Държавен вестник, бр. 36, 2003 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  36
Министърът на правосъдието е заявил, че
не споделя разбиранията на главния прокурор,
изразени в искането му до Конституционния съд.
Казва, че държавното устройство се определя
от чл. 2, ал. 1 от Конституцията, според който
България е “единна държава с местно самоуп-
равление”, а държавното управление—от чл. 1,
ал. 1 от Конституцията, който я определя като
парламентарна република.
Според министъра на правосъдието поради
това, че условията и редът за приемане на закон
за изменение и допълнение на Конституцията
са различни от тези на останалите закони, този
закон “не следва да се нарежда наравно с обик-
новените закони”. Поради това той не подле-
жал на контрол за конституционосъобразност
от Конституционния съд.
И министърът на външните работи смята,
че главният прокурор необосновано разширява
обема на понятието “форма на държавно уст-
ройство и на държавно управление”. Формата
на държавно устройство се определяло от това,
дали държавата е унитарна, федеративна или с
автономни образувания.
Относно формата на държавно управление
министърът на външните работи приема, че от-
правна точка в тази насока е чл. 1, ал. 1 от Конс-
титуцията, който определя България като парла-
ментарна република. Това се доразвивало и из-
пълвало със съдържание от конституционните
принципи на държавността—народен суверени-
тет, правова държава, разделение на властите.
Тълкуване на чл. 158, т. 3 от Конституцията
могло да се даде не общо, а във връзка с конк-
ретни други конституционни разпоредби.
Закон за изменение и допълнение на Конс-
титуцията според становището на министъра
поради своя особен характер не подлежи на
контрол за конституционосъобразност от Кон-
ституционния съд.
В становището си министърът на вътрешни-
те работи не споделя поначало тезата на глав-
ния прокурор. Понятието “форма на държавно
устройство и на държавно управление” не след-
вало да се тълкува разширително. Въпросите
на взаимодействието между конституционно
установените държавни органи били винаги от
компетенцията на обикновено Народно събра-
ние. Той смята, че при премахване или премес-
тване на един държавен орган трябва да се пре-
ценява “дали се засяга по някакъв начин харак-
терът на държавното управление или държав-
ното устройство”.
В становището се приема, че закон за изме-
нение и допълнение на Конституцията не под-
лежи на контрол за конституционосъобразност
от Конституционния съд.
Министърът на регионалното развитие и
благоустройството поначало възразява срещу
мнението на главния прокурор. Приема, че из-
разът “форма на държавно устройство и на
държавно управление” обхваща “онези конс-
титуционни разпоредби, които определят бъл-
гарската държава като унитарна парламентар-
на република, въвеждат основните конститу-
ционни принципи, които обуславят такъв тип
държава, установяват основните държавни
органи, които характеризират държавата като
единна парламентарна република (т.е. не всич-
ки държавни органи, а само тези, без наличие-
то на които една държава не би могла да се
определи като единна парламентарна репуб-
лика) и съответно създават гаранциите за функ-
ционирането є”. Заедно с това се казва, че пар-
ламентарната форма на управление се основа-
ва на принципите на народния суверенитет,
разделението на властите, политическия плу-
рализъм и законността. Съществени промени
на основната характеристика, които отграни-
чават парламентарната република от остана-
лите форми на държавно управление, води до
промяна на формата на държавно устройство
и на държавно управление, което според ми-
нистъра трябва да е в компетенциите на Вели-
ко Народно събрание.
Акцентира върху това, че органите, които
определят държавата като единна парламентар-
на република по “правомощия и структура от-
разяват принципа на разделение на властите”.
Промяна във формата на държавно управ-
ление според становището ще има и когато “ор-
ганизационна промяна ще доведе до промяна
на баланса между властите, установени от Кон-
ституцията”. Казано е, че така би било не ко-
гато се засягат само механизмите за осигуря-
ване на баланса между властите, а като се на-
рушава самият принцип. Промяната на право-
мощия на конституционно установен орган
води до промяна формата на държавно управ-
ление, ако с нея се наруши принципът на на-
родния суверенитет, на разделението на влас-
тите, засегнат се основни правомощия на дър-
жавните органи, които характеризират уста-
новената форма на държавата, или им се отме-
нят правомощия, което би довело на практика
до нефункционирането им.
И според министъра на регионалното разви-
тие и благоустройството поради особения ред и
условия за приемане на закон за изменение и
допълнение на Конституцията, той не е обик-
новен, а особен закон и затова не подлежи на
контрол за конституционосъобразност от Кон-
ституционния съд.
Върховният касационен съд изцяло приема
съображенията, изложени в искането за тълку-
ване. Според него формата на държавно уст-
ройство и на държавно управление не се изчер-
пва в чл. 1, ал. 1 и чл. 2, ал. 1 от Конституцията,
че България е република и унитарна държава с
парламентарно управление, макар тези норми
да са основополагащи. Към понятието според
становището са относими и редица други раз-
поредби. Това са всички конституционни текс-
тове, които уреждат статута на конституцион-
но установените органи, техните правомощия и
взаимоотношенията между тях.