xd-br0/SiMoNERo huggingface dataset:
Alte polimorfisme induse de enzime de restricție în gena VDR sunt BsmI ( alele b și B ) și ApaI ( alele a și A ) în intron 8 și o substituție C - T silențioasă ( care nu determină modificarea aminoacidului codificat ) în exonul 9 care induce un situs Taq1 ( alele T și T ) .
Corelate cu funcția cunoscută a ICAM-1 în răspunsul imun la om și cu implicarea sa în patogeneza T1DM la șoarecii NOD , rezultatele noastre sugerează puternic că ICAM-1 ar putea fi implicat în patogeneza T1DM la om și că unele din mutațiile din gena ICAM-1 de pe cromozomul 19p13 ar putea contribui la susceptibilitatea genetică pentru T1DM .
Pentru T2DM , va fi vorba de o combinație între genele asociate defectului secretor insulinic și respectiv cele asociate insulinorezistenței .
În ceea ce privește acestea din urmă , va fi vorba de gene asociate metabolismului glucidic , gene asociate metabolismului lipidic , gene legate de mecanismul de acțiune al insulinei , gene ale obezității .
Alte date , cum ar fi asocierea cu HLA DR3 și DR4 la afro-americani cu T2DM dar care au prezentat cetoacidoză inaugurală [ 88 ] , respectiv cu HLA A33 , DR2 sau DR9 la femei afro-americane cu diabet gestațional ce au necesitat insulinoterapie [ 1 ] , se referă mai degrabă la forma de DZ care a fost ulterior etichetată drept LADA .
Aceste tulburări , denumite și insulinopatii sunt totuși rare și nu pot explica decât o mică parte din cazurile de T2DM [ 74 ] .
Cu toate acestea , polimorfismele genei GLUT4 sunt rare în populația generală și au aceeași frecvență la diabetici și nediabetici [ 14 , 17 ] , datele actuale infirmând implicarea sa în susceptibilitatea pentru T2DM .
Cu toate acestea , studiul genei adenozin dezaminazei pe un lot mare de familii din Marea Britanie și Italia nu a putut dovedi implicarea acesteia în predispoziția genetică pentru T2DM [ 9 ] .
Administrată in vivo la animale dar și la om , această moleculă a dovedit a avea un puternic efect de stimulare a secreției insulinice beta celulare dependentă de insulină .
Ulterior au fost efectuate mai multe studii pe loturi de rude sănătoase ale pacienților cu T2DM , unele dintre acestea ( dar nu toate ) stabilind existența unei asociații între alela 972Arg și prezența insulinorezistenței [ 58 ] .
Mai recent s- a dovedit că la purtătorii alelei 972Arg , celulele beta au un conținut scăzut de insulină , un număr redus de granule secretorii mature și o capacitate insulinosecretorie redusă [ 58 ] .
A fost descris și un polimorfism al genei IRS2 ( substituția glicină - aspartat în poziția 1057 ) dar acesta nu s- a dovedit a fi asociat cu T2DM [ 13 ] și nici cu alterarea capacității insulinosecretorii beta celulare [ 42 ] .
Astfel schimbarea nucleotidică din poziția 1020 a genei și care antrenează substituția metioninei cu izoleucină în lanțul proteic s- a dovedit a fi asociată cu insulinorezistența la subiecții homozigoți pentru această mutație [ 41 ] .
Lipoproteinlipaza este o enzimă hidrolitică activă la nivelul endoteliului vascular și reprezintă enzima limitantă de viteză pentru clearance din circulație al lipoproteinelor bogate în trigliceride , atât VLDL cât și chilomicroni .
Prin rolul lor important , atât în formarea cât și în metabolizarea lipoproteinelor plasmatice , apoproteinele sunt puternic implicate în reglarea metabolismului lipidic , defectele lor putând antrena profunde perturbări ale profilului lipidic .
Analiza acestora pe un lot de 63 familii / 698 subiecți a indicat un posibil efect asupra capacității insulinosecretorii dar nu și asupra sensibilității țesuturilor la insulină sau a riscului de T2DM [ 30 ] .
Studiile pe culturi de celule au arătat că PGC-1 stimulează biogeneza mitocondriilor iar la nivelul celor preexistente stimulează lanțul respirator mitocondrial prin inducția moleculelor de tip UCP2 și a factorilor respiratori nucleari [ 29 ] .
