xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
Insuficiența cardiacă congestivă este însoțită și de un sindrom malabsorbtiv , datorat stazei generalizate , ce va determina pierdere proteică prin scaun și steatoree din cauza limfangiectaziei intestinale .
Amânarea chirurgiei trebuie compensată printr- un supliment caloric mai ales solid ( pentru a nu suprasolicita suplimentar sistemul circulator prin supraîncărcare hidrică ) și prin prevenirea instalării hipoxiei și a insuficienței cardiace .
De aceea , chiar atunci când copiii cu astm bronșic nu sunt supuși terapiei glucocorticoide , creșterea lor este cu atât mai întârziată cu cât severitatea astmului bronșic este mai mare .
Utilizarea produselor inhalatorii nu reduce semnificativ talia finală a copiilor , chiar dacă efectul inițial este o încetinire temporară a creșterii .
Totodată , apare fenomenul de malabsorbție lipidică prin scăderea producerii de săruri biliare , cu care se asociază un deficit de vitamine liposolubile .
Anemia siclemică nu este însoțită de modificări ale axei somatotrope .
Acidoza proximală duce la pierdere de bicarbonați prin urină , în condițiile unei concentrații normale sau scăzute de bicarbonați plasmatici .
Uremia cauzează scăderea fosforilării și translocării intranucleare a proteinelor STAT , determinând astfel o rezistență postreceptor la acțiunea GH .
Transplantul renal nu rezolvă problema handicapului statural , care poate fi parțial recuperat doar la copii mai mici de 2 ani , dar la această vârstă riscurile perioperatorii sunt mai mari .
Trebuie menționat faptul că IGFBP1 e o proteină de transport a IGF- l care depinde de insulină , or terapia glucocorticoidă din transplantul renal este diabetogenă , iar creșterea insulinei inhibă secreția de IGFBP1 .
Un avantaj suplimentar din punctul de vedere al dezvoltării staturale a copilului poate fi obținut prin înlocuirea terapiei glucocorticosteroide cu alte imunosupresive , ca , de exemplu , tacrolimus ( FK506 ) .
Acidozele organice ( aciduriile metilmalonică și propionică ) sunt însoțite de un grad de rezistență la acțiunea GH , fiind caracterizate de un nivel scăzut de IGF- l .
De altfel , răspunsul inflamator poate perturba nu doar creșterea , ci și alte sisteme endocrine , precum cele implicate în metabolismul osos sau metabolismele intermediare .
Conform acestei clasificări , IGFD poate fi astfel secundară deficitului hipotalamo-hipofizar de GH , sau primară , din cauza deficitului de IGF- I , în pofida unui nivel normal sau chiar crescut de GH .
Unele dintre afecțiunile care duc la deficite de IGF- I primare sau secundare au substrat genetic , iar numărul lor a crescut semnificativ în ultima perioadă ( planșa 28 ) .
Acest fenomen are un substrat genetic și este cauzat de lipsa unor factori stimulatori ai diferențierii celulelor trope hipofizare din precursorii comuni ( planșa 29 ) .
De regulă , se consideră că inteligența și dezvoltarea psihologică a nanicilor hipofizari nu sunt influențate de deficitul somatotrop , în condițiile în care acesta este izolat , neasociat unui deficit de TSH .
Impresia socială lăsată de nanicul hipofizar poate fi însă extrem de variată .
Unii nanici hipofizari își arată vârsta staturală , și nu pe cea cronologică .
Deși pot fi date numeroase exemple de cazuri de nanism hipofizar familial , determinat genetic ( vezi figura 44 ) , și deși diversele tipuri de mutații ce dau naștere la deficit de IGF în familie s- au înmulțit , adăugându- se noi și noi descoperiri , nanicii cu GHD continuă să apară sporadic , în familii cu rude de gradul I de talie perfect normală , în totală discordanță cu moștenirea lor genetică .
Toate aceste situații particulare sunt însă relativ rare , iar atunci când apar , ele sunt rareori reversibile , astfel încât nu explică decât o mică parte dintre cazurile diagnosticate cu GHD parțial dobândit idiopatic izolat , mai ales dacă la retestarea de la finele perioadei terapeutice GH răspunde normal .
