Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
Благовест Пунев
При преценката за конституционосъобраз-
ност на оспорените разпоредби на § 5, ал. 2 
и 3 ПЗРЗКН трябва да се изхожда както от 
природата на защитаваните обекти на соб-
ственост – движими вещи, представляващи 
културна ценност, така и от същността на 
давността като придобивен способ. Преди 
всичко посочените разпоредби се отнасят 
до ограничен кръг обекти, представляващи 
движими културни ценности – това са само 
археологическите паметници, получили статут 
на национално богатство при тяхната иденти-
фикация (§ 5, ал. 2 и 3 ПЗРЗКН във връзка с 
чл. 53, ал. 1 и чл. 54 от същия закон).
Това означава, че ограничението е двой-
но – тези предмети трябва да се дефинират 
като археологически паметници съобразно 
чл. 53, ал. 1 ЗКН, т.  е. те представляват 
само една част от културното наследство, 
което включва движими културни ценности, 
а според критериите на чл. 54, ал. 2 ЗКН те 
трябва да отговарят и на изискванията за 
автентичност, да имат висока научна и худо-
жествена стойност и да притежават качествата 
на уникалност и историческа значимост, т. е. 
този по-тесен обхват на движими културни 
ценности е допълнително ограничен само до 
най-високостойностните обекти.
Само по отношение на тях е предвидено, че 
при непредставяне на официален документ за 
доказване на произхода им от лицата, които 
ги държат, давността като придобивен способ 
се изключва въпреки упражняваната от тези 
лица фактическа власт до приемането на ЗКН. 
Последните по силата на закона придобиват 
качеството на държатели на движимите 
архитектурни паметници, представляващи 
национално богатство.
Давността е способ за придобиване, който 
е ориентиран към постигане на яснота и ста-
билност в правните отношения, свързани със 
собствеността в хипотезата, когато собствени-
кът на вещта не е упражнявал правомощията 
си в това качество през продължителен период 
от време, като не се е противопоставял на 
фактическата власт на владелеца върху същата 
вещ. В тази хипотеза, за да се избегнат споро-
вете и неяснотата относно правния статут на 
собствеността, чрез този оригинерен способ 
за придобиване се обезпечава необходимата 
сигурност на гражданския оборот. 
Приложението на давността може да бъде 
изключено по законодателен ред, като се за-
сегнат и евентуално придобити права, ако това 
се налага от необходимостта да се преодолеят 
последиците от минали несправедливости, 
допуснати от държавата по отношение на 
носители на правото на собственост. Такъв 
например е случаят с реституцията на имоти, 
подлежащи на връщане на бившите им соб-
ственици, когато същите не са били отчуждени 
по надлежния ред и са били завзети от държа-
вата или от други етатистки организации през 
тоталитарния период. За това законодателно 
разрешение е съобразена и невъзможността 
при заварените от реституцията условия да 
се предприемат правни действия от заинте-
ресованите лица за спиране и прекъсване на 
давността чрез упражняване на собственически 
права срещу държавния произвол. 
Хипотезата на § 5, ал. 2 и 3 ПЗРЗКН, макар 
и обратна на посочената по-горе, тъй като при 
нея държавата, вероятно под лобистки натиск, 
се е отказала от своите права на собственост 
върху движимите археологически паметници, 
предлага аналогично разрешение относно при-
добивната давност, изтекла в полза на лицата, 
които ги владеят. През 1998 г. е прието изме-
нение в Закона за държавната собственост, с 
което недвижимите и движимите паметници 
на културата, вкл. археологическите изгубват 
статута на публична държавна собственост и 
минават под режима на частна собственост, 
която може да бъде обект на придобиване 
по давност. 
В тази връзка законодателното изключване 
на придобивната давност с § 5, ал. 2 ПЗРЗКН 
цели да възстанови по отношение на ограни-
чен кръг обекти – движими археологически 
паметници, представляващи национално 
богатство, правата на държавата, като на 
държащите ги лица им се отрича качество-
то на владелци на тези движими вещи. По 
този начин се поставя преграда пред частния 
произвол на собствениците на колекции, тъй 
като се пресича възможността да се узаконят 
придобивания на културни паметници, наци-
онално богатство, чрез нелегална иманярска 
дейност и да се десоциализира собственост, 
която по естеството си представлява публично 
благо, обект на общо ползване.
Оспорените разпоредби поради това не 
са противоконституционни, защото като 
възстановяват правата на държавата върху 
тези обекти, тя може да изпълни конститу-
ционното си задължение да опази културното 
наследство – чл. 23, изр. 2, за да се реализира 
универсалното право на всеки гражданин да 
се ползва от културните ценности, особено 
когато те представляват национално богат-
ство – чл. 54, ал. 1 от Конституцията.
Конституционен съдия: Бл. Пунев
11352