Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 21

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
действие на конституционните норми, по 
което споделих съображения в становището 
си по Решение № 3 от 2020 г. по к. д. № 5 от 
2019 г.) приема, че предвид прякото действие 
на конституционните норми може да бъде 
тълкувана и прилагана единствено в пълно 
съответствие с конституционния императив… 
Смятам за обнадеждаващо и заслужаващо 
от енергична подкрепа усилието Конституци­
онният съд постоянно да напомня – и, докол­
кото може, да налага – прякото действие на 
всички конституционни норми. Мисля обаче, 
че има законови разпоредби, чиито недос­
татъци и при най-добро желание не могат 
да бъдат преодолени само чрез тълкуване, 
съобразено с нерядко сами нуждаещи се от 
тълкуване конституционни норми, каквито 
са чл. 15 и особено чл. 55 от Конституцията. 
4. Относно несъответствието с чл. 4, ал. 1 
от Конституцията.
4.1. Съдът ясно подчертава, че изключение 
от законова норма може да бъде уредено от 
Народното събрание само когато са налице 
достатъчно сериозни основания и основа­
телни причини (Решение № 18 от 1997 г. по 
к. д. № 12 от 1997 г.) и като се подчини на 
ограничителни условия, особено когато става 
дума за конституционно защитена национална 
ценност, каквато (по смисъла на чл. 15 от 
Конституцията) е околната среда – пясъчните 
дюни са част от нея и се ползват с особена 
защита (по смисъла на ЗУЧК).
4.2. Това правило според мен с още по-
голямо основание следва да се съблюдава, 
когато се допускат изключения от принцип. 
Противното би означавало несъобразяване 
с нормата на чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
(Решение № 8 от 1999 г. по к. д. № 4 от 
1999 г.). Няма съмнение, че чл. 17, ал. 1 и 2 
от ЗУЧК установяват принципа, а изключе­
нието в ал. 2 in fine трябва да бъде пълно и 
ясно посочено и да се отчетат екологичните 
измерения, както установява и съдът, но 
според мен текстът на ал. 2 не дава никакви 
гаранции за това.
Ако от чл. 4, ал. 1 от Конституцията про­
изтича принципното положение, че всяко 
изключение, което законодателният орган 
установява, следва да се тълкува и прилага 
ограничително (Решение № 3 от 6.03.2014 г. 
по к. д. № 10 от 2013 г.) и ако Конституци­
онният съд многократно се е произнасял за 
безусловната необходимост от ясно, точно и 
недвусмислено формулиране на всяко изклю­
чение от приетите със закон общи правила, 
то текстът на чл. 17, ал. 2 би следвало да се 
определи като несъобразен с Конституцията, 
тъй като очевидно не съдържа ясно, точно 
и недвусмислено формулиране на условията, 
при които изключението е допустимо, нито 
дава поне ориентир за ограничително тъл­
куване кога то е допустимо.
5. Въз основа на изложеното смятам, че 
чл. 17, ал. 2 от ЗУЧК следваше да бъде обя­
вен за противоречащ на чл. 4, ал. 1, чл. 15 
и чл. 55 от Конституцията.
III. Относно § 9 ЗИДЗУЧК (ДВ, бр. 56 от 
16.07.2019 г.), който въвежда новия чл. 24в 
ЗУЧК, невлязъл в сила
1. Параграф 9 ЗИДЗУЧК въвежда в ЗУЧК 
нов чл. 24в, невлязъл в сила, тъй като и 
до днес не е приета предвидената в чл. 10а 
наредба, и предвижда високи санкции за 
нарушаване на някои закрепени в ЗУЧК 
забрани. Неговата ал. 1 закрепва санкциите 
за нарушаване на забрани, чието спазване 
зависи пряко и изцяло от определянето по 
чл. 10а на „места за временно разполагане 
на палатки, кемпери или каравани“. Али­
нея 2 закрепва санкциите за нарушаване на 
забраната за „устройване“ на такива места 
отново във връзка с чл. 10а от закона.
2. Конституционният съд ясно е установил 
(арг. от Решение № 13 от 31 юли 2014 г. по 
к. д. № 1 от 2014 г.), че когато една законова 
разпоредба е свързана със и/или обслужва 
друга законова разпоредба и няма самостоя­
телен предмет извън този на разпоредбата, с 
която е свързана, а за последната е установена 
противоконституционност, то първата също 
е противоконституционна, защото самостоя­
телното є съществуване влиза в противоречие 
с принципа на правовата държава. 
Разпоредбите на чл. 10а и чл. 24в ЗУЧК са 
свързани в дихотомията „диспозиция – санк­
ция“: чл. 24в закрепва санкции за наруша­
ването на чл. 10а. Доколкото приемам, че 
противоконституционността на чл. 10а от 
ЗУЧК следваше да бъде прогласена, това 
автоматично следваше да предизвиква про­
тивоконституционност и на разпоредбата, 
закрепваща санкции за нейното нарушаване. 
Поради това смятам, че § 9 от ЗИДЗУЧК 
следваше да бъде обявен за противоречащ 
на Конституцията.
Въз основа на изложеното смятам, че 
Конституционният съд следваше да обяви 
за противоконституционни чл. 10а и чл. 17а, 
ал. 2 от Закона за устройството на Черно­
морското крайбрежие (обн., ДВ, бр. 48 от 
2007 г.; посл. изм., бр. 21 от 13.03.2020 г.) и 
§ 9 от Закона за изменение и допълнение на 
Закона за устройството на Черноморското 
крайбрежие (ДВ, бр. 56 от 16.07.2019 г.). 
Позволявам си да споделя убеденост, че 
дори когато добрата воля на законодателя не 
подлежи на съмнение, недобрата редакция 
на приетите от него законови норми трябва 
да бъде санкционирана винаги когато пред­
ставлява отклонение от духа и буквата на 
Основния закон.
Конституционен съдия:
Атанас Семов
4775