Държавен вестник, бр. 59, 2019 г., стр. 7

БРОЙ  59	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
две категории попадат такива функции като 
тези по т. 3 (издава методически указания) или 
т. 27 (определя реда за разглеждане жалбите 
и сигналите), но и в тези случаи комисията 
реализира организационно-технически функ­
ции, които не накърняват упражняването 
на избирателните права на гражданите. Ом­
будсманът отделя специално внимание на 
методическите указания, но не е успял да 
проследи разграничението между методика и 
методически указания, направено в Решение 
№ 4 по к.д. № 4/2011 г. на Конституционния 
съд, в което се изтъква по отношение на 
методическите указания „тяхното естество 
да са организационни указания за работата 
на избирателните комисии ...... и поради това 
не могат да подлежат на съдебно обжалване“. 
В този смисъл позоваването на чл. 120, ал. 2 
от Конституцията е несъстоятелно. Изключе­
ните от разпоредбата на чл. 58, ал. 1 от ИК 
актове не са от естество да засегнат правата 
на гражданите по смисъла на конституци­
онния текст.
По така изложените съображения не може 
да се приеме, че с разпоредбата на чл. 58, 
ал. 1 от ИК се накърняват конституционни 
права на гражданите и в частност правото на 
жалба по чл. 120 от Конституцията. Обсто­
ятелството, че в конкретно определен кръг 
от случаи законодателят избира да посочи 
кои актове подлежат на обжалване, а не кои 
не подлежат, не представлява отклонение от 
принципа на чл. 120, ал. 2 от Конституцията.
Според съдиите Георги Ангелов, Гроздан 
Илиев и Атанас Семов чл. 58, ал. 1, изр. 1 от 
Изборния кодекс (ИК) в частта „по чл. 57, 
ал. 1, т. 5, 6, 10, 11, 12, 14, 15, 17, 22, 23, 25, 
26, 26а, 29, 30, 33, 34 и 45“ противоречи на 
(в последователност от частно към общо): 
чл. 120, ал. 2; чл. 117, ал. 1; чл. 56; чл. 8; 
чл. 6, ал. 1, предл. 1; чл. 4, ал. 1, изр. 1 от 
Конституцията. 
I. Две могат да са разбиранията за смисъла 
на разпоредбата. 
Според едното тя изключва съдебния кон­
трол върху всички административни актове 
(„решенията“) на ЦИК освен върху изрично 
посочените в самата нея. 
Според другото тя се отнася само до 
родовата подсъдност на съдебния контрол. 
Посочените в нея решения подлежат на 
обжалване пред Върховния администрати­
вен съд (ВАС), а непосочените могат да се 
оспорват по силата на чл. 128, ал. 1 и 2 от 
Административно­процесуалния кодекс (АПК) 
пред останалите административни съдилища 
съгласно правилата на чл. 133 АПК за мест­
ната подсъдност.  
1. Ако второто разбиране е вярното, сроко­
вете по АПК не се прилагат за обжалването на 
решенията на ЦИК пред административните 
съдилища – чл. 58, ал. 4 ИК. Същевременно 
не се прилагат и сроковете по неговите ал. 1 
и 3, защото те се отнасят конкретно за ВАС. 
Тези решения на ЦИК са следователно обжал­
ваеми безсрочно, а за произнасянето си по 
тях административният съд не е обвързан от 
какъвто и да е инструктивен или погасяващ 
правомощието му срок.
а. Безсрочно обжалваеми са по правило 
само нищожните (всички видове – чл. 149, 
ал. 5 във връзка с чл. 184 и 196 АПК) и под­
законовите нормативни (чл. 187, ал. 1 АПК) 
административни актове. Съображенията за 
безсрочността не е необходимо да се анализи­
рат подробно тук. Искането за и обявяването 
на нищожността може, както е направено 
за посочените в чл. 58, ал. 1 ИК решения на 
ЦИК, да бъдат ограничени и със срок. 
Унищожаемостта (отменяемостта) на акта 
поначало е свързана със срок, в който да може 
да се поиска, а по самото искане да бъде пос­
тановено решение. В противен случай актът 
никога не става неоспоряем („влязъл в сила“), 
което е условие за неговото изпълнение (вж. 
чл. 268, предл. 1 АПК). 
При такова тълкуване на чл. 58, ал. 1 ИК 
следователно решенията на ЦИК, извън по­
сочените там, никога не стават изпълняеми 
или, казано по-широко и по-точно, никога 
не влизат в сила.
б. Решението на административния съд 
по оспорването има обратно действие – от 
момента на издаването на административния 
акт. Във всички случаи, в които обявява акта 
за нищожен, отменя го или го изменя, дейст­
вието му е назад във времето. Безсрочността 
както на оспорването, така и на произнасянето 
от съда, е несъвместима с целите за бързина 
и преди всичко друго – за окончателност на 
изборния процес.
2. Очевидно това тълкуване на разпоред­
бата не е вярното. Вярното е, че тя изключва 
обжалваемостта пред който и да е съд на 
всички решения на ЦИК извън изрично по­
сочените в нея. 
II. Така изведената от разпоредбата прав­
на норма противоречи на чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията, според който гражданите и 
юридическите лица могат да обжалват всички 
административни актове, които ги засягат, 
освен изрично посочените със закон. 
Частноправните субекти са свободни да 
правят всичко освен това, което им е заб­
ранено. Обратно, изпълнителната власт не