Държавен вестник, бр. 107, 2002 г., стр. 55

Б Р О Й  107
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  55
Образувано е по жалба на Красимир Здрав-
ков Керезов, адвокат от София, срещу чл. 5, ал. 1,
т. 3 и ал. 2 във връзка с чл. 4, ал. 2 и чл. 9, ал. 1
от Наредба № 17 от 3.VIII.1992 г. за условията и
реда за осиновяване на лице, което е български
гражданин, от чужденец по чл. 136, ал. 1 от
Семейния кодекс, издадена от министъра на
правосъдието (обн., ДВ, бр. 65 от 1992 г.; изм. и
доп., бр. 94 от 1992 г., бр. 80 от 2000 г., бр. 62, 69
и 92 от 2001 г.). Жалбоподателят поддържа, че
оспорваните текстове на наредбата са незако-
носъобразни, тъй като противоречат на зако-
новите разпоредби на чл. 50, 51, 52, 53 и чл. 59,
ал. 2 от Семейния кодекс и на цялото законода-
телство, свързано с осиновяването и правата на
детето. Счита, че с нормата на чл. 5, ал. 1, т. 3
във връзка с чл. 4, ал. 2 от наредбата админи-
стративният орган е поставил изисквания, кои-
то ограничават възможността за осиновяване
от чужденци на деца на възраст над 3 години,
оставени за отглеждане в обществени заведе-
ния в системата на Министерството на образо-
ванието и науката и на Министерството на тру-
да и социалната политика, а с разпоредбата на
чл. 9, ал. 1 се въвежда непредвидена от законо-
дателя забрана за осиновяване, която противо-
речи на целите на Семейния кодекс. С жалбата
и становището си по същество жалбоподателят
моли да се отменят като незаконосъобразни
атакуваните разпоредби на Наредба № 17 от
1992 г. на министъра на правосъдието.
Ответникът по делото—министърът на пра-
восъдието, чрез процесуалния си представител
главен юрисконсулт Недка Събева, в съдебно
заседание и с писмената защита оспорва осно-
вателността на жалбата и моли да се отхвърли.
На основание чл. 21, ал. 2 ЗВАС в производ-
ството са конституирани като заинтересовани
страни Министерството на здравеопазването,
Министерството на труда и социалната поли-
тика и Министерството на образованието и
науката, процесуалните представители на кои-
то изразяват становище за неоснователност на
жалбата и излагат съображения за законосъоб-
разност на наредбата в обжалваните є части.
Върховният административен съд—петчле-
нен състав, за да се произнесе по допустимост-
та и основателността на жалбата, взе предвид
следното:
Повдигнатият с жалбата правен спор е за
незаконосъобразност на подзаконов нормати-
вен акт, който по силата на чл. 120, ал. 2 и чл. 125,
ал. 2 от Конституцията на Република България
(КРБ) подлежи на съдебен контрол от Върхов-
ния административен съд. С оглед действието
на нормативния акт по отношение на неогра-
ничен кръг адресати всеки има правен интерес
от обжалването на акта, когато счита, че про-
тиворечи на закона. Съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС
жалба срещу нормативен акт се подава без ог-
раничение във времето.
По изложените съображения съдът намира
жалбата за процесуално допустима.
Разгледана по същество с оглед доказател-
ствата по делото и доводите на страните, в съ-
ответствие с основанията по чл. 12 ЗВАС пет-
членният състав на ВАС прецени законосъоб-
разността на чл. 5, ал. 1, т. 3 и ал. 2 във връзка
с чл. 4, ал. 2 и чл. 9, ал. 1 от Наредба № 17 от
1992 г. на министъра на правосъдието и наме-
ри, че жалбата е частично основателна.
С чл. 14 от Конституцията на Република
България е провъзгласен принципът за особе-
ната закрила на семейството, майчинството и
децата. Основното конституционно начало съз-
дава задължение на държавата и обществото да
осъществяват тази закрила посредством цяла-
та национална правна система. Въведеното с
конституционната норма основно начало е во-
дещо в правната уредба на института на осино-
вяването по българското семейно право. Уста-
новеният с разпоредбите на глава шеста от
Семейния кодекс (СК) режим на осиновяване е
подчинен на главната цел за закрила на децата,
провъзгласена в чл. 59, ал. 2 на кодекса, с оглед
на която “осиновяването се допуска само ако е
в интерес на осиновявания”. Основната цел на
осиновяването е да се създадат такива условия
на живот и родителски грижи, при които деца-
та най-добре ще се развиват и възпитават. Пред-
назначението на института на осиновяването
като средство за гарантиране интереса на дете-
то и създаване на здрави семейни отношения е
в съответствие с принципите, дефинирани в
чл. 3, т. 2 и 3 от Закона за закрила на детето—
отглеждане в семейна среда и осигуряване по
най-добър начин на неговите интереси. На тези
принципи се подчинява режимът на осинови-
телните правоотношения както по вътрешното
право, така и при тези с международен елемент.
По силата на стълкновителната норма на
чл. 136, ал. 1 СК, съдържаща се в глава едина-
десета “Приложим закон при семейноправни
отношения с международен елемент”, осиновя-
ване между лица, едното от които е български
гражданин, се урежда съгласно разпоредбите
на чл. 49 и сл. СК. Определеният с препраща-
щата норма фактически състав за допускане на
осиновяването на български гражданин от чуж-
денец поставя изискване за съгласие на съот-
ветния държавен орган. С чл. 1 от Указ № 1336
от 1986 г. (ДВ, бр. 33 от 1986 г.) се предоставя
на министъра на правосъдието да упражнява
правомощието за даване на съгласие за осино-
вяване на лице, което е български гражданин, а
с чл. 2 на същия указ Софийският районен съд
се определя за компетентен да разглежда дела-
та за осиновяванията с международноправен еле-
мент. В изпълнение на законовата делегация и в
рамките на предоставената му компетентност
министърът на правосъдието е издал Наредба
№ 17 от 1992 г. за условията и реда за осиновява-