xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
Frecvența este raportată foarte diferit între studii , pentru că și populația selecționată este heterogenă ca vârstă și comorbidități .
Forțele de închidere scad prin reducerea contractilității și disincronismul segmentelor bazale VS , contracția sistolică alterată a inelului , reducerea sincronismului între mușchii papilari .
Elementul central nu este disfuncția mușchiului papilar , ci deplasarea sa apicală și postero-laterală consecutivă remodelării ischemice a VS .
În Im acută , orificiul regurgitant convertește cea mai mare parte a energiei VS în energie potențială , care se reflectă în presiune crescută într- un AS necompliant ( unda V amplă ) .
La vârstnici , progresia spre edem pulmonar acut este cu atât mai facilă cu cât creșterea de presiune surprinde un AS remodelat structural , fibrozat , rigidizat , dar mai ales o circulație venoasă pulmonară cu presiuni crescute ( 50 ) .
În Im cronică , AS este compliant , presiunea scade ( unda V este mai puțin amplă ) , iar energia ventriculară este convertită în cea mai mare parte în energie kinetică , tradusă prin VR crescut ( 14 ) .
Pe de altă parte , dispneea și astenia fizică pot fi interpretate fals în contextul bronhopneumopatiei obstructive cronice ( BPOC ) sau al alterării statusului neuro-psihic , mai ales dacă pacientul nu are antecedente documentate cardiovasculare .
În Im funcțională , crește în perioadele de contracție izovolumică și de relaxare , în care presiunea ventriculară asupra apoziției valvelor este mai redusă .
De aceea , o fracție de ejecție de 50 - 60 % semnifică disfuncție patentă , care trebuie suspectată dacă diametrul telesistolic VS este crescut ( 60 , 61 ) .
Metoda principală rămâne ecocardiografia transtoracică ( ETT ) deoarece oferă informații complete asupra cauzei , mecanismului , extinderii leziunilor și posibilităților de reparare a valvei , asupra consecințelor hemodinamice , în timp ce ecocardiografia transesofagiană ( ETE ) are indicație la pacienții cu fereastră ecografică slabă și este de importanță particulară intraoperator .
Examinarea necesită informații despre funcția sistolică , o FE ≤ 60% semnifică disfuncție sistolică la fel ca și diametrul telesistolic de 40 - 45 mm , volumul AS este parametrul recomandat ( un volum de cel puțin 40 ml / m2 este indicator de dilatare severă ) cu valoare prognostică și de predicție a instalării fibrilației atriale ( 14 ) .
Ecocardiografia este de obicei suficientă pentru diagnostic , deoarece apreciază și consecințele hemodinamice , respectiv severitatea Im sau evaluarea gradientului transvalvular în situația în care calcificarea se extinde la valva anterioară și îi limitează mișcarea .
Valoare de parametru hemodinamic are și activarea peptidelor natriuretice , în particular a peptidului de tip B ( 12 , 13 ) .
Deși la ora actuală nu există date comparative din trialuri randomizate asupra supraviețuirii la vârstnici , numeroase studii prospective raportează beneficiul consistent al chirurgiei valvulare și tehnicilor percutane în termeni de ameliorare a calității vieții , evoluției clinice și creșterii supraviețuirii ( 9,72 74 ) .
Datele pro susțin vasodilatatoarele pe baza observațiilor experimentale care arată că în Im organică este activat sistemul renină-angiotensină-aldosteron local miocardic , iar drogurile care blochează sistemul stabilizează afecțiunea ( 14 ) .
Desigur că la vârstnici aceste resurse terapeutice trebuie inițiate , dar mai ales monitorizate , având în vedere modificarea metabolizării drogurilor , disfuncția renală latentă și alte comorbidități , răspunsul hemodinamic particular .
De aceea , fragilitatea este considerată cel mai important factor de decizie terapeutică la vârstnic , cu condiția de a o diferenția de comorbidități și dizabilități ( 82 ) .
Afilalo și colaboratorii săi raportează că viteza de mers ca indice de fragilitate , definită ca timp ≥ 6 secunde necesar pentru a parcurge 5 m , este un predictor independent de mortalitate intraspitalicească sau de morbidități majore , determinând triplarea riscului postchirurgical .
BPOC , DZ , hemodializa preoperatorie , endocardita , necesitatea corecției concomitente a leziunilor coronariene au fost identificați ca predictori independenți pentru mortalitatea tardivă ( 86 ) .
