele de eroare diagnostică , prezența trombangeitei obliterante și gradul de explorare angiografică ; prelucrarea statistică a rezultatelor a fost efectuată utilizându se clasicele teste ( chi pătrat și t-student ) , folosindu se atât analiza univariantă , cât și tabelele de analiză multivariante .
Dominanța netă a sexului masculin si vârsta medie mai înaintată a persoanelor arteriopate de sex feminin ( p ≤ 0.001 ) ; rolul major al fumatului ca factor dominant de risc atât în cazul bărbaților , cât și raportat la numărul total de pacienți ( p < 0.0001 ) ; dominanța stadiilor III și IV în momentul diagnosticului la ambele sexe , mai evidentă chiar în cazul persoanelor de sex feminin ( p = 0.01 ) ; întârziere a diagnosticului la un număr important de pacienți , riscul de eroare fiind evident superior la sexul feminin ( p = 0.03 ) , diagnosticele eronate dermatologice și reumato-balneologice distanțându se clar drept sursă de diagnostic eronat și întârziere a tratamentului în AOMI ( p = 0.02 ) ; trombangeita obliterantă a fost afirmată la un număr de 36 de bărbați ( 0.044 din totalul persoanelor de sex masculin ) ; 416 pacienți au efectuat explorare angiografică .
Efectul benefic suplimentar al asocierii la terapia medicamentoasă clasică a tratamentului cu prostaglandine i .
efectele prostaglandinelor sunt asemănătoare la ambele sexe ; efectele prostaglandinelor nu sunt major influențate de prezența / absența diabetului zaharat ; efectele prostaglandinelor se păstrează și în cazul pacienților cu trombangeită obliterantă , în general inabordabili chirurgical ; se remarcă o superioritate a alprostadilului versus iloprost .
Arteriopatia obliterantă a membrelor inferioare se redescoperă ca patologie , atât datorită incidenței crescânde , cât și corelării pozitive cu restul afecțiunilor severe cardiovasculare .
Astfel , Bhatt și colaboratorii demonstrează că peste 0.6 dintre pacienții cu AOMI au afectare polivasculară ( coronariană și / sau cerebrovasculară ) ( 1 ) , riscul de AVC , infarct miocardic și deces de cauză cardiovasculară fiind de 43161 ori , 4 ori și respectiv de 6 ori mai mare la acești pacienți .
Cu toate acestea , recenta publicare a ghidurilor de diagnostic și tratament a arteriopatiei obliterante a membrelor inferioare ( AOMI ) nu aduce date noi semnificative comparativ cu ghidurile anterioare , noile posibilitați de abordare non-invazivă a suferinței arteriale distale fiind doar în sfera de cercetare .
Astfel , conform ghidurilor din 2011 : terapia clasică apelează tot la naftidrofuril , pentoxifilină , L-carnitină ( buflomedilul pare a nu confirma , fiind în curs de retragere din multe state europene ) , rezultatele acestor arhicunoscute terapii fiind cu atât mai bune cu cât stadiul arteriopatiei este mai puțin avansat ; este încurajatoare dispariția contraindicațiilor betablocantelor în terapia asociată ; statinele aduc un plus de efect pe îmbunătățirea perimetrului de mers , de asemenea , invers proporțional cu severitatea claudicației ; terapia antiagregantă are mai degrabă un rol de reducere a riscului cardiovascular asociat decât de creștere concludentă a perimetrului de mers ; prostaglandinele sunt doar amintite ( alături de inositol și proteoglicani ) la alte terapii , fără rezultate concludente .
În contextul descris am decis publicarea experienței personale pe un număr de 910 pacienți diagnosticați și tratați de / pentru AOMI ( stadiile IIA - IV ) în Clinica a IV a Medicală a Spitalului Clinic de Urgență Iași / Clinica de Chirurgie Vasculară a aceluiași spital , în perioada 2003 - 2011 , cu scopul de a susține rolul benefic semnificativ al terapiei cu prostaglandine în abordarea acestor pacienți .
Studierea datelor a fost prospectivă , studiul fiind nerandomizat , deschis , de cohortă , cu lot placebo ( terapie clasică ) de control .
Prelucrarea statistică a rezultatelor a fost efectuată utilizându se clasicele teste ( chi pătrat și t-student ) , folosindu se atât analiza univariantă , cât și tabelele de analiză multivariante .
