Държавен вестник, бр. 94, 2021 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  94
закона цел, при което по правилата на съх-
раняващото (конформно) тълкуване, широко 
застъпено в практиката на съда, оспореният 
закон се явява конституционосъобразен, щом 
се тълкува и прилага при отчитане на неговия 
ефект в контекста на закрепени в Основния 
закон принципи и ценности. Във връзка с 
това смятаме, че от гледна точка на резултата 
целта на оспорената законова разпоредба да-
леч надхвърля обезпечеността на връзките на 
бъдещата сграда с техническата инфраструк-
тура. Обръщаме внимание на изказването 
на главния архитект на Столичната община 
на заседание на парламентарната комисия 
по регионална политика, благоустройство 
и местно самоуправление на 9.12.2020 г., на 
която е обсъждана новата ал.16 на чл.148: 
„…на срещите… с инициативни комитети от 
четирите модерни квартала „Манастирски ли-
вади“, „Изток-Запад“, „Кръстова вада“ – двете 
му части, „Витоша ВЕЦ – Симеоново“, има 
една-единствена дума от хората. Тя се казва 
„кал“. За да има един стоп, на улично осветле-
ние, за да има кошче за боклук, да има тротоар, 
първо и единствено условие е да сме придобили 
улиците. Строежи, направени в последните 
десетилетия, без приложена улична регулация, 
не създават добра среда, не създават място за 
живот и карат тези хора да излизат на улиците 
и да викат „оставка“…“. Казано най-просто, 
оспореният закон като ефект, а и като за-
мисъл е насочен да обезпечи на гражданите 
не само нормални за съвременния стандарт 
на живот условия, но и здравословна околна 
среда. Нека си зададем въпроса: какъв ще 
е практическият резултат от обявяване на 
разпоредбата на чл. 148, ал. 16 ЗУТ за проти-
воконституционна? Очевидно – възможността 
собствениците да строят не само без улица, но 
и без изградена техническа инфраструктура, 
и най-вече канализация, при което канали-
зационните води и битовите отпадъци ще се 
депонират в ями или ще се отвеждат в реки 
и дерета с ясно предвидимите последици от 
това за чистотата на почви, води и въздух. 
Изграждането на сгради без юридически 
гаранции, че ще бъдат свързани с уличната 
или пътната мрежа (защото изискването да 
е приложена уличната регулация е тъкмо 
такава гаранция), на практика може да до-
веде до това, след застрояването отредените 
за улица терени, които са останали частна 
собственост, да бъдат заградени от техните 
собственици (а тяхното право на собственост 
също е защитено от Конституцията) и по този 
начин сградите да бъдат лишени от достъп до 
улица, каквато практика е налице и примери-
те за това у нас са многобройни. Правовата 
държава обаче не би следвало да допуска 
две групи собственици да бъдат поставени 
от общинската администрация в състояние 
на трудно преодолим конфликт, в който се 
противопоставят конституционни права от 
еднакъв ранг. В така създалата се ситуация 
(в която и в момента се намират множество 
собственици в цялата страна) единствената 
възможност за собственика да осъществи 
достъп до сградата си ще бъде временният 
път по чл. 190 ЗУТ – едно очевидно несъстоя-
телно решение (което неслучайно отсъства от 
мотивите на мнозинството като аргумент за 
възприетата противоконституционност), при 
което собствениците на имотите, през които 
ще преминава този път, ще са принудени 
безсрочно да търпят ограничаване на правата 
си (вкл. преминаване на тежка строителна 
техника през имотите им и невъзможност да 
ги обозначат и защитят чрез масивна ограда, 
която би била несъвместима с временния път).
Горното се подкрепя и с друг аргумент. 
Според чл. 208, ал. 1 ЗУТ срокът за започване 
на отчуждителните процедури по ЗДС и ЗОС 
на недвижими имоти, определени по подроб-
ните устройствени планове за изграждане на 
обекти – публична държавна или публична 
общинска собственост, е пет години от вли-
зане в сила на плановете и десет години от 
влизането в сила на подробните устройствени 
планове за изграждане на елементи на техни-
ческата инфраструктура по чл. 64 – публична 
собственост на държавата и общините, като 
след изтичане на този срок собствениците на 
недвижимите имоти имат правата по чл. 134, 
ал. 2, т. 1 от закона. Това означава, че ако 
общината не е започнала в посочения срок 
отчуждителни процедури за имотите, отредени 
за улица, собствениците на тези имоти имат 
признатото от закона право да поискат изме-
нение на влезлия в сила ПУП, като по този 
начин отреждането за улица ще отпадне, но 
възниква проблемът за съдбата на построената 
сграда, лишена вече окончателно от достъп 
до уличната мрежа. В случая временният път 
още в по-малка степен предлага решение на 
проблема. Поначало такъв се изгражда съо-
бразно предвижданията по ПУП-а (чл. 190, 
ал. 1 ЗУТ), каквото предвиждане в случая вече 
няма, при което остава единствено възмож-
ността по ал. 2 („При нужда временни пътища 
се прокарват в урегулирани части на населени 
места и селищни образувания, за които ще 
бъдат създадени нови подробни устройствени 
планове, както и в неурегулирани още части, 
включени в общ устройствен план.“), която 
е свързана с на практика неограничено във 
времето ограничаване на чужди собствени-
чески права.
Именно защото законът предвижда срок, 
в който да започнат необходимите отчужди-
телни процедури за изграждане на улиците и 
елементите на техническата инфраструктура, 
засегнатите от бездействието на общините 
собственици, които в резултат не са могли