Държавен вестник, бр. 16, 2022 г., стр. 17

БРОЙ  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
да бъдат предмет на законова уредба предвид 
диспозитива на Решение № 19 от 1993 г. по 
к. д. № 11/1993 г.
Останалите конституирани заинтересувани 
институции и поканени организации и специ-
алисти не са представили писмени становища 
и правни мнения по делото.
Съдът, като обсъди доводите в искането, 
постъпилите по делото писмени становища 
и правни мнения, както и относимата прав-
на уредба, за да се произнесе, взе предвид 
следното:
С влизането в сила на Закона за измене-
ние и допълнение на Закона за защита на 
лица, застрашени във връзка с наказателно 
производство (ЗИДЗЗЛЗНП) (ДВ, бр. 80 от 
24.09.2021 г.) Бюрото по защита при главния 
прокурор се преобразува в самостоятелна 
организационна структура – „Бюро по защита 
на застрашени лица“ към министъра на право-
съдието (§ 24 ПЗР на ЗИДЗЗЛЗНП). Оспоре-
ната разпоредба на § 25 ПЗР на ЗИДЗЗЛЗНП 
гласи: „Дълготрайните материални активи, 
ползвани от Бюрото по защита при главния 
прокурор, се предоставят на Министерството 
на правосъдието.“ С нея е свързана разпоред-
бата на § 27 ПЗР на ЗИДЗЗЛЗНП, съгласно 
която: „В тримесечен срок от влизането в сила 
на този закон министърът на правосъдието 
съвместно с главния прокурор осъществяват 
дейностите, необходими за преминаване на 
Бюрото по защита към министъра на право-
съдието. Тримесечният срок се прилага и за 
дейностите по § 25, свързани с прехвърлянето 
на дълготрайните материални активи към 
Министерството на правосъдието.“
В основата на искането стои разбиране-
то, че с приемането на оспорената законова 
разпоредба Народното събрание е излязло 
извън пределите на своята конституционна 
компетентност, като е иззело и упражнило 
разпоредителни правомощия на изпълни-
телната власт по чл. 106, предл. второ от 
Конституцията в противоречие с принципа 
на разделение на властите, прокламиран в 
чл. 8 от Основния закон.
Разпоредбата на чл. 106, предл. второ от 
Конституцията е била предмет на задължи-
телно тълкуване, дадено на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Основния закон, в различни нейни 
аспекти в производствата по к. д. № 11/1993 г., 
к. д. № 23/1995 г. и к. д. № 18/2002 г. В дис-
позитивa на Решение № 19 от 1993 г. по к. д. 
№ 11/1993 г. Конституционният съд постано-
вява: „Правомощието на Министерския съвет 
по чл. 106 от Конституцията да организира 
стопанисването на държавното имущество се 
отнася за правата и задълженията на държа-
вата, които са парично оценими. Като висш 
изпълнителен орган той определя от кого и 
по какъв ред се стопанисва това имущество, 
освен ако със закон е предвидено друго.“
Тълкуването, дадено от Конституционния 
съд, образува нормативно единство с кон-
ституционната разпоредба, като тя не може 
да се прилага по начин, който се различава 
от постановеното във връзка с нея тълкува-
телно решение (Решение № 8 от 2005 г. по 
к. д. № 7/2005 г.). Даденото с решението по 
к. д. № 11/1993 г. задължително тълкуване 
на конституционната разпоредба не оставя 
място за съмнение, че Министерският съвет 
определя от кого и по какъв ред се стопанисва 
държавното имущество, доколкото в закон не 
е предвидено друго. Конституционният съд 
няма основание да се отклони от така даде-
ното задължително тълкуване на разпоредбата 
на чл. 106, предл. второ от Основния закон. 
Следователно конституционно допустимо е 
органите и редът, по който се стопанисва 
държавното имущество, да бъдат предмет на 
законова уредба, както е в настоящия случай.
Предметът на законодателно регулиране от 
страна на Народното събрание не е очертан 
по конституционен път. Конституционните 
разпоредби не съдържат изчерпателен списък 
на областите от обществения живот, подле-
жащи на законодателна уредба. В мотивите 
на Решение № 9 от 1999 г. по к. д. № 8/1999 г. 
Конституционният съд е имал повод да изясни 
че „съгласно чл. 86, ал. 1 от Конституцията 
Народното събрание може да приема закони 
по всякакви въпроси, без да са предвидени 
каквито и да било условия или изисквания 
по техния предмет и съдържание, стига да 
не са в противоречие с общите принципи и 
правила на Конституцията“. Самото Народно 
събрание има възможност да преценява дали 
определена материя да бъде подложена на 
законодателно регулиране и какви условия да 
включва в приеманите от него закони, с които 
регулира съответни обществени отношения, 
като се съобразява с духа и разпоредбите на 
Конституцията (Решение № 10 от 2009 г. по 
к. д. № 12/2009 г.).
Независимо от огромния потенциал на 
законодателната власт да създава правна регу-
лация, тази власт не е нито неограничена, нито 
може да се упражнява произволно. Народното 
събрание може и трябва да осъществява зако-
нодателната власт единствено в контекста на 
конституционната правова държава, в която 
Конституцията е върховен закон и другите 
закони не могат да є противоречат (чл. 5, 
ал. 1 от Основния закон).
С оглед на изложените съображения Кон-
ституционният съд намира за неоснователни 
твърденията в искането, че Народното събра-
ние се е произнесло със закон по въпрос, който 
е извън рамките на неговата компетентност, 
и по този начин е нарушило разпоредбите на 
чл. 106, предл. второ, чл. 130а, ал. 2, т. 6 и 
чл. 8 от Конституцията.