Protocolul standard de diagnostic și tratament al pacienților cu AOMI este simplu și include : evaluarea clinică , urmată de explorare angiografică la pacienții cu AOMI stadiul III - IV ( excepție fac pacienții cu comorbidități severe asociate sau cei ce refuză investigația ) și facultativă la cei cu AOMI stadiul IIB ( la acești pacienți preferăm inițierea tratamentului medicamentos și efectuarea angiografiei doar dacă evoluția la o lună este nefavorabilă ) .
Post angiografie se decide atitudinea terapeutică : chirurgie de bypass sau terapie conservatoare medicamentoasă simpatectomie ( pacienții fără posibilități de abordare chirurgicală sau care refuză intervenția ) .
Protocolul terapeutic clasic : asocierea dintre calciu blocante ( amlodipină 43378 mg / zi sau diltiazem 120 - 240 mg / zi ) , antiagregant plachetar ( acid acetilsalicilic 75 - 150 mg / zi și / sau clopidogrel 75 mg / zi ) anticoagulant s.c. ( pacienții din stadiile III și IV ) , pentoxifilin retard ( 1200 mg / zi ) , statină ( simvastatin 40 - 80 mg / zi , atorvastatin 40 - 80 mg / zi sau rosuvastatin 20 - 40 mg / zi ) IECA – în funcție de nivelul TA – ( ramipril 43378 mg / zi , perindopril 43378 mg / zi , quinapril 43240 mg / zi ) ( 17.18 , 19.2 ) .
Soluția non-chirurgicală este rezervată pacienților cu arteriopatie stadiul IIA , celor aflați în stadiul IIB cu evoluție favorabilă sub tratament medicamentos inițial și pacienților aflați în stadiile III și IV , în prezența contraindicațiilor absolute sau relative de bypass ( comorbidități severe asociate ; leziuni inabordabile chirurgical / cu risc operator prezumat ce depășește beneficiul ; refuzul pacientului de a efectua angiografie și / sau intervenție chirurgicală , indiferent de stadiul arteriopatiei ) .
Având în vedere costurile terapiei cu iloprost / alprostadil , administrarea prostaglandinelor a fost rezervată cazurilor : în stadiul II B și III cu evoluție nefavorabilă sub terapie clasică ; de primă intenție ( simpatectomie ) în cazurile de AOMI stadiul IV – pentru iloprost ; în stadiul II B cu evoluție nefavorabilă sub terapie clasică ; de primă intenție ( simpatectomie ) în cazurile de AOMI stadiul III și stadiul IV – pentru alprostadil .
Terapia medicamentoasă clasică poate fi inițiată și urmată în spital sau la domiciliu .
Terapia cu prostaglandine se va iniția în condiții de spitalizare ; continuarea terapiei după primele 43286 zile se poate face în spital sau la domiciliu .
Iloprostul și alprostadilul sunt analogi sintetici de prostaglandine ( PGI2 , respectiv PGE1 ) cu administrare și efecte vasodilatatorii și de ameliorare a disfuncției endoteliale exprimate atât la nivel macro , cât și microvascular .
La femei trebuie exclusă posibilitatea unei sarcini înainte de începerea tratamentului .
După diluare ( SF sau SG 0.05 ) , iloprostul se administrează zilnic , doza crescându se la fiecare 30 de minute , cu câte 0.5 &b.mu;g / kgc / min , de la 0.5 &b.mu;g / kgc / min la 2 &b.mu;g / kgc / min .
Alprostadilul se administrează 2 fiole ( 40 &b.mu;g ) de două ori în 24 de ore sau 3 fiole ( 60 &b.mu;g ) în perfuzie unică zilnică , diluat în 500 ml ser , durata perfuziei fiind de o oră per fiolă dizolvată .
