Държавен вестник, бр. 104, 2025 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
други административни наказания и/или 
отнетите с него в полза на държавата вещи 
са установени в ал. 3, която не е оспорена.
Административнонаказателната отговор­
ност е лична (чл. 24, ал. 1 ЗАНН). Това е 
основен принцип при административното 
наказване, според който всеки отговаря за 
собственото си виновно поведение. Нала­
гането на глоба като вид административно 
наказание е във връзка с развилото се право­
отношение по осъществяване на администра­
тивнонаказателна отговорност. Посоченият 
в наказателното постановление нарушител 
сам преценява как да се реализира спрямо 
него тази отговорност, след като е издадено 
наказателното постановление, и никой друг 
не може да замести неговата воля. 
По силата на чл. 57, ал. 3 ЗАНН (раз­
поредба, приета заедно с оспорената) с 
наказателното постановление нарушителят 
трябва да бъде уведомен за правата му по 
чл. 79б ЗАНН. Разпоредбата на чл. 79б, 
ал. 1 не изисква изрично волеизявление от 
нарушителя дали ще се възползва от тази 
правна възможност, и правните последици на 
чл. 79б, ал. 2 настъпват само при направено 
в определения срок плащане, и то именно 
на намаления размер на наложената глоба. 
Само чрез такова плащане санкционираното 
лице обективира волята си да не оспорва 
наказателното постановление по отношение 
на наложената глоба. Ако такова плащане 
не бъде направено, правото му да обжалва 
наказателното постановление в цялост остава 
незасегнато.
Поради това съображенията за ограни­
чаване на правата на нарушителя в слу­
чаите, в които плащането е извършено от 
трето лице, са неотносими. Разпоредбата 
на чл. 79б, ал. 2 във връзка с ал. 1 ЗАНН 
закрепва напълно ясно правило за поведе­
ние, което не препятства обжалването от 
нарушителя на наказателното постановление 
в частта относно наложената глоба, когато 
тя е заплатена от различно от него лице, 
без негово желание за това, какъвто според 
предоставените от сезиращия съд докумен­
ти изглежда случаят, предмет на делото по 
същество пред първоинстанционния съд. 
Предвиденото в чл. 79б, ал. 1 ЗАНН плаща­
не е годно да предизвика настъпването на 
предвидените в ал. 2 правни последици само 
ако е направено от самия нарушител или от 
трето лице по изрична воля на нарушителя 
(по негово упълномощаване или с негово 
съгласие), което следва да бъде надлежно 
доказано. Извън тези хипотези плащане 
от другиго не препятства възможността за 
търсене на съдебна защита. Компетентният 
съд е длъжен във фазата по допустимост на 
жалба срещу наказателно постановление, с 
което е наложено административно нака­
зание „глоба“, служебно да провери дали 
са изпълнени кумулативните условия на 
чл. 79б, ал. 1 за прилагане на ал. 2, и само 
ако установи, че са изпълнени в цялост, да 
прекрати производството по отношение на 
наложената глоба, прилагайки чл. 79б, ал. 2 
(във връзка с чл. 63г ЗАНН). Ако волята на 
нарушителя (визирана в ал. 1) е опорочена 
и/или плащането е извършено не от него без 
негова ясно изразена воля, то чл. 79б, ал. 2 
е неприложим. Дали по конкретното дело, 
по повод на което е сезиран Конституцион­
ният съд, съдебният състав не е установил 
фактите, или неправилно е разтълкувал и 
приложил към тях чл. 79б, ал. 2 във връзка 
с ал. 1 ЗАНН, е преценка извън предмета 
на произнасяне на Конституционния съд.
По отношение на твърдението в искане­
то за нарушение на принципа на правовата 
държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията) 
поради „липса на мотиви към проекта за 
създаване на разпоредбата на чл. 79б ЗАНН 
с § 35 ЗИДЗАНН (ДВ, бр. 109/22.12.2020 г.)“ 
Съдът отбелязва, че изискването за моти­
виране на законопроектите има съществе­
но значение за тълкуването и прилагането 
на закона, но доколкото това е законово 
изискване (Закон за нормативните актове 
и Правилник за организацията и дейността 
на Народното събрание), вносителят следва 
да се съобрази с него. „Действащото зако­
нодателство, регулиращо нормотворческия 
процес в държавата, не въвежда изисквания за 
мотивирана обосновка на всяка отделна раз­
поредба, съдържаща се в съответния проект, 
какъвто подход е и практически немислим, 
още повече, когато се касае за мащабни и 
обемни законопроекти…“ (Решение № 12 от 
2012 г. по к.д. № 4/2012 г.).
Като има предвид ясно очертаното в 
практиката му разбиране за принципа на 
правовата държава (Решение № 1 от 2005 г. 
по к.д. № 8/2004 г. и мн. др.), Съдът намира, 
че в конкретния случай правната сигурност 
като проявление на правовата държава не 
е нарушена, щом правната норма пред­
вижда ясно определени правни последици. 
„Разпоредба, с която „при облекчен режим 
се предоставя правна възможност, чието 
използване зависи единствено от волята на 
правоимащия, не е противоконституционна“ 
(Решение № 4 от 2022 г. по к.д. № 14/2021 г., 
позоваващо се на Решение № 4 от 2014 г.