Държавен вестник, бр. 5, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  5	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Заложеното в Конституцията базисно 
положение за периодично и ритмично обно­
вяване на състава на Конституционния съд 
представлява конституционната граница на 
властовата дискреция на Народното събрание 
да вземе решение за избор на нови консти­
туционни съдии на мястото на тези, чийто 
мандат е изтекъл. Дискреционната преценка 
на номиниращите органи не може да се уп­
ражнява по начин, който би я поставил отвъд 
конституционните времеви ограничения, на­
ложени от основополагащото конституционно 
решение в полза на периодичното обновяване 
на състава на Съда.
Конституционният съд e подчертал, че „в 
конституционната демократична държава пре­
одоляването от конституционните юрисдикции 
на отиващата твърде далеч традиционна толе­
рантност към представителните учреждения 
е тенденция и националната конституционна 
юрисдикция не се отклонява от нея. Концеп­
цията за лимитирана дискреция на всеки, на 
когото суверенът е възложил упражняването 
на държавната власт, включително на пар­
ламента, не противоречи на демокрацията 
и на принципа на правовата държава в една 
демократична държава под върховенството 
на правото“ (Тълкувателно решение № 12 от 
2022 г. по к.д. № 7/2022 г.).
Изискването за периодичното обновяване 
и квотният принцип са сред основните по­
ложения, с които се урежда конституирането 
на Конституционния съд. Тълкуването на 
всички други норми, отнасящи се до това 
конституиране, трябва да му бъде подчинено. 
Това се отнася и до нормата на чл. 147, ал. 2, 
изр. първо от Конституцията (Тълкувателно 
решение № 8 от 2000 г. по к.д. № 9/2000 г.), 
чието тълкуване се иска в настоящото про­
изводство. С това правило е обвързана и 
продължителността на срока на овластяване 
(неговото начало и край) на конституционен 
съдия, избран след предвиденото в чл. 147, 
ал. 2 от Конституцията обновяване на състава 
на Конституционния съд. Въпросът за време­
вите предели на мандата на новоназначения 
съдия и редуцирането на срока с времето на 
забавяне на органа по избора/назначаването 
след обновяване на Съда не е уреден изрично.
Ако органът по избор/назначаване държи 
на конституционно установения ред, на авто­
ритета на своите назначения и на собствения 
си авторитет, той би действал с оглед нор­
мативно установените моменти и срокове за 
обновяване на състава на Съда.
Според чл. 147, ал. 2, изр. първо от Кон­
ституцията „мандатът на съдиите от Кон­
ституционния съд е 9 години“. Тази норма 
е мислена (и редактирана) в контекста на 
стриктно придържане към периодичността, с 
която е обвързано осъществяването на кон­
ститутивната компетентност по отношение на 
попълването на състава на Конституционния 
съд от всяка овластяваща институция – винаги 
през три години. Категоричен приоритет на 
периодичното обновяване пред мандатността е 
отдал и Конституционният съд в Тълкувателно 
решение № 8 от 2000 г. по к.д. № 9/2000 г., с 
което е прието, че при предсрочно прекратя­
ване на мандата на съдия в Конституционния 
съд поради смърт, на негово място се избира, 
респ. назначава друг съдия от съответната 
квота за срок до края на мандата на почина­
лия съдия. Такъв е бил подходът на Съда и 
при предсрочно прекратяване на мандат на 
конституционен съдия в хипотезата на чл. 148, 
ал. 1, т. 5 (несъвместимост, съдия от Съда, 
избран за Председател на ВКС) и чл. 148, ал. 1, 
т. 2 (подаване на оставка) от Конституцията, 
като новоизбраният съдия е имал мандат до 
края на мандата на освободения съдия от 
същата квота.
Базисните положения, обективирани в пър­
вото и третото изречение на разпоредбата на 
чл. 147, ал. 2 от Конституцията, се срещат и 
съвместяват, когато с изтичане на 9-годишния 
срок на овластяване на конституционен съдия 
на негово място положи клетва и встъпи в 
длъжност своевременно избраният/назначени­
ят от съответната квота. Така своевременното 
изпълнение на конституционното задължение 
на овластяващите институции да изберат, респ. 
назначат конституционни съдии (на мястото 
на съдии, чийто срок на овластяване изтича) 
допринася за едновременното зачитане на 
защитените от нормите на изречения първо 
и трето на чл. 147, ал. 2 от Конституцията 
ценности.
Заложеният в разпоредбата на чл. 147, ал. 2 
от Основния закон баланс между две еднакво 
важни за ценностния конституционен ред 
положения ще бъде нарушен, когато някоя 
от овластяващите институции произволно и 
необвързано от ценностния ред не осъществи 
своевременно (в определения от Конституция­
та момент) конститутивната си компетентност 
по отношение на състава на Конституционния 
съд. При така създадена фактическа ситуа­
ция („неконституционна ситуация“ според 
терминологията на Тълкувателно решение 
№ 22 от 2022 г. по к.д. № 7/2022 г.), каквато е 
налице и в настоящия случай (както 47-ото, 
така и 48-ото и 49-ото Народно събрание 
не формират политическа воля за избор на 
конституционни съдии на мястото на съдии, 
чийто срок на овластяване е изтекъл), е ясно 
видима колизията между посочените базисни 
положения, установени в първото и третото 
изречение на чл. 147, ал. 2 от Конституцията. 
В такива случаи е налице правен интерес 
от тълкуване, което по дефиниция следва да 
анализира и претегля заложеното в тълкува­
ните конституционни норми, особено когато 
те въплъщават ценностен избор. Предим­