Държавен вестник, бр. 26, 2012 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26 
посочени в чл. 13, чл. 13а, чл. 51, ал. 1, т. 2 
(която впрочем не е оспорена, макар да сочи 
общи устройствени планове).
Що се отнася до създаването на общите 
устройствени планове, поначало уредбата е на 
ниво местно самоуправление – чл. 19а – 19в, 
чл. 92, чл. 104а и 104б, чл. 116, ал. 3, т. 3, 
чл. 116а, чл. 54, ал. 5, т. 3, § 108, ал. 2 ЗУТ. 
Създадени са и регионални сдружения, членове 
на които са общините. На кмета на общината 
са възложени задължения и отговорности по 
управлението на отпадъците – чл. 16 и следва­
щите (не само тези, предмет на чл. 13а, ал. 3 
и чл. 54, ал. 2 ЗУО), като общинският съвет 
приема наредба по чл. 19 ЗУО.
Разрешаването и контролът върху дейност­
ите по отпадъците е регламентирано в глава 
пета на ЗУО. Текстовете на чл. 37 – 49 ЗУО се 
отнасят до издаване, промяна и отнемане на 
разрешението, а чл. 57 урежда лиценза. В § 1 
на допълнителните разпоредби към ЗУО т. 13, 
14, 20 и 24 уреждат предмета на управление на 
отпадъци от черни и цветни метали. Съответ­
ствието на площадките и извършваната на тях 
дейност с изискванията на закона се преценява 
от органа по чл. 37 ЗУО (чл. 41 ЗУО).
2. Всички правни субекти трябва да отгова­
рят на изискванията, посочени по-горе, за да 
бъдат лицензирани за извършване на дейност с 
отпадъци. Този специфичен ред на лицензиране 
и прелицензиране не означава нарушаване на 
конституционното изискване за равенство в 
закона и на принципа за еднакви правни усло­
вия за осъществяване на стопанската дейност. 
Правата трябва да се оценяват в единство. Те 
взаимно си въздействат и могат да се ограни­
чават и със закон, но ограничението трябва 
да е в рамките на Конституцията. Освен това 
трябва да е налице легитимна цел и ограни­
чението да служи за постигането є. Правовата 
държава изисква ясна и вътрешно свързана и 
безпротиворечива правна уредба. Законодателят 
е длъжен да прилага принципа на правовата 
държава при създаване на законите така, че 
да съчетава интереса на цялото общество и на 
общината, като създаде гаранция, че общината 
ще изпълнява, и то точно, своите функции и ще 
се избегнат субективизмът и неравноправното 
третиране на отделните оператори на отпадъци 
в посочените в чл. 13 и чл. 54 ЗУО обекти на 
стопанска дейност. 
Въпросът в случая е, правилно ли е използ­
ван единствено критерият – общ устройствен 
план, като се има предвид състоянието и 
развитието на правната уредба на устройстве­
ните планове. Чрез устройствените планове се 
цели да се стигне до баланс на обществения и 
частноправния интерес и да се гарантира този 
интерес и нормалното развитие на свободната 
частна инициатива. Лицензионният режим, 
установен за дейностите с отпадъци, обхваща 
проверка, регистрация и контрол върху множе­
ство елементи на лиценза. За да бъде даден и 
поддържан лицензът, следва осъществяването 
на функциите по отпадъците да е обезпечено 
по начин, който е във възможностите на тър­
сещите и получилите лиценза, а не да зависи 
от други правни субекти. Конституционният съд 
прави извода, че оспорената законова уредба 
не се вмества в правилата за съгласуваност на 
различни закони и затова е неконституционна.
3. Държавната намеса в икономиката тряб­
ва да се фокусира в създаване на подходящи 
условия за работа на бизнеса, като при това 
се отчита крайното удовлетворяване на об­
ществените потребности на всички нива и от 
национално, и от местно значение. Против­
ното означава, по-конкретно в областта на 
обсъжданата по делото материя и специфичния 
предