xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
Regurgitarea mitrală cronică se instalează progresiv prin akinezia / diskinezia peretelui posterior al VS , dilatarea cavității VS și a inelului mitral .
Cardiomiopatia dilatativă terminală reprezintă stadiul final evolutiv sever al bolii coronariene cu sau fără aplicarea de manevre terapeutice anterioare .
A doua indicație de transplant cardiac o constituie evoluția bolii coronariene spre cardiomiopatie ischemică dilatativă terminală , refractară la mijloacele terapeutice standard .
Grefele de arteră radială sunt susceptibile la vasospasm postoperator , complicație care poate mima stenoza fixă de grefă .
Ocluziile tardive ale grefei arteriale sunt de obicei secundare progresiei bolii aterosclerotice preexistente .
În 0.01 dintre cazuri , BAC se complică postoperator cu infecții la nivelul situsului de abord chirurgical ( compartimente presternal , sternal și retrosternal ) , cele mai importante fiind cele cu afectare retrosternală profundă și evoluție spre mediastinită .
Prevenția rămâne elementul esențial în tratamentul afectărilor neurologice post-BAC ( 2 ) .
Vârsta constituie un predictor independent al morbidității și mortalității postoperatorii la pacienții vârstnici supuși BAC , minimizarea invazivității procedeelor chirurgicale fiind definitorie în ameliorarea prognosticului .
Valoarea medie a euroSCORE la pacienții analizați a fost de 5,80% .
Riscul de deces intraoperator la pacienții vârstnici poate fi redus prin aplicarea profesională a tehnicilor moderne și practicilor clinice .
Cu toate acestea , datorită incidenței crescute a comorbidităților asociate bolilor coronariene la vârstnici , rata de mortalitate rămâne crescută comparativ cu cea înregistrată la pacienții tineri .
Literatura de specialitate menționează că pacienții cu vârste de peste 80 de ani înregistrează o creștere de 3 ori a riscului de deces după BAC comparativ cu pacienții de vârstă medie datorită nu doar procesului natural de îmbătrânire care asociază multiple comorbidități ( insuficiență renală , BPOC , tulburări vasculare periferice , hipertrofie prostatică complicată cu retenție urinară , afectare cerebrală degenerativă ) , dar mai ales faptului că bolile cardio-vasculare constituie cauze majore de morbiditate și deces la această grupă de vârstă .
Alți factori de risc semnificativi sunt concentrațiile serice crescute de lipoproteine cu densitate mică și LDL colesterol .
Stenoza aortică apare când velocitatea anterogradă la nivelul valvei anormale este de cel puțin 2,6 m / s. severitatea stenozei se cuantifică prin estimarea ecocardiografică a velocității jetului aortic , gradientului mediu transvalvular și ariei valvei aortice .
Alți factori care contribuie la reducerea funcției ventriculare sunt anomaliile de kinetică parietală , fibroza și ischemia subendocardică .
În general , simptomele la pacienții cu stenoză aortică și funcție sistolică normală a VS apar când aria valvei ajunge < 1,0 cm2 , velocitatea fluxului aortic > 4,0 m / s și / sau gradientul mediu transvalvular depășește 40 mmHg .
Radiografia toracică la bolnavii vârstnici cu stenoză aortică poate revela cardiomegalie ușoară , semne de congestie venoasă pulmonară , dilatarea poststenotică a rădăcinii aortei .
Tratamentul cu statine numai pentru a trata sau preveni progresia stenozei aortice ( în absența altor indicații ) nu este recomandat .
Pacienții vârstnici cu stenoză aortică tind să aibă un status preoperator mai prost decât pacienții mai tineri , ceea ce conduce la o mortalitate intraspitalicească mai mare a acestora , care variază între 5 și 0.18 în unele studii ( 10 ) .
Deși înlocuirea valvulară poate fi făcută la orice vârstă ( 9 ) , Iung și colaboratorii săi ( 3 ) precizează că vârsta de 80 de ani și peste , fracția de ejecție < 0.3 și valoarea indicelui Charlson pentru comorbidități reprezintă factori de decizie pentru reținerea de la intervenție chirurgicală ( 3 ) .
În consecință , valvotomia cu balon a fost restricționată , fiind folosită numai pentru pacienții inoperabili sau cu risc foarte mare .
