Държавен вестник, бр. 93, 2021 г., стр. 13

БРОЙ  93	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
конституционен контекст, очертан по-горе, 
при съобразяване на духа и принципите на 
Основния закон (Решение № 13 от 1993 г. по 
к.д. № 13/1993 г., Решение № 7 от 1996 г. по 
к.д. № 1/1996 г., Решение № 3 от 2020 г. по 
к.д. № 5/2019 г.).
На следващо място, следва да се има пред-
вид, че предметът на настоящото дело изисква 
от съда съобразно предоставената му от Ос-
новния закон компетентност да разреши пос­
тавения конституционен проблем чрез даване 
на задължително тълкуване на Конституцията, 
но не и да отправя обвързващи предписания 
до отделните власти относно уреждането на 
правното положение на транссексуалните лица 
(т.е. лицата, чиято полова самоидентификация 
не съответства на биологично определения 
при оплождането пол) и конкретно – на 
законодателната власт относно създаване 
на определена законова уредба, признаваща 
правото им на полово самоопределяне, и 
на съдебната – относно дължимия начин на 
произнасяне по молби на посочените лица за 
зачитане на определени правни последици, 
произтичащи от това самоопределяне. Про-
тивното би довело до това, при упражняване 
на тълкувателното си правомощие съдът да се 
превърне в позитивен законодател, изземвайки 
изключителната компетентност на законода-
телната власт за трайно уреждане на основни 
обществени отношения (възможност, катего-
рично отречена в константната практика на 
съда като надхвърляща конституционните му 
правомощия – Решение № 8 от 2005 г. по к.д. 
№ 7/2005 г., Решение № 11 от 2013 г. по к.д. 
№ 20/2013 г., Определение № 4 от 14.08.2007 г. 
по к.д. № 9/2007 г., Определение № 1 от 
17.03.2015 г. по к.д. № 1/2015 г., Определение 
№ 3 от 17.09.2015 г. по к.д. № 7/2015 г., Решение 
№ 5 от 2018 г. по к.д. № 11/2017 г., Решение 
№ 9 от 2020 г. по к.д. № 3/2020 г.), респ. в пра-
вораздавателен орган, какъвто са единствено 
съдилищата в конституционно установената 
система на съдебната власт (чл. 119, ал. 1 и 2 
от Конституцията). Заедно с това за нуждите 
на настоящото тълкувателно производство не 
е необходимо съдът да извършва преценка 
дали българското законодателство предвиж-
да процедура и предпоставки за промяна на 
правния статус на транссексуалните лица 
въз основа на самоопределянето им към пол, 
различен от вписания в актовете за граждан-
ско състояние. От една страна, въпросът за 
празноти в законодателството е извън кон-
трола за конституционност, който се отнася 
единствено до приети закони (Определение 
№ 2 от 14.04.1994 г. по к.д. № 1/1994 г.), и Кон-
ституционният съд не следва да навлиза в пра-
вомощие, което Основният закон предоставя 
изключително на Народното събрание (чл. 62, 
ал. 1 от Конституцията). От друга страна, дори 
и да се приеме, че българското законодател-
ство и конкретно Законът за гражданската 
регистрация установява нормативна рамка, 
позволяваща промяна на пола в актовете за 
гражданско състояние поради транссексуал-
ност (каквото е преобладаващото становище 
в съдебната практика според сезиращото 
искане), преценката дали правораздавател-
ните органи са длъжни на това основание да 
уважават такива молби също няма отношение 
към компетентността на Конституционния 
съд в настоящото производство по чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията. В практиката 
си съдът вече е имал възможност да подчер-
тае, че „недопустимо е чрез тълкуване да се 
търси или постига заобикаляне, подмяна или 
нарушаване на конституционно установени 
правомощия. Конституционният съд не може 
чрез тълкуване да дава конкретни указания 
за действие (бездействие) на конституционно 
определените държавни органи…“ (Решение 
№ 8 от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г.). Съдът също 
така не следва и да дава отговор на въпроса 
дали българското законодателство изобщо е 
съобразено с разбирането на понятието „пол“ 
по смисъла на Конституцията, тъй като пре-
ценката за несъответствие между определен 
закон и Конституцията се извършва един-
ствено в производство по чл. 149, ал. 1, т. 2 
от Основния закон. Следва да се има предвид 
във връзка с това, че Конституционният съд 
не дава задължително тълкуване на закони, 
което по правило е от компетентност на пра-
вораздавателните органи (чл. 124 и чл. 125, 
ал. 1 от Конституцията). Законовите разпо-
редби се тълкуват от Конституционния съд 
казуално, при осъществяване на абстрактен 
нормен контрол за конституционосъобраз-
ност по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията, 
като целта на тълкуването е да се установи 
дали законова разпоредба е в съответствие с 
Конституцията (Решение № 13 от 2010 г. по 
к.д. № 12/2010 г.). В контекста на изложеното 
съдът обръща внимание на обстоятелството, 
че обобщеният анализ на практиката на 
ЕСПЧ показва, че основанието за осъждане 
на държавите – членки на Съвета на Европа, 
за нарушаване на чл. 8 КЗПЧОС конкретно 
във връзка с правата на транссексуалните 
лица e липсата на национално законодател-
ство, предвиждащо възможност за промяна 
на статуса им и правно признание на промяна 
на пола въз основа на законодателно пред-
видени условия и процедури, независимо от 
развитието на науката и нарастващото според 
ЕСПЧ обществено приемане на явлението 
„транссексуалност“ (Решение на Голямата 
камара от 11 юли 2002 г., Christine Goodwin 
v. The United Kingdom, Решение от 31 март 
2008 г., L. v. Lithuania, Решение от 17 април