Държавен вестник, бр. 34, 2010 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  34
стъпващата общо в сградата топлинна енергия 
между потребителите в нея, както и защита 
на интересите на потребителите, които не са 
се отказали от отопление в имотите си.
Комисията за защита на потребителите 
сочи, че следва да се вземат предвид интересите 
на всички заинтересовани граждани – на тези, 
които са потребители на топлинна енергия, и 
на тези, които прекратяват топлоподаването 
към отоплителните тела в имотите си, без да 
излага подробни съображения.
Асоциацията на топлофикационните дру­
жества в България застъпва становището, че 
топлинната енергия, отдадена от сградната ин­
сталация, е обективно съществуваща и чл. 153, 
ал. 1 и 6 ЗЕ създава надеждна гаранция за 
равнопоставеност на етажните собственици.
Българската браншова камара на енерге­
тиците  развива аргументи, че физически и 
фактически всички имоти в присъединена 
сграда – етажна собственост, ползват топлин­
на енергия и би било крайно несправедливо 
отказалите се собственици да получават то­
плинна енергия, но тя да бъде заплащана от 
всички останали собственици. 
Тезата за противоконституционност на ос­
порените разпоредби поради противоречието 
им с чл. 4, ал. 1 и чл. 19, ал. 2 от Основния 
закон застъпва Съюзът на юристите в Бъл­
гария с мотиви, че се определя задължение 
за плащане на нещо, което не се получава и 
не се желае да се получава. 
ІІ. Конституционният съд, като обсъди 
съображенията в искането на омбудсмана, 
становищата на заинтересованите страни, 
фактите и действащата правна уредба, прие 
следното:
В искането на обмудсмана се твърди, че 
оспореният законов текст противоречи на 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията, съгласно кой­
то „законът създава и гарантира на всички 
граждани и юридически лица еднакви правни 
условия за стопанска дейност, като предотвра­
тява злоупотребата с монополизма, нелоял­
ната конкуренция и защитава потребителя“. 
Акцентите в искането са за нарушаване на 
третата хипотеза на цитираната разпоред­
ба  – законът да защитава потребителя. Отнася 
се до задължение на държавата, вменено є от 
Основния закон, да брани потребителите, тъй 
като систематичното място на чл. 19, ал. 2 е 
в глава първа от Конституцията – „Основни 
начала“, а не до уредени изрично на конститу­
ционно ниво права на потребителите, защото 
основните права на гражданите са уредени в 
глава втора от Конституцията. Задължението 
следва и от чл. 38 от Хартата на основните 
права на Европейския съюз, който предвижда 
в политиките на Съюза да се осигурява високо 
равнище на защита на потребителите. 
не защитава потребителя и неговите права, а 
обратно – гарантира изцяло търговските ин­
тереси на доставчиците на топлофикационни 
услуги в ущърб на индивидуалния потребител 
и неговите права в нарушение на чл. 19, ал. 2 
от Конституцията. 
С определение от 8.12.2009 г.  Конститу­
ционният съд  е допуснал искането за раз­
глеждане по същество и е конституирал като 
заинтересовани страни Народното събрание, 
Министерския съвет, министъра на иконо­
миката, енергетиката и туризма, Държавната 
комисия за енергийно и водно регулиране, 
Комисията за защита на потребителите, 
Федерацията на потребителите в България, 
Независимия съюз на потребителите в Бъл­
гария, Българската национална асоциация 
на потребителите, Българската браншова 
камара на енергетиците,  Асоциацията на 
топлофикационните дружества в България, 
Съюза на юристите в България и Асоциацията 
за европейска интеграция и права на човека.
І. Становища по делото са изразили Ми­
нистерският съвет, министърът на икономи­
ката, енергетиката и туризма, Държавната 
комисия за енергийно и водно регулиране, 
Комисията за защита на потребителите, Асо­
циацията на топлофикационните дружества в 
България, Българската браншова камара на 
енергетиците, в които твърдят, че оспорените 
разпоредби са съобразени с чл. 19, ал. 2 от 
Конституцията. Министерският съвет изразя­
ва становище, че правната уредба е пълна и 
непротиворечива, съобразена с изискванията 
на нормативните актове на Европейския съюз 
относно топлоснабдяването и практиката на 
другите европейски държави. Тя е основана 
на техническите норми при изграждането на 
сгради – етажна собственост, и потреблени­
ето на топлинна енергия в тях се решава от 
собствениците и титулярите на правото на 
ползване.
Министърът на икономиката, енергети­
ката  и туризма счита, че определението на 
понятието „потребител“, дадено в чл. 153 
ЗЕ, е съобразено с вещноправния режим на 
етажната собственост и не е противокон­
ституционно, тъй като изградените сградни 
инсталации не позволяват друго третиране на 
ползвателите им от това, което е възприето в 
атакуваната ал. 1 на чл. 153 ЗЕ, и че практи­
чески е невъзможно имот в топлоснабдявана 
сграда – етажна собственост, да не  получава 
топлинна енергия от топлопреминаване, като 
превес е даден на мнозинството собственици 
в етажната собственост.
В становището си Държавната комисия 
за енергийно и водно регулиране поддържа, 
че оспорените разпоредби целят да осигурят 
справедливост при разпределението на по­