Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 5

БРОЙ  85	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
случаи самоличността му се удостоверява 
от началника на затвора или началника на 
ареста или от определен от тях служител.“ 
Предмет на делото е нормата на изречение 
второ. Същата е приета от 44-то Народно 
събрание с § 23, т. 3, буква „а“ от преходни-
те и заключителните разпоредби на Закона 
за изменение и допълнение на Гражданския 
процесуален кодекс (ЗИДГПК) (ДВ, бр. 110 от 
29.12.2020 г.). Според мотивите към проекта 
на ЗИДГПК със сигнатура № 002-01-69 пра-
вилата за провеждане на видеоконферентни 
съдебни заседания при вземане на мярка за 
неотклонение задържане под стража в досъ-
дебното производство се създават „с оглед на 
необходимостта от осигуряване на физическа 
и социална изолация на обвиняемия и неговия 
защитник, съдебния състав и прокурора в 
отговор на новите реалности за предпазване 
и преодоляване на пандемията“. Независимо 
от конкретния повод за приемането є, нова-
та уредба е предвидена да е приложима във 
всеки случай на обявено извънредно положе-
ние, военно положение, бедствие, епидемия, 
други форсмажорни обстоятелства или при 
изразено писмено съгласие на обвиняемия и 
неговия защитник.
Разпоредбата на чл. 64, ал. 2, изр. второ 
от НПК създава законова възможност задър-
жаният в затвора или ареста обвиняем да 
участва в делото пред първоинстанционния 
съд за вземане на мярка за неотклонение 
задържане под стража в досъдебното произ-
водство чрез видеоконференция. По своето 
естество тя представлява изключение от 
правилото, че довеждането на задържания 
обвиняем пред съда се осигурява незабавно от 
прокурора (чл. 64, ал. 2, изр. първо от НПК). 
Задържането на обвиняемия от прокурора в 
хипотезата на чл. 64, ал. 2 от НПК е необхо-
димо дотолкова, доколкото осигурява възмож-
ността на прокурора да изправи обвиняемия 
пред съда при обосновано предположение, 
че той е извършил престъпление, както и 
при обосновано призната необходимост да 
се предотврати престъпление или укриване, 
за да поиска вземане на най-тежката мярка 
за неотклонение, и представлява класически 
случай на ограничаване на правото на лична 
свобода и неприкосновеност на предвидено в 
закон основание по смисъла на чл. 30, ал. 1 
и 2 от Конституцията.
Създателите на Конституцията от 1991 г. 
още в нейния преамбюл, обявявайки вер-
ността си към общочовешките ценности, на 
първо място сред тях са посочили свободата. 
Най-съществените гаранции за индивидуал-
ната свобода като конституционна ценност 
се съдържат в уредбата на основните права 
на гражданите в глава втора от Основния 
закон. В чл. 30 от Конституцията не само е 
признато правото на лична свобода и непри-
косновеност, но са установени и условията за 
неговото ограничаване, както и необходимите 
мерки за защита на засегнатите лица срещу 
евентуален произвол. Правото на свобода не 
е абсолютно, съществуват основателни при-
чини, поради които е оправдано от гледна 
точка на обществения интерес да се ограничи 
свободата на когото и да е, особено когато 
действията му представляват опасност за 
самия него или за другите. Властите, които 
прилагат закона, и по-специално тези с право-
мощия да арестуват и да лишават от свобода, 
имат задължения да съблюдават стриктно 
границите, определени с тези изключения, и 
своевременно да предоставят своите действия 
и актове за съдебен контрол. 
Конституцията допуска ограничаване на 
правото на лична свобода и неприкоснове-
ност (чл. 30, ал. 1) в случаите на задържане 
при условия и по ред, определени със закон 
(чл. 30, ал. 2). Валидни са общите предпос-
тавки за допустимост на ограничението на 
всяко основно право, а именно – да е уредено 
в закон, да е насочено към обезпечаване на 
съществени конституционно признати блага 
(т.е. да е оправдано от легитимна цел), да е 
съразмерно (пропорционално) на съществу-
ващата опасност за обекта на защита и не 
на последно място – да е осигурен достъп до 
ефективен съдебен контрол (Решение № 11 
от 2016 г. по к. д. № 7/2016 г.). Правото на 
лична свобода и неприкосновеност на всеки 
е скрепено и с конституционното право на 
адвокатска защита в случай на започване на 
наказателна процедура срещу него от момента 
на задържането или привличането му като 
обвиняем (чл. 30, ал. 4 от Конституцията). 
Поверителното упражняване на правото на 
адвокатска защита се ползва със специална 
конституционна закрила (чл. 30, ал. 5 от 
Основния закон).
Европейският правен стандарт по чл. 5 
от Конвенцията за защита на правата на 
човека и основните свободи (КЗПЧОС, 
Конвенцията) (ратифицирана със закон, 
приет от Народното събрание на 31 юли 
1992 г. – ДВ, бр. 66 от 1992 г.; обн., ДВ, бр. 80 
от 2.10.1992 г.; посл. изм. и доп. с Протокол 
№ 14 от 13.05.2004 г. – бр. 38 от 21.05.2010 г.) и 
международният правен стандарт по чл. 9 от 
Международния пакт за граждански и полити-
чески права (МПГПП, Пакта) (ратифициран 
с Указ № 1199 на Президиума на Народно-
то събрание от 23.07.1970 г. – ДВ, бр. 60 от 
1970 г.; обн., ДВ, бр. 43 от 28.05.1976 г.) също 
допускат ограничаване на правото на свобо-
да в съответствие с процедури, предвидени 
от закона, като Конвенцията изчерпателно 
посочва в чл. 5, § 1, букви от „а“ до „f“ до-
пустимите хипотези за това. Разпоредбите 
на чл. 5, § 3 КЗПЧОС и чл. 9, § 3 МПГПП 
регламентират задължителен съдебен контрол 
върху законността на задържането. Съгласно 
чл. 5, § 3 КЗПЧОС всяко лице, арестувано 
или лишено от свобода на предвидено в закон 
основание и в съответствие с предпоставки-