Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 23

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
ценности – национално богатство. В същото 
време държателят носи отговорност за по-
вреждане или унищожаване на вещта. 
Незачитането на придобивната давност като 
способ за установяване правото на собственост 
и въведената по силата на закона фикция, че 
лицето, което не е установило правото си на 
собственост с официален документ, се счита 
за държател на движимите археологически 
културни ценности – национално богатство, 
нарушава неприкосновеността на частната 
собственост, установена с чл. 17, ал. 3 от 
Конституцията. 
По изложените съображения и на основа-
ние чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията на 
Република България Конституционният съд
Р  Е  Ш  И :
1. Обявява за противоконституционен па-
раграф 5, ал. 2 и 3 от преходните и заключи-
телните разпоредби на Закона за културното 
наследство (ДВ, бр. 19 от 2009 г.).
2. Отхвърля искането за обявяване на про-
тивоконституционността на чл. 113, ал. 1, 2 и 
3 от Закона за културното наследство. 
Съдиите Р. Янков, Вл. Славов, Е. Танчев, 
Пл. Киров и Бл. Пунев са подписали реше-
нието с особено мнение.
Председател: Румен Янков
ОСОБЕНИ МНЕНИЯ
на конституционни съдии по конституционно
дело № 11 от 2009 г.
Румен Янков
Конституционализмът трябва да държи 
сметка не само на буквата на закона, но и 
на съпътстващите го елементи като обичай, 
здрав разум и морал. 
Собствеността е подложена не само на 
действието на закона, на обществени договоре-
ности, но и на въздействието на общественото 
мнение. Още от древни времена теологично-
то отношение към нея включва в себе си и 
задължението на собственика за благотво-
рителност, готовност да помогнеш другиму. 
Така са разсъждавали ранните християнски 
автори, които са живели сред вещите, преди 
да добият качеството на културни артефакти. 
Последните са придобили значение като есте-
тическо и културно наследство едва по-късно. 
И едва по-късно общественото мнение внася 
ново задължение. И докато задължението за 
благотворителност и да помогнеш другиму не 
може да бъде наложено със закон, опазването 
на културното наследство от държавата според 
Конституцията е нейно задължение.
 Разпоредбата на § 5, ал. 2 и 3 от преход-
ните и заключителните разпоредби на закона 
не е противоконституционна.
Посочените алинеи се отнасят не до всички 
движими вещи, а само до тези, които могат да 
бъдат определени съобразно чл. 53, т. 1 като 
археологически културни ценности, които при 
тяхната идентификация са получили статут 
на национално богатство (вещи, открити в 
земята, на повърхността є или под водата). 
За така очертания кръг от културни ценности 
ал. 2 на § 5 изисква правото на собственост 
да се установява с официален документ, при 
което лицата, установили фактическа власт, 
да не могат да се позовават на придобивна 
давност, а ал. 3 по силата на закона определя 
поменатите лица за държатели върху тях. 
Тук конституционализмът трябва да дър-
жи сметка и за корените на придобиване на 
собствеността.
Основанието на давността почива на две 
съображения. Онзи, който не е потърсил 
правна защита срещу владелеца на вещта в 
продължение на години, не заслужава покро-
вителството на закона. С бездействието си той 
засвидетелства липсата на собственост. Тъкмо 
тук се налага преценка – откога съществува 
възможност за придобиване на културна цен-
ност по давност от физически и юридически 
лица, от кога държавата се е дезинтересирала 
от проблема.
Става дума за културно наследство не 
завещано от баби и дядовци (кой българин 
може да твърди, че Фидий му е прародител!), 
а добито и препродадено от иманяри археоло-
гическо наследство – национално достояние.
Движимите архитектурни паметници са 
обект на специална защита от Освобождение-
то (Временни правила за научни и книжовни 
предприятия от 1888 г.; Закон за старините 
от 1911 г.; Закон за собственостите от 1951 г.; 
Закон за паметниците на културата и музеите 
от 1969 г.; Закон за държавната собственост 
в редакцията му от 1996 г., който изважда 
паметниците от граждански оборот).
И така до 30.10.1998 г., когато с чл. 2, ал. 2, 
т. 3 ЗДС недвижимите и движимите паметници 
на културата престават да бъдат публична и 
минават под режима на частната държавна 
собственост с възможност по отношение на 
тях да тече придобивана давност. Тези два 
момента – корените на придобиване на пра-
вото на собственост и скрупульозната грижа 
на държавата близо век, дават основание да 
бъде въведено наново ограничението.
В заключение – разпоредбите на Конститу-
цията досежно неприкосновеността на частната 
собственост имат предели. Границата започва 
оттам, където интересът на държавата и на 
обществото налага частният интерес да от­
стъпи. Въведените със закона рестрикции са 
оправдани не само с оглед на казаното по-горе, 
но намират и конституционна опора в нейния 
чл. 23, изр. последно, според което „тя се гри-
жи за опазването на националното и културно 
наследство“, както и чл. 54, прогласяващ „пра-
вото на всеки да се ползва от националните и 
общочовешки културни ценности“. 
Конституционен съдия: Р. Янков