Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 3

БРОЙ  105	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
Във втората част на искането се посочва, 
че с приемането на чл. 17а ЗУЧК отпада абсо-
лютната забрана за извършване на дейности, 
засягащи дюните, и законът допуска изклю-
чения в три случая. Вносителят на искането 
твърди, че т. 2 на чл. 17а, ал. 1 ЗУЧК проти-
воречи на чл. 4, ал. 1, чл. 15 и чл. 18, ал. 6 
от Конституцията. Оспорената разпоредба не 
отговаря на конституционното задължение 
на държавата да гарантира възпроизводство 
и опазване на околната среда и не постига 
заявените от законодателя цели за опазване 
на дюните. Интензитетът на защитата на дю-
ните в зона „А“ противно на целта на закона 
е намалена. Не се държи сметка, че дюните 
са публична държавна собственост, която 
не може да бъде обявена за частна, и не се 
осигурява разумното използване на природ-
ните богатства и ресурсите на страната за 
допустимите изключения, като не се отчита 
значимостта за обществото на осъществяваната 
стопанска дейност. Допуснатото изключение 
за обекти на техническата инфраструктура и 
тяхното изграждане не държи сметка дали 
това са обекти – публична собственост, кои-
то се стопанисват и управляват в интерес на 
гражданите и обществото, и обекти – частна 
собственост, и не е обоснован надделяващ 
обществен интерес.
С определението за допустимост на искането 
като заинтересувани страни по делото са кон-
ституирани Министерският съвет, Върховният 
касационен съд, Върховният административен 
съд, главният прокурор, министърът на реги-
оналното развитие, министърът на околната 
среда и водите, министърът на икономиката 
и енергетиката, омбудсманът, Българската 
агенция за инвестиции, Асоциацията на бъл-
гарските черноморски общини, Сдружението 
за дива природа „Балкани“, Асоциацията за из-
следване и развитие на гражданското общество 
и Българската фондация „Биоразнообразие“.
Постъпили са писмени становища от ми-
нистъра на регионалното развитие, министъра 
на околната среда и водите, министъра на 
икономиката и енергетиката, Асоциацията на 
българските черноморски общини и Сдруже-
нието за дива природа „Балкани“. Останалите 
конституирани като заинтересовани страни не 
са представили становища.
Министърът на регионалното развитие спо-
деля мотивите на вносителя и след като дава 
някои разяснения на разпоредбите на Закона 
за насърчаване на инвестициите, посочва, че 
инвеститорите сами решават кои насърчи-
телни мерки по ЗНИ биха желали да ползват, 
преценявайки доколко тези мерки ще са им 
необходими и полезни. Липсата на сертификат 
за даден проект в никакъв случай не следва да 
е пречка за реализацията му. Сертификатът се 
издава в началния етап на самата инвестиция, 
на етап инвестиционно намерение, което дава 
разумна начална увереност, че проектът ще 
бъде осъществен. В становището се посочва, 
че чл. 73, ал. 1 на Закона за горите не съдържа 
общо посочване направо да се иска промяна 
на предназначението за целите на изпълнение 
на сертифицирането на инвестиционен проект, 
което означава, че при еднакви сертифицирани 
инвестиционни проекти инвеститорът, който 
ще изпълнява инвестицията си в горска тери-
тория на Черноморското крайбрежие, ще може 
да иска промяна на преназначението му, без 
да има влязъл в сила общ устройствен план 
(ОУП), за разлика от този, чийто проект е в 
друга част в страната. Създават се неравно-
правни условия за осъществяването на една и 
съща стопанска дейност, а това противоречи 
на изискването на чл. 19, ал. 2 от Конститу-
цията. Има една неопределеност по прилагане 
на изключението на чл. 17, ал. 2, т. 6 ЗУЧК, 
която следва да бъде избегната. Сертификатът, 
правно уреден в ЗНИ, има за цел обезпеча-
ване на правилното прилагане на мерките, 
посочени в закона, и липсата на защитни ме-
ханизми и това, че в ЗГ основанията за смяна 
на предназначението на горски територии са 
изчерпателно изброени и е установен разширен 
режим на тази възможност. В становището се 
посочва също, че задължението на държавата 
по чл. 15 от Конституцията намира израз в 
чл. 17, ал. 1 ЗУЧК, а изключението по чл. 17, 
ал. 2 ЗУЧК следва да представлява форма на 
държавна политика в тази сфера.
Министърът на регионалното развитие на-
мира, че мотивите на вносителя на искането 
следва да бъдат споделени. Липсата на мерки 
и тяхната недостатъчност създава правна не-
сигурност, с което се нарушава чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията. Непълната нормативна уредба 
не изпълнява конституционните изисквания 
на чл. 15 от Конституцията за осигуряване и 
опазване на околната среда и разумно използ-
ване на природните богатства, както и тези 
на чл. 19, ал. 2 от Конституцията, тъй като 
от оспорваната разпоредба възниква риск от 
нелоялна конкуренция. С разпоредбата на 
чл. 17а, ал. 1, т. 2 ЗУЧК се урежда едно от 
изключенията от общата законова забрана. 
Обектите на техническата инфраструктура 
се осъществяват не само и единствено от 
държавата, а от различни правни субекти. 
Националните обекти са дефинирани в § 1 
на допълнителните разпоредби на Закона за 
държавна собственост (ЗДС). Те са определе-
ни като такива със закон. Инфраструктурни 
обекти са обявени за национални с решение на 
Министерския съвет. Така е посочено и в § 5, 
т. 63 от допълнителните разпоредби на Закона 
за устройство на територията (ЗУТ) – наци-
онални са обектите, които получават статут 
със закон или акт на Министерския съвет. 
Затова, отчитайки наложилата се практика и 
характерните особености на обектите с наци-
онално значение, в масовия случай обектите 
на техническата инфраструктура ще имат 
качеството на обекти с национално значение.