Prin prisma strânsei corelații etiopatogenice dintre obezitate și T2DM , gena leptinei și , implicit , și a receptorului său au devenit gene candidate și pentru T2DM .
Este interesant de notat că mai recent , alela 64Arg a fost asociată și cu insulinemie à jeun crescută și nivel crescut al AGL plasmatici , ambele elemente importante ale sindromului de insulinorezistență [ 18 ] .
În această regiune a cromozomului fost de altfel identificați mai mulți markeri asociați cu obezitatea și T2DM la șoareci .
Un alt polimorfism ( - 55 C / T din exonul 1 al genei ) s- a dovedit a fi implicat în susceptibilitatea T2DM .
Și mai recent ( iulie 2002 ) , un grup de cercetători japonezi a descris un alt polimorfism – Ile164Tre la nivelul exonului 3 .
Aceste tulburări au în comun semne și simptome care reflectă aportul inadecvat de glucoză la nivel cerebral și activarea simultană a sistemului simpato-adrenergic .
Ocazional hipoglicemia poate fi indusă de unele tumori , incluzând tumori pancreatice insulare , secretoare de insulină , dar și tumori non-insulare care secretă factori de creștere insulin-like ( 15 ) .
Descărcarea promptă de glucagon și adrenalină ( hormoni cu acțiune puternic glicogenolitică ) poate readuce ea singură glicemia la normal .
În momentul atingerii pragului hipoglicemic simptomatic ( ~ 40 - 50 mg / dl ) vor apare semnele de alertare simpato-adrenergică iar în stadii mai avansate și semnele de neuroglicopenie ( 23 ) .
Centrul de control al reacției neuro-hormonale la hipoglicemie este situat în regiunea noradrenergică a hipotalamusului ( 1 , 7 ) .
În condițiile scăderii glicemiei sub 50 mg / dl , nivelul glucozei în celula nervoasă va scădea paralel cu glicemia , ceea ce va duce ( datorită imposibilității folosirii altor substrate energetice ) la scăderea producției de ATP și a transportului ionic transmembranar dependent de ATP ( Na / K ATPaza ) , proces similar cu cel întâlnit în condiții de hipoxie cerebrală .
Cel de al doilea tip de transport , operant în neuroni și celulele gliale , se face și el fără consum energetic și operează la 50% din capacitatea sa , la o concentrație foarte joasă a glucozei în sânge de ~ 0.2 - 0.4 mmol / l , fiind deosebit de important în condiții de hipoglicemie .
Cu excepția glutamatului , aspartatului , N-acetilaspartatului și acidului gamaaminobutiric , care se găsesc în creier în concentrație mai mare decât în sânge , ceilalți aminoacizi se află în concentrații egale cu cele din plasmă .
Acidul glutamic , precursorul acidului gamaaminobutiric joacă și rolul de acceptor pentru amoniacul produs în exces sau ajuns aici prin difuziune din circulația generală .
Sinteza acidului glutamic în creier poate să se realizeze prin aminarea acidului alfacetoglutaric , produs în cursul ciclului Krebs .
Chiar glucoza , după ce trece în sectorul cerebral , este utilizată pentru sinteza aminoacizilor proveniți din cetoacizi ( alanină , aspartat , gamaaminobutirat și mai ales glutamat ) .
In vivo însă , disponibilitatea de aminoacizi pentru asigurarea necesarului energetic cerebral este mult limitată de transportul mai dificil al acestora prin bariera hematoencefalică , comparativ cu transportul rapid al glucozei .
Clasic , creierul a fost inclus printre țesuturile insulinoindependente .
De aceea semnele simpato-adrenergice pot fi șterse sau chiar lipsesc , tabloul fiind dominat de simptomele neuroglicopenice ( tulburări psihice , semne neurologice etc. ) .
Obișnuit , orice scădere a glicemiei sub limita inferioară a normalului se însoțește de o inhibare a secreției de insulină cu scăderea insulinemiei plasmatice și menținerea în limite normale a raportului .
Cauza hipoglicemiei ce apare în cursul tratamentului insulinic cunoscut la un pacient diabetic este evidentă .
Hipoglicemia indusă de sulfoniluree mimează și mai bine insulinomul deoarece acestea determină și creșterea peptidului C În acest caz , singurul element diagnostic este detectarea în plasmă sau în urină a sulfonilureelor ( mai ușoară pentru cele din prima generație dar foarte dificilă pentru cele din a doua generație ) .