Regurgitarea aortică paravalvulară este frecventă după TAVI , apărând în grade variabile la aproximativ 0.7 dintre cazuri , la 0.15 dintre ele fiind moderată sau severă ( 43 ) .
Chiar o regurgitare aortică ușoară periprotetică după TAVI se asociază cu o mortalitate crescută , iar prognosticul după apariția regurgitării aortice este în general rezervat ( 44 , 45 ) .
Alături de stenoza aortică , insuficiența mitrală ( Im ) și tricuspidiană ocupă procente semnificative ( 1 ) .
Într- un studiu efectuat pe voluntari aparent sănătoși cu vârsta medie de 66_14 ani și fără anomalii la examenul fizic cardiovascular , derulat cu intenția de a depista ecocardiografic prevalența regurgitărilor valvulare , s- a observat că afecțiunile apar din decada a cincea , iar frecvența crește odată cu vârsta pentru toate tipurile de regurgitare .
Într- un studiu din 2008 , în care au fost analizate datele ecocardiografice de la 6.851 de pacienți , autorii raportează creșterea exponențială a prevalenței cu vârsta și sexul feminin ca factor de predicție ( 7 ) .
O altă particularitate la vârstnici , menționată atât de studiile epidemiologice , cât și de observațiile necropsice , este afectarea multivalvulară .
Seria de 2 de pacienți vârstnici operați , urmăriți de Buur și colaboratorii săi , a necesitat proceduri valvulare multiple în 0.07 dintre cazuri , iar 0.46 bypass aortocoronarian ( CABG ) , procent similar cu studiul lui Pupello ( 17 , 18 ) .
Este mai frecventă în studiile ecocardiografice versus angiografice , depinde de mărimea infarctului , de momentul evaluării ecocardiografice și de atitudinea terapeutică ( mai frecventă dacă este evaluată precoce , înainte de optimizarea tratamentului medical și la pacienții tratați conservator ) ( 45 ) .
Din punct de vedere fiziopatologic , impactul hemodinamic în Im este condiționat de aria efectivă a orificiului regurgitant ( AOR ) , volumul regurgitant ( VR ) , dar și de complianța atriului stâng ( AS ) și presiunea sistolică intraventriculară stângă ( 49 ) .
Reconstrucția valvulară este deteminantul major al evoluției favorabile și este metoda de corecție preferată pentru Im degenerativă ( 14 , 44 ) .
O problemă în dezbatere rămâne momentul operator în Im organică la pacienți asimptomatici , pentru care există două atitudini – chirurgia precoce versus atitudinea watchful wait .
În era preantibiotică , EI era clasificată în forma acută și subacută .
Utilizarea dispozitivelor intracardiace ( stimulatoare , defibrilatoare , sonde pentru resincronizare ) crește susceptibilitatea de EI .
EI de cord drept , frecvent asociată stimulatoarelor și defibrilatoarelor cardiace , are manifestări clinice predominant respiratorii ( datorită emboliilor pulmonare ) și reumatologice , iar la examenul radiologic apar opacități rotunde , infiltrate multiple care cavitează sau pleurezii purulente .
La vârstnicii cu EI și scăderea funcției renale , administrarea pe termen lung a antibioticelor cu potențial nefrotoxic poate favoriza instalarea sau agravarea insuficienței renale .
Profilaxia cu antibiotice este recomandată înaintea implantării stimulatoarelor sau defibrilatoarelor cardiace ( 41 ) .
Presiunea de perfuzie renală poate fi afectată în urma circulației extracorporeale ceea ce , alături de o excreție alterată în mod fiziologic pentru diverse droguri , crește riscul de insuficiență renală .
Marginea fixă a cuspelor este aderentă de scheletul fibros împreună cu rădăcina aortei .
Pe marginea superioară a fiecărui sinus , în peretele rădăcinii aortei , proemină creasta sinotubulară care reprezintă joncțiunea dintre sinusuri și aortă ( 2 ) .
Cele mai bune rezultate în cazul TAVI au fost observate în servicii dotate cu unități intervenționale hibride ( radio-chirurgicale ) .
Ocazional , valvuloplastia poate fi utilizată ca măsură paliativă în cazuri atent selecționate la care chirurgia valvulară este contraindicată din cauza comorbidităților severe .
Cordul se mărește progresiv după care decompensează , cu scăderea complianței , creșterea presiunii telediastolice în VS , reducerea funcției sistolice și insuficiență VS .
