Държавен вестник, бр. 21, 2004 г., стр. 46

С Т Р .  46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  21
Становище за процесуална недопустимост на
жалбата, основано на същите доводи, е изразил
и процесуалният представител на министъра на
труда и социалната политика. В това станови-
ще е направен и довод за липса на правен инте-
рес, защото жалбоподателят няма статут на
военнослужещ.
Върховният административен съд, петчле-
нен състав, като прецени доказателствата по
делото и доводите на страните по реда на чл. 188,
ал. 1 ГПК във връзка с чл. 11 ЗВАС, счита, че
жалбата е процесуално допустима, а разгледа-
на по същество, и основателна поради следните
съображения:
I. По допустимостта на жалбата:
Министърът на отбраната ръководи и отго-
варя за провеждането на държавната политика
в Министерството на отбраната и в Българска-
та армия (чл. 34, ал. 1 ЗОВС). При осъществя-
ването на тези функции министърът на отбра-
ната издава правилници, наредби, инструкции
и заповеди и отговаря за правното осигуряване
на Министерството на отбраната и на Българ-
ската армия (чл. 35, ал. 1, т. 25 ЗОВС). В изпъл-
нение на това си правомощие министърът на
отбраната със заповед № ОХ-404 от 30.Х.1996 г.
е обявил оспорената от жалбоподателя Кирил
Тонев Наредба за организацията на видовете
плащания на военнослужещите от поделенията
на бюджетна издръжка от системата на Минис-
терството на отбраната, приета на заседание на
Висшия военен съвет на 25.IX.1996 г. В цитира-
ната заповед се казва още, че тя “влиза в сила от
1.X.1996 г., с изключение на глава IV, която вли-
за в сила от 1.XI.1996 г., и раздел I от глава V,
който влиза в сила от 26.II.1996 г.”.
Предметното съдържание на наредбата е
очертано в чл. 1 на нейната глава първа “Общи
положения”, според който “тази наредба уреж-
да въпросите на организацията на видовете
плащания на военнослужещите от поделенията
на бюджетна издръжка от системата на Минис-
терството на отбраната и се прилага в мирно
време”. А § 4 от заключителните разпоредби
указва, че “тази наредба се издава на основание
чл. 35, ал. 1, т. 9 от Закона за отбраната и въо-
ръжените сили на Република България”.
Не се спори, че наредбата е действащ акт от
обявяването є със заповед № ОХ-404 от
30.X.1996 г. и сега. А прочитът на всеки текст
(член) от нея показва, че тя е съвкупност от
правила за поведение, т.е. от правни норми,
които регулират видовете плащания на воен-
нослужещите.
При тези данни оспорената наредба е нор-
мативен акт по смисъла на чл. 115 от Конститу-
цията на Република България (респ. чл. 25, ал. 4
от Закона за администрацията) и на чл. 7, ал. 2
от Закона за нормативните актове.
В практиката на Върховния администрати-
вен съд разграничаването на нормативните и
на общите административни актове се прави
въз основа на тяхното правно действие (виж
напр. раздел I на решeние № 8090 от 5.VIII.2003 г.
по адм. дело № 2615 от 2003 г. на ВАС—ДВ, бр. 71
от 2003 г.). И нормативният административен
акт, и общият административен акт създават
конкретно определени права и задължения за
техните адресати, но разликата между тях е, че
с нормативния акт се регулират повтарящи се
неограничено във времето обществени отноше-
ния и поради това той има многократно, неиз-
черпващо се правно действие, докато общият
административен акт има еднократно (т.е. ог-
раничено или поне сравнително ограничено във
времето) действие, или, с други думи казано—
правното действие на общия административен
акт се изчерпва с неговото изпълнение от всеки
адресат и няма повторяемост във времето.
От изложените по-горе данни е видно, че
правилата за видовете плащания на военнослу-
жещите, установени с оспорената наредба, имат
неопределен брой адресати, регулират повта-
рящи се неограничено във времето от 1.Х.1996 г.
досега обществени отношения и поради това
имат многократно, неизчерпващо се правно
действие, поради което тази наредба е норма-
тивен административен акт.
От определянето на обжалваната наредба
като нормативен административен акт следват
два извода за процесуалната допустимост на
подадената жалба:
Първо, при обжалване на подзаконови нор-
мативни актове процесуалноправната легити-
мация следва от твърдението на жалбоподате-
ля за наличие на противоречие на обжалвания
акт с правна норма от по-висш ранг. Всяко про-
тиворечие на подзаконов нормативен акт с
нормативен акт от по-висока степен създава
опасност от засягане на права или законни ин-
тереси на жалбоподателя (сравни тълк. Реше-
ние № 21 от 26.Х.1995 г. по конст. дело № 18 от
1995 г. на КС). Ето защо в този случай не е
необходимо да се изисква от жалбоподателя
да обосновава пряк и личен интерес от отмя-
ната, респ. от обявяването на нищожността,
на оспорения акт.
И второ—в съответствие с чл. 13, ал. 1 ЗВАС
проверка за срочност на жалбата не се извърш-
ва, защото според тази разпоредба жалба срещу
нормативен акт може да се подава без ограни-
чение във времето.
По тези съображения Върховният админис-
тративен съд, петчленен състав, счита, че жал-
бата на Кирил Тонев е процесуално допустима
и заявеният с нея правен спор следва да бъде
разрешен по същество.
II. По основателността на жалбата:
Според чл. 5, ал. 5 от Конституцията на Ре-
публика България всички нормативни актове
се публикуват. Това правило е конкретизирано
с нормата на чл. 37, ал. 1 ЗНА, според която
нормативните актове на министрите се обна-
родват в “Държавен вестник”.