Държавен вестник, бр. 106, 2024 г., стр. 3

БРОЙ  106	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
ОФИЦИАЛЕН РАЗДЕЛ
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
ОПРЕДЕЛЕНИЕ № 15
от 12 декември 2024 г.
по конституционно дело № 31 от 2024 г.
Конституционният съд в състав: предсе­
дател: Павлина Панова, членове: Надежда 
Джелепова, Атанас Семов, Красимир Влахов, 
Янаки Стоилов, Соня Янкулова, Борислав Бе­
лазелков, Десислава Атанасова, Галина Тонева, 
Сашо Пенов, Невин Фети, при участието на 
секретар-протоколиста Росица Симова разгледа 
в закрито заседание на 12.12.2024 г. конститу­
ционно дело № 31/2024 г., докладвано от съдия 
Атанас Семов.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията на Република България във 
фазата на произнасяне по допустимостта на 
искането на основание чл. 19, ал. 1 от Закона 
за Конституционен съд (ЗКС). 
Конституционното дело е образувано на 
7.10.2024 г. по искане на 28-и състав на Со­
фийския районен съд за обявяване на проти­
воконституционност на чл. 130, ал. 2 в частта 
„като първа инстанция“ и на чл. 133, ал. 2, 
изр. второ от Закона за адвокатурата (обн., 
ДВ, бр. 55 от 2004 г.; посл. изм. и доп., бр. 17 
от 26.02.2021 г.) (ЗА).
Разпоредбата на чл. 130, ал. 2 ЗА гласи: „Ре­
шенията на Висшия дисциплинарен съд като 
първа инстанция подлежат на обжалване чрез 
Висшия дисциплинарен съд до Върховния каса­
ционен съд в 14-дневен срок от постановяването 
им по реда на чл. 7, ал. 7.“ Според вносителя 
тази разпоредба противоречи на чл. 117, ал. 2 
и на чл. 119, ал. 1 от Конституцията. Разпо­
редбата на чл. 133, ал. 2, изр. второ ЗА гласи: 
„Глобата се събира в полза на адвокатската 
колегия.“ Според вносителя тази разпоредба 
противоречи на чл. 4, ал. 1, на чл. 117, ал. 2 и 
на чл. 119, ал. 1 от Конституцията.
Конституционният съд, за да се произнесе 
по допустимостта на искането, взе предвид 
следното:
Искането е направено от оправомощен да 
сезира Конституционния съд субект по чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията.
Предмет на искането е установяване на 
противоконституционност на закон, което е 
правомощие на Конституционния съд съгласно 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. 
Конституционният съд не се е произнасял с 
решение или с определение за недопустимост по 
предходно искане със същия предмет, поради 
което не е налице отрицателната процесуал­
на предпоставка за неговата допустимост по 
чл. 21, ал. 6 ЗКС. 
Искането е съобразено с изискуемите от 
чл. 17, ал. 1 ЗКС и чл. 18, ал. 1 и 2 от Правил­
ника за организацията на дейността на Консти­
туционния съд (ПОДКС) форма и реквизити.
По смисъла на чл. 150, ал. 2 от Конститу­
цията законовата разпоредба, чието съответ­
ствие с Конституцията се оспорва от сезиращ 
съд (съдебен състав), трябва да е приложима 
по конкретно дело, висящо пред него, и без 
отговора на поставения пред Конституционния 
съд въпрос сезиращият съд да не е в състоя­
ние да осъществи конституционосъобразно 
правосъдната си функция (Определение № 2 
от 2024 г. по к.д. № 8/2024 г.).
Конституционният съд е последователен в 
разбирането, че „въпросът за конституционо­
съобразността на приложимия по висящото 
дело закон, независимо от модела на конститу­
ционно правосъдие, винаги има преюдициален 
характер – такъв въпрос не би имало мотив 
да се поставя и решава, ако отговорът на съ­
щия няма да има ефект за разрешаването на 
правния спор, по повод на който е сезиран 
Конституционният съд“ (Тълкувателно ре­
шение № 3 от 2020 г. по к.д. № 5 от 2019 г. и 
впоследствие в Определение № 2 от 2024 г. по 
к.д. № 8/2024 г. и Определение № 3 от 2024 г. 
по к.д. № 6/2024 г.).
В Определение № 6 от 2024 г. по к.д. 
№ 19/2024 г. Съдът е посочил ясно: „Задъл­
жително условие за допустимост на искане, 
основано на чл. 150, ал. 2 от Конституцията, 
е оспорената пред Конституционния съд раз­
поредба  от закон да е от значение за изхода 
на конкретното съдебно производство, т.е. 
за разрешаване на конкретния правен спор/
дело“. Съдът е изяснил  и какво следва да се 
разбира под „приложим закон“: всяка законова 
разпоредба, която е действаща и обективно 
годна за прилагане като източник на право 
по конкретното дело, по което съдът, сезиращ 
конституционната юрисдикция, трябва да се 
произнесе. Произнасянето на конституционната 
юрисдикция има смисъл само ако може да бъде 
взето предвид от сезиралата го юрисдикция, 
поради което съдебен състав би могъл да поис­
ка установяване на противоконституционност 
само на разпоредба от закон, която има пряко 
отношение към предмета на разглеждания от 
него спор (Определение от 29.03.2014 г. по к.д. 
№ 4/2014 г., Определение № 5 от 2022 г. по к.д. 
№ 12/2022 г. и посочените в Определение № 2 
от 2024 г. по к.д. № 8/2024 г.). 
Конституционният съд не е обвързан от 
преценката на сезиращия съд за приложимото 
право и сам преценява компетентността си 
да се произнесе по искане, с което е сезиран 
(чл. 13 ЗКС, в този смисъл Определение № 2 от 
2010 г. по к.д. № 17/2009 г., Определение № 2 от 
2022 г. по к.д. № 15/2021 г., Определение № 6 
от 2022 г. по к.д. № 13/2022 г. и Определение 
№ 5 от 2024 г. по к.д. № 12/2024 г.). Съдът е 
подчертал в Определение № 2 от 2024 г. по