În cazul insulinomului este prezent tabloul clinic al unei hipoglicemii subacute sau cronice , dominat de simptomele neuroglicopenice .
Foarte rar tumorile secretante de insulină pot fi localizate extrapancreatic , caz în care poate fi utilă determinarea insulinei în sângele recoltat din vena portă .
Tratamentul este prin excelență chirurgical , rata de succes fiind mare în insulinoamele benigne unice ( cele mai frecvente ) .
În caz că probele de laborator nu pot confirma o valoare glicemică scăzută în momentul prezenței simptomelor specifice ( obiectivate medical ) , tulburările pot fi încadrate în Sindromul postprandial idiopatic .
În absența diabetului zaharat , folosirii intempestive de substanțe hipoglicemiante ( inclusiv insulină ) și a insulinoamelor , existența unei tumori non-insulare trebuie serios luată în considerație .
Rezultatul este incapacitatea ficatului de a produce suficientă glucoză ( în special prin inhibarea gluconeogenezei ) și creșterea captării glucozei la nivel muscular cu apariția hipoglicemiei .
În acest caz apar manifestări hipoglicemice care pot ridica probleme dificile de diagnostic diferențial cu insulinomul .
Reticulul endoplasmic rugos abundent explică bazofilia intensă a hepatocitului , observată în momente de activitate metabolică intensă .
În această concepție , unitatea morfologică a ficatului se suprapune cu modul de organizare al unei glande exocrine și este reprezentată de lobulul portal - o zonă de formă triunghiulară , care are în centrul său un spațiu port , iar la vârfuri trei vene centrolobulare .
Procesul are ca scop furnizarea de substrate energetice în primul rând țesuturilor insulinoindependente ( creier , sânge , măduvă hematopoetică , țesuturi glucodependente ) dar și țesuturilor insulinodependente ( mușchi , țesut adipos , țesuturi glucoindependente ) în condițiile menținerii unei glicemii constante ( în medie 80 - 90 mg / dl ) .
Ulterior , rata glicogenolizei hepatice se reduce progresiv , până la epuizarea depozitelor și este activată concomitent gluconeogeneza , în special sub acțiunea creșterii concentrației de glucagon în vena portă .
Trebuie menționat că principalele sedii ale gluconeogenezei la mamifere în general sunt ficatul și cortexul renal .
Aminoacizii glucoformatori provin din proteine , în special din cele musculare și viscerale .
Gluconeogeneza din lipide nu folosește acizi grași deoarece oxidarea acestora nu furnizează substraturi glucogene .
În vena portă scade și mai mult concentrația insulinei și crește semnificativ nivelul glucagonului .
Explicația acestei constatări ar fi capacitatea hepatocitelor de a utiliza alternativ substrate pentru glicoliză și gluconeogeneză ( figura 5 ) .
Sinteza de novo de acizi grași din glucoză are loc în special la nivelul ficatului ( care conține cantități importante de citrat liază ) de unde sunt exportați după esterificare la trigliceride sub formă de lipoproteine cu densitate foarte mică ( VLDL ) către diverse țesuturi , în special mușchi și țesut adipos .
Ficatul are un rol foarte important în captarea și sinteza locală a diferitelor fracțiuni lipidice , catabolizarea acestora sau incorporarea în lipoproteine , care vor fi transportate prin sânge către alte celule .
Transferul acetil-CoA din mitocondrii în citosol necesită mai multe reacții ( ciclul malat-citrat ) .
Enzima cheie a sintezei de trigliceride în ficat este glicerol kinaza , care este extrem de activă în hepatocite .
Ele sunt incorporate în VLDL împreună cu alte lipide și proteine și secretate în plasmă , din care țesuturile extrahepatice își procură acizii grași .
Un alt mecanism reglator este conversia enzimei prin fosforilare-defosforilare , forma defosforilată având activitate catalitică .
În acest sens , se știe că în perioade interprandiale de scurtă durată ( 43259 ore ) ficatul poate utiliza aproximativ un sfert din acizii grași pe care îi primește .
Acizii grași rezultați din lipoliză sunt utilizați de ficat ( și de majoritatea țesuturilor extrahepatice ) diferențiat în funcție de concentrația plasmatică a acestora și de starea hormonală a organismului .