Unele mutații ale PROP1 duc la deficite hormonale pluritrope cu grad variabil , care pot apărea succesiv la diverse vârste , printre care GH , prolactină , TSH , FSH , LH și , ocazional , ACTH , celulele corticotrope putându- se diferenția de cele mai multe ori independent de acțiunea PROP1 .
Volumul hipofizar poate fi foarte mare , cu un diametru de până la 43134 cm și semnal hiperintens în T1 , semn corespunzător proliferării intense a celulelor precursor hipofizare care secretă subunități alfa ( comune TSH , FSH și LH ) și care nu se pot diferenția mai departe din cauza ineficienței PROP1 .
Este posibil ca mutațiile inactivatoare ale PROP1 , homozigote sau heterozigote , să fie implicate în cazul a 0.5 dintre pacienții cu deficite hormonale pluritrope , incluzând GHD , fiind de departe cele mai frecvente mutații din această categorie și demonstrând , indirect , un rol esențial deținut de PROP1 în diferențierea celulelor adenohipofizare .
Pit1 e un factor peptidic alcătuit din 291 de aminoacizi , implicat specific în transcripția genelor care codifică GH , prolactina , TSH și receptorul pentru GHRH .
Pacienții din aceste familii au o talie extrem de mică ( un SDS mai mic de 5 ) , dar arată puțin diferit de nanicii hipofizari clasici .
Printr- un fenomen de alternare splicing ( scindare la alegere ) , sub acțiunea unor enzime specifice , din același cuib ( cluster ) genetic , poate rezulta , în funcție de locul scindării , unul sau altul dintre hormonii de mai sus .
GHD-IB e o formă autozomal recesivă de GHD izolat mai puțin severă , care se transmite tot autozomal recesiv .
GHD-II e o formă autozomal dominantă de GHD , unde au fost descrise diverse mutații ale genei pentru GH ce determină o clivare aberantă a GH .
Molecula mutantă de GH poate fi cosecretată uneori cu molecula normală ( wild-type ) .
O pleiadă de afecțiuni care au o incidență mică , dar care interesează regiunea hipotalamo-hipofizară pot determina deficite hormonale hipofizare mai mult sau mai puțin vaste .
Craniofaringiomul este și cea mai frecventă tumoră implicată în deficitul de GH la copil , 0.4 dintre craniofaringioamele apărute în perioada de creștere fiind însoțite de un deficit moderat până la sever de GH și , prin urmare , de o încetinire vizibilă a vitezei de creștere .
Intervențiile chirurgicale în cazul leziunilor tumorale sau de altă natură localizate în regiunea hipotalamo-hipofizară pot determina disfuncții secretorii hipofizare care nu existau anterior .
Dozele mici de iradiere pot duce la un deficit izolat de GH , în timp ce dozele mai mari cauzează deficite hormonale pluritrope .
Traumatismele craniene pot determina deficit de GH , izolat sau asociat cu alte deficite trope hipofizare .
Rolul esențial al GH constă în stimularea expresiei IGF I care , la rândul său , va stimula proliferarea condrocitară la nivelul cartilagiilor de creștere .
Insensibilitatea la acțiunea GH prin mutații ale altor gene decât gena care codifică receptorul pentru GH include pacienți cu mutații ale genei pentru IGF I există doar doi pacienți descriși până acum .
Ei aveau un cap foarte mic , proporțional cu talia copiilor , dar mai mic decât capul nanicilor hipofizari , astfel încât aspectul de acromicrie , cu față mică în contextul unei dimensiuni normale a craniului , nu era prezent .
Acești copii provin din sarcini supramaturate , fiind extrem de infiltrați ( figura 47 ) prin retenție hidrică în spațiile interstițiale din cauza acumulării macromoleculelor hidrofile de glucozaminoglicani care sunt metabolizate lent .
Diagnosticul de hipotiroidie , prin dozări hormonale , arată un TSH mare și o fracție liberă a levotiroxinei ( fT4 ) scăzută .
Datorită handicapului statural marcat , cauzat de diagnosticul tardiv , la terapia de substituție hormonală cu l-thyroxine s- a adăugat terapie cu hormon de creștere recombinant , fapt ce a determinat un fenomen de recuperare staturală până la intrarea copilului în canalul normal de creștere .
Acest lucru este evident în cazul mutației genelor PROP1 sau Pit1 , ori în cazul modificărilor de axă mediană , cât și în cazul formelor lezionale de nanism hipofizar , tumorale , infiltrative , infecțioase sau de altă natură .
