Държавен вестник, бр. 59, 2014 г., стр. 84

СТР.  84	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  59
чрез чл. 18г, ал. 5 от наредбата да посочва 
местата за специализанти срещу заплащане, 
за които висшите училища, Военномедицин­
ската академия, лечебните и здравните заве­
дения или регионалните здравни инспекции 
се задължават за заплащат на специализанта 
възнаграждение по чл. 24, ал. 3, т. 3, както 
и местата срещу заплащане по чл. 24, ал. 5, 
т. 3 от наредбата. 
Несъстоятелни са доводите на ответната 
страна, че чрез осъществявания админи­
стративен контрол от страна на МЗ върху 
обучаващите институции посредством едно­
странната му санкция по отношение обема, 
местата, вида на местата за специализации 
едновременно се гарантират потребностите 
на населението от медицински специалисти 
и се преодоляват моментните интереси на 
обучаващите институции и лицата, търсещи 
следдипломно обучение по т.нар. „атрактивни“ 
специалности. Доколкото следдипломното 
обучение е право, а не задължение за лицата 
по чл. 178, ал. 1 ЗЗ, и доколкото обучаващите 
институции имат правото, а не задължение­
то да избират специалностите, по които ще 
развиват образователен процес, е нелогично 
да се приеме, че чрез административното на­
лагане на дадена „неатрактивна“ специалност 
въпреки „пазарния интерес“ към нея може да 
се преодолее отказът на търсещите следди­
пломно обучение да я придобият и отказът 
на обучаващите институции да я предлагат 
като образователна програма. 
Нещо повече, възприемането на тезата, че 
правомощието на МЗ да ограничава броя на 
местата за специализанти се извлича от чл. 5, 
ал. 1 и чл. 179, ал. 1 ЗЗ и не е относимо към 
правомощието, уредено в чл. 178, ал. 3 ЗЗ, е 
в явно противоречие и с мотивите на законо­
дателя да приеме последния текст. Видно от 
стенограмата от обсъжданията на проекта на 
Закона за здравето (№ 302-01-35 от 7.07.2003 г.) 
в частта му по отношение на чл. 178, ал. 3 
ЗЗ след обсъждане при първо четене на за­
конопроекта на позициите дали да се даде 
възможност да се ограничи броят на специ­
алистите, или такова ограничение да няма, 
мнозинството от народните представители са 
приели текста с мотива, че „Ограничаването 
… на специализацията на лекарите би било 
груба грешка, независимо от процента, … че 
82 % от лекарите били специалисти. …лекарите 
в болницата трябва да намалеят драстично, 
тези, които стоят в болниците, но броят на 
специалистите трябва непрекъснато да се 
увеличава. Това са тенденциите в световната 
медицина.“
Не може да има съмнение, че целта на зако­
нодателя изначално и въпреки многобройните 
изменения на закона е специализацията да 
бъде условие за професионалното израстване 
на работещите в здравеопазването, без също­
то да е обект на нарочен административен 
контрол, осъществяван от МЗ. 
Що се касае до оспорването на чл. 11а от 
наредбата, съдът намира, че е неоснователно. 
Съгласно чл. 11а, ал. 1 от наредбата лице, 
прието на място, финансирано от държавата, 
се задължава след придобиването на специ­
алност да постъпи на работа в лечебно или 
здравно заведение, определено от министъра 
на здравеопазването, за срок, равен на про­
дължителността на обучението му. 
По силата на ал. 2 Министерството на 
здравеопазването се задължава да предложи на 
лицето по ал. 1 лечебно или здравно заведение 
на територията на страната, където може да 
започне работа на длъжност, съответстваща 
на придобитата от него специалност. 
Алинея 3 урежда, че в случаите, когато 
лицето по ал. 1 е сключило и представи в 
Министерството на здравеопазването договор 
с лечебно или здравно заведение, в който е 
уговорено задължение за специализанта да 
работи в него след завършването на обу­
чението за придобиване на специалност за 
срок не по-малък от продължителността му, 
Министерството на здравеопазването опре­
деля на лицето същото лечебно или здравно 
заведение за постъпване на работа. 
Алинеи 4 – 10 уреждат хипотезите при 
виновно неизпълнение на задълженията на 
специализанта, възможностите за освобож­
даване от задължението и изменение на 
задължението.
При така структурираната регулация на 
отношенията следва да се приеме, че оспор­
ваната разпоредба е част от условията за 
финансиране на обучението за следдипломна 
специализация, чрез която се регламентират 
насрещните към държавата задължения на 
бенефициентите, получили или ползвали се 
от държавното субсидиране, респ. в кръга 
на законовата делегация по чл. 181 ЗЗ е и 
регламентацията на тези отношения. 
Съдът, противно на изложеното в жалбата, 
намира, че не са налице основания процесната 
разпоредба да се приеме като норма, въвежда­
ща форма на принудителен или задължителен 
труд, какъвто безспорно е недопустим. 
Не могат да бъдат споделени доводите на 
жалбоподателя относно въвеждането с разпо­
редбата на чл. 11а от наредбата на форма на 
принудителен труд, т.е. работа или служба, 
изисквана от лицето под заплахата на каквото 
и да е наказание и за която това лице не се е 
съгласило доброволно да я извършва (съгласно 
определението по чл. 2 от Конвенцията относ­
но принудителния или задължителния труд). 
На първо място – ликвидността на въ­
веденото задължение е предопределена от 
доброволното съгласие на специализанта 
да придобие съответната специалност за 
сметка на публичния ресурс, разходван за