Държавен вестник, бр. 104, 2023 г., стр. 17

БРОЙ  104	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
актове и това е още по-необходимо, когато 
става въпрос за наказателна отговорност и за 
процесуални действия, които имат различна 
цел и поради това – различно правно значение.
По отношение на второто установено от 
законодателя правно значение на процесуал­
ното действие „привличане като обвиняем 
за умишлено престъпление от общ харак­
тер“ – действието му като основание за отмяна 
на лиценз, Конституционният съд приема, 
че е налице съответствие с изискванията на 
Конституцията, но при изричното уточнение, 
че извършва „преценката за конституционо­
съобразност на оспорената законова уредба 
с изясненото є по-горе съдържание“. Така 
според съда и по отношение на отнемането 
на лиценза преценката му не е относно факта 
на привличането като обвиняем, а относно 
факта на предявяването на обвинението. Това 
обаче са две различни процесуални действия с 
ясно установен в закона начин на осъществя­
ване, поради което в случая не става въпрос 
за съхраняващо или корективно тълкуване 
на закона в съответствие с изискванията на 
Конституцията, а за замяна на установено в 
закона правно понятие, определящо самостоя­
телно процесуално действие, с друго понятие, 
което определя друго действие на наказател­
нопроцесуалното право, за да се пригоди една 
разпоредба към принципи на Конституцията. 
От това следва, че оспорената разпоредба е 
противоконституционна, но вместо да напра­
ви този извод, Конституционният съд заменя 
нейното съдържание с друго правно понятие, 
имащо също ясно и конкретно съдържание в 
наказателнопроцесуалното право.
Що се отнася до прието от Конституци­
онния съд, че „привличането като обвиняем 
за умишлено престъпление от общ характер“ 
в използвания от съда смисъл съответства 
на легитимната цел на осъщественото зася­
гане, смятаме, че отговорът на този въпрос 
изисква преценка за характера и значението на 
процесуалните действия по привличане като 
обвиняем (дори и с оглед на прието от съда 
разбиране за предявяване на постановлението 
за привличане като обвиняем), в контекста на 
субекта от който и на фазата на която тези 
действия се осъществяват в наказателното 
производство (по смисъла на чл. 1, ал. 1 НПК).
Съгласно чл. 127, т. 3 от Конституцията 
само прокуратурата е тази, която разполага с 
правомощието да привлича към отговорност 
лицата, които са извършили престъпление. 
Това конституционно правомощие на проку­
ратурата е намерило законово отражение в 
разпоредбата на чл. 242, ал. 1 НПК, съгласно 
която, след като завърши разследването, про­
курорът повдига обвинение с обвинителен акт, 
но може и да прекрати наказателното про­
изводство, ако са налице основания за това. 
Следователно едва тогава, когато прокурорът 
установи, че са налице основания за повдигане 
на обвинение с обвинителен акт, би могъл да 
се обсъжда въпросът за наличие на легитимна 
цел за ограничаване на придобито гражданско 
право, защото едва тогава конституционно 
компетентният орган е привлякъл към отго­
ворност съответното лице. В този смисъл е и 
практиката на Конституционния съд, макар и 
приета по отношение на отменения Наказа­
телно-процесуален кодекс, но отнасяща се до 
разпоредби с идентично съдържание с относи­
мите разпоредби на действащия Наказателно-
процесуален кодекс. Съгласно тази практика 
„повдигането и изменението на обвинението 
в хода на разследването могат да бъдат пос­
ледвани от прекратяване на предварителното 
производство, когато се установят основанията 
по чл. 21 НПК“, поради което „тези действия 
не съставляват привличане към отговорност 
по смисъла на чл. 127, т. 1 от Конституция­
та“ – Решение № 14 от 30.09.1999 г. по к. д. 
№ 1/1999 г. Презумпцията за невиновност, 
установена в чл. 31, ал. 3 от Конституцията, 
приема Конституционният съд в Решение № 7 
от 21.06.2016 г. по к. д. № 8/2015 г., „се прилага 
по отношение на всички обвинени в извърш­
ването на престъпление, без да търпи каквито 
и да било изключения“. В това решение, как­
то и в Решение № 5 от 12.05.2016 г. по к. д. 
№ 2/2016 г., Решение № 10 от 29.05.2018 г. по 
к. д. № 4/2017 г. и Решение № 2 от 21.02.2019 г. 
по к. д. № 2/2018 г., Конституционният съд 
установява противоконституционност на 
чл. 40, ал. 1, т. 5 от Закона за защита на 
класифицирана информация и на чл. 100, 
ал. 5 от Закона за държавния служител за 
отказ да се издаде разрешение за достъп до 
класифицирана информация при „образувано 
досъдебно или съдебно производство“ и за 
временно отстраняване от работа при „обра­
зувано наказателно производство“, както и на 
чл. 214, ал. 2 от Закона за Министерството 
на вътрешните работи и на чл. 230, ал. 1 от 
Закона за съдебната власт, предвиждащи вре­
менно отстраняване от длъжност на държавен 
служител, съответно на съдия, прокурор или 
следовател при „привличане като обвиняем“.
Фактът, че в законодателството съществуват 
разпоредби със съдържание, което е идентично 
на съдържанието на оспорената в настоящото 
производство разпоредба – чл. 155, ал. 1, т. 3 
от Закона за Министерството на вътрешните 
работи, чл. 53, ал. 1, т. 6 от Закона за Държав­
на агенция „Национална сигурност“, чл. 141, 
ал. 1, т. 5 от Закона за отбраната и въоръже­
ните сили на Република България (който е с 
различна редакция), не може да служи като 
доказателство за конституционосъобразност 
на оспорената разпоредба в контекста на 
преценката за легитимност на въведеното 
ограничение на придобитото гражданско 
право – лиценз на юридическо лице за упраж­
няване на правнорегламентирана дейност. В 
българското законодателство съществуват 
и разпоредби, уреждащи възможността за 
упражняване на не по-малко рискови за си­