Riscul chirurgical în sine ține de posibilitatea de reparare valvulară și este crescut dacă este necesar și BAC , reparare tricupsidiană sau proceduri adresate corecției fibrilației atriale .
Pentru Im ischemică , evoluția postoperatorie rămâne suboptimală în ciuda performanțelor tehnice , cu rate înalte de mortalitate și insuficiență cardiacă , legate de coexistența bolii coronariene , a comorbidităților vasculare , disfuncției ventriculare preexistente .
Autorii menționează însă necesitatea combinării cu BAC în 50% dintre cazuri și cu repararea concomitentă tricuspidiană la o treime dintre pacienți .
Un raport recent susține faptul că postoperator , la octogenari , calitatea vieții este suboptimală , în strânsă relație cu condiția preoperatorie a pacientului .
Analiza celor 191 de cazuri din statistica lui Seeburger și a colaboratorilor săi susține non-inferioritatea procedurii versus chirurgie invazivă , cu scăderea necesarului de transfuzii și a perioadei de spitalizare .
Sub această limită , alegerea va fi individualizată în funcție de comorbidități , de succesul estimat al tratamentului anticoagulant corect și de contraindicații , de speranța de viață ( 12 , 13 ) .
Atitudinea watchful wait susține urmărirea clinică și ecografică a pacienților până la indicația de clasă I a ghidurilor , în baza studiului lui Rosenhek și al colaboratorilor săi ( 98 ) .
Ghidul european 2012 susține indicația ( clasa IIb ) la pacienți care au risc operator scăzut , sunt în ritm sinusal , au dimensiuni crescute ale AS ( volum indexat > 60 ml / m 2 ) și presiune sistolică la efort în artera pulmonară ≥ 60 mmHg ( 12 ) .
Metoda necesită însă o foarte bună selecție a pacientului pe criterii ecocardiografice stricte , reduce gradul de Im mai puțin eficient decât chirurgia , nu sunt date suficiente referitoare la durabilitate .
În consecință , pacientul vârstnic cu deficiență fibroelastică bine selecționat ar putea fi candidat pentru această procedură .
În SUA , metoda nu este aprobată pentru uz clinic și are indicație de clasă IIb în ghidul american 2014 la pacienții sever simptomatici ( clasa NYHA III - IV ) cu Im primară , speranță de viață rezonabilă , dar risc operator prohibitiv din cauza comorbidităților severe .
În forma subacută de EI , germenele se localiza pe valve structural modificate sau pe leziuni cardiace congenitale , cu manifestări clinice trenante , torpide și cu evoluție către deces în câteva luni .
Stenoza aortică degenerativă , bicuspidia aortică și bolile mitrale degenerative ( prolapsul mitral cu insuficiență mitrală sau calcificarea de inel mitral ) , mai frecvente la vârstnici , sunt factori predispozanți pentru EI ( 8 ) .
Persoanele peste 60 de ani fac într- o proporție mai mare EI asociată îngrijirilor medicale , EI nozocomială sau non-nozocomială .
Incidența EI pe proteze valvulare este de 43104 % în primul an postoperator și rămâne de 1% / an ulterior .
Manifestările embolice , splenomegalia , leziunile tegumentare ( noduli Osler , leziuni Janeway ) sau hemoragiile conjunctivale sunt mai mai rare la vârstnici ( 7 ) .
Apariția blocurilor atrioventriculare pe electrocardiogramă este sugestivă pentru formarea unui abces pe septul interventricular .
Examenul ecocardiografic și hemoculturile rămân elemente esențiale de diagnostic .
În formele de EI nozocomială scade prevalența stafilococului auriu și există o tendință de creștere a infecției cu stafilococ coagulazo-negativ , cu stafilococ auriu meticilino-rezistent și cu enterococ ( depistat recent ca germene responsabil de infecție la 51% dintre cazuri într- un studiu clinic ) ( 21 ) .
În EI asociată stimulatoarelor cardiace și defibrilatoarelor , hemoculturile sunt pozitive în 77% dintre cazuri , cei mai frecvenți germeni fiind stafilococii ( S. aureus în formele acute și S. epidemitis în cele subacute ) ( 22 , 23 ) .
Examenul ecocardiografic este un criteriu major de diagnostic al bolii dacă pune în evidență vegetații , abcese sau dehiscențe ale protezelor valvulare .