Colagenul pereților vasculari fiind și el afectat , apare o fragilizare vasculară particulară însoțită de extravazări sanguine , ceea ce determină apariția unei tente roșietice a vergeturilor nou-formate .
Glucocorticoizii în doze farmacologice inhibă activitatea osteoblastică și scad turnover- ul osos prin înghețarea capacității litice a osteoclastelor , mecanisme prin care , împreună cu scăderea calității colagenului osos , se va favoriza fragilizarea oaselor , cu apariția osteoporozei secundare .
Atât hipocalcemia , cât și excesul de parathormon ar putea contribui la agravarea osteoporozei glucocorticoid induse .
Nu în ultimul rând , hipercorticismul va determina fenomene psihice importante ( nervozitate , irascibilitate , labilitate psihică ) , uneori chiar severe ( fenomene de tip psihotic , maniaco-depresiv , uneori cu intenții suicidare ) .
Astăzi , paleta de distribuție a rahitismului prin deficit de vitamină D s- a modificat , incidența rahitismului devenind mai mare în țările africane sau asiatice , unde populația are pigmentație cutanată importantă , care face ca sinteza cutanată de vitamină D să fie mai scăzută , și este expusă unui deficit alimentar sever de vitamină D .
Regimurile vegetariene nesuplimentate cu vitamină D în primul an de viață pot determina un deficit vitaminic sever însoțit de modificări de rahitism .
Rahitismul hipofosfatemic , cu o incidență de 1 / 20 de nou-născuți , este de obicei diagnosticat în al doilea an de viață .
Evident , rahitismul hipofosfatemic nu poate fi reechilibrat doar prin tratament cu vitamină D , mai ales că în aceste cazuri , în momentul diagnosticului , de cele mai multe ori nivelul de vitamină D este în limite normale .
Investigații biologice care diferențiază principalele cauze de rahitism hipofosfatemic , adăugarea unei terapii cu hormon de creștere recombinant va favoriza o accelerare a creșterii pentru a recupera handicapul statural inițial .
Talia mică idiopatică poate fi clasificată în talie mică familială , atunci când talia copilului , deși mică pentru populația generală , rămâne în limitele normalului atunci când e raportată la talia părinților , și talie mică nonfamilială , atunci când copilul e prea mic pentru populația generală , dar și pentru talia părinților săi .
Așa cum am menționat în capitolele anterioare , deficitul sever de GH , eventual în contextul unui deficit hormonal pluritrop , beneficiază de un diagnostic de înaltă certitudine .
De aceea , în mod arbitrar , toți copiii cu talie mai mică decât percentilul 3 ar trebui supuși investigării axei somatotrope , indiferent de talia părinților .
O explicație a variabilității răspunsului la testele de stimulare este sensibilizarea axei somatotrope la stimuli de către creșterea pubertară a hormonilor sexoizi .
Dacă hipotiroidia este prezentă , se recomandă retestarea axei somatotrope după ce nivelul hormonilor tiroidieni s- a normalizat .
Terapia cu rGH crește reabsorbția renală de sodiu și apă .
Fenomenele legate de retenția hidrosalină sunt mai frecvent întâlnite în perioada adultă , acesta fiind unul dintre motivele principale pentru care doza zilnică de GH e supusă unei diminuări importante odată cu trecerea la vârsta adultă .
Ei beneficiază de tratament cu rGH în Statele Unite și Australia dacă îndeplinesc anumite condiții auxologice și biologice ( talie sub 2 DS , vârstă mică , viteză de creștere redusă , nivel de IGF I în jumătatea inferioară a normalului pentru vârstă sau scăzut ) , în timp ce în Europa indicația terapeutică este restricționată .
Terapia cu rGH în doze mai mari decât cele utilizate pentru GHD 0,05 până la 0,1 mg / kg / zi , inițiată la vârste mici ( înainte de 43321 ani ) ameliorează talia finală cu 43327 cm în cazul sindromului Turner , cu un modest beneficiu suplimentar dacă se asociază tratamentul cu un anabolizant de tip oxandrolone 0,065 mg / kg / zi .
Intervenția estrogenilor la nivelul cartilagiilor de creștere ale băieților e dependentă de transformarea locală ( paracrină sau chiar intracrină ) a androgenilor în estrogeni , sub acțiunea unei aromataze dependente de citocromul p450 .