Pacienții asimptomatici cu IA nu necesită tratament în absența HTA , fiind recomandate doar măsuri generale , igieno dietetice , de eliminare a factorilor de risc cardiovasculari ( fumat , obezitate ) , - profilaxia endocarditei infecțioase ( EI ) și control cardiologic periodic .
În caz contrar se excizează , se măsoară inelul aortic și se alege proteza adecvată ( valvă mecanică , procedeu Ross sau homogrefă crioprezervată ) .
Pacienții cu vârste peste 65 de ani care prezintă stenoză mitrală ( SM ) asociază un risc crescut postoperator în condițiile prezenței comorbidităților .
Apariția FA impune instituirea tratamentului antiaritmic și anticoagulant ( cardioversie în FA recent instalată , digoxin ) .
Componentele aparatului valvular mitral pot fi afectate de diferite procese patologice cu determinism reumatismal sau degenerativ ce alterează coaptarea cuspelor mitrale .
Decizia chirurgicală și momentul optim al intervenției sunt greu de apreciat și sunt condiționate de experiența echipei multidisciplinare care evaluează cazul , în funcție de severitatea regurgitării mitrale , statusul clinic al pacienților , simptomatici sau asimptomatici , precum și de repercursiunile asupra funcției VS .
Cateterismul cardiac este obligatoriu în vederea confirmării sau infirmării afectării coronariene - la pacienții cu angină pectorală , sechele de IMA și risc cardiovascular major , indiferent de vârstă și acuratețea examenului ecocardiografic .
Tehnicile moderne implică utilizarea cordajelor artificiale cu sutură termino-terminală .
În ST crește gradientul diastolic dintre AD și VD , fluxul transvalvular diminuează și apare congestia venoasă sistemică , iar în caz de gradient transvalvular > 5 mmHg , stenoza severă ( 8 ) .
Valvele mecanice în poziție tricuspidiană se evită pe cât posibil din cauza colmatării și a ratei crescute de tromboză .
În caz de ST reumatismală se indică comisurotomie tricuspidiană .
Valvele biologice sunt mai rezistente la tromboză , homogrefele fiind cele mai indicate deoarece nu necesită tratament anticoagulant în cazurile în care pacientul se află în ritm sinusal .
Istoricul familial de longevitate , funcția intelectuală și nivelul general al funcției cognitive și al activității fizice sunt predictori importanți ai beneficiului chirurgiei cardiace valvulare și ai prognosticului perioperator și la distanță , în termeni de morbiditate și mortalitate .
Creșterea presiunii în circulația pulmonară este atât consecința stazei veno-capilare , cât și a modificărilor structurale și funcționale ale circulației arteriale pulmonare .
Apariția edemelor periferice poate fi considerată o consecință a insuficienței venoase cronice sau a medicamentelor vasodilatatoare de tip dihidropiridinic .
Căderile pot fi precipitate și de tahiaritmii sau de bradiaritmii , de afectarea neurologică concomitentă ( ateroscleroză sau boală Parkinson ) sau de tratamentul cu sedative sau antipsihotice .
În prezența IC , incontinența urinară la bolnavii vârstnici apare ca o consecință a retenției hidrosaline și a tratamentului diuretic .
Prezența lor în formele avansate de IC se asociază cu creșterea activității neurohormonale și a activității inflamatorii și cu prognostic nefavorabil ( 24 ) .
Spre deosebire de bolnavii cu IC și FE scăzută , bolnavii cu IC și FE păstrată incluși în trialuri clinice nu au avut o creștere a supraviețuirii sub terapiile medicamentoase care interferează cu activarea sistemelor neurohormonale , betablocantele și inhibitorii sistemului renină-angiotensină-aldosteron .
Controlul frecvenței cardiace reprezintă un alt obiectiv terapeutic , deoarece tahicardia sinusală și tahiaritmiile , prin efectele lor hemodinamice , agravează starea clinică a bolnavilor cu IC cu FE păstrată .
Elucidarea mecanismelor fiziopatologice incomplet cunoscute astăzi care sunt implicate în apariția și progresia IC cu FE păstrată deschide perspectiva utilizării de noi medicamente cu acțiuni specifice .
