Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
проверяваното лице, т.е. обвързаното със 
срок за изпълнение задължение е установено 
единствено в полза, а не в тежест на прове-
рявания. При всяко положение проверката 
приключва с доклад на адвоката, на когото 
е била възложена, адресиран до адвокатския 
съвет. Следователно на законово ниво е регла-
ментирана дейност, безусловно предхождаща 
същинската дисциплинарна процедура, при 
която всички събрани преди образуването є 
данни ще бъдат подложени на всеобхватна и 
задълбочена проверка в състезателно произ-
водство, ръководено от други независими и 
безпристрастни органи.
Нито едно от действията по извършване на 
оспорената проверка не може да се третира 
като акт на упражняване на властнически 
правомощия от страна на адвокатурата по 
отношение на външни за нея лица и органи-
зационни структури. Проверяващият адвокат 
не може да принуди никой гражданин, вклю-
чително и проверяваното лице, да даде обяс-
нения по случая, а ако все пак някой приеме 
да сътрудничи за изясняване на релевантните 
обстоятелства, не би бил застрашен от прав-
ната санкция за потвърждаване на неистина 
или затаяване на истината (вж. чл. 290 от 
Наказателния кодекс). Цялата проверка при-
ключва с информация до адвокатския съвет, 
който като „филтър“ трябва да отдели осно-
вателните от неоснователните сигнали и на 
тази основа да реши дали да иска образуване 
на дисциплинарно производство, или да се 
въздържи от това. 
Като голословно следва да бъде окачествено 
твърдението, че по своя предмет проверката по 
чл. 29 ЗА накърнява или поставя в опасност 
институционалната независимост на съдебна-
та система и индивидуалната независимост 
на проверяваните магистрати, пречи на на-
длежното изпълнение на задължението им 
да се подчиняват само на закона. Първо, на 
установяване подлежат прояви на неоказано 
съдействие, което се дължи на адвоката съ-
гласно множество съдържащи се в различни 
нормативни актове разпоредби (процесуални 
кодекси, Закон за адвокатурата и др.). Неока-
заното съдействие най-често съответства на 
неправомерни бездействия при упражняване 
на властта по администриране на процедурите, 
в които като защитник участва засегнатият 
адвокат – например непредоставяне на необ-
ходима информация, неосигуряване на достъп 
до информационни източници, неизвършване 
на дължими правно-административни услуги 
и т.н. Второ, на установяване подлежат още 
и данните за прояви на неуважение, които 
обикновено се свързват с грубост, невеж-
ливост, нетолерантност, лошо възпитание и 
т.н. И при двете групи случаи става въпрос 
за определен кръг от факти и обстоятелства, 
които нямат отношение към гаранциите за 
институционалната независимост на структу-
рите с властнически функции, включително 
и съдебната система, а също и за свободното 
формиране на властническите волеизявления 
на магистратите и останалите визирани в 
оспорената норма проверявани лица. Тук е 
мястото да отбележа, че по отношение на 
съдържанието на понятието за функционал-
ната независимост на съдиите, прокурорите и 
следователите съществува изобилна практика 
на Конституционния съд, от която съвсем не 
произтича, че спрямо тях проверките от лица 
и структури извън съдебната система са кон-
ституционно нетърпими. Досега в установената 
конституционна рамка магистратите са били 
проверявани от данъчни органи, Сметната 
палата, Комисията за установяване на кон-
фликт на интереси и др. При наличието на 
законен повод няма пречка и прокуратурата 
да предприеме предварителна проверка по 
въпроса дали има достатъчно данни съдия да 
е извършил престъпение с оглед на евенту-
алното образуване на досъдебно наказателно 
производство. Затова за мен е необяснимо 
защо в случая решителната защита на неза-
висимостта на съдебната власт е насочила 
острието си не към проверяващите структури 
с властови потенциал, а избирателно – само 
към една скромна възможност, предоставена 
от законодателя на свободната адвокатура, 
чиято общополезна задача, утвърдена в Ос-
новния закон, е да подпомага гражданите в 
осъществяване на конституционното право 
на защита. Разбира се в практиката може 
да има случаи проверките да се употребяват 
като средство за злонамерено оказване на 
противоправен натиск върху съдиите, про-
курорите и следователите, но от патологията 
в използването на един правен инструмент 
не могат да се правят изводи за неговата 
несъвместимост с Конституцията, тъй като 
магистратите също не са лишени от ефективни 
правни възможности за реакция, основани 
на конституционно признатото на всички 
граждани право на защита (в този смисъл 
вж. Тълкувателно решение № 3 от 1994 г. 
на КС, както и мотивите на Решение № 3 
от 2015 г. на КС). Накрая не мога да спестя 
констатацията, че като е отрекъл процедурата 
по чл. 29, ал. 2, 3 и 4 ЗА, Конституционният 
съд съвсем не е защитил независимостта на 
добросъвестните, трудолюбивите и етичните 
магистрати, а се е погрижил да не се смуща-
ва спокойствието на онези, които не спазват 
законовите си задължения. 
Особеното в постановеното решение е, 
че след като фактически не е споделило 
доводите за противоконституционност в ас-
пекта, посочен от вносителя, мнозинството 
в Конституционния съд е насочило усилията 
си към уважаване на направеното от него 
искане по други, различни съображения. В 
резултат на възприетия подход обаче магист-