Държавен вестник, бр. 71, 2003 г., стр. 43

Б Р О Й  71
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  43
за осигурителен стаж и възраст (т. 4, буква “б”)
и социална пенсия за инвалидност (т. 4, буква
“г”). Без право на такава помощ за профилак-
тика и рехабилитация се явяват лицата, навър-
шили възраст за отпускане на пенсия за осигу-
рителен стаж и възраст (т. 4, буква “а”), и ли-
цата с дефинитивни състояния, които нямат
възможност за пълно или частично възстано-
вяване на работоспособността и инвалидност-
та им е определена пожизнено (т. 4, буква “в”).
Доколкото разпоредбата не се обжалва в ней-
ната цялост, настоящият съдебен състав не
обсъжда съотношението между посочените ог-
раничителни критерии с общото изискване,
визирано в първата част на нормата (т. 4), а
именно, че същите неправоимащи лица следва
да получават лична пенсия за инвалидност по-
ради общо заболяване, трудова злополука или
професионална болест. Това се обуславя и от
недобре приложената нормотворческа техни-
ка. При преценяване на възражението трябва
да се има предвид, че няма легално определе-
ние на понятието “дефинитивно състояние”,
като в обжалваната норма то се свързва с не-
възможността за пълно или частично възста-
новяване на работоспособността на лицата и
инвалидността на същите е определена пожиз-
нено. Така при тълкуването є се стига до изво-
да, че нямат право на парична помощ за профи-
лактика и рехабилитация лица, получаващи
лична пенсия за инвалидност поради общо за-
боляване, трудова злополука или професионал-
на болест, т. е. такива с установена неработо-
способност (независимо нейния процент) от
органите на медицинската експертиза по чл. 15
КЗОО, като тя е пожизнено определена и съ-
щите лица са в дефинитивно състояние, което
най-общо означава, че няма вероятност за по-
добряване на това им състояние. След като в
разпоредбата на чл. 99 от Наредбата за експер-
тизата на работоспособността е предвидено
посочването на такива състояния със знак “*” в
приложение № 1 към нея, без възможност за
пълно или частично възстановяване на рабо-
тоспособността и медицинският експертен ор-
ган е задължен да определи пожизнен срок на
инвалидността, то той действа в условия на
обвързана компетентност. При това лицата,
които се намират в това състояние, очевидно
няма да могат никога да упражняват осигури-
телните си права в пълния им обем. По този
начин се установява противоречие с разпоред-
бата на чл. 11, ал. 1, т. 2, буква “б” КЗОО, коя-
то, както беше посочено, урежда правото на па-
рична помощ за профилактика и рехабилита-
ция без разделянето на субектите му на лица
със и без дефинитивни състояния. По отноше-
ние на твърдяното противоречие между тази
разпоредба и ЗБДОО от 2002 г., то такова не се
установява именно с оглед нормативно опреде-
лената цел на Инструкция № 1 от 10.I.2002 г. на
НС на НОИ (обн., ДВ, бр. 13/2002 г.; изм., ДВ,
бр. 118/2002 г., в сила от 1.ХII.2002 г.).
По повод възражението за неоснователност
на жалбата, което се обосновава с изтичането на
финансовата година, през която е действал ЗБДОО
за 2002 г., въз основа на чл. 17, от който е издаден
процесният административен акт, следва за точ-
ност да се отбележи, че на основание чл. 17 ЗБДОО
за 2003 г. Надзорният съвет на НОИ чрез инст-
рукция също определя реда за разходване на па-
ричните помощи за профилактика и рехабилита-
ция, като тя е Инструкция за изменение на Ин-
струкция № 1 от 10.I.2002 г. (обн., ДВ, бр. 13/2002 г.;
изм., ДВ, бр. 118/2002 г., в сила от 1.ХII.2002 г.) и
тя като единен нормативен акт съгласно чл. 10,
ал. 2 ЗНА е предмет на обжалване пред настоя-
щата съдебна инстанция.
Петчленният състав на Върховния админис-
тративен съд намира, че обжалваната разпо-
редба на буква “в” на чл. 2, ал. 1, т. 4 от Ин-
струкция № 1 от 10.I.2002 г. на НС на НОИ (обн.,
ДВ, бр. 13/2002 г.; изм., ДВ, бр. 118/2002 г., в сила
от 1.XII.2002 г.) е незаконосъобразна като пос-
тановена в нарушение и на чл. 3 КЗОО, уреж-
дащ основните принципи, въз основа на които
се осъществява ДОО и по-конкретно този за
равнопоставеност на осигурените лица, който
от своя страна представлява израз и на консти-
туционното право на българските граждани на
равенство и недопускане ограничаване на пра-
вата им на основание раса, народност, етничес-
ка принадлежност, пол, произход, религия, об-
разование, убеждение, политическа принадлеж-
ност, лично и обществено положение или иму-
ществено състояние, съгласно чл. 6 от Консти-
туцията на Р България. Доколкото възприети-
ят подход при създаване на тази правна норма
формално е свързан преди всичко с фискалната
характеристика на подзаконовия нормативен
акт, в който се съдържа и неговата насоченост
към намаляване на разходната част на бюдже-
та на ДОО, в изпълнение на закона, въз основа
на който е приет, то същият не може да оправ-
дае нарушаване на основни конституционни
права като посоченото по-горе право, както и
конкретно на правото на обществено осигуря-
ване. По отношение на твърдяната незаконо-
съобразност, преценена във връзка с норми от
Закона за защита, рехабилитация и социална
интеграция на инвалидите (чл. 8, § 1, т. 1 от ДР
на закона), следва да се има предвид, че ползва-
нето на общи понятия не обосновава противоре-
чие, след като са налице обществени отношения
от различен вид, които са предмет на регулира-
не от отделни правни отрасли, а именно общес-
твено осигуряване и социално подпомагане.
С оглед на изложеното настоящият петчле-
нен състав на Върховния административен съд
намира, че Инструкция № 1 от 10.I.2002 г. на НС
на НОИ за условията и реда за разходване на
средствата от бюджета на държавното общест-
вено осигуряване, определени като парични по-
мощи за профилактика и рехабилитация (обн.,
ДВ, бр. 13/2002 г.; изм., ДВ, бр. 118/2002 г.), е
незаконосъобразна в обжалваната част—буква