Un factor important de confuzie este dat de caracterul de redistribuție a edemelor în funcție de poziție ( pacientul imobilizat la pat va avea cu predilecție edeme sacrate ) , precum și de nespecificitatea lor diagnostică ( pot apărea în insuficiența venoasă , patologie renală etc. ) .
Se utilizează de preferință diuretice de ansă care au efect depletiv de volum și realizează o excreție fracționată a sodiului , superioară celei realizate de către diureticele de tip tiazidic .
Există trei subtipuri de receptori de vasopresină ( V1 – vascular , V2 – renal , V3 – hipofizar ) .
Studiul PROTECT publicat în 2008 ( 16 ) a utilizat rolofilina , un inhibitor de receptor A1 al adenozinei la un număr de 301 pacienți internați pentru ICA .
Concluziile studiului au fost lipsa efectului favorabil al rolofilinei asupra simptomatologiei ICA , funcției renale sau supraviețuirii / reinternării la 60 de zile .
Nitroprusiatul de sodiu este un puternic vasodilatator arterio-venos care reduce rapid presiunea capilară pulmonară și crește debitul cardiac .
Durata de administrare a nitroprusiatului de sodiu nu trebuie să fie mai mare de 24 - 48 ore .
Neseritide este un hormon natriuretic sintetic a cărui administrare crește concentrația de BNP și produce vasodilatație arterială și venoasă .
Studiul a arătat că utilizarea neseritidului alături de terapia standard a determinat scăderea semnificativă a gradului dispneei și a presiunii blocate pulmonare la 3 ore de la administrare comparativ cu terapia standard utilizată singular .
De asemenea , acest tip de tratament se poate utiliza la pacienții cu exces volemic care nu răspund complet la tratamentul cu diuretice și vasodilatatoare , au TA marginală ( TAs < 90 mmHg ) și semne de hipoperfuzie a țesuturilor și organelor .
Milrinona este un inhibitor al fosfodiesterazei care crește inotropismul cardiac prin inhibarea degradării AMP ciclic .
Există cazuri în care IC se diagnostichează la prezentarea primară , dar în general pacienții descriu adesea simptome de tipul crizelor anginoase și scurtării respirației cu evoluție de săptămâni sau luni cu limitarea activității .
Defibrilatorul implantabil ( DEF ) , utilizat în scopul scăderii mortalității , este indicat în prevenția secundară la pacienții cu stop cardiac resuscitat prin aritmii ventriculare sau în prevenția primară la pacienții cu FEVS < 30-35 % , de obicei în combinație cu terapia de resincronizare .
Pacienții cu leziuni carotidiene semnificative necesită presiuni sistemice crescute în timpul circulației extracorporale ( CEC ) pentru a diminua riscul ischemiilor cerebrale secundare hipoperfuziei .
În cazul infarctului miocardic acut ( IMA ) , se indică repermeabilizarea vasului responsabil , biochimică sau mecanică .
Balonul de contrapulsație reduce consumul de oxigen miocardic , dimensiunea zonei infarctizate , scade necesarul de suport inotrop și , implicit , riscul de aritmii ventriculare .
Reinternarea pacienților cu simptome de patologie valvulară aortică impune reintervenția ce este grevată de risc operator crescut în contextul asocierii unor multiple comorbidități prin rata complicațiilor , morbidității și mortalității .
În cazul în care cuspele nu sunt afectate excesiv de fibroză sau calcificare și regurgitarea nu este severă , se indică comisurotomia în vederea reducerii stenozei fără protezare valvulară .
Deoarece cuspele sunt de obicei structural indemne , creșterea suprafeței de coaptare elimină regurgitarea mitrală .
Există situații în care se pot asocia aceste leziuni , de exemplu , tracțiunea postischemică a cuspei posterioare și IC cronică cu hipertrofie cardiacă și hipertrofie anulară .
În Im disfuncția valvulară este secundară afectării ventriculare și cardiomiopatiei dilatative , jetul fiind orientat spre porțiunea inelară centrală .
BAC se indică în afectările trivasculare , la pacienții cu DZ sau la cei care necesită reintervenții pentru alte indicații chirurgicale de tipul plastiei sau protezării valvulare .
Dispozitivele de asistare ventriculară constituie o opțiune viabilă ce îmbunătățește considerabil durata de viață ( 17 ) ( tabelul 28.3 ) .
