Държавен вестник, бр. 65, 2023 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
Съгласно практиката на Конституционния 
съд, „за да има задължително тълкуване от 
Конституционния съд, е необходимо да е на-
лице правен интерес, какъвто […] при яснотата 
на нормата няма“ (Определение № 8 от 2016 г. 
по к.д. № 17/2016 г.), както и в случаите, когато 
конституционната разпоредба е тълкувана при 
сходни обстоятелства във връзка с в дейст-
вителност припокриващи се по съдържание 
тълкувателни въпроси. В настоящия случай 
съществуващата практика на Конституцион-
ния съд позволява да се установи, че няма 
неяснота по предмета – в смисъла, уточнен 
от Съда – на първия тълкувателен въпрос в 
искането на главния прокурор.
Относно правния статус и функциите/пра-
вомощията на ВСС и мандата на членовете му 
Конституционният съд се е произнасял мно-
гократно и е прогласил, че „Висшият съдебен 
съвет е постоянно действуващ и функциониращ 
висш орган в системата на съдебната власт“ 
и „не е орган с мандатен статут“ (Решение 
№ 8 от 1994 г. по к.д. № 9/1994 г.). 
Разпоредбата на чл. 130 от Конституцията 
или свързани с нея други конституционни 
разпоредби са били предмет на редица про-
изнасяния на Конституционния съд. Още в 
Решение № 8 от 1994 г. по к.д. № 9/1994 г. 
Съдът постановява, че „в чл. 130, ал. 4 от 
Конституцията е определен мандатът на 
изборните членове на ВСС със срок от пет 
години. Това не означава, че и ВСС има та-
къв мандат. […] Висшият съдебен съвет не е 
орган с мандатен статут“. Не е възможно да 
съществува „Висш съдебен съвет с изтекъл 
мандат“ (както се изразява главният прокурор), 
тъй като Висшият съдебен съвет е постоянно 
действащ орган и няма мандат, мандат имат 
неговите членове: изборните – 5 г. (чл. 130, 
ал. 4, изр. първо), членовете по право – 7 г. 
(чл. 129, ал. 2 от Конституцията). 
В Тълкувателно решение № 12 от 2022 г. 
по к.д. № 7/2022 г. Конституционният съд об-
ръща внимание, че изтичането на мандата на 
членовете не прекратява „мандата“ на самия 
орган, респективно не прекратява правомо-
щията на този орган, когато самият орган 
не е мандатен и е подчинен на принципа на 
непрекъснатост на дейността. Следователно 
функционирането на ВСС, като постоянно 
действащ държавен орган, не се прекратява с 
изтичането на мандата на изборните членове 
по смисъла на чл. 130, ал. 4, изр. първо от 
Основния закон.
Преодоляването на ситуация, каквато е 
налице в настоящия случай (Народното събра-
ние не формира политическа воля за избор на 
членове на ВСС съобразно конституционните 
предписания), налага приоритетна защита на 
непрекъснатостта като конкурираща се висша 
ценност с друга такава – мандатността, за 
да бъдат гарантирани осъществяването на 
възложените от Основния закон функции на 
ВСС и конституционно установеният баланс 
на властите в конституционната правова дър-
жава. Тази приоритетна защита е социално 
потребна и обществено оправдана, за да бъде 
осигурено върховенството на закона. 
От практиката на Конституционния съд 
може да се направи еднозначен извод, че и 
по смисъла на чл. 130, ал. 4, изр. първо от 
Основния закон функциите на ВСС не се пре-
кратяват с изтичането на мандата на неговите 
изборни членове. Поради това Съдът смята, 
че прилагането на разпоредбата на чл. 130, 
ал. 4, изр. първо не поражда противоречия. 
Конституционният съд не намира основание 
да промени досегашната си практика да не 
упражнява правомощието си по чл. 149, ал. 1, 
т. 1 от Конституцията, „когато не е налице 
неяснота или отсъства правен проблем, който 
да бъде решен по пътя на тълкуване“ (Опре-
деление № 4 от 2007 г. по к.д. № 9/2007 г.), 
и приема, че по изложените съображения 
настоящото искане следва да бъде отклонено 
по отношение на първия тълкувателен въпрос.
Вторият тълкувателен въпрос в искането 
на главния прокурор гласи: „Конституционно 
допустимо ли е избраните членове от професи-
оналната квота на новия Висш съдебен съвет 
заедно с членовете по право да формират нов 
състав на ВСС?“.
Така формулиран, този въпрос не визира 
изрично конституционна норма. С оглед пе-
титума на искането той следва също да се 
разбира като отнасящ се до разпоредбата на 
чл. 130, ал. 4, изр. първо от Конституцията, 
макар неговият предмет да е относим и към 
други разпоредби на чл. 130. Твърдяното от 
вносителя, че „липсва ясна конституционна 
разпоредба“, без да се привеждат доводи за 
това, само по себе си не обосновава правен 
интерес. Конституционните норми се харак-
теризират с висока степен на абстрактност, 
но това не ги прави непременно неясни и 
нуждаещи се от задължително тълкуване. 
Конституционната уредба по естеството си 
се отличава с висока степен на абстрактност 
(Определение № 8 от 2022 г. по к.д. № 15/2022 г. 
и др.). По отношение в частност на глава шес-
та „Съдебна власт“ от Конституцията Съдът 
е установил „по необходимост висока степен 
на абстрактност на конституционната рамка 
[…] в организационен и функционален аспект“ 
(Решение № 3 от 2023 г. по к.д. № 18/2022 г.; 
Решение № 8 от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г.). 
По отношение на относимата към пред-
мета на този въпрос конституционна уредба 
Съдът приема, че не са налице неяснота или 
двусмислие, или противоречиво прилагане. 
Правната уредба е ясна. В нея не може да се 
вложи друг смисъл, освен че: в Конституцията