În prezența leziunilor valvulare degenerative , a calcificărilor valvulare sau a protezelor valvulare , mai frecvente la vârstnici față de populația generală , sensibilitatea diagnostică a ecocardiografiei transtoracice ( ETT ) pentru decelarea modificărilor patognomonice a EI scade de la 63% la 45% ( 25 ) .
Vegetațiile mai mici sau absente ar putea explica frecvența mai scăzută a manifestărilor vasculare , inclusiv a celor embolice , deși valva mitrală este mai frecvent afectată .
Vârstnicii cu EI au o tendință mai mare de a dezvolta abcese intracardiace sau complicații paravalvulare la nivelul protezelor valvulare ( 7 ) .
Ecocardiografia transesofagiană ( ETE ) are o sensibilitate superioară ETT ( 90 - 100 % ) în detectarea vegetațiilor mici ( < 5 mm ) , în special în prezența calcificărilor valvulare sau de inel mitral , care scad sensibilitatea ETT .
Ecocardiografia transesofagiană este superioară celei transtoracice în diagnosticul abceselor perivalvulare , fistulelor , perforațiilor valvulare sau al EI pe proteze valvulare .
Când există suspiciune clinică ridicată de EI , iar ecocardiografia inițială este negativă , e necesar ca examenul ecocardiografic să se repete după 43291 zile .
Criteriile Duke de diagnostic al EI se bazează pe date clinice , ecocardiografice și microbiologice și au o sensibilitate și specificitate de aproximativ 80% în diagnosticul bolii ( 28 ) .
În populația generală , mortalitatea în EI variază între 9,6% și 26% , predictorii prognosticului fiind determinați de particularitățile bolnavului , de germenele infecțios , de prezența complicațiilor și a modificărilor ecocardiografice ( tabelul 24.3 ) ( 2 ) .
Într- un studiu care a inclus 557 de bolnavi cu EI , la 34% boala a fost asociată îngrijirilor medicale , 46% având forme non-nozocomiale ( 33 ) .
Un factor cu impact asupra mortalității la vârstnicii cu EI este numărul mai mic de bolnavi care beneficiază de tratament chirurgical , datorită riscului operator crescut legat de vârsta avansată și de prezența comorbidităților .
În formele mai puțin severe , cu evoluție subacută , mai ales dacă bolnavii au făcut anterior tratament antibiotic , tratamentul poate fi început după câteva zile , după ce s- au recoltat zilnic 43134 hemoculturi .
În EI pe valve native cu streptococi sensibili la peniciline , bolnavii vârstnici ar putea beneficia de tratament cu beta-lactamine timp mai îndelungat , de 4 săptămâni , în loc de asocierea de aminoglicozide , pentru scăderea riscului de toxicitate renală .
În EI cu enterococ , în care se impune asocierea unui aminoglicozid , este necesară supravegherea funcției renale și monitorizarea nivelului seric al aminoglicozidului .
Administrarea antibioticelor nefrotoxice pe o perioadă de timp mai scurtă ar putea preveni insuficiența renală .
Într- un studiu danez publicat recent , la vârstnicii cu EI cu Enterococcus faecalis sensibil la gentamicină , administrarea gentamicinei timp de 2 săptămâni în loc de 4 săptămâni s- a asociat cu o evoluție similară a bolii , dar cu funcție renală mai bună la sfârșitul tratamentului ( 37 ) .
Bolnavii cu EI și complicații neurologice embolice în faza activă a EI nu au indicație de tratament antiagregant și / sau anticoagulant ( 2 ) .
La bolnavii care erau sub tratament antiagregant anterior apariției EI nu se recomandă întreruperea acestuia decât dacă apar sângerări majore .
Bolnavii cu EI aflați sub tratament anticoagulant cronic au risc mare de sângerare intracraniană , iar anticoagularea se va continua doar dacă este strict indicată .
Bolnavii cu EI care fac un accident ischemic cerebral embolic fără hemoragie intracerebrală și care au indicație fermă de anticoagulare vor fi tratați cu heparină nefracționată timp de două săptămâni , cu monitorizarea strictă a coagulării , și vor fi reevaluați ulterior ( 2 ) .
Chirurgia de urgență este indicată în insuficiența cardiacă acută ( edem pulmonar acut sau șoc cardiogen ) sau în insuficiențele valvulare severe asociate cu semne ecocardiografice de deteriorare hemodinamică ( 2 ) .