Printre acestea , celulele stem mezenchimale ( CSM ) sunt celule multipotente izolate din măduva osoasă și alte țesuturi adulte , care pot genera linii adipocitare , osteogenice și condrogenice și , cu o eficiență scăzută , neuroni , CMC , celule beta pancreatice sau hepatice .
Un alt tip de CSA îl reprezintă celulele progenitoare endoteliale ( CPE ) , celule hematopoietice izolate din măduva osoasă sau circulația periferică ( 18 ) .
Pentru pacienții peste 70 de ani care întrunesc indicațiile de transplant , este propusă utilizarea de liste paralele , specială pentru pacienții vârstnici , care să includă atât donatori , cât și recipienți cu vârste comparabile ( 21 ) .
Managementul perioperator al pacientului transplantat cardiac este similar celui din alte intervenții pe cord deschis .
Cele mai multe centre de transplant cardiac au renunțat la tehnica clasică în favoarea tehnicii bicave care , deși necesită un timp de ischemie mai lung , prezervă dimensiunea AD , cu incidență scăzută a tahiaritmiilor supraventriculare și a regurgitării tricuspide .
Un alt dezavantaj al tehnicii bicave îl reprezintă riscul de stenoză de venă cavă superioară , motiv pentru care se recomandă folosirea suportului inotrop preoperator , utilizarea oxidului nitric inhalator , a epoprostenolului intravenos , a prostaglandinelor în aerosoli și o îngrijire atentă postoperatorie ( 21 ) .
Mortalitatea perioperatorie asociată transplantului cardiac a scăzut până la 43164 % .
Cele mai multe studii demonstrează creșterea FEVS cu 8_10% după revascularizarea chirurgicală , cu ameliorare clinică și prognostic semnificativă .
Chiar dacă există o zonă importantă de miocard viabil , dar VS este sever dilatat ( volumul telesistolic depășește 130 ml ) , ameliorarea funcției sistolice a VS după revascularizare chirurgicală va fi minoră , iar prognosticul pe termen lung rezervat ( 1 ) .
Frecvent FA este raportată postoperator , în particular după chirurgia de bypass aortocoronarian ( BAC ) sau chirurgie toracică ( până la 0.25 dintre pacienți ) .
Dilatarea atrială și a venelor pulmonare la vârstnici poate constitui de asemenea substratul menținerii FA prin feedback mecano-electric ( 29 ) .
Având în vedere că vârstnicul este cel mai frecvent un pacient cu risc înalt , o etapă esențială rămâne estimarea riscului tromboembolic .
În plus , disfuncția renală precoce , apreciată prin proteinurie , rata de filtrare glomerulară , crește nu doar riscul tromboembolic , dar și riscul de sângerare , deces și evenimente coronariene ( 67 ) .
Cea mai importantă regulă , aplicabilă și la vârstnici , este că scorul ≥ 3 nu e un motiv de întrerupere / nerecomandare a tratamentului anticoagulant , ci de sesizare asupra factorilor de risc corectabili , urmărire și reevaluare periodică .
Amiodarona poate fi utilizată în cazuri selecționate , când alte droguri nu controlează frecvența , după evaluarea atentă a comorbidităților și screening activ inițial și periodic al afecțiunilor tiroidiene .
În practică , este subutilizată la vârstnici , deoarece există preocuparea vizavi de caracterul agresiv al metodei , riscul de AVC și lipsa datelor consistente din literatură .
Ablația prin radiofrecvență este o terapie non-farmacologică aplicabilă în FA simptomatică în ciuda controlului ritmului sau a frecvenței ventriculare ( 62 , 89 ) .
Vârstnicul este asimptomatic sau are simptome nespecifice , ceea ce face ca frecvent primul diagnostic al FA să fie pus în context de AVC .
Predictorul cel mai fidel pentru mortalitate este microalbuminuria , la rândul său condiționată independent de TAS ( 1 ) .
Studiul Rotterdam susține determinismul genetic al RA pentru markeri multipli ( 48 ) .
Prin determinarea comparativă convențională a TA și prin metoda Finapres , pseudohipertensiunea este definită ca TA ≥ 190 / 100 mmHg comparativ cu TA < 160 / 90 mmHg sau supraestimarea TAS / TAD cu cel puțin 10 mmHg .
Monitorizarea ambulatorie a TA are semnificație diagnostică în evidențierea HTA de halat alb și a HTA mascate , precum și prognostică pentru evidențierea profiului tensional și a variabilității TA , de altfel marcate la vârstnici .
