Държавен вестник, бр. 45, 2020 г., стр. 15

БРОЙ  45	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
касационната му жалба отговаря на всички 
изисквания за редовност и съдът следва да 
извърши проверка на нейната процесуална 
допустимост. В тази връзка съдът намира 
за основателни възраженията на останалите 
страни, че Н. Тодев не разполага с право на 
касационно обжалване съгласно чл. 210, ал. 1 
от АПК. С Решение № 13062 от 3.10.2019 г. по 
адм. дело № 3586/2016 г. на тричленен състав 
на Върховния административен съд, второ от­
деление, е отменена Наредбата за изменение и 
допълнение на Наредба № 1 от 9.07.2004 г. за 
минималните размери на адвокатските въз­
награждения, издадена от Висшия адвокатски 
съвет, обнародвана в ДВ, бр. 28 от 28.03.2014 г., 
с изключение на разпоредбите на чл. 7, ал. 2, 
т. 4 и § 2 от ДР на последната. По отношение 
на тези две разпоредби оспорването на Тодев 
е оставено без разглеждане и производството 
по делото е прекратено. Но в касационната 
жалба не е изразена воля, че решението се 
обжалва в прекратителната част, а както беше 
посочено по-горе, решението се обжалва само 
в отменителната част поради несъгласие с 
мотивите на съда. Трайна е съдебната практи­
ка, че мотивите на съдебния акт не подлежат 
на самостоятелно оспорване. С решението в 
обжалваната от Тодев част съдът е отменил 
обжалваните от самия Тодев разпоредби на 
нормативния акт, т.е. като краен резултат то е 
благоприятно за Тодев, поради което същият 
не разполага с право на касационно обжалване 
съгласно чл. 210, ал. 1 от АПК. Касационната 
му жалба следва да бъде оставена без раз­
глеждане и производството по делото в тази 
част да бъде прекратено. 
Касационната жалба на Висшия адвокатски 
съвет е процесуално допустима. Подателят є 
разполага с право на касационно оспорване, 
тъй като е участвал като страна в първоинстан­
ционното производство и за него съдебният 
акт в обжалваната част е неблагоприятен. 
Касационната жалба е подадена при спазване 
на срока по чл. 211, ал. 1 от АПК и срещу 
решение, което подлежи на обжалване. 
Разгледана по същество, касационната 
жалба на ВАдвС е частично основателна. 
Първоинстанционното съдебно производ­
ство е образувано по протест на прокурор 
Милена Беремска от Върховна админи­
стративна прокуратура срещу Наредбата за 
изменение и допълнение на Наредба № 1 
от 9.07.2004 г. за минималните размери на 
адвокатските възнаграждения, издадена от 
Висшия адвокатски съвет, обнародвана в 
ДВ, бр. 28 от 28.03.2014 г. В хода на произ­
водството съдът е допуснал присъединяване 
към оспорването на П. Запрянов и Н. Тодев. 
За да отмени частично наредбата, съдът е 
обосновал допуснати съществени нарушения 
на административнопроизводствените прави­
ла. Съдът е констатирал, че при приемане на 
измененията и допълненията на нормативния 
акт не са спазени чл. 26, ал. 2 и чл. 28, ал. 2 
и 3 от ЗНА в приложимата редакция и чл. 77 
от АПК. Съобразно изхода на делото Вис­
шият адвокатски съвет е осъден да заплати 
разноски в размер на 1810 (хиляда осемстотин 
и десет) лв. в полза на П. Запрянов. 
При служебно извършената проверка кас­
ационната инстанция установи частична не­
допустимост на съдебния акт, но по различни 
съображения от изложените в касационната 
жалба на издателя на акта. При проверка на 
допустимостта на оспорването тричленният 
състав на ВАС е констатирал, че то е недо­
пустимо само в частта на чл. 7, ал. 2, т. 4 и 
§ 2 от ДР на Наредба № 1 от 9.07.2004 г. за 
минималните размери на адвокатските въз­
награждения, издадена от Висшия адвокатски 
съвет (изм. и доп., ДВ, бр. 28 от 28.03.2014 г.), 
тъй като разпоредбата на чл. 7, ал. 2, т. 4 от 
наредбата е отменена с влязло в сила Решение 
№ 9273 от 27.07.2016 г. на ВАС по адм. дело 
№ 3002/2015 г., а разпоредбата на § 2 от ДР 
на наредбата е обявена за нищожна с влязло 
в сила Решение № 14820 от 10.12.2014 г. на 
ВАС по адм. дело № 10395/2014 г. Съдът обаче 
не е съобразил, че това не са единствените 
разпоредби, по отношение на които оспор­
ването е недопустимо. Преди постановяване 
на обжалваното съдебно решение част от 
оспорените разпоредби са били изменени и 
допълнени – ДВ, бр. 84 от 25.10.2016 г. и бр. 7 
от 22.01.2019 г. Следователно тези разпоредби 
вече не са били действащо право, поради 
което не могат да бъдат предмет на съдебна 
проверка за законосъобразност. В резултат на 
настъпилата нормативна промяна протестът 
на прокурора от Върховна административна 
прокуратура, както и оспорванията на при­
съединилите се лица са останали частично 
без предмет. След като част от оспорените 
разпоредби са престанали да бъдат действащо 
право поради техните последващи изменения 
и допълнения, то съдебното решение, с което 
се отменят тези разпоредби, е недопустимо и 
следва да бъде обезсилено в частта, с която са 
отменени § 4, т. 3, § 5 в частта на изменението 
на чл. 8, ал. 2, т. 4 и 5, § 6, т. 1, 2 и 3, § 7, т. 1, 
3, 4 и 5, § 13, т. 1, § 16, § 24, т. 2, § 26 и § 28 
от Наредбата за изменение и допълнение на 
Наредба № 1 от 9.07.2004 г. за минималните 
размери на адвокатските възнаграждения, 
издадена от Висшия адвокатски съвет, обна­
родвана в ДВ, бр. 28 от 28.03.2014 г. 
Неоснователни са оплакванията на ВАдвС, 
че оспорванията на Н. Тодев и П. Запрянов 
са били нередовни, както и че лицата нямат 
правен интерес от оспорването. По делото 
няма доказателства, че здравословното със­
тояние на Н. Тодев препятства лицето да 
извършва съдопроизводствените действия 
лично, т.е. не се установява основание, което