Държавен вестник, бр. 28, 2008 г., стр. 7

Б Р О Й  28
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
Следователно предварително задържане на
заподозрян вече не е възможно. Оттук и изво-
дът, че хипотезата на чл. 191 от Закона за отб-
раната и въоръжените сили не съществува.
 С оглед на казаното считам, че не е необхо-
димо да се мете изчистена стая, след като от
2006 г. не съществува възможност да бъде пред-
варително задържан заподозрян—няма от кого
да се иска разрешение.
Впрочем и при отменения НПК в случай на
налагане на мярка за принуда “задържане под
стража”, но от прокурор, не е предвидена пред-
поставката “разрешение на министъра на от-
браната или ръководителя на друго ведомство”.
Към тази възможност трябва да бъде добавено
и правомощието на прокурора да задържи оп-
ределено лице за 72 часа по смисъла на чл. 64 от
действащия НПК, за да бъде предоставен на
съда, който е органът, определящ мярката.
И още нещо принципно: по повод на позици-
ята на една от страните, черпена от Закона за
нормативните актове. Тук оставям неточната
според мен интерпретация на чл. 13 от този за-
кон, а имам предвид нещо друго: когато се пре-
ценява дали един закон противоречи или не на
Конституцията, аргументи от други закони, ко-
ито не са подложени на проверка по същото дело,
не могат да се черпят по простата причина, че
например чл. 13 от Закона за нормативните ак-
тове може да бъде отменен или изменен.
 Все в тази връзка неадекватно е да се сочи
като пример конституционно решение за отмя-
на на аналогичен текст от Закона за министер-
ството на вътрешните работи през 1998 г. по
простата причина, че е бил в сила НПК от 1974 г.
Практическите последици от разглеждане-
то на искането и постановяване на решение:
На първо място се подценят съдилищата в
смисъл, че не могат да прилагат законите. Тук
се поставя деликатното питане какво са прави-
ли прокурорите и съдиите от влизането в сила
на действащия НПК до днешно време?
 И на второ място, ако искането бъде разгле-
дано, не съществува съпротива да се разсъждава
така: има два закона—заварен и последващ,
който му противоречи. До изричната отмяна на
първия закон, било от Народното събрание, било
от Конституционния съд, който подход е избран
от прокуратурата—кой от двата да се прилага?
На последно място, но първо по значение,
става дума и за основна конституционна нор-
ма—съдебната власт е независима, както гласи
чл. 117, ал. 2 от Конституцията. Заставането на
колеблива позиция в ситуация като днешната
съвсем не говори за нейната независимост.
 Горното ме кара да мисля, че наред с базо-
вата норма на § 3 от преходните разпоредби на
Конституцията, която предвижда мълчалива
отмяна на законите, които є противоречат, съ-
ществува и мълчалива отмяна на закон от пос-
ледващ го нов закон.
Конституционен съдия:
Румен Янков
Благовест Пунев
Това особено мнение е само относно допус-
тимостта на искането.
В искането си главният прокурор обоснова-
ва правния интерес от обявяване на противо-
конституционността на разпоредбата на чл. 191
от Закона за отбраната и въоръжените сили на
Република България с необходимостта да се
премахне неприемливото законово разрешение,
според което предпоставка за прилагане на
мярката за неотклонение “задържане под стра-
жа” по отношение на офицерите и сержантите
от въоръжените сили е наличието на предвари-
телно разрешение на министъра на отбраната.
Допустимостта на искането по чл. 149, ал. 1,
т. 2 от Конституцията изисква освен същото да
изхожда от субект на инициатива да възбуди
производство пред Конституционния съд, то да
има и за предмет закон или друг акт на Народ-
ното събрание. Този акт, в случая законова раз-
поредба, е необходимо да бъде действащо право,
част от позитивния правен ред, а не отменен
закон, който не може да бъде предмет на иска-
нето по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. В
последната хипотеза не съществува интерес от
обявяването му за противоконституционен, тъй
като той не се прилага, а това е целта на консти-
туционното производство, с което се уважава
искането на посоченото основание—аргумент от
чл. 151, ал. 2 , изр. 2 от Конституцията.
С определението, с което искането е допусна-
то до разглеждане по същество, не е даден аргу-
ментиран отговор на възражението за неговата
недопустимост с оглед мълчаливата отмяна на
атакуваната с него разпоредба на чл. 191 ЗОВСРБ.
Макар че според чл. 11, ал. 3 от Закона за норма-
тивните актове (ЗНА) отмяната на нормативен
акт е необходимо да се извърши с изрична разпо-
редба на нов акт, възможността за мълчалива
отмяна не е само доктринално, а и позитивно-
правно понятие. То не само се е утвърдило в прак-
тиката по правоприлагането, но е намерило и нор-
мативен израз, включително и в цитирания в под-
крепа на обратното разбиране ЗНА.
 Такава мълчалива отмяна предвижда дейс-
тващата Конституция по отношение на разпо-
редбите на заварените от нея закони, които є
противоречат—аргумент от § 3, ал. 1 от нейни-
те преходни и заключителни разпоредби. Спо-
ред чл. 13, ал. 1 ЗНА актът по прилагане на за-
кон губи изцяло или отчасти сила едновремен-
но с пълното или частичното отменяване на
закона съобразно обсега на отменяването, т.е.
той предвижда мълчалива отмяна на подзако-
новия нормативен акт. В този контекст следва
да се тълкува и прилага разпоредбата на ал. 2
на същия текст, според която новият закон може
да разпореди да останат временно в сила всич-
ки или някои разпоредби на акта по прилагане
на отменения закон, ако те са съвместими с раз-
поредбите на новия закон. Параграф 4, ал. 1 от
преходните и заключителните разпоредби на
новия Гражданскопроцесуален кодекс (ГПК)