Rezultatele unui registru francez desfășurat timp de un an a arătat scăderea mortalității intraspitalicești ( de la 21,6% în 1991 la 16,6% în 1999 ) , scădere datorată în parte precocității intervențiilor chirurgicale în raport cu evoluția bolii ( 49,7% față de 31,2% ) ( 6 ) .
Bolnavii vârstnici operați au avut o mortalitate intraspitalicească de 9,1% față de mortalitatea de 18,2% a bolnavilor tratați medicamentos ( 39 ) .
Predictorii independenți de mortalitate în EI la vârstnici sunt vârsta , embolismul cerebral major , sepsisul și EI pe proteze valvulare ( 2 ) .
Prezența comorbidităților , care au impact negativ asupra supraviețuirii , fac parte din motivele pentru care intervențiile chirurgicale la vârstnici sunt mai puțin frecvente .
Procedurile care necesită profilaxie antibiotică sunt procedurile stomatologice care necesită manipularea gingivală , periapicală sau perforația mucoasei bucale ( tabelele 24.1 și 24.11 ) ( 2 ) .
Deși , la vârstnici , 30% dintre cazurile de EI apar legate de proceduri de îngrijiri medicale ( nozocomiale și non-nozocomiale ) , nu se indică o profilaxie antibiotică de rutină în aceste circumstanțe .
Particularitățile chirurgiei cardiace și ale perioadei perioperatorii se reflectă în creșterea riscului la persoanele vârstnice .
Frecvent , pacienții chirurgicali sunt supuși ecocardiografiei transesofagiene ( ETE ) pre - și intraoperatorii , ceea ce poate crește riscul de dezvoltare a disfagiei și a riscului de pneumonie de aspirație .
În consecință , pacientul vârstnic , deși cu indicații și beneficii clare pentru chirurgia cardiacă valvulară , devine o dată în plus fragil prin necesitatea abordării atente a comorbidităților .
Recesul fiecărei cuspe se numește sinusul lui Valsalva și prezintă ostiile arterelor coronare .
SA , mult timp asimptomatică , se manifestă prin angină pectorală , sincopă și moarte subită , iar în stadii avansate de decompensare cardiacă , prin dispnee de efort și de repaus , palpitații cauzate de instalarea fibrilației atriale ( FA ) , embolie cerebrală sau sistemică prin microemboli generați de ruperea plăcilor calcare , astenie și risc de grefare a endocarditei infecțioase ( EI ) .
Spre deosebire de pacienții tineri , rezerva funcțională la vârste peste 85 de ani este semnificativ diminuată în condițiile comorbidităților redutabile de tipul diabetului zaharat ( DZ ) , hipertensiunii arteriale ( HTA ) , aterosclerozei cu afectare plurivasculară , chiar dacă pacienții rămân mult timp asimptomatici ( 4 ) .
Apariția simptomatologiei ( angină pectorală , sincopă , dispnee ) , accentuată la grupele de vârstă peste 65 de ani , asociată cu simptome caracteristice comorbidităților , marchează debutul decompensării cardiace și reprezintă momentul deciziei operatorii în vederea prevenirii morții subite și , implicit , a prelungirii intervalului de supraviețuire .
Speranța de viață fără tratament chirugical din momentul apariției simptomelor este de 43102 ani la pacienții cu fenomene de insuficiență cardiacă , 43134 ani la cei cu sincope , 43195 ani în cazul anginei pectorale .
Până în prezent , concepția generală a chirurgilor cardiovasculari și a cardiologilor a fost că pacienții cu vârste de peste 80 de ani , cu multiple comorbidități și fracție de ejecție ( FE ) VS redusă , sunt grevați de un prognostic nefast după protezare valvulară , motiv pentru care intervenția chirurgicală este refuzată în 30 - 48 % dintre cazuri conform studiilor de specialitate .
În aceste cazuri , în centre specializate , se practică valvuloplastia cu balon , care ameliorează temporar simptomatologia , restenoza producându- se în 43263 luni sau înlocuirea valvulară transcateter ( TAVI ) ( 4 ) .
Testele preoperatorii standard includ analize de laborator , ecocardiografie , ecografie Doppler carotidiană , electrocardiogramă ( ECG ) , cateterism cardiac , consulturi interclinice pentru evaluarea comorbidităților sau identificarea unor eventuale contraindicații ale intervenției chirurgicale .
