Държавен вестник, бр. 49, 2012 г., стр. 11

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
вия на труд по чл. 413, ал. 1 КТ е въздигнато 
в административно нарушение, защото то е 
свързано с опазването на живота, здравето 
и работоспособността на работника или 
служителя, ценности, които, макар и да се 
отнасят до отделния работник или служител, 
имат най-високо обществено значение. Съот­
ветно правилата, които ги охраняват, са от 
публичен характер и защитават работника 
или служителя от собственото му немар­
ливо поведение. По-нататък нарушаването 
на правилата за безопасни и здравословни 
условия на труд може да причини и при­
чинява смърт и увреждане на здравето и 
работоспособността и на други работници и 
служители в предприятието, както и въобще 
на неограничен брой граждани. Достатъчно 
е да се посочат нарушенията на тези правила 
в транспорта, движението по пътищата и 
изобщо при работа с т. нар. източници на 
повишена опасност, за да се добие представа 
за общественото оправдание за установява­
нето на административна отговорност и за 
работниците и служителите по чл. 413, ал. 1 
КТ.  В правната доктрина се поддържа без 
колебание становището за публичноправния 
характер на задължението на работника или 
служителя за спазването на правилата за 
здравословни и безопасни условия на труд, 
което именно оправдава и въвеждането на 
административна отговорност за тяхното 
нарушаване. Такава степен на опасност обаче 
не съществува при нарушението по чл. 414а 
КТ и затова няма място двата текста да се 
сравняват.  
Проблемът, с който е сезиран Конститу­
ционният съд по настоящото конституци­
онно дело, се отнася до въпроса, доколко е 
конституционосъобразно „предоставянето 
на работна сила, без да е сключен трудов 
договор“ от страна на работника или слу­
жителя да се въздигне в административно 
нарушение, за чието нарушение да се налага 
административно наказание „глоба“. Подобен 
подход е недопустим, доколкото с приема­
нето на чл. 414а КТ законът всъщност се 
отклонява от изискването, което установява 
чл. 16 от Конституцията, той да гарантира 
и защитава труда, а държавата съгласно 
чл. 48, ал. 1 от Конституцията да полага 
грижи за осъществяването на правото на 
труд. Решението се търси не като се спазват 
изрични изисквания на конституционните 
текстове за установяването на определен 
тип правила, а чрез въвеждането на адми­
нистративно-наказателна отговорност без 
оглед на характера на отношенията, до които 
тя се отнася, и нейното предназначение. По 
този начин чл. 414а КТ нарушава не само 
директно две разпоредби на Конституция­
та, но и принципи на Конституцията, като 
принципа на правовата държава (чл. 4 от 
Конституцията) и принципа на социалната 
държава (Преамбюла на Конституцията), 
доколкото тези две разпоредби са тяхно 
непосредствено въплъщение. Въобще зако­
нодателят е прибягнал до използването на 
инструментариум, който е чужд на сферата, 
предмет на правно регулиране. 
Не могат да бъдат аргумент в полза на 
конституционността на чл. 414а КТ съобра­
женията, че глобите следва да се привеждат 
във фондовете на ДОО и НЗОК, начинът, 
по който те се определят, нито техният 
размер. Това са фискални въпроси, които 
нямат отношение към основния предмет на 
спора, а именно доколко нарушение, свър­
зано с упражняването на правото на труд 
от гражданите, може да се трансформира 
автоматично в нарушение на установения 
ред на държавно управление. 
В някои от становищата по делото като 
мотив за въвеждането на отговорността по 
чл. 414а КТ се определя нежеланието на 
работника да плаща данъци и социални и 
здравни осигуровки. Доколкото става дума 
обаче за задължения от публичен характер, 
то няма място за подобна аналогия. Недо­
пустимо е административната отговорност 
по чл. 414а КТ да бъде някакво своеобразно 
допълнение към административната отго­
ворност за други нарушения. Ето защо е 
неоправдано да се обосновава въвеждането 
на административна отговорност за предос­
тавянето на работна сила, без да е сключен 
трудов договор, с необходимостта да се 
обезпечи плащането на данъци или здравни 
и социални осигуровки. Още по-малко пък 
то би следвало да се мотивира със защитата 
на интересите на самия работник. Подобен 
довод, който външно се стреми да примири 
разпоредбата на чл. 414а КТ с разпоредбите 
на чл. 16 и чл. 48, ал. 1 от Конституцията, 
няма нищо общо нито с техния смисъл, нито 
с техния разум. От друга страна, твърде из­
куствено стои конструкцията глобата да се 
представя като форма на защита и опазване 
на интересите на санкционирания.
Член 414а КТ влиза в противоречие и с 
Хартата на основните права на Европейския 
съюз, която има непосредствено действие в 
Република България като държава – членка 
на Съюза, и съгласно чл. 5, ал. 4 от Кон­
ституцията. В Хартата правото на труд има 
уредба (чл. 15) като „право – свобода“ в дял 
втори, озаглавен „Свободи“: всеки има право 
да работи и свободно да престира своя труд. 
Оспореният чл. 414а несъмнено поставя 
ограничения (гарантирани със санкция) на 
това основно право. Поначало ограничения 
на основните права, включително права­
та – свободи, са допустими (Решение № 15 
от 2010 г. по к.д. № 9 от 2010 г.), стига да се 
спазва принципът на пропорционалността 
(чл. 5, ал. 1 и 4 от Договора за ЕС), който 
принцип трайно присъства и в практиката