Acizii biliari sintetizați în ficat se numesc acizi biliari primari ( acidul colic și dezoxicolic ) .
Tot în ficat , acizii biliari sunt conjugați cu glicocol sau taurină rezultând acizii glicocolic , taurocolic , glicochenodezoxicolic și taurochenodezoxicolic .
Rezultă că 20 - 30 g de acizi biliari parcurg circuitul enterohepatic zilnic din care se pierd prin fecale aproximativ 0,5 g / zi .
Are un rol esențial în sinteza transferinei , apoproteinelor , factorilor coagulării , a unor factori aparținând sistemului complement și fibrinolitic .
Astfel , în ficat și rinichi s- a evidențiat că biosinteza glutationului face parte dintr- un ciclu ( numit gama-glutamil ) care cuprinde pe lângă biosinteza acestui compus și degradarea sa simultană cu transferul aminoacizilor prin membrana celulară .
Pacienții cu boli hepatice au risc mai mare de acidoză lactică deoarece nivelele serice a jeun ale glicerolului și ale altor precursori gluconeogenetici sunt mari ( 2 , 3 , 10 , 22 ) .
Homeostazia glicemică este asigurată de mecanisme de control multiple .
Insulina se detașează printre factorii hipoglicemianți , care mai cuprind somatomedinele și într- o oarecare măsură somatostatinul .
Prostaglandinele sau prezența în plasmă a unor antagoniști nehormonali ai insulinei ( de regulă de natură imună ) pot și ei să interfere cu acțiunea hipoglicemiantă a insulinei sau pot media alte mecanisme hipoglicemiante .
Efectele antagonizante față de insulină par a fi localizate la nivel de postreceptor .
Nu este exclus ca activitatea acestor enzime să fie secundară afluxului hepatic crescut de aminoacizi glucoformatori eliberați în țesutul muscular sub acțiunea cortizolului .
Cortizolul facilitează și accentuează efectul hiperglicemiant al glucagonului și adrenalinei ( efect permisiv ) , întrucât absența lui previne creșterile glicemice previzibile ale celor doi hormoni de contrareglare .
Efectul este mai marcat la animalele hipofizectomizate , și în mod paradoxal la diabetici ( 7 ) .
GH este totuși secretat în sânge și prezența sa poate fi cuatificată prin metoda ELISA .
În această grupă de tulburări există unele relativ specifice diabeticilor , ca de exemplu cele care însoțesc gangrena diabetică , abcesele la locul injecțiilor cu insulină sau colecistita emfizematoasă , dar care reprezintă o minoritate față de episoadele infecțioase virale , microbiene sau fungice care pot interveni la un pacient diabetic ( 3 , 4 , 7 ) .
Infecțiile constituie o cauză frecventă de decompensare metabolică , în țara noastră ocupând prima poziție pe lista factorilor ce induc comele cetoacidotice sau hiperosmolare .
Riscul pentru amputarea unui picior crește progresiv de la 10% până la 90% , în funcție de prezența diferiților factori predictibili pentru amputație ( dezechilibru metabolic cronic , neuropatie diabetică , deformări ale piciorului , ischemia vaselor mici și amputație anterioară ) .
Candidoza bucală asimptomatică ( 75% la diabetici față de 35% la nediabetici ) se întâlnește mai frecvent la pacienții tratați cu antibiotice .
Candida albicans vaginală ( manifestată prin prurit vaginal , eritem în regiunea genitală și uneori pustule ) sau prezentă în căile urinare ( uneori asimptomatică , evidențiabilă numai în culturi ) are , de regulă , origine externă .
Intervenția chirugicală de debridare și de înlăturare a țesuturilor necrozate trebuie efectuată sub acoperire antibiotică intensivă .
Întucât regiunea scrotală are un potențial de regenerare bun , vindecarea poate fi uneori neașteptat de rapidă .
Vindecarea tuberculozei este mai dificilă la diabetic , după cum și echilibrarea diabetului este mai greu de realizat , datorită necesarului insulinic mai mare și a stării de nutriție deficitare a acestor bolnavi ( 13 ) .
Ele se datoresc aproape exclusiv lipsei de supraveghere a pacienților agitați , aflați sub perfuzie cu soluții hipertone ( clorură de potasiu , bicarbonat de sodiu , soluții alcaline , glucoză hipertonă ) care , transvazate în țesutul subcutanat în cantități semnificative , pot produce necroze ( uneori întinse ) , cu pierdere de substanță , care se vindecă greu ( 14 ) .
