Държавен вестник, бр. 37, 2005 г., стр. 20

С Т Р .  20
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  37
алния конфликт, до който те могат да доведат
с Конституцията в действие. Докато по този
принципен въпрос не бъде предварително пос-
тигнато общо решение на Конституционния съд,
принуден съм да основа преценката си за кон-
ституционност до текстуалната проверка на
съответствието на закона с Конституцията при
нормения контрол.
Разбирането ми в случая е продиктувано от
убеждението, че следва да се минимизира отри-
цателният ефект на решението на Конституци-
онния съд върху презумпцията за конституци-
онност на законите в правовата държава.
Конституционен съдия: Евгени Танчев
СТАНОВИЩЕ
на съдията Неделчо Беронов по конститу-
ционно дело № 11 от 2004 г.
Считам, че към мотивите на решението от
21.04.2005 г. по к.д. № 11/2004 г. би трябвало да
се прибавят и следните съображения:
Конституцията (К) определя срокове, за
които се избират/назначават висши държавни
ръководители.
Един от тези случаи е за тримата висши
магистрати—председателите на Върховния ка-
сационен, Върховния административен съд и
главния прокурор. Разпоредбата на чл. 129, (2) К
гласи, че те се назначават “... за срок от седем
години без право на повторно избиране”.
Централният въпрос по делото е за правния
характер на този текст от Конституцията, въз-
можно ли е със закон да се създаде уредба, ко-
ято да допуща някои от тримата магистрати да
продължи да изпълнява функциите си и след
изтичане на 7-годишния срок.
Разпоредбите на Конституцията са импера-
тивни. Ако са диспозитивни, инструктивни—
това би означавало, че със закон може да се
предвиди нещо различно от К. Тогава ще е на-
лице хипотезата на чл. 5 (1) К, предписваща:
“Конституцията е върховен закон и други зако-
ни не могат да є противоречат.” Такива закони
ще бъдат противоконституционни и след като
това бъде установено от Конституционния съд
(КС), те не се прилагат, т. е. загубват правната
си сила (чл. 149, ал. 1, т. 2 и чл. 151, ал. 2, изре-
чение трето К).
Основният закон прокламира върховенство-
то на К с разпоредбата на чл. 5 (1), която е в
глава “Основни начала”. Следователно касае се
до основна, принципна разпоредба, с която трябва
да се съобразяваме при тълкуване и прилагане
на всички други конституционни разпоредби.
Затова е създаден КС, който има нормативно
категорично възложената му задача “... да оси-
гурява върховенството на Конституцията (чл. 1,
ал. 1 от Закона за Конституционен съд).
Становището, че разпоредбата на К (и в
частност, с която са определени срокове на
пълномощия на висши държавни структури и
ръководители) е императивна, намира подкре-
па и в редакцията на различни текстове на К.
Например, според чл. 64 (1) Народното събра-
ние се избира за срок от 4 години. Изтичането
на срока води до прекратяване на пълномощи-
ята на парламента. Този срок, с изключение на
случаите по чл. 64, ал. 2 К, не може да продъл-
жава повече от четири години (Решение № 5 от
22 март 2001 г. по к.д. № 5/2001 г.). Следова-
телно срокът, за който се избира Народното
събрание, е императивно определен и може да
бъде продължен само когато това е предвиде-
но изрично в основния закон, т. е. който опре-
деля срока, едновременно с това допуща про-
дължаването му.
Друга разпоредба на К, от която следва, че
сроковете в основния закон са установени с
императивни норми, е чл. 93, ал. 1 и 5. Според
нея президентът се избира за срок от 5 години
и изборът на нов президент се провежда преди
изтичане на срока на пълномощията на дейст-
ващия президент.
Най-ясна и лаконична е разпоредбата на
чл. 148 (1), т. 1 К, че “... мандатът на съдия в КС
(определен също от К с чл. 147, ал. 2) се прекра-
тява при изтичане на определения срок”.
Нормата на чл. 129, (2) К е императивна и
със закон определеният в нея срок не може да
бъде продължаван. Оспорената разпоредба на
чл. 28, ал. 9, второ изречение от Закона за съ-
дебната власт (ЗСВ) фактически създава въз-
можност за продължаване на конституционно
установения срок, защото според закона ман-
датът на висшите магистрати не приключва с
изтичане на 7 години, а до встъпване в длъж-
ност на новоизбраните висши магистрати, без
да е определено кога трябва да стане това—в
рамките на 7-годишния срок или след това, и то
колко време.
След изтичане на срока по чл. 129 (2) К три-
мата висши магистрати не притежават пълно-
мощията, които основният законодател им въз-
лага, защото го прави именно за 7 години. Тех-
ните пълномощия не произтичат от това, че
продължават да заемат тези длъжности, а от
волята на учредителната власт, която е ясно
изразена в чл. 129 (2) К—че се назначават за
срок от 7 години. Конституцията определя ман-
дата им в рамките на този срок и забранява
повторното им избиране, т. е. мандатът им е
еднократен и срочен. Те не могат да бъдат с
тези пълномощия повече от 7 години, защото
практически това води до втори, последващ
мандат за времето след изтичане на конститу-
ционния срок—7 години.
Императивно определеният срок по чл. 129
(2) К трябва и може да бъде спазен, като се
постъпва съгласно чл. 28 (2) ЗСВ—процедура-
та за избиране от Висшия съдебен съвет на три-
мата висши магистрати се открие преди изти-
чане на мандата на заварените техни колеги.
Конституционен съдия: Неделчо Беронов
20171