Държавен вестник, бр. 50, 2024 г., стр. 107

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  107  
подзаконова нормативна регламентация, как­
то и от изричното му уреждане с чл. 192а от 
АПК. В тази връзка следва да бъде посочено, 
че в актуалната си редакция чл. 63 от ЗЗ е 
със следното съдържание:
„Чл. 63 (изм., бр. 44 от 2020 г.) (1) При непос­
редствена опасност за живота и здравето на 
гражданите от епидемично разпространение на 
заразна болест по чл. 61, ал. 1, с цел защита и 
опазване живота и здравето на гражданите, се 
обявява извънредна епидемична обстановка.
[…]
(4) (Доп. – ДВ, бр. 32 от 2022 г.) При обявена 
извънредна епидемична обстановка по ал. 1 
министърът на здравеопазването въвежда със 
заповед временни противоепидемични мерки 
по предложение на главния държавен здравен 
инспектор за територията на страната или 
за отделна област в съответствие с мерките, 
определени в националния план по ал. 3а.
(5) Мерките по ал. 4 може да включват и 
забрана за влизане на територията на страната 
на граждани на други държави, с изключение 
на гражданите с постоянно, дългосрочно или 
продължително пребиваване на територията 
на Република България, както и членовете 
на техните семейства“.
Основателен е доводът, че разпоредбите 
на чл. 5, т. 10 и чл. 32 от Наредбата са в 
противоречие с чл. 63, ал. 4 и 5 от Закона за 
здравето и с чл. 35, ал. 2 от Конституцията 
на РБ. Член 35, ал. 2 от КРБ предвижда, че 
„Всеки български гражданин има право да 
се завръща в страната“. Съгласно ал. 1 на 
същата разпоредба „Всеки има право свобод­
но да избира своето местожителство, да се 
придвижва по територията на страната и да 
напуска нейните предели. Това право може 
да се ограничава само със закон, за защита 
на националната сигурност, народното здраве 
и правата и свободите на други граждани“. 
Т.е. разпоредбата на чл. 35, ал. 2 от КРБ, 
извън изрично изброените в ал. 1 на същата 
разпоредба, за разлика от предвиденото в 
Наредбата, не допуска забрана за влизане в 
страната на български граждани. Огранича­
ването на това право е допустимо единствено 
в случай на обявено от Народното събрание 
извънредно положение по смисъла на чл. 84, 
т. 12 от КРБ. При това ограничаването на 
правото на български гражданин за влизане в 
страната в посочената хипотеза може да бъде 
допуснато само временно (с определен краен 
срок) и следва да е установено със закон.
Според тълкуването на Конституционния 
съд в Решение № 10 от 29.05.2018 г. на КС на 
РБ по к.д. № 4/2017 г. „...от гледна точка на 
възможността, уредена в Конституцията на 
РБ, упражняването им да бъде ограничавано 
основните права на гражданите могат разде­
лени на три групи. Първата група включва 
правата, чието упражняване не може да бъде 
ограничавано (т. нар. абсолютни права) – тези, 
посочени в чл. 57, ал. 3 от Конституцията. 
Втората група включва правата, чието упраж­
няване може да бъде временно ограничено 
само на основанията по чл. 57, ал. 3 от Кон­
ституцията на РБ – при обявяване на война, 
на военно или друго извънредно положение. 
Такива са правата по чл. 30, ал. 4 и 5, чл. 35, 
ал. 2, чл. 36, ал. 2, чл. 39, ал. 1, чл. 40, ал. 1, 
чл. 41, чл. 43, ал. 3 и др. от Конституцията. 
Третата група включва правата, които освен 
на основанията по чл. 57, ал. 3 от Конститу­
цията могат да бъдат ограничавани и на други 
основания. В тази група има две подгрупи – на 
правата, чиито други основания за ограни­
чаване са пряко посочени в Конституцията 
(напр. чл. 34, ал. 2, чл. 40, ал. 2, чл. 42, ал. 1 
от нея), и на правата, конкретизацията за 
чиито основания за ограничаване или ред 
за упражняване Конституцията на РБ пре­
доставя на закона (чл. 25, ал. 6, чл. 27, ал. 1 
и 3, чл. 30, ал. 2, чл. 31, ал. 5 и др. от нея). В 
последния случай границата, отвъд която се 
допуска ограничаване на упражняването на 
основни права със закон, е посочена в чл. 57, 
ал. 2 от КРБ – ако то накърнява права или 
законни интереси на други“.
Правото на всеки български гражданин да 
се завърне в страната, предвидено в чл. 35, 
ал. 2 от КРБ, следователно е допустимо да 
бъде ограничено по подобен на предвидения 
в чл. 5, т. 10 и чл. 32 от Наредбата начин 
единст­вено при обявено от Народното събра­
ние извънредно положение по см. на чл. 84, 
т. 12 от Конституцията на РБ.
По изложените съображения оспорените 
разпоредби от Наредбата акт се явяват не­
законосъобразни на основанията по чл. 146, 
т. 3 и 4 от АПК – съществени нарушения на 
административнопроизводствените правила 
на чл. 2а (отм.) от ЗНА, както и противоречие 
с чл. 35, ал. 2 от КРБ и чл. 63, ал. 4 и 5 от 
ЗЗ, поради което следва да бъдат отменени.
Предвид изхода на спора е неоснователно 
искането на ответниците по делото – минис­
търа на здравеопазването и на Министерския 
съвет, за присъждане на разноски в размер на 
юрисконсултско възнаграждение, а искането 
на жалбоподателката П. В. за присъждане 
на разноски по делото като основателно и 
доказано следва да бъде уважено в претен­
дирания размер за сторените такива за дър­
жавна такса и обявление в ДВ. Искането за 
разноски следва да бъде уважено и в размер 
на 1000 лв., които следва да бъдат присъдени 
на адв. Дацев на основание чл. 38, ал. 1, т. 3 
във връзка с ал. 2 от Закона за адвокатурата 
и във връзка с чл. 8, ал. 3 от Наредба № 1 от 
2004 г. за минималните размери на адвокат­
ските възнаграждения.