Държавен вестник, бр. 88, 2024 г., стр. 3

БРОЙ  88	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
тези доводи сезиращият съд твърди, че от­
делен елемент от обсъжданото нормативно 
условие противоречи на чл. 31, ал. 4; чл. 56; 
чл. 57, ал. 2, пр. второ; чл. 58, ал. 1, изр. вто­
ро; чл. 122 и чл. 127, т. 3 от Конституцията.
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането по настоящото конституционно 
дело е направено от субект на инициатива 
по чл. 150, ал. 2 от Конституцията – съд (съ­
дебен състав), и е съобразено с изискуемите 
от чл. 17, ал. 1 и 2 ЗКС и чл. 18, ал. 1 и 2 от 
Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд (ПОДКС) форма 
и реквизити.
Искането е на основание чл. 149, ал. 1, 
т. 2 от Конституцията – за установяване на 
противоконституционност на разпоредба от 
действащ закон – чл. 384, ал. 3 във връзка с 
чл. 253, т. 2 НПК.
Конституционният съд не се е произнасял 
с решение или с определение за недопусти­
мост по искане с посочения предмет, поради 
което не е налице отрицателната процесуална 
предпоставка по чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Задължително условие за допустимост на 
искане, основано на чл. 150, ал. 2 от Консти­
туцията, е оспорената пред Конституционния 
съд разпоредба от закон да е от значение за 
изхода на конкретното съдебно производство. 
В своята практика Съдът е изяснил какво 
се разбира под „приложим закон“ – всяка 
законова разпоредба, която е действаща и 
обективно годна за прилагане по отношение 
на предмета на разглеждания от сезиращия 
съд спор (Определение от 29.04.2014 г. по к.д. 
№ 4/2014 г., Определение № 5 от 26.07.2022 г. 
по к.д. № 12/2022 г. и посочените в Опреде­
ление № 2 от 13.03.2024 г. по к.д. № 8/2024 г. 
определения по конституционни дела).
Произнасяне на Конституционния съд по 
същество е необходимо само ако сезиралият 
го съд може да вземе предвид решението 
за (не)съответствие на приложимия по 
висящото дело закон с Конституцията. Се­
зиращият съд трябва да направи преценка 
за приложимото право, което е условие за 
допустимост на искането, но Конституцион­
ният съд не е обвързан от тази преценка 
и сам решава дали отправеният въпрос е 
от неговата компетентност – аргумент от 
чл. 13 ЗКС (Определение № 2 от 24.02.2022 г. 
по к.д. № 15/2021 г. и Определение № 6 от 
16.09.2022 г. по к.д. № 13/2022 г.). Освен това 
Съдът е подчертал в Определение № 2 от 
2024 г. по к.д. № 8/2024 г., че сезирането 
трябва да е не само възможност, а и необ­
ходимост, обусловена от конкретното дело, 
от което следва, че без това сезиране той 
не би могъл да реализира правосъдната си 
функция в съответствие с Конституцията.
В настоящото производство Конститу­
ционният съд не е сезиран от съда, който 
следва да се произнесе по постигнато спо­
разумение, а от съдебния състав, който раз­
глежда по същество производството срещу 
всички (40) подсъдими (съгласно чл. 384а, 
ал. 2 НПК по постигнатото споразумение 
се произнася друг съдебен състав, а според 
ал. 3 съдебният състав, отложил делото, 
продължава неговото разглеждане след про­
изнасянето по споразумението). Стриктно 
погледнато, оспорената разпоредба е прило­
жимо право само за съда, който би трябвало 
да се произнесе по постигнато споразумение, 
но не е такава по отношение на сезиралия 
конституционната юрисдикция съд – съда, 
разглеждащ по същество производството 
срещу подсъдимите.
Вносителят на искането се позовава на 
решения на конституционната юрисдикция, в 
които е налице произнасяне за прогласяване 
на противоконституционност на част от за­
конова разпоредба (Решение № 7 от 2004 по 
к.д. № 6/2004 г. и Решение № 13 от 2012 г. по 
к.д. № 6/2012 г.). Към тези решения могат да 
се добавят също Решение № 4 от 2022 г. по 
к.д. № 14/2021 г. и Решение № 8 от 2024 г. 
по к.д. № 21/2023 г. Конституционният съд 
остава последователен в тази своя практика, 
но в дадения случай тя не е достатъчна, за 
да обоснове допустимост на направеното 
искане. Посочената от вносителя на искането 
„най-близка хипотеза“ по к.д. № 21/2022 г. 
всъщност визира различен по естеството си 
случай, тъй като в отбелязаното дело става 
дума за част от законова разпоредба, към 
която има буквално препращане. В разглеж­
дания тук случай законодателят използва 
родовия термин „всички страни“ (чл. 384, 
ал. 3 НПК), а кои са страните в процеса, 
определя чл. 253 НПК. Специфично за отно­
шението между чл. 384, ал. 3 НПК и чл. 253 
НПК е, че законодателят прави логическа 
връзка между тях, но без изрично да използва 
техниката на препращането.
Сезиращият съд констатира, че инсти­
тутът на споразумението не е експлицитно 
регулиран от правото на Европейския съюз 
(ЕС), но отбелязва, че „споразумението е 
обсъждано в контекста на други въпроси“. 
В направеното искане съдията информира, 
че законовата норма, оспорена пред Кон­
ституционния съд, е предмет на две вися­
щи преюдициални производства по реда на 
чл. 267 от Договора за функциониране на 
ЕС пред Съда на ЕС – дело C-432/22 и дело 
C-398/23 (Официален вестник на ЕС, 2022/C 
408/38, 24.10.2022 г.; C/2023/116, 16.10.2023 г.). 
И двете са във връзка с делото, по което 
е направено настоящото искане от същия 
съдебен състав. В мотивите на Решение № 5 
от 2022 г. по к.д. № 13/2021 г. се изброяват