Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 11

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11   
с политическия анализ, а за аргументация, 
която да се справи с по-дълбокия социален 
контекст, в който са вградени нормативното 
конституционно развитие и конституционни 
промени. Няма по-конституиращо право за 
гражданството от правото да приеме Кон­
ституцията на своето политическо единство, 
както и да я променя. Решаването от една 
конституционна юрисдикция на въпроси, 
възникващи във връзка с такъв сложен и 
многопластов конституционен феномен, 
трудно може да бъде ограничено единствено 
в пространството на формалноюридичес­
ките доводи и предполага и аргументация 
на плоскостта на демократичния аргумент 
също така – тази аргументация не е извън 
правната преценка, но не е единствено чрез 
аналитично позоваване на правни норми, 
оставайки присъщо свързана с формалната 
конституция (подобен подход е ясно прило­
жен в практиката на Конституционния съд в 
Решение № 9 от 2016 г. по к.д. № 8/2016 г.). В 
действителност не е въпрос на избор, защото 
и правната, и демократичната перспектива са 
еднакво необходими. Съдиите подчертават, че 
разбирането на условията за възникването на 
даден конституционен ред (т.е. разбирането 
за неговия материален субстрат) позволява 
да се направи разграничение между части от 
конституционния ред, чиято промяна може да 
се разглежда като такава, имаща естество на 
подобряване, реформиране, и части, промяна­
та на които има естество на трансформация 
на базисни ценности на една конституция и 
на идентичността на конституционния ред.
Конституцията чрез ценностите, обекти­
вирани в нея и ориентираните спрямо тях 
механизми за разрешаването на конфликти, 
осъществява социално въздействие и изпълнява 
своята интегративна и конститутивна функция. 
Това, което ни казва материалната конститу­
ция, е, че се пораждат актуални конфликти, 
които изпитват границите на издръжливост 
на институциите и социалните и политичес­
ките субекти, пробват тяхната способност да 
приемат нови изисквания и биха могли при 
определени условия да консолидират консти­
туционния ред. Изменението и допълнението 
в конституционния текст са свързани с такова 
именно подобряване на потенциала на консти­
туционния ред да управлява този вид конфликти 
в общността, когато не се оспорва предназ­
начението на установените конституционни 
субекти, нито политическите цели, а по-скоро 
се пренасочва заложената конституционна ди­
намика към по-ефективна реализация. Когато 
обаче, макар и да не е винаги видимо, един 
конфликт застрашава самата „материална кон­
ституция“, т.е. същността на споразумението в 
политическата общност, тогава е застрашена 
и тази част от една конституция, която го 
обективира, и следователно нейното ценност­
но „твърдо“ ядро. Тогава конституционните 
промени имат природата на трансформация, 
т.е. на цялостна ревизия, а не на реформа в 
конституционния ред. 
Въпросът относно съдържателните огра­
ничения при извършване на конституционни 
промени от Народното събрание (или какво 
Народното събрание не може да направи кон­
ституционосъобразно с такива промени) следва 
да се разглежда в контекста на изложеното.
Конституцията е предназначена да осъ­
ществи идеята на конституционализма, че 
общественият договор може да осигури 
управлението на хората под господството на 
тяхната обща воля единствено и да възпре 
държавната власт (държавата), на която те 
възлагат (но остават единствен титуляр) ней­
ното осъществяване, така че ядрото на това 
споразумение – свободата и равенството в 
достойнството и правата на всеки индивид 
(справедливостта) – и всички произтичащи 
от него основни ценности да бъдат съхране­
ни, като се утвърди това във върховно – и 
за държавата, и за гражданството – право 
на политическото единство. Конституцията 
може да се разглежда като въплъщение на 
тези ценности, които се споделят в обще­
ството и с които – поради естеството им 
на общо за всички благо – обществото като 
цяло се идентифицира, и те се утвърждават 
като ценностната ориентация на държавата. 
Тези ценности придобиват изражение на 
основополагащи конституционни принци­
пи – най-общите насоки за поведение, които 
в концентриран вид изразяват в най-висока 
степен общите цели на конституцията и заедно 
образуват ценностния фундамент, на който е 
основан конституционният ред на държавата. 
Дебатът относно упражняването на ори­
гинерната и производната учредителна власт 
е свързан с различията в схващането за кон­
ституционализъм и демокрация, както и с 
концепцията за гъвкавост на конституционния 
текст. Тъй като промени в конституционна 
уредба, извършвани, без да се прибягва до 
оригинерната учредителна власт, крият риск 
от нейно тълкуване от различни политически 
мнозинства, което противоречи на нейната 
същност, създателите на конституциите обя­
вяват „духа“ на конституцията, „ценностното 
ядро“ или „конституционната идентичност“ за 
непроменяеми, защитавайки нейното върхо­
венство от производната учредителна власт. 
В някои демократични държави са въведени 
изрични клаузи за непроменяемост на кон­
ституционния текст, докато в други конститу­
ционните юрисдикции извеждат имплицитни 
ограничения относно конституционните про­
мени, осъществявани от производната учреди­
телна власт. Накратко, съществува ценностно