Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 7

БРОЙ  88	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
(чл. 4, ал. 3 от Основния закон). Проява на 
този ангажимент е и задължението на нацио-
налните съдилища да съдействат за пълното и 
ефективно прилагане на съюзното право (съ-
гласно принципите на лоялно сътрудничество 
и ефективност в чл. 4, ал. 3 и чл. 19, пар. 1, 
ал. 2 от Договора за ЕС (ДЕС) при спазва-
не на основополагащите за съюзния правен 
ред принципи на примат, непосредствена 
приложимост и директен ефект на неговите 
разпоредби, за което всяка държава членка 
доброволно се е съгласила, и се приема да 
изпълнява и прилага. Посоченото се отнася 
и до директивите, които всяка държава член-
ка е обвързана да транспонира, по смисъла 
на чл. 288 от Договора за функциониране 
на Европейския съюз (ДФЕС), в т.ч. и до 
двете природни директиви на ЕС, предмет 
на внимание тук. При тези обстоятелства 
въпросът за дължимото от националните 
съдилища при прилагането на закон, осно-
ван на съюзното право, в частност, когато 
се оспорва конституционността на такъв 
закон пред националната конституционна 
юрисдикция, е съществен за произнасянето 
на Конституционния съд и налага да бъдат 
направени следните уточнения относно 
Директивата за местообитанията и ангажи-
ментите ipso jure за ВАС (тричленен състав), 
който се явява в настоящия случай и съд по 
правото на Съюза:
– Относно Директивата за местообита-
нията на ЕС
Законодателството на ЕС формира прав-
ната рамка, в съответствие с която трябва да 
бъдат предприети необходимите действия на 
национално ниво за изпълнението на обвърз-
ващите държавите членки правни актове на 
Съюза. Държавите членки са задължени да 
транспонират директивите на ЕС, които ги 
обвързват с предписаните от тях резултати, 
като предоставят на националния законодател 
известна свобода при избора на формата и 
средствата за постигане на тези резултати 
(чл. 288, пар. 3 ДФЕС).
По отношение на Директивата за мес-
тообитанията е важно да се отбележи, че 
свободата на преценка, която тя предоставя 
на държавите членки, се определя в значи-
телна степен от обхвата на изискванията, 
установени с разпоредбите на чл. 6 от същата, 
така както той непрекъснато се уточнява в 
практиката на СЕС с отчитане на пробле-
мите при изпълнението на директивата в 
целия ЕС. Тези разпоредби са едни от най- 
важните в Директива 92/43/ЕИО, тъй като 
в най-голяма степен определят връзката 
между опазването на биоразнообразието и 
други социално-икономически дейности в 
ЗЗ и така имат непосредствено отношение 
към очертаването на действителната дискре-
ционна власт на националния законодател 
при регулирането на този кръг обществени 
отношения. Както се потвърждава от уста-
новената практика на СЕС в областта на 
опазване на биоразнообразието, задължения-
та, произтичащи от разпоредбите на чл. 6 от 
Директива 92/43/ЕИО за държавите членки, 
се прилагат стриктно, в духа на изискването, 
вписано в преамбюла на директивата – за 
гарантиране на високо равнище на защита, 
в съответствие с отправната позиция на съ-
щата директива за биоразнообразието като 
споделена европейска ценност и общо при-
родно наследство, обуславящо приоритетна 
защита. Това трябва да се има предвид от 
всички органи на публичната власт, и от 
националните съдилища също така, при 
тълкуването и прилагането на националния 
законодателен акт, транспониращ Директива 
92/43/ЕИО.
Без да навлиза в подробен анализ на раз-
поредбите на чл. 6 от Директивата за место-
обитанията, както те са изяснени в практика 
на СЕС и обсъждани в редица съобщения на 
ЕК относно прилагането им от държавите 
членки, Конституционният съд намира за 
подходящо в настоящото производство да 
отбележи следното:
В преамбюла на всяка от природните 
директиви, като правна основа за тяхното 
приемане, са посочени чл. 191 – 193 (Дял 
XX – Околна среда) ДФЕС. Особено вни-
мание заслужава възприетият стандарт на 
високо равнище на защита за постигане на 
широкия спектър цели на Съюза в областта 
на околната среда, посочени в чл. 191 ДФЕС, 
включително и целта за опазване, защита 
и подобряване на качеството на околната 
среда, както и установените принципи, 
на които се основава тази съюзна правна 
уредба – принципите на предпазните мер-
ки и превантивните действия, принципа на 
приоритетното отстраняване още при из-
точника на замърсяване на околната среда 
и принципа „замърсителят плаща“ (чл. 191, 
пар. 2 ДФЕС). В допълнение, принципът 
на субсидиарност, предвиден в чл. 5, пар. 3 
ДЕС (при неизключителна компетентност на 
Съюза), и принципът на интегриране, така 
както е установен в чл. 11 ДФЕС, са също 
приложими. Последният принцип означава, 
че изискванията за защита на околната среда 
трябва да бъдат включени в определянето и 
изпълнението на политиките и действията 
на Съюза, което е изцяло в контекста на от-
правната позиция на природните директиви. 
Посочените цели и принципи представляват 
първично право на ЕС, което държавите 
членки доброволно са възприели с присъе-
диняването си към ЕС и от тях се очаква да 
го спазват и прилагат. Нещо повече, съгласно 
принципа на лоялното сътрудничество, дър-
жавите членки са длъжни да вземат всички 
общи и специални мерки, необходими да 
гарантират задълженията, произтичащи 
от Договорите, както и от актовете на ин-
ституциите на Съюза, а така също – да се