Hemodializa , presupune uneori un acces temporar cu un cateter gros la nivelul venelor femurale sau subclavii , a căror cateterizare prelungită ( mai multe zile sau săptămâni ) presupune un risc suplimentar de infecție locală cu potențial de generalizare .
Contaminarea bacteriană cea mai frecventă are loc în timpul schimbării flacoanelor cu soluții dializabile .
Dacă infecțiile cutanate din jurul cateterului sunt ușor de identificat , cele pericateterale profunde pot fi destul de greu de diagnosticat .
Tratamentul se face cu antibiotic administrat parenteral ( asociere de Penicilină antiPseudomonas și aminoglicozidă ) , la care se adaugă terapie topică locală picături antipseudomonas și tratament chirurgical – debridare locală .
Deși e greu de demonstrat o incidență mai crescută a acestei infecții la diabetici față de nondiabetici , infecțiile severe și fulminante produse de organisme care prezintă emisie de gaze se produc mai frecvent la diabetici – din 136 cazuri de colecistită emfizematoasă , 38_% au avut diabet zaharat .
Definiția clasică a nefropatiei diabetice se baza pe o eliminare urinară medie de proteine ( din trei colecții / 24 h ) de peste 0,5 g / 24h ( care corespunde unei eliminări de albumină de peste 300 mg / 24 h sau 200 &b.mu;g / minut ) , la un pacient cu mai mult de 43322 ani vechime a diabetului și de regulă în prezența retinopatiei .
Un studiu recent pe durata a 7 ani , efectuat pe pacienți spitalizați cu T2DM [ 130 ] a arătat că boala coronariană ischemică a constituit cauza de deces la 72% dintre pacienții cu MA , comparativ cu 39% dintre pacienții normoalbuminurici .
Mai multe studii populaționale prospective , efectuate pe subiecți clinic sănătoși [ 263 , 61 ] , au evidențiat faptul că o eliminare urinară crescută de albumină , chiar sub limita definitorie pentru MA , reprezintă un factor de risc independent pentru morbiditatea și mortalitatea cardio-vasculară ( RR = 2 , 43134 , 2 ) .
Studiind relația dintre MA și factorii de risc descriși clasic pentru ateroscleroză și patologia cardio-vasculară .
Includerea MA printre manifestările sindromului X a fost o problemă controversată , atât datorită prevalenței sale relativ scăzute , în special la populația non-diabetică , cât și faptului că nu a putut fi demonstrată o relație cauzală directă ( ci numai o corelație statistică ) , între MA și insulinorezistență .
În sens invers , 63% dintre pacienții cu RD proliferativă au fost proteinurici , față de numai 20% din grupul fără RD .
Același lucru este valabil pentru comunitățile formate din populații de origine indi-asiatică care trăiesc în diferite țări europene .
TA sistolică peste 140 mmHg este factor de risc ( după ajustare pentru nivelul albuminuriei la debutul studiului ) numai pentru pacienții cu T1DM , ca și prezența medicației antihipertensive .
Insulinorezistența periferică este definită ca o situație în care o concentrație normală de insulină produce un răspuns biologic suboptimal .
În afară de riscul pentru BDR , izoforma ECA determinată de genotipul DD pare a fi asociată cu o creștere semnificativă a riscului cardio-vascular , atât la non-diabetici cât și la pacienții diabetici .
Acestea pot prezenta modificări ale activității , determinate genetic , care au fost implicate atât ca markeri cât și ca mecanisme patogenetice în apariția BDR .
Acest sistem este format dintr- o familie de 6 izoforme , care constituie unul dintre transportoarele ionice transmembranare majore , cu rolul de a permite accesul intracelular al Na în schimbul exportului de protoni ( H ) , deținând astfel în bună măsură controlul pH și volumului celular , ca și reglarea reabsorbției proximale a sodiului .
Printre mecanismele de activare , cele mai importante par să fie glucocorticoizii și factorii de creștere ( bFGF ) , iar dintre inhibitori sistemul cAMP / proteinkinaza A , PTH și forbol-esterii [ 205 ] .
PTH , la concentrații suprafiziologice , ca și anumiți mediatori farmacologici ( dopamina ) produc scăderea populației de receptor la nivelul marginii în perie și reincorporarea acestuia în endozomii citoplasmatici prin endocitoză , semnalul celular primar fiind creșterea cAMP citoplasmatic .
