Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
съдебни инстанции, не води до нарушаване 
на това право, тъй като е осигурена защита 
пред съд, отговарящ на стандартите на чл. 6, 
§ 1 КЗПЧОС. 
Съгласно чл. 145, ал. 1 АПК администра-
тивните актове подлежат на оспорване пред 
първа съдебна инстанция по отношение на 
тяхната законосъобразност. В този стадий 
на административния процес се проявява 
най-силно принципът на служебното начало 
(чл. 9 във връзка чл. 168 АПК). Първоин-
станционният съд може да отмени оспорения 
административен акт поради нарушаване на 
всяко едно от основанията по чл. 146 АПК, 
дори да не е поискано от оспорващия, както 
и да обяви нищожността на акта. Ето защо и 
когато производството пред административ-
ните съдилища е единственото съдебно про-
изводство, без да има възможност решението 
на съда да бъде атакувано пред ВАС, дори и 
при бездействие или незнание на оспорващите, 
техните интереси ще бъдат охранени от съд.
Както в исканията, така и в някои от 
становищата по делото, твърдяната противо-
конституционност на сочените норми от спе-
циалните закони се съпътства от позоваване 
на практиката на КС по чл. 120, ал. 2 in fine 
от Конституцията (Решение № 7 от 1995 г. по 
к.д. № 98/1995 г., Решение № 5 от 1997 г. по 
к.д. № 25/1996 г., Решение № 18 от 1997 г. по 
к.д. № 12/1997 г., Решение № 8 от 1999 г. по 
к.д. № 4/1999 г., Решение № 4 от 2001 г. по 
к.д. № 15/2000 г., Решение № 3 от 2002 г. по 
к.д. № 11/2002 г., Решение № 11 от 2003 г. по 
к.д. № 9/2003 г., Решение № 5 от 2006 г. по 
к.д. № 1/2006 г.). Според Конституционния съд 
обаче от тази практика не могат да се черпят 
аргументи в настоящия случай. В нея Съдът 
е тълкувал ограничително възможността да 
се изключи съдебната обжалваемост на ад-
министративните актове, като приема, че из-
ключенията могат да се оправдаят единствено 
с особено важни интереси на гражданите и 
обществото и да се отнасят само за отделни 
като вид административни актове, без да 
попадат в сферата на основните права или 
принципа на правовата държава. Текстът на 
чл. 120, ал. 2 in fine от Конституцията обаче 
се отнася само до административните актове 
и не може да се приложи по аналогия и за 
съдебните актове, постановявани от админи-
стративните съдилища, тъй като те са право-
раздавателни актове. Конституционният съд 
намира, че стандартите на правовата държава 
за достъп до съд и осигуряване на гражданите 
и организациите на правото на защита на техни 
права и законни интереси са гарантирани с 
достъпа само до една съдебна инстанция. Кои 
ще са производствата, за които законодателят 
може да предвиди едноинстанционен съдебен 
контрол, е въпрос на целесъобразност, като 
изборът следва да бъде оправдан със защи-
та на значими процесуални ценности, като 
бързината на правораздаването, процесуална 
дисциплина и процесуална икономия. В мо-
тивите към ЗИДАПК са обосновани такива 
цели: създаване на гаранции за изпълнение 
на основната функция на ВАС, установена в 
чл. 125, ал. 1 от Конституцията, и постигането 
на ефективен, прозрачен и бърз администра-
тивен процес. От проведеното обсъждане на 
ЗИДАПК в Правната комисия на 44-то На-
родно събрание (Стенографски протокол № 56 
от 3.07.2018 г. и Стенографски протокол № 57 
от 4.07.2018 г.) е видно, че едноинстанционен 
съдебен контрол се установява по такива 
дела, които не се отличават с фактическа и 
правна сложност и по които има относително 
стабилна съдебна практика.
Президентът и народните представители 
твърдят наличието на противоконституцион-
ност на разпоредбата в ал. 6, изр. 2 на чл. 160 
ДОПК, която постановява, че решението на 
административния съд по дела, по които се 
обжалват установени с ревизионния акт пуб-
лични вземания общо в размер до 750 лв., 
в които не се включват начислените лихви 
за забава, когато ревизионният акт е изда-
ден на физически лица, и общо в размер до 
4000 лв., в които не се включват начислените 
лихви за забава, когато ревизионният акт е 
издаден на юридически лица, е окончателно. 
Законодателят е изключил от касационно 
обжалване група съдебни актове на първоин-
станционните съдилища, определяйки я чрез 
размера на установените с ревизионния акт 
публични вземания. Конституционният съд 
не намира, че избраният критерий е произ-
волен и противоконституционен. От гледна 
точка на съображенията, от които се е водил 
законодателят, за да направи изключение от 
двуинстанционното съдебно производство 
по отношение на тази категория дела, Съдът 
намира за допустимо да се направят такива 
за ревизионните актове, които установяват 
сравнително ниски по размер публични взе-
мания. Атакуваната норма не води до неравно 
третиране на гражданите от закона (чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията), тъй като всички фи-
зически лица, на които е издаден ревизионен 
акт, установяващ публично вземане в размер 
до 750 лв., са поставени в еднаква ситуация. 
Това е относимо и към всички юридически 
лица, на които е издаден ревизионен акт в 
размер до 4000 лв. Субектите, намиращи се в 
еднакво положение, са третирани по еднакъв 
начин от закона.
Що се отнася до претендираното наруша-
ване на чл. 125 от Конституцията, овластяващ 
Върховния административен съд да осъщест-
вява върховен съдебен надзор за точното и 
еднаквото прилагане на законите в админи-
стративното правораздаване, разпоредбата има 
предвид правораздаването по административ-