Държавен вестник, бр. 38, 2011 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  38
поради своята по-ниска степен на обществена 
опасност не представлява престъпление по 
чл. 325 от Наказателния кодекс (НК)“.
От уредбата в Указа за борба с дребното 
хулиганство е видно, а и в правната теория 
е категорично възприето разбирането, че 
наказанието „задържане в поделенията на 
МВР“ притежава всички белези на адми­
нистративното наказание и се налага като 
основно наказание алтернативно с админис­
тративното наказание глоба.
Разпоредбите в областта на администра­
тивното наказание се съобразяват с общите 
принципи на наказателната политика у нас, 
но съдържат и специфични елементи, които 
ги разграничават от разпоредбите, свързани 
с наказателната отговорност. Администра­
тивните наказания са неблагоприятни в 
имуществен или морален план последици, 
които се налагат по определен в закона ред 
заради извършени административни наруше­
ния. Тежестта по налагането и изпълнението 
им е върху администрацията, респективно 
върху съда в предвидените от закона случаи 
за разлика от наказателната отговорност, 
където единственият наказващ орган е съдът. 
Особено съществено е, че административно­
наказателната отговорност (в това число по 
УБДХ) следва да се реализира своевременно 
и ефективно.
Независимо че се касае до администра­
тивно нарушение, а не до престъпление, съ­
ществува проблемът с липсата на предвидено 
в Указа за борба с дребното хулиганство 
обжалване на решението на районния съдия.
Законът за административните наруше­
ния и наказания (ЗАНН) в чл. 63, ал. 1 
(редакция ДВ, бр. 30 от 2006 г.) предвижда, 
че решението на районния съдия подлежи 
на касационно обжалване пред администра­
тивния съд на основанията, предвидени в 
Наказателно-процесуалния кодекс и по реда 
на глава дванадесета на Административно­
процесуалния кодекс. Решението за налагане 
на най-тежкото административно наказание 
„задържане в поделенията на МВР“ не под­
лежи на касационно обжалване съгласно 
оспорения чл. 7, изр. 1 УБДХ, което дава 
основание на съдилищата, в т. ч. и на Вър­
ховния административен съд, в практиката си 
да приемат, че, изхождайки от логическото, 
систематичното и историческото тълку­
ване, решенията по указа не подлежат на 
обжалване с мотиви, че ЗАНН и УБДХ са 
в съотношение общ към специален закон и 
специалният закон дерогира действието на 
общия закон (в този смисъл определения 
№ 9959 по адм.д. № 9327 от 2003 г.; № 8190 
по адм.д. № 11096 от 2006 г.; № 14673 по 
адм.д. № 15200 от 2009 г.; № 11327 по адм.д. 
№ 10526 от 2009 г.; № 1371 по адм.д. № 525 
от 2011 г. на Върховния административен 
съд). Конституционният съд отчита още едно 
важно обстоятелство – административното 
наказание по Указа за борба с дребното ху­
лиганство не се налага от административен 
орган, който съставя само акт (чл. 2, ал. 1 
УБДХ), а се налага за пръв път от районния 
съдия, който има такова правомощие съ­
гласно чл. 47, ал. 1, буква „в“ ЗАНН. Липсва 
инстанционен контрол върху действията на 
районния съдия за разлика от всички други 
хипотези на налагане на административни 
наказания по другите специални закони. 
Производството по чл. 2 – 6 УБДХ стои 
най-близо до производството по чл. 78а НК, 
при което при определени условия районният 
съдия освобождава лицето от наказателна 
отговорност и му налага административно 
наказание „глоба“, като решението му съглас­
но чл. 378, ал. 5 НПК подлежи на проверка 
пред въззивната инстанция.
Принцип в Наказателнопроцесуалния 
кодекс е, че съдебните актове, с които се 
налага наказание „лишаване от свобода“, се 
проверяват по реда на редовния инстанци­
онен контрол. За съдебните административни 
производства е предвидено, че са двуинстан­
ционни (чл. 131 АПК). За административно-
наказателното производство е предвидена 
двуинстанционност в чл. 63, ал. 1 ЗАНН.
Тежестта на административната санкция 
„задържане в поделенията на МВР“ е голяма 
и правният статус на лицата „задържани под 
стража“, „задържани в поделенията на МВР“ 
и „лишени от свобода“ е еднакъв, в който 
смисъл се е произнесло Общото събрание 
на наказателна колегия на Върховния съд с 
Тълкувателно решение № 89 по н.д. № 74 от 
1982 г. Категорично е становището на Вър­
ховния съд, че задържаният в поделенията 
на МВР на основание УБДХ има качеството 
на затворник по смисъла на чл. 297, ал. 3 
НК (вж. Тълкувателно решение № 29 по н.д. 
№ 8 от 1988 г. ОСНК на ВС).
Конституцията на Република България в 
чл. 31, ал. 4 прогласява, че не се допускат 
ограничения на правата на обвиняемия, над­
хвърлящи необходимото за осъществяване 
на правосъдието. Правото на справедлив