În cazul particular al pacienților în etate , evaluarea preoperatorie poate include examinarea computer-tomografică ( CT ) fără administrare de substanță de contrast pentru evaluarea gradului de calcificare al aortei ascendente în vederea clampării .
TAVI constituie o alternativă la chirurgia cardiacă deschisă la vârstnici cu disfuncție VS severă , comorbidități multiple cum ar fi calcificări importante ale aortei ascendente ( aortă de porțelan ) care fac imposibilă clamparea , afectare radică sau ciroză hepatică .
În prezent sunt disponibile două tipuri de proteze , una expandabilă cu balon ( Edwards Sapien XT , Edwards Lifesciences ) , alta autoexpandabilă ( CoreValve , Medtronic ) .
Proteza poate fi implantată pe cale retrogradă ( transfemurală sau transaxilară ) sau anterogradă ( transapicală ) ( 9 , 10 ) .
Înlocuirea sau repararea valvei aortice se face sub circulație extracorporeală ( CEC ) și este determinată de preferința individuală a chirurgului operator ( tabelul 25.2 ) .
Abordul este clasic prin sternotomie mediană și presupune canularea arterială a aortei ascendente , canularea venoasă prin canulă unică introdusă în atriul drept ( AD ) , cardioprotecția în normotermie sau hipotermie moderată ( 30 0C ) prin administrarea de cardioplegice în ostiile coronare și retrograd , prin sinusul coronarian .
În toate cazurile se clampează direct aorta și se administrează antifibrinolitice .
Utilizarea atentă a substanțelor nefrotoxice poate preveni insuficiența renală postoperatorie .
Mortalitatea operatorie în intervențiile elective este sub 3% , crescând la vârstele extreme , în condițiile intervențiilor în urgență , prezenței endocarditei și comorbidităților multiple ( caseta 25.2 ) ( 12 ) .
Pacienții vârstnici cu comorbidități asociate sunt potențiali beneficiari de bioprotezare valvulară aortică prin chirurgie deschisă sau TAVI , în termeni de morbiditate și mortalitate postoperatorie în limite acceptabile .
Insuficiența aortică ( IA ) definește incompetența cuspelor aortice secundară unor procese patologice care determină închiderea incompletă a orificiului aortic în timpul diastolei ventriculare cu regurgitare acută sau cronică a VS .
În regurgitarea aortică progresivă , VS se adaptează prin dilatare , cu creșterea complianței pentru menținerea presiunii telediastolice în limite normale .
Ecocardiografia transesofagiană ( ETE ) este esențială în definirea anatomiei valvei și a aortei ascendente în special când se preconizează o intervenție cu prezervarea valvei .
În cazul instalării acute prin ruperea cuspelor , evoluția este severă spre șoc cardiogen și deces dacă nu se intervine de urgență .
În cazul prezenței - HTA , se indică tratament antihipertensiv cu inhibitori ai enzimei de conversie ( IEC ) și blocanți ai canalelor de calciu .
Odată instalată , decompensarea ventriculară reduce șansele recuperării funcției cardiace și supraviețuirii postoperatorii .
Alegerea tehnicii chirurgicale depinde de asocierea eventuală a anevrismului de aortă ascendentă , caracteristicile cuspelor aortice , prezența comorbidităților , speranța de viață și posibilitatea administrării tratamentului anticoagulant .
Procedeul Bentall se practică în caz de ectazie anuloaortică .
În IA asociată cu anevrism sau disecție de aortă ascendentă se pot înlocui în bloc valva aortică , rădăcina aortei și aorta ascendentă prin operația Bentall , cu reimplantarea arterelor coronare .
Când cuspele aortice sunt integre , se indică reconstrucția rădăcinii aortice prin tehnica David , care presupune plastia valvei aortice și plasarea unui tub de Dacron ce înlocuiește aorta ascendentă și în care se reimplantează arterele coronare .
Procesul endocarditic poate determina distrucția masivă a rădăcinii aortice , ceea ce impune reconstrucția complexă .
Pe cât este posibil se evită materialele plastice sau valvele mecanice caracterizate prin susceptibilitate crescută la reinfecție , utilizându- se valve biologice homogrefe sau xenogrefe .
Insuficiența aortică acută secundară unor procese patologice agresive cum ar fi disecția de aortă și endocardita , sau posttraumatică , determină decompensarea rapidă a VS cu edem pulmonar acut și șoc cardiogen , ceea ce impune intervenția chirurgicală de urgență .