Din cele de mai sus rezultă că reglarea activității STNH-1 este asigurată în esență prin exprimarea genică a unor polimorfisme individuale , respectiv prin mesageri celulari ( citokine , interleukine ) care ar modifica structura tridimensională a TM sau a cozilor intracelulare .
Acest mecanism ar putea avea implicații ( care nu au fost totuși demonstrate direct până în prezent ) asupra proliferării celulelor mezangiale , manifestare precoce caracteristică BDR .
Obținerea experimentală a unei inactivări a genei nefrinei [ 34 * ] , ca și administrarea de anticorpi antinefrină [ 164 ] , a condus la ștergerea proceselor podocitare și proteinurie severă .
Utilizarea acestui nou marker pentru studiile viitoare ar putea evidenția o relație chiar mai puternică între sindromul dismetabolic , T2DM , BDR și tulburările de nutriție intrauterină .
Presiunea intraglomerulară este rezultanta relațiilor dintre fluxul plasmatic renal ( FPR ) și calibrul ( tonusul ) arteriolelor glomerulare aferentă și eferentă .
Creșterea secreției ANP se datorează în special reabsorbției proximale crescute a sodiului prin hiperactivitatea STNH .
Diabetul zaharat și hipertensiunea arterială sunt două afecțiuni profund intercorelate , care acționează sinergic pentru producerea leziunilor macro - și microvasculare [ 172 ] .
Valorile normale ale TA sunt considerate cele sub 140 / 90 mmHG , dacă este vorba despre determinarea ascultatorică repetată a TA în mai multe momente ale zilei ( așa numita TA clinică ) , respectiv de maximum 130 / 85 mmHg ( medie zilnică ) în cazul determinării ambulatorii a TA .
După apariția proteinuriei clinice , TAA crește semnificativ față de stadiul microalbuminuric , iar ritmul circadian al TA este sever perturbat .
Modificările TAA , chiar cele precoce ( non-dipper ) sunt considerate un factor important de risc pentru mortalitatea cardio-vasculară și generală , atât la pacienții cu T1DM cât și cu T2DM .
Sunt însă necesare în continuare ghiduri terapeutice clare pentru stabilirea momentului optim al introducerii terapiei antihipertensive .
Alte studii au evidențiat atât creșterea importantă a expresiei GLUT-1 la nivelul parenchimului renal începând din stadiile precoce ale diabetului zaharat experimental cât și rolul important pe care această modificare pare să îl joace în creșterea producției de matrix extracelular și a unor componente specifice ale membranei bazale glomerulare , cum este fibronectina .
Acest rol important al stresului oxidativ în acumularea de AGE în IRC este susținut și de corelațiile semnificative care au fost găsite între concentrația AGE și ale markerilor procesului oxidativ , cum sunt produșii avansați de oxidare a proteinelor sau markerii de peroxidare a lipidelor .
Dacă această ipoteză este valabilă , atunci ar putea constitui o explicație a evoluției mai rapide a IRC la pacienții diabetici , deoarece este evident că la aceștia rata de producție , concentrația și durata producției AGE sunt cu mult mai mari , comparativ cu pacienții non-diabetici .
Aceste molecule mici se găsesc în sânge legate de diferite proteine , cum este complexul CMV-Hb , și prin determinarea lor în dinamică pot fi markeri valoroși ai progresiei BDR .
PKC este constituit dintr- o familie de serin - și treonin-kinaze și este în prezent socotit cel mai important mesager de transducție intracelulară a semnalelor hormonale , ale citokinelor și mediatorilor lipidici .
Pe de altă parte , ROS par să constituie o altă verigă importantă de legătură între mecanismele hemodinamice și metabolice în patogeneza BDR , deoarece s- a pus în evidență faptul că ROS mediază producerea de hormoni vasoactivi , cum este endotelina [ 34 ] .
Principalul efect al acestor fenomene este accelerarea procesului de glicoxidare a lipidelor și proteinelor ( inclusiv al substanțelor de tip lipoproteic ) , cu apariția în circulație a produșilor complecși de glicoxidare ( GOP , glycoxidation products ) , fie cu greutate moleculară mare ( HMW-AOPPs , high molecular weight-advanced oxidation protein products ) , fie cu greutate moleculară joasă ( complexe tardive peptide-AGE ) .