HTA renovasculară prin stenoză ATS a arterei renale este de departe cea mai frecventă cauză .
Funcția renală , inclusiv dozarea microalbuminuriei , lipograma , glicemia à jeun , eventual HbA1c sunt recomandate de rutină , alături de ECG 12 derivații .
Interesantă este și frecventa asociere a complicațiilor cerebrovasculare cu afectarea funcției renale ( nivelul microalbuminuriei , creatininei serice ) , probabil consecința modificării hemodinamicii locale prin creșterea locală a presiunii pulsului ( 85 ) .
Aceleași trialuri , ca și SCOPE , sugerează că tratamentul antihipertensiv eficient scade incidența demenței vasculare , dar procentele oferite sunt extrem de variabile , de la 19_% la 0.5 ( 1 ) .
Din punct de vedere practic este important însă ca scăderea TA să fie lentă și progresivă , începând cu tratamentul nefarmacologic , combinat cu doze mici de droguri , judicios repartizate , pentru evitarea hipoperfuziei tisulare , în particular la nivel central .
JNC8th nu agreează de primă intenție betablocantele și face specificarea inițierii diureticului tiazidic în eventuală asociere cu BC la hipertensivii de rasă neagră .
Suplimentar , prin asocierea comorbidităților , de exemplu , DZ sau prezența complicațiilor , vârstnicul hipertensiv aparține frecvent categoriei de risc foarte înalt .
Deși inițial a fost considerat un indicator al succesului reperfuziei după ocluzia coronariană , datele recente infirmă această prezumție .
TV este reprezentată de orice ritm idioventricular mai lung de 3 bătăi consecutive , la o frecvență ≥ 100 bpm ( frecvența obișnuită > 150 bpm ) .
Procedura de elecție la pacientul aflat la risc înalt este implantarea unui ICD , la care se poate asocia terapie antiaritmică .
Pacing cardiac poate fi util în TV dependente de bradicardie , precum și în cele care răspund la overdrive ( 8 ) .
Cu vârsta , apar o serie de calcificări , în grade variabile , la nivelul structurilor scheletice ale cordului stâng , care include inelul aortic și cel mitral , corpul fibros central și zona septului interventricular .
Cardiostimularea electrică permanentă a fost utilizată în tratamentul bradiaritmiilor de peste 60 de ani , timp în care atât practica clinică , cât și numeroase studii au dovedit eficiența sa deopotrivă în ceea ce privește morbi-mortalitatea și calitatea vieții pacientului .
Unii dintre pacienții cu FA persistentă sau flutter atrial pot avea o disfuncție latentă de nod sinusal care devine manifestă după cardioversia tahiaritmiei atriale .
În plus , unii pacienți cu semne de disfuncție a nodului sinusal pot asocia de asemenea tulburări de conducere atrioventriculare .
Cel mai zgomotos simptom al afecțiunii este sincopa sau presincopa cauzată de oprirea sinusală ori a blocului sinoatrial , care de multe ori poate fi reflex ( 7 ) .
Probabilitatea de instalare a FA este mică , sub 1,5% pe an , dacă pacientul este sub 70 de ani la momentul implantului , nu are istoric de FA paroxistică și nu prezintă întârzieri de conducere intraatriale ( 13 ) .
Tulburările de conducere atrioventriculare se pot exprima fie prin încetinirea sau blocarea conducerii la nivelul nodului atrioventricular , fie prin accelerarea conducerii în cazul sindroamelor de preexcitație ventriculară ( 14 ) .
Sincronismul dintre contracția atrială și cea ventriculară este realizat prin intermediul nodului atrioventricular , singura structură de legătură între cele două etaje , cu rol în modularea impulsurilor atriale și întârzierea depolarizării , ca element de protecție în transmiterea frecvențelor atriale rapide în cazul tahiaritmiilor supraventriculare .
Blocurile atrioventriculare se clasifică în gradul I , gradul II tip Mobitz I ( perioadele Luciani-Wenckebach ) și tip Mobitz II , și gradul III ( total ) .
Boala sistemului de conducere atrioventricular este relativ frecventă în populația generală , iar prevalența sa crește cu înaintarea în vârstă .
Electrocardiografic , blocul atrioventricular de gradul I se manifestă prin alungirea intervalului PR peste 200 msec .