Evoluția posibilităților de terapie medicamentoasă a generat următoarele rezultate : a. tratament clasic inițial au primit 292 de pacienți : 184 ( 174B / 10F ) pacienți în stadiul IIA au avut evoluție favorabilă ( agravând în timp simptomatologia , doar 6 au necesitat explorare angiografică , 4 fiind supuși cu succes intervenției de bypass , 2 revenind la stadiul II A după piv cu alprostadil , într- un caz combinat cu simpatectomie și amputație de haluce ) ; 60 pacienți în stadiul II B ( 56B / 4F ) : 39 au trecut în stadiul II A , 15 au păstrat stadiul II B , 16 au prezentat în timp o agravare a suferinței , impunând la 6 pacienți amputație totală sau parțială de membru ( 5 în era prealprostadil au acceptat , după refuz inițial , explorarea angiografică si intervenția chirurgicală de revascularizare ; 5 au primit terapie cu alprostadil ( 2 combinat cu simpatectomie ) cu evoluție ulterioară favorabilă ; 34 de pacienți în stadiul III ( 28B / 6F ) : 16 se află în stadiul II B , 9 au necesitat amputație deasupra obstrucției arteriale ( toți în era prealprostadil ) ; 9 au beneficiat după agravare de terapie cu alprostadil ( simpatectomie în 6 cazuri ) , în 3 situații recurgându se și la amputații limitate ( falange antepicior ) ; cei 14 pacienți în stadiul IV ( 11B / 3F ) : 12 au necesitat amputație deasupra obstrucției arteriale ( toți în perioada prealprostadil ) ; 2 au beneficiat de adăugarea alprostadilului în terapie , cu limitarea majoră a amputării ( combinat cu simpatectomie ) , tratament cu iloprost au primit 60 de pacienți : 34 pacienți în stadiul II B ( 31B / 3F ) : rezultate imediate spectaculoase , cu o creștere medie a perimetrului de mers cu 162_56 metri după 15 - 20 zile de tratament ( p = 0.008 versus clasic ) ; 19 pacienți în stadiul III ( 15B / 4F ) : 17 cu evoluție favorabilă , cu dispariția durerilor de repaus și perimetru de mers de 138_42 metri ( în 7 cazuri s- a asociat și simpatectomie ) ; 2 cazuri au necesitat simpatectomie de necesitate , cu evoluție ulterioară bună ( p = 0.04 versus clasic ) ; 7 pacienți în stadiul IV ( 6B / 1F ) ( toți cu simpatectomie asociată ) : 2 pacienți au necesitat amputație înaltă de coapsă / gambă ( practic evoluția nu a fost influențată de terapie ) ; 5 au avut o evoluție favorabilă , cu delimitarea unei zone de necroză uscată ( 3 cazuri ) ce a beneficiat de necrectomie și diminuarea importantă a amplitudinii intervenției chirurgicale ( amputație de gambă cu cicatrizare corectă în locul amputației înalte de coapsă – 1 caz ; amputație de antepicior în locul amputației de coapsă – 1 caz și amputație de 3 degete în locul amputației de gambă – 1 caz ) sau vindecarea leziunilor fără necesar de amputație – 1 caz ( p = 0.065 versus clasic ) .
Pe termen lung , de 18 - 30 de luni , evoluția pacienților a fost tot favorabilă , 2 pacienți ajungând la amputație ( unul în stadiul III și unul în stadiul IV ) ; 6 au necesitat repetarea de necesitate , la 43255 luni a curelor de prostaglandine pentru a se menține rezultatele terapiei inițiale ; 52 de pacienți și- au menținut ( 18 cazuri ) sau îmbunătățit ( 34 de cazuri ) performanțele obținute inițial ; pe baze empirice toți pacienții aflați inițial în stadiul III sau IV de AOMI au urmat o nouă cură de prostaglandine la 4 luni .
În ceea ce privește efectele adverse ale terapiei cu iloprost , cea mai supărătoare a fost cefaleea , apărută în special la doza maximă ( în 8 cazuri inpunând reducerea dozei ) – 18 pacienți .
La 4 din cele 8 cazuri în care a fost necesară reducerea dozei , această decizie a fost temporară , în 4 cazuri însă a fost necesară plafonarea dozei la 1 µg / kgc / min ( 2 pacienți ) și 1.5 µg / kgc / min ( 2 pacienți ) .
Un efect advers mai rar , ce a impus reducerea permanentă a dozei administrate ( 2 pacienți ) la 1 µg / kgc / min sau întreruperea tratamentului ( 1 pacient ) a fost reprezentat de vărsături și crampe abdominale semnificative .
Un alt fenomen supărător – flebitele superficiale – afectând venele cateterizate și impunând schimbarea frecventă a cateterului , a fost prezent la 23 de pacienți pe parcursul perfuziei .
Cel mai frecvent efect advers ( 50 din 60 de pacienți ) a fost rush ul cutanat al extremității cefalice , apărut la doze maxime , ce a impus însă reducerea dozei doar la 2 pacienți .
Chiar dacă , teoretic , prin inhibarea funcțiilor plachetare , administrarea concomitentă cu heparină și / sau antiagregantele plachetare poate crește riscul hemoragic , nu am remarcat acest efect la pacienții tratați .