Inhibitorii de aromatază de ultimă generație blochează selectiv și ireversibil activitatea enzimatică a aromatazei osoase dependente de citocromul p450 .
S- a dovedit că la nanicii cu declanșare la termen a pubertății , asocierea unui agonist de GnRH la terapia cu rGH în vederea amânării pubertății e însoțită de un beneficiu semnificativ de talie finală .
În fine , pseudopubertatea precoce poate fi declanșată de mutații activatoare ale proteinelor G implicate în efectele gonadotropilor , ca în sindromul McCune Albright .
Alt tratament eficace este cel cu inhibitori de aromatază ( testolactone ) .
Factorii socioeconomici au , de asemenea , un impact asupra taliei , în sensul în care acei copii aparținând unor clase sociale mai înstărite și supuși unei vieți mai sănătoase vor avea tendința să atingă talii mai mari .
Dacă fetele europene aveau menarhă în jurul vârstei de 16 - 17 ani în secolul al XIX- , actualmente vârsta medie de apariție a menstrei este sub 13 ani .
Acest aparent paradox ar putea fi explicat prin faptul că , în procesul de proliferare condrocitar , un rol important e deținut de IGF secretat local , la nivelul cartilagiului de creștere , printr- un mecanism paracrin , și mai puțin la nivelul circulant de IGF , care reflectă cu predilecție secreția hepatică de IGF .
Cantitatea sporită de gene SHOX localizate în regiunea pseudoautozomală a cromozomului X ar putea duce la o talie pentru acești pacienți .
Hiperinsulinismul , fie el de origine maternă ( la gravidele cu diabet zaharat sau gestațional ) sau fetală ( hipoglicemia insulinemică persistentă a nou-născutului sau nesidioblastoză ) , va duce la o creștere exagerată în perioada intrauterină sau în primii ani de viață .
Adultul cu sindrom Marfan are o talie înaltă , cu hiperlaxitate ligamentară , arahnodactilie , miopie severă , subluxație de cristalin , valvulopatii , dintre care cea mai frecventă e prolapsul de valvă mitrală , și prezintă un risc crescut de anevrism disecant de aortă .
Neoplazia endocrină multiplă de tip IIB ( MENIIB ) este caracterizată de asocierea de cancer medular tiroidian , feocromocitom și aspect pseudomarfanoid , dar fără laxitate ligamentară , subluxație de cristalin sau malformații cardiace .
Afecțiunea e cauzată de deficitul unei enzime , cistionin sintetaza , a cărei genă e localizată pe cromozomul 21 .
Pacienții prezintă retard psihic marcat și au un risc crescut de malformații cardiace și renale , precum și de a dezvolta tumori Wilms , neuroblastoame , carcinom hepatocelular .
Pacienții cu sindrom McCune Albright pot asocia gigantismul acromegalic cu pete cafea-cu-lapte , displazie osoasă poliosteotică , pubertate precoce , hipertiroidie , hiperplazie suprarenaliană .
Momentul intervenției hormonilor sexoizi , durata și intensitatea acțiunii lor asupra proliferării condrocitare până în momentul închiderii complete a cartilagiilor de creștere vor dicta variații importante asupra taliei finale atinse .
Cele două resurse principale de hormoni sexoizi ale organismului sunt reprezentate de gonade ( testiculi sau ovare ) și glandele suprarenale .
Pubertatea precoce adevărată poate fi de cauză necunoscută , adică idiopatică , sau lezională , determinată , de obicei , de prezența unei tumori cerebrale , adesea benignă , a cărei secreție citokinică declanșează secrețiile pulsatile ale hormonului hipotalamic GnRH , cu declanșarea pubertății .
La băieți , ele variază de la o simplă creștere moderată a penisului și testiculelor , la organe genitale externe de tip adult , cu erecții frecvente și poluții nocturne , apariția părului , a musculaturii și scheletului de tip masculin , îngroșarea vocii , uneori chiar calviție de tip masculin ( cu golfuri bitemporale ) și comportament agresiv .
Sub acțiunea excesului de ACTH , glandele suprarenale hiperplaziate secretă așadar o cantitate mare de androgeni slabi care vor duce la o virilizare a copilului , indiferent de sex .
Tumorile respective pot fi maligne în 0.5 din cazuri și determină pseudopubertate precoce , izosexuală la băiat sau heterosexuală la fată .
