Държавен вестник, бр. 100, 2008 г., стр. 13

Б Р О Й  100
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
окончателното произнасяне по правния спор
да бъде от съд както в организационен, така
и във функционален смисъл. Така именно се
изпълнява повелята на чл. 119, ал. 1 от Конс-
титуцията, че правораздаването се осъщест-
вява от изброените в този текст съдилища.
Формулата, че правораздаването се осъщест-
вява единствено от съдилища, всъщност е ре-
зултат от преместването на фокуса на разпо-
редбата на чл. 119 от Конституцията. Точни-
ят смисъл на разпоредбата не следва да бъде
изясняван единствено чрез съсредоточаване-
то върху факта на изброяването в нея на общи
и специализирани съдилища, а като се съоб-
рази цялото є съдържане.
От друга страна, текстът следва да се раз-
глежда в контекста на принципа за разделение
на властите. Разпоредбата на чл. 119 от Конс-
титуцията има за цел да представи правораз-
даването като основна функция на държавата
наред със законодателната и изпълнителната
дейност и да я определи като основна дейност
на една от трите власти. Всяка една от власти-
те е независима и всяка възпира другите имен-
но, като упражнява присъщата є дейност. До-
колкото обаче функциониране на държавата
би могло да се затрудни, взаимното възпиране
не трябва да се абсолютизира. Конституцията
предоставя на всяка една от трите власти пра-
вомощия, които спадат към основния вид дей-
ност на друга власт, като се държи обаче стро-
го сметка за решаващата роля, която тя има по
отношение упражняването на съответната дей-
ност. Ето защо всяко тълкуване на разпоред-
бите на Конституцията, които разпределят
между трите власти основните дейности в сми-
съл, че определена дейност е запазен периме-
тър изключително за някоя от властите, няма
да бъде в унисон с действителното съдържа-
ние на принципа за разделение на властите.
Съдилищата например правораздават, като
това е тяхната основна дейност, но и осъщес-
твяват администрация в съдебна форма. Ад-
министративни органи от своя страна издават
наказателни постановления, които се обжал-
ват пред съд. Няма основание при това поло-
жение да се приеме, че принципът за разделе-
ние на властите отхвърля a priori възприетото
в това решение тълкуване.
Колкото до конкретния случай, тъй като
съдът е този, който контролира правораздава-
нето и неговото произнасяне ще е окончателно
за разрешаването на правен спор за законосъ-
образността на решение, действие или бездейс-
твие на възложител на обществена поръчка, тук
не може да се търси някакво противоречие с
принципа за разделение на властите в смисъл,
че някой друг орган измества съдилищата от
правораздаването. Просто отпада необходи-
мостта от произнасяне на съдилищата, тъй като
на страните по един правен спор се предлага
решение от независим орган и никоя от тях не
му се противопоставя, въпреки че законът є е
предоставил възможност да го направи.
Няма причина да се прави аналогия между
дейността на КЗК при обжалване решения,
действия и бездействия на възложител на об-
ществена поръчка и дейността на комисия,
която административен орган може да създа-
де за разглеждане на сложни от фактическа
или правна страна случаи. Комисията за защи-
та на конкуренцията няма статус на помощен
орган, който трябва да даде становище по слу-
чая, а от нея се очаква да се произнася, като
разреши един правен спор.
Конституционният съд вече е имал възмож-
ност да тълкува чл. 119 от Конституцията и е
стигнал до заключението, че той изключва
възможността на КЗК да бъдат възлагани пра-
вораздавателни функции (Решение № 22 от
1998 г. по к.д. № 18 от 1998 г.). Случаят, с който
тогава е бил сезиран Конституционният съд, оба-
че е различен от това дело, защото според ата-
куваната тогава разпоредба на ЗЗК окончател-
ното разрешаване на правен спор е било възло-
жено не на някой от посочените в чл. 119, ал. 1
от Конституцията съдилища, а на друг орган,
т. е. в хипотезата на Решение № 22 от 1998 г. по
к.д. № 18 от 1998 г. пътят към съда е бил окон-
чателно преграден. Това решение продължава
да се придържа към наложилата се практика на
Конституционния съд относно тълкуването на
чл. 119 от Конституцията в смисъл, че съдът е
този орган, който е компетентен да разреши
конкретен правен спор, но със същественото
уточнение, че доколкото осъществяването на
правораздаването означава окончателно разре-
шаване на правния спор, то изискването на тази
разпоредба ще се удовлетвори, щом законът
допуска произнасяне и от друг несъдебен ор-
ган, но така, че окончателното решение ще
може, ако заинтересованите страни пожелаят,
по пътя на обжалването в качеството му на
редовен способ за защита, да бъде взето от съд.
Щом решаването на правен спор може да стиг-
не до съд, значи изискванията на правовата
държава са спазени. Пътят към съда трябва
винаги да е отворен—това положение е основ-
но право и “завършващата тухла” в сградата на
правовата държава. Основно нейно изискване е
всяко изпълнително-разпоредително действие
поначало да подлежи на съдебен контрол. По
този начин правовата държава като принцип на
Конституцията откроява своя главен структу-
рен признак—последната и решаващата дума
относно спазването на правата и законните
интереси на гражданите и на юридическите лица
и разрешаването на правни спорове трябва да
принадлежи на съда. По този начин се осигуря-
ва и пълноценното реализиране на правото на