Държавен вестник, бр. 18, 2022 г., стр. 118

СТР.  118	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  18
правото на собственост – държавата и об­
щините, включително върху държавни или 
общински училища или други държавни или 
общински институции в системата на учи­
лищното или предучилищното образование, 
от една страна, и всички останали физически 
и юридически лица – от друга. Според ВАдвС 
така законодателят поставя една категория 
частна собственост и нейните собственици в 
привилeгировано положение спрямо друга и 
нарушава конституционното изискване част­
ната собственост да се гарантира и защитава 
от закона, което предполага еднаквото є тре­
тиране от закона и въвеждане на изключения 
в режима на собствеността еднакво спрямо 
всички правни субекти. Твърди се също, че 
оспорената разпоредба представлява непро­
порционално ограничаване на правото на ос­
таналите титуляри на частна собственост, тъй 
като съответните държавни и общински органи 
са имали пълната възможност да изпълнят 
задълженията си по опазване и съхранение 
на имотите, които са тяхна собственост, и не 
могат да черпят права от дългогодишното си 
бездействие.
По отношение на разпоредбата на § 2 ЗР на 
ЗИЗС се сочи, че чрез отнемането с обратно 
действие на давностното владение се отнема 
и неговият вещноправен ефект, респективно 
придобитото право на собственост, като така 
законодателят нарушава конституционната 
норма на чл. 17, ал. 3 във връзка с ал. 5 от 
Конституцията.
В заключение вносителят поддържа, че 
дългогодишният и периодично налаган „мора­
ториум“, съчетан с прилагането му с обратно 
действие в случаите, в които законодателят 
не го е удължил своевременно, създават едно 
постоянно във времето правно положение, 
при което частна собственост на държавата, 
общините и определени институции се ползва 
със защитата на публична собственост, без 
да се търси ефективно решение от страна на 
законодателя, което да доведе до справед­
ливост, пропорционалност и стабилност на 
правния ред.
С определение от 9.09.2021 г. Конституцион­
ният съд е допуснал искането за разглеждане 
по същество. 
По делото са постъпили писмени становища 
и правни мнения от следните конституирани 
заинтересовани институции и поканени ор­
ганизации, както и специалисти от науката 
и практиката: министъра на правосъдието, 
министъра на регионалното развитие и бла­
гоустройството, Националното сдружение на 
общините в Република България, Нотариална­
та камара на Република България, Съюза на 
юристите в България, Българския хелзинкски 
комитет, проф. д-р Венцислав Стоянов, проф. 
д-р Люба Панайотова, проф. д-р Павел Сарафов, 
проф. д-р Таня Йосифова, доц. д.ю.н. Красен 
Стойчев, доц. д-р Венцислав Петров, доц. д-р 
Захари Торманов, доц. д-р Златимир Орсов.
В своето становище министърът на правосъ­
дието подчертава, че независимо че опазването 
на държавната собственост е изключително 
важно, е недопустимо с аргументи за целе­
съобразност да се пренебрегват и нарушават 
основни начала, заложени в Конституцията 
на Република България, какъвто е принципът 
на неприкосновеност на частната собстве­
ност. Според него прекомерно дългият срок 
на наложения мораториум не кореспондира 
с изискването за конституционосъобразност 
на приетата мярка като цяло.
Министърът на регионалното развитие и 
благоустройството застъпва позицията, че за­
коновата норма на § 1, ал. 1 ЗДЗС не е произ­
волно създадена и не нарушава чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията, тъй като целта на разпоредбата 
не е да създаде условия за непредвидимост и 
неравно третиране на частноправните субекти, 
а да регламентира способ, с който държава­
та и общините да защитят своето право на 
собственост с оглед защитата на по-широкия 
обществен интерес. В този смисъл спиране­
то на придобивната давност по отношение 
на имоти – частна държавна или общинска 
собственост, има охраняваща роля.
В становището на Националното сдружение 
на общините в Република България се поддър­
жа, че неколкократното спиране от законода­
теля на придобивната давност по отношение 
на имотите – частна общинска собственост, 
и придаването на обратно действие на спи­
рането на давността е резултат от липсата на 
ясна законодателна концепция за решаването 
на този сериозен обществен проб­лем, както 
и че недостатъчно проактивната позиция на 
органите на законодателната и изпълнителна­
та власт (централна и местна) през годините 
не би могла да послужи като основание за 
продължително привилегировано третиране 
на титуляри на правото на собственост, не­
зависимо от техния правен статут. 
Нотариалната камара на Република Бъл­
гария подкрепя извода на вносителя на ис­
кането, според който „законодателят поставя 
една категория частна собственост и нейните 
собственици в по-привилегировано положение 
спрямо друга“. В становището се поддържа, че 
Законът за собствеността урежда договорните 
ограничения на правото на собственост във 
връзка с притежаването и упражняването в 
пълен обем на правомощията на собствени­
ка, възможността за ограничения за благо­
устройствени и здравни цели, но не урежда 
неравенство в зависимост от субекта. Частната 
държавна и частната общинска собственост 
не съдържат в себе си някакви допълнителни, 
придадени правомощия, от които да се ползват 
притежателите им.
Съюзът на юристите в България заявява 
категорично становище, че при създаването 
на законови разпоредби в правовата държава 
законодателят трябва да търси решения, които 
да са в синхрон с чл. 17, ал. 1 от Конституцията,