Държавен вестник, бр. 49, 2012 г., стр. 9

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
държавни функции на последната, когато е 
доброволно и с нейно съгласие, не може да 
представлява такова ограничаване. Съдът 
преценява, че това изискване може да има 
за резултат елиминиране от участие в три­
странния диалог на национално равнище на 
определени работодателски организации чрез 
едностранното им възлагане от държавата 
осъществяването на държавни функции. 
Оспореният текст поради това е в противо­
речие не само с чл. 44, ал. 1 и чл. 49, ал. 2, 
но и с чл. 4, ал. 1 от Конституцията, тъй 
като такива законодателни промени нару­
шават правната сигурност и предвидимост 
като основни характеристики на правовата 
държава. В още по-голяма степен това се 
отнася до работодателски организации, на 
които с предшестващо възлагане на държавна 
функция със съгласието на юридическото 
лице с оспореното изменение на КТ са от­
нети функциите на национално представи­
телство. Налице е флагрантно нарушаване 
на принципа на правовата държава, след 
като една организация доброволно е поела 
изпълнение на възложените є държавни 
функции, с последващо изменение на закона 
да є бъде отнето качеството на национално 
представена организация, т.е. с обратна сила 
да є бъдат отнети придобити права. 
Искането за установяване противокон­
ституционността на чл. 35, ал. 2 и 3 КТ е 
неоснователно. Текстът на ал. 3, макар и с 
известна промяна, възпроизвежда този на 
ал. 2 на предходната редакция на чл. 35 (ДВ, 
бр. 58 от 2010 г., в сила от 30.07.2010 г.). С 
него, както и с новия текст на ал. 2, който 
се отнася също до членството на отделна 
работодателска организация, а не само на 
отраслова или браншова в национално пред­
ставената, се визира хипотезата на членство 
в две и повече организации с национален 
статус. Изискването за даване на изрично 
пълномощно за представяне на работода­
телската организация от националната не 
представлява ограничаване на правото є на 
участие в социалния диалог на национално 
равнище, а се определя от обстоятелството, 
че тя членува в повече от една такава орга­
низация. В тази връзка това пълномощно е 
необходимо за преброяване на участващите 
в организацията с оглед изпълнение на кри­
териите за представителност на национално 
ниво по чл. 35, ал. 1 КТ.  Даване на такова 
пълномощно не е необходимо, ако работода­
телската организация членува в една наци­
онално представена организация, при което 
тя директно ще бъде преброена при съобра­
зяване на критериите за представителност. 
Освен това в контекста на възстановяване 
на критериите по предходната редакция на 
текста асоциирането на работодателски ор­
ганизации ще изгуби важното си значение за 
участие на по-малките такива в тристранния 
диалог на национално равнище, а от друга 
страна, ще изпълни предназначението си да 
осигури такова участие и на най-малочис­
лени организации, без едновременно да се 
допуска прекалено голямо фрагментиране на 
работодателските интереси на национално 
равнище. Поради това искането за обявяване 
противоконституционността на чл. 35, ал. 2 
и 3 КТ като неоснователно следва да се 
отхвърли, тъй като тези оспорени текстове 
не противоречат на чл. 44, ал. 1 и чл. 49, 
ал. 2 от Конституцията.
2. Относно искането за установяване на 
противоконституционност на чл. 414а КТ, 
създаден с § 21 ЗИДКТ
Въвеждането на отговорността по чл. 414а 
КТ противоречи на чл. 16 от Конституци­
ята, съгласно който законът защитава и 
гарантира труда, както и на чл. 48, ал. 1 
от Конституцията, който пък посочва, че 
гражданите имат право на труд, а държавата 
се грижи за създаването на условия за осъ­
ществяването на това право. Постановката, 
според която работникът или служителят, 
който не е сключил трудов договор, действа 
виновно и неговото поведение е равностой­
но на поведението на работодателя, влиза 
в противоречие тъкмо с тези два текста на 
Конституцията. Всяка от тези конституци­
онни разпоредби решително говори срещу 
конструкцията, от която тръгва атакуваният 
в искането чл. 414а КТ, че и двамата, работ­
никът и този, който го е наел, са еднакво 
виновни за „предоставянето на работна сила 
без сключен трудов договор“. От една страна, 
не може да не се отбележи, че приписваното 
с този текст на работника или служителя 
нарушение е обусловено от предхождащи 
редица действия на работодателя – на него 
законът му забранява да допуска работника 
или служителя на работа преди сключва­
нето на трудов договор (чл. 61, ал. 1 КТ), 
задължава го да предостави на работника 
или служителя екземпляр от подписания 
от двете страни трудов договор и заверено 
копие от уведомлението за сключване на 
трудов договор от териториална дирекция на 
Националната агенция на приходите и едва 
след това да го допусне на работа (чл. 63, 
ал. 1 и 2 КТ). Не може работникът да носи 
отговорност, когато е допуснат да предостави 
работната си сила, защото предоставянето 
є предполага допускането му до работното 
място и той не може да преценява право­
мерността на действията на работодателя. 
Така уредената хипотеза се оказва невъз­
можна като основание за носене от него на 
административно-наказателна отговорност. 
Още повече работодателят е страната, ко­
ято е в по-силна икономическа позиция и