Modificarea sistemului valvular mitral cu reducerea diametrului orificiului mitral determină incompetența valvulară cu alterarea fluxului atrioventricular diastolic și hipertensiune pulmonară ( HTP ) consecutivă .
Afectarea degenerativă determină alterări ale aparatului valvular cu rupturi de cordaje , elongarea cordajelor , exces de țesut la nivelul cuspelor și dilatarea inelului valvular ( 14 ) .
Afectarea reumatică determină îngroșarea cuspelor , calcificări ale cuspelor și cordajelor , scurtarea și fuzionarea cordajelor .
Afectarea ischemică determină tracțiunea cuspelor și cordajelor secundar retracției mușchilor papilari în regiunea de infarctizare .
Există situații ce pot asocia boala Barlow , prolaps de valvă mitrală , deficit fibroelastic și sindrom Marfan , manifeste prin regurgitare mitrală care , în absența tratamentului , progresează spre insuficiență cardiacă și deces , ceea ce face licită aplicarea repertoriului tehnicilor chirurgicale de corectare a defectului .
SM asimptomatică nu necesită tratament în condiții de păstrare a ritmului sinusal .
Betablocantele și blocantele de canale de calciu ameliorează toleranța la efort prin prelungirea diastolei și , astfel , a timpului de umplere ventriculară .
În cazul în care se preferă protezarea valvulară , aceasta se face cu păstrarea aparatului subvalvular , rezecția acestuia fiind rezervată calcificărilor severe .
Conform ESC , tratamentul chirurgical sau intervențional al SM se indică la pacienți cu SM moderată sau severă ( aria orificiului valvular < 1,5 cm2 sau < 1,7 - 1,8 cm2 în cazul particular al pacienților cu suprafața corporală mare ) , simptomatici , cu HTP , aflați în ritm sinusal sau FA ( 8 ) .
Tratamentul chirurgical se indică și la pacienți asimptomatici cu afectare severă , în vederea obținerii unui rezultat postoperator mai favorabil .
În unele situații , metoda permite ameliorarea și temporarizarea protezării valvulare .
Avantajul acestei tehnici constă în corecția concomitentă a modificărilor aparatului subvalvular .
Prezența trombului mitral sau regurgitare mitrală + 2 contraindică acest procedeu .
Înlocuirea valvei mitrale reprezintă metoda chirurgicală prin care cuspele mitrale , cordajele modificate patologic , fibrozate , aglutinate sunt excizate și înlocuite cu o valvă mecanică sau biologică .
Înlocuirea valvei mitrale se face prin abord clasic , respectiv sternotomie mediană cu ajutorul CEC , sau prin toracotomii minime drepte asistate videoscopic , folosind sistemul Heart Port .
Prezervarea aparatului subvalvular asigură mentenanța continuității anulo-ventriculare și păstrarea funcției VS .
Supraviețuirea la 10 ani este de 95% , în absența reintervenției de 84% și fără accidente tromboembolice în proporție de 91% ( 18 ) .
Din punctul de vedere al debutului fenomenelor de regurgitare , Im poate fi acută , brusc instalată , prin rupturi cuspale sau de cordaje , și cronică , cu progresie lentă a regurgitării .
În Im acută , volumul regurgitant încarcă brusc AS și circulația pulmonară și determină edem pulmonar și șoc cardiogen cu potențial evolutiv letal iminent , în absența intervenției chirurgicale .
În Im cronică se produce hipertrofie excentrică adaptativă a VS , dilatare AS , mecanismele compensatorii menținând contextul asimptomatic sau oligosimptomatic pentru o lungă perioadă de timp .
Dilatarea AS și FA cresc la 43393 % incidența complicațiilor embolice cerebrale și periferice , mai ales la pacienții vârstnici .
Medicația vasodilatatoare , antiaritmică în cazul FA , diuretice , tratamentul anticoagulant ameliorează statusul clinic al pacientului , dar nu trebuie să întârzie decizia chirurgicală până la decompensarea severă a VS .
În Im acut instalată , nitroprusiatul reduce postsarcina și fracția regurgitantă .
Coronarografia apreciază și cuantifică volumul de sânge regurgitant , severitatea disfuncției VS și repercursiunile acesteia asupra cordului drept , HTP sau regurgitare tricuspidiană .