Държавен вестник, бр. 38, 2025 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  38
воречие с принципа на правовата държава 
и с принципа на разделение на властите, до 
нарушаване на презумпцията за невиновност, 
както и на съществени компоненти от пра­
вото на справедлив съдебен процес.
Втората група включва становища и прав­
ни мнения, които считат, че разглежданата 
разпоредба не е противоконституционна и 
искането следва да бъде отхвърлено. Такава 
позиция заемат Върховният касационен съд, 
министърът на вътрешните работи, Държав­
ната агенция „Безопасност на движението по 
пътищата“ и проф. д-р Иван Тодоров.
Според Върховния касационен съд про­
мяната, въведена с оспорената разпоредба, е 
израз на суверенното право на законодателя 
да формира държавната наказателна политика 
и доколкото не е единственият приложим 
правен инструмент на разположение на съда 
в процеса на индивидуализация на админист­
ративнонаказателната отговорност, няма 
основание да се приеме, че засяга конститу­
ционни принципи, отнасящи се до устройство­
то или функционирането на съдебната власт 
или основни права на гражданите до степен, 
която води до противоконституционност.
Министърът на вътрешните работи заема 
позицията, че въпреки непрецизната законо­
дателна техника, разпоредбата на чл. 189з 
ЗДвП не води до неясноти и противоречия в 
правната уредба на разглежданата материя, 
нито води до пороци при правоприлагането, 
които да засягат правата на страните в проце­
са. Счита, че въвеждането на диференцирана 
процедура за реализиране на административ­
нонаказателната отговорност е изцяло въпрос 
на автономна законодателна воля.
Държавната агенция „Безопасност на дви­
жението по пътищата“ изтъква полезния ефект 
от приложението на оспорената разпоредба за 
повишаване на безопасността на движението 
по пътищата и счита, че приложението є не 
създава изтъкнатите в искането трудности 
в процеса на правоприлагане. Приема, че 
„от гледна точка на превантивната функция 
на правната норма с оглед настоящия є им­
перативен характер“ се постигат целените 
от закона поправителен и възпиращ ефект 
спрямо правните субекти. 
Проф. д-р Иван Тодоров анализира спе­
цификите на административнонаказателните 
състави, предвидени в ЗДвП, и стига до извода, 
че забраната за приложение на маловажния 
случай не води до ограничаване на права на 
извършителя до степен, надхвърляща необхо­
димото за осъществяване на правосъдието, 
нито пречи на съда да определи надлежна 
санкция в съответствие със заложените в 
Конституцията принципи за справедливост 
и хуманност. 
Съдът, като обсъди доводите в искането, 
постъпилите по делото писмени становища и 
правни мнения, както и относимата правна 
уредба, за да се произнесе по същество, взе 
предвид следното:
Разпоредбата на чл. 189з ЗДвП в оспоре­
ната є част съдържа забрана за приложение 
на чл. 28 ЗАНН при административните на­
рушения, установени в ЗДвП. Разпоредбата 
на чл. 28 ЗАНН урежда реда за замяна на 
административното наказание с предупреж­
дение при маловажен случай. Следва да се 
посочи, че наред с разпоредбата на чл. 189з 
ЗДвП в чл. 29 ЗАНН законодателят е въвел 
забрана за приложение на чл. 28 ЗАНН за 
нарушения, свързани с безопасността на 
движението за всички видове транспорт, 
извършени след употреба на алкохол, нар­
котични вещества или техни аналози. Двете 
разпоредби – на чл. 189з ЗДвП и на чл. 29 
ЗАНН, са приети едновременно със Закона 
за изменение и допълнение на Закона за 
административните нарушения и наказания 
(ДВ, бр. 109 от 2020 г.). 
Институтът на маловажния случай при­
надлежи на общата правна уредба на ад­
министративнонаказателната отговорност. 
Разпоредбата на § 1, т. 4 от допълнителните 
разпоредби на ЗАНН определя, че малова­
жен случай е този, при който извършеното 
нарушение, с оглед на липсата или незна­
чителността на вредни последици или с 
оглед на други смекчаващи обстоятелства, 
представлява по-ниска степен на обществена 
опасност в сравнение с обикновените случаи 
на нарушение. Негова основна характеристика 
е, че прилагането му не прави извършеното 
административно нарушение правомерно 
деяние, а се отразява единствено на неговата 
наказуемост. Държавата се отказва от правото 
си да реализира административнонаказателна 
репресия спрямо извършителя в установения 
обем, което като последица води до освобож­
даване на виновното лице от отговорност. 
По този начин извършеното деяние запазва 
своя противоправен характер, но за него не 
се налага административно наказание на на­
рушителя, а той се предупреждава писмено, 
че при извършване на друго административно 
нарушение от същия вид, представляващо 
маловажен случай, в едногодишен срок от 
влизане в сила на предупреждението, за 
това друго нарушение ще му бъде наложено 
административно наказание.
Институтът на маловажния случай се при­
лага както в административнонаказателното, 
така и в наказателното право. Разпоредбата 
на чл. 93, т. 9 НК прогласява, че „малова­
жен случай“ е този, при който „извършеното 
престъпление с оглед на липсата или незна­
чителността на вредните последици или с 
оглед на други смекчаващи обстоятелства 
представлява по-ниска степен на обществена