Държавен вестник, бр. 10, 2014 г., стр. 7

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
чл. 22, ал. 1 с приемането на Решението за 
налагане на мораториум е допуснато и нару­
шение на принципа за разделение на властите, 
прогласен в чл. 8 от Конституцията.
Макар да се конституира и действа само 
доколкото се ползва с доверието на Народ­
ното събрание, Министерският съвет не е 
негов изпълнителен орган, а самостоятелен 
конституционен орган с предвидени от Консти­
туцията пълномощия в областта на външната 
политика – аргумент от чл. 105, чл. 106, ал. 1, 
предл. 3 от Конституцията. В този смисъл е и 
Решение № 4 от 1994 г. по к.д. № 8 от 1994 г. 
Конституцията гарантира независимостта 
на изпълнителната власт при осъществяване 
на външнополитическата дейност, което не 
изключва взаимодействието със законодател­
ната власт. Чрез своята законодателна дейност 
парламентът може да формулира и определя 
стратегически проблеми на външната поли­
тика, националната сигурност, ценностите и 
приоритетите, от които трябва да изхожда 
политиката на България в отношенията с дру­
гите страни. И ако счете, че правителството, 
осъществявайки външната политика, допуска 
нарушение на Конституцията или законите 
или че следваната от изпълнителните орга­
ни политика не съответства на изразени от 
парламента воля и зададени направления за 
външнополитическа дейност, той във всеки 
момент чрез механизма на политическата от­
говорност може да гласува вот на недоверие на 
правителството, да предизвика оставка и пре­
кратяване на правомощията му. Механизмът 
на взаимодействието между изпълнителна и 
законодателна власт обаче изключва налагане 
на действия и предписване на актове, лишава­
щи Министерския съвет от гарантираната му 
на конституционно ниво самостоятелност и 
дискреционна преценка в процеса на ръковод­
ството на политиката на Република България 
по въпросите на Европейския съюз при водене 
на външната политика в останалите направле­
ния, включително и в областта на сключване, 
изменение или прекратяване действието на 
международни договори, по които България 
е страна. Този извод се основава на предоста­
вените правомощия на Народното събрание, 
които предоставят право на законодателния 
орган да се произнася по всички въпроси на 
външната политика, без да му е разрешено 
пряко да я осъществява. В конкретния случай 
взаимодействие между законодателна и изпъл­
нителна власт, предхождащо приемането на 
решението за мораториум, не е налице както 
по отношение на налагането на мораториума, 
така и по отношение на произтичащите от 
това действия и актове, които е бил задължен 
да приеме. Освен това с оспореното решение 
на МС е отнета и възможността да упражни 
правомощията по чл. 105, ал. 1 и чл. 106, 
предл. 3 от Конституцията, които има във 
външнополитическата област, за времето, 
през което ще действа мораториумът.
Съпоставката на Решението за налагане на 
мораториум и конституционната разпоредба 
на чл. 22, ал. 1 по отношение на обхвата и 
сроковете на ограниченията за чужденци да 
придобиват собственост върху земя в България 
показва, че с акта на парламента се преследва 
спиране действието на нормативно уредените 
способи, които позволяват на чужденците и 
чуждестранните ЮЛ след 1.01.2014 г. да при­
добиват право на собственост върху земята в 
България. В тази част Решението за обявяване 
на мораториум противоречи на чл. 22, ал. 1 
от Конституцията, защото изисква преуста­
новяване действието и на изрично уреденото 
право на чужденците да придобиват право на 
собственост върху земята чрез наследяване 
по закон, което е израз на конституционния 
принцип за наследяването, уреден с чл. 17 от 
Конституцията. Забраната до 1.01.2020 г. да се 
придобива право на собственост върху земята 
обхваща всички чужденци и чуждестранни 
ЮЛ, а не само от ЮЛ и лица, граждани на 
държавите – членки на ЕС, и на държавите, 
страни по СЕИП. Забраната е всеобхватна 
и по отношение на земята, независимо от 
нейното качество и предназначение – урба­
низирана или земеделска, като средство за 
производство или като обект на инвестиции. 
В това отношение Решението за налагане 
на мораториум изобщо не е съобразено с 
предвидения диференциран подход, въведен 
с втората поправка на Конституцията, в сила 
от 1.01.2007 г. При това положение става 
ясно, че приетото от законодателния орган 
продължение на ограничението за придо­
биване право на собственост върху земя от 
чужденци и чуждестранни ЮЛ влиза в пряко 
противоречие с разпоредбата на чл. 22, ал. 1 
от Конституцията.
Конституционният съд е имал възможност 
да се произнесе по въпроса за обвързващо­
то действие на актовете на ЕС като част от 
действащото вътрешно право в редица свои 
решения. Това е отразено и в Решение № 3 
от 5 юли 2004 г. по к.д. № 3 от 2004 г. – ДВ, 
бр. 61 от 13.07.2004 г., където се подчертава, че 
„С подписването на Договора за присъединя­
ване на Република България към Европейския 
съюз и неговото ратифициране, обнародване 
и влизане в сила тя (Република България) 
става страна по учредителните договори на 
Европейските общности и Европейския съюз 
(с техните изменения и допълнения) и приема 
съдържанието им, което е първично общност­
но право, уреждащо изчерпателно съюзните 
институции и органи, техните компетенции и 
актовете им. Актовете на първичното право 
на Европейския съюз представляват между­
народни договори по смисъла на чл. 5, ал. 4 
от Конституцията и при спазване на пред­
видените условия техните разпоредби стават 
част от вътрешното право на България.“ Нещо 
повече, те имат предимство пред нормите 
на вътрешното право, които им противоре­