Държавен вестник, бр. 65, 2014 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
В управлението на регулирания пазар държавата 
се намесва в по-висока степен от обичайната, 
която не отчита конкретните стойности на ин­
дивидуален инвестиционен проект, усреднени 
стойности на основата на официални източници 
и международния опит със специфичните за 
страната обстоятелства. 
Държавната комисия за енергийно и водно 
регулиране намира искането на президента 
за обявяване противоконституционността на 
чл. 35а – 35в и чл. 73 ЗЕВИ за неоснователно 
и следва да се отхвърли от Конституционния 
съд. Изтъкват се съответни съображения, които 
обосновават конституционността на създадените 
с § 6, т. 2 и 3 правни норми от заключителните 
разпоредби на ЗДБ – 2014 г. 
Институтът за модерна политика не споделя 
твърдението, изразено в искането на президен­
та, защото чл. 19, ал. 2 от Конституцията не 
се отнася само до еднаквите правни условия 
за стопанска дейност, а изисква и гарантиране 
и защита на правата и интересите на потре­
бителите, т.е. необходимо е да се търси и на­
мира баланс между интересите на субектите, 
извършващи стопанска дейност, от една страна, 
и заедно с това законът да защитава правата и 
интересите на потребителя. Законодателството 
на Република България предвижда не само 
такси за административни услуги, но и регула­
торни такси, с които се осъществява контрол 
върху стопанската дейност според чл. 7а от 
Закона за ограничаване на административното 
регулиране и административния контрол върху 
икономическата дейност.
Не са постъпили становища от министъра 
на финансите, министъра на околната среда 
и водите, Върховния административен съд и 
Центъра за изследване на демокрацията.
Конституционният съд, след като обсъди ар­
гументите, изложени в искането на президента 
на републиката, както и съображенията, развити 
в представените становища на конституираните 
като заинтересовани страни, за да се произнесе 
по същество на делото, взе предвид следното:
За противоречие с чл. 60, ал. 1 от Консти­
туцията: „Гражданите са длъжни да плащат 
данъци и такси, установени със закон, съобразно 
техните доходи и имущество.“
С оглед принципа за разделението на властите 
и защита на правата на гражданите определящо 
значение имат конституционните предписания, 
които засягат сферата на финансите. Затова 
основните принципи за законоустановеност 
и съразмерност на данъците и таксите са 
закрепени в конституционни норми (чл. 84, 
т. 3 и чл. 60 от Конституцията). Държавният 
бюджет е инструмент за обществена и соци­
ална политика и има финансово-политическа 
функция. Според Конституцията на Република 
България ежегодният бюджет се утвърждава с 
бюджетен закон.
Проектозаконът за държавен бюджет на 
Република България за 2014 г. е внесен от 
правителството в 42-рото Народно събрание, 
без в него да фигурират новосъздадените и 
атакувани от президента на републиката тек­
стове. Между първото и второто четене тези 
текстове се предлагат от представители на една 
парламентарна група в Комисията по бюджет 
и финанси. Новите текстове в проектобюджета 
се обсъждат в Комисията на заседанията на 
27 ноември и 3 декември 2013 г., след което се 
внасят за обсъждане в пленарната зала на второ 
четене на 3 декември 2013 г. и са приети след 
дебати на следващия ден – 4 декември 2013 г., 
като § 6, т. 2 и 3 от ЗДБ – 2014 г. (Стенограф­
ски дневници на 42-рото НС, Книга 25, втора 
сесия, с. 30 – 32, с. 94 и сл.).
Държавните такси са финансово плащане 
със задължителен характер, което се налага 
едностранно от държавата. Те са вид публични 
вземания, които формират приходи в бюджета. 
Законодателят изисква основанието за събиране 
на таксата и нейният размер да се посочват от 
закон. Това в случая е направено със Закона за 
държавния бюджет – 2014 г. В него с § 6, т. 2 
от заключителните разпоредби се създава нов 
член 35а, ал. 1 и 3 в ЗЕВИ, по силата на които 
за производството на електрическа енергия от 
вятърна и слънчева енергия се събира такса, 
с която се задължават производителите на 
електрическа енергия от вятърна и слънчева 
енергия. 
Материята на таксите се урежда в два основ­
ни законодателни акта – Закон за държавните 
такси (ЗДТ – „Известия“, бр. 104 от 1951 г.; 
посл. изм., ДВ, бр. 68 от 2013 г.) и Закон за 
местните данъци и такси (ЗМДТ –  ДВ, бр. 117 
от 1997 г.; посл. изм. и доп., ДВ, бр. 101 от 
2013 г.). В чл. 3, ал. 1 ЗДТ се посочва, че „Дър­
жавна такса се заплаща при предявяване на 
искане за извършването на действието и/или 
при издаване на документа, за който се плаща 
такса, както е указано в тарифата“. 
Таксата е плащане в полза на държавния 
бюджет от конкретно физическо или юриди­
ческо лице заради това, че е предизвикало 
действието на държавен орган в свой интерес 
или му е предоставена исканата услуга. Тя е 
финансово плащане, установено от държавата 
и събирано от нейните органи във връзка с 
извършвана от тях дейност или услуга. Поради 
връзката между таксата и съответната престация 
заплащането на таксата може да се яви като 
условие за получаването на тази престация. 
Следователно такса е длъжен да плати всеки, 
за когото законодателят е определил финансова 
отговорност за извършени държавни разходи 
в негова полза. 
Таксите имат в опредена степен възмезден 
и доброволен характер. Възмездността се изра­
зява в получената услуга или в предизвиканото 
действие. Задължението да се плати такса се