Dacă excesul sexoid nu e declanșat de hipofiză , gonadotropii vor avea un nivel prepuber , iar atunci ne aflăm în fața unei pseudopubertăți precoce .
Excesul prematur de sexoizi trebuie oprit , datorită prognosticului nefavorabil cu privire la talia finală , mai ales dacă vârsta osoasă e deja avansată în momentul diagnosticului , iar vârsta diagnosticării este mai mică .
Pseudopubertatea precoce declanșată de tumori secretante de sexoizi se rezolvă exclusiv chirurgical .
Cu cât tumorile secretoare de sexoizi sunt mai mari , cu atât riscul de malignitate este mai mare .
Acești pacienți vor avea diametrul bitrohanterian ( șoldurile ) mai mare decât diametrul biacromial ( umerii ) , iar musculatura lor va fi slab dezvoltată .
Pentru fete se utilizează doze orale suprafiziologice de etinil estradiol ( 100 - 300 mg / zi ) combinate cu un produs progestativ ( de exemplu , medroxiprogesteron 43230 mg / zi , 43232 zile pe lună ) .
El va pătrunde intranuclear și se va conecta de regiunea-promotor a degenelor reglate de hGH ( 4 ) , activând procesul de transcripție prin intermediul ARN polimerazei tip 2 ( 5 ) .
Diverse acțiuni care implică modificări la nivelul sistemului nervos central , precum hipoglicemia , stresul , somnul , efortul fizic , acționează prin mecanisme centrale de activare a secreției de GH prin intermediul stimulării GHRH și inhibării somatostatinei .
Estrogenii sunt sintetizați la ambele sexe în urma aromatizării androgenilor la nivelul inelului 1 sub acțiunea aromatazei .
Toate aceste limitări și dificultăți de adaptare psiho-socială sunt proiectate asupra diabetului , astfel că aceștia tind să rămână într- o fază de revoltă prelungită , unii chiar de 43102 ani .
Extrapolarea rezultatelor obținute pe baza cercetărilor efectuate cu părinți și adolescenți sănătoși au sugerat că o implicare suportivă mai mare a părinților cu adolescenți diabetici , combinată cu expectații crescute privind performanțele acestora , ar putea fi cele mai utile atitudini .
Diabeticul recunoaște că diabetul zaharat implică constrângeri , limitări , cât și riscul de apariție al complicațiilor cronice , daca va continua să fie necompliant , dar fără să mai fie obsedat de acestea .
De aceea , este important ca programele de educație să fie centrate pe dezvoltarea capacităților practice ale diabeticilor , pentru ca ei să devină capabili să se autogestioneze tratamentul cu o diminuare minimală a calității vieții , a gradului de bunăstare psihologică .
Cu timpul , în general după mai mult de 43385 ani de evoluție a diabetului , la cei insulinodependenți pot apare tulburări afective mai ales mediu depresiv , din cauza stimei de sine scăzute ( cu cât diabetul a debutat mai precoce ) , dar și datorită distorsiunilor perceptive și interpretative ale informațiilor pe care le primește , acesta fiind sensibilizat psihologic față de diabet .
Aceștia sunt pacienți care prezintă , pe lângă o dispoziție depresivă , intoleranță la frustrație , tulburări somatico-vegetative , insomnii , pierderea chefului de viață , a apetitului alimentar și pierderea interesului sexual .
Unul din tipurile de interacțiune părinte - copil este cel hiperprotector , în care se ajunge la o mare dependență psihologică , emoțională , indusă în parte , de necesitatea îngrijirilor cotidiene aferente diabetului , ceea ce conduce la o mare infantilizare și la deresponsabilizarea copilului în timp .
Relațiile părinte - adolescent și soț - soție la diabeticii tip 1 sunt deseori mai încărcate afectiv , fiind exprimate comportamental prin iritabilitate față de mamă sau față de soție , cu toate că în același timp soția este percepută de diabetic ca fiind indispensabilă pentru nevoile sale de asistență și de protecție .
Susținerea cercetării diabetologice , atât clinice cât și fundamentale , aceasta din urmă , deși lipsită la prima vedere de aplicare practică , putând duce la progrese tehnice importante , așa cum s- au dovedit a fi tehnica determinării hemoglobinei glicozilate sau a autocontrolului glicemic .
Totuși , în ciuda ameliorării indiscutabile a prestațiilor medicale , la diabetici frecvența spitalizărilor a fost de cinci ori mai crescută și durata spitalizărilor de cinci ori mai îndelungată decât cea observată la populația nediabetică .
Datorită acestui nou tip de comunicare prin explorarea sentimentelor , aspirațiilor și atitudinilor pacienților , interrelaționarea cu medicul este resimțită de pacient ca fiind mult mai personalizată și mai valorizantă .
Consilierea prin împuternicire constă în remotivarea pacientului pentru a fi capabil să ia decizii privind tratamentul în cunoștință de cauză și pentru asumarea progresivă a responsabilității propriei îngrijiri .
Acest chestionar era compus din patru subscale ( 28 itemi ) pentru evaluarea nivelului depresiei , anxietății și a disforiei ( itemii fiind preluați din scalele lui Zung ) la care s- au adăugat 5 itemi pentru evaluarea bunei dispoziții .
În cele mai multe cazuri este vorba despre diabet gestațional și numai în 0 , 36526 , 0.03 din sarcini diabet pregestațional ( mai ales T1DM și foarte rar T2DM sau MODY ) .
Aceste cazuri ar trebui excluse din cadrul diabetului gestațional , apariția diabetului nefiind legată de sarcină , totuși datorită dificultăților stabilirii unei date precise a debutului suntem obligați să acceptăm titulatura de DG și pentru aceste cazuri .
Prevalențe scăzute ale DG au fost întâlnite și la italieni ( 2,3% ) și beduinii din Israel ( 2,4% ) .
La gravidele cu DG , insulinemia à jeun este comparabilă sau chiar mai mare decât cea a gravidelor cu toleranță normală la glucoză , nivelele cele mai mari fiind întâlnite la obeze .
În ceea ce privește efectul hormonilor secretați în cantitate crescută în timpul sarcinii , s- a dovedit că estrogenii cresc legarea insulinei de receptori , în timp ce progesteronul și cortizolul scad legarea insulinei de receptori , ca și transportul transmembranar al glucozei .
În ceea ce privește DG tratat , nu există date suficiente pentru a putea trage o concluzie , constatându se doar că o glicemie maternă à jeun mai mare de 105 mg / dl ( 5,8 mmol / l ) se asociază cu creșterea riscului morții intrauterine a fătului în ultimele 43198 săptămâni de sarcină .
Se va utiliza doar insulină umană , preparatele insulinice și schema de administrare trebuind să fie alese și modificate în funcție de valorile glicemiei și complianța gravidei .
Consilierea în faza de preconcepție și aprecierea riscurilor medicale și obstetricale ale unei sarcini sunt recomandate la toate femeile cu diabet zaharat , inclusiv la cele cu istoric de diabet gestațional într- o sarcină anterioară ( 12 ) .
Prima vizită preconcepțională este deosebit de importantă , acum trebuind să se facă un istoric medical și obstetrical amănunțit , examinarea fizică , investigații de laborator și să se stabilească un plan de management al preconcepției .
Riscul materno-fetal a stat la baza clasificării propuse în 1949 de Priscilla White ( 65 ) și completată ulterior de ACOG ( 3 ) .
Incidența RD la femeile cu DZ pregestațional este aproape imposibil de determinat , apreciindu se că aproximativ 15 - 66 % din gravide au RD la debutul sarcinii , iar la aproximativ 0.3 dintre acestea RD progresează în cursul sarcinii , progresia cea mai importantă întâlnindu se în cazul RD proliferative .
În majoritatea cazurilor , RD background și RD preproliferativă regresează spontan în primul an după naștere , în timp ce în cazul RD proliferative , introducerea fotocoagulării laser preconcepțional sau pe parcursul sarcinii , a permis continuarea evoluției sarcinii , fără riscul afectării importante sau chiar al pierderii vederii de către gravidă .
O proteinurie mai mare de 190 mg / 24 h , prezentă de la debutul sarcinii sau instalată în primul trimestru de sarcină , se asociază cu triplarea riscului complicațiilor hipertensive în a doua jumătate a sarcinii , în timp ce introducerea medicației antihipertensive devreme în sarcină , reduce hiperfiltrarea renală specifică sarcinii , prevenind astfel pierderea masivă de proteine prin glomerulii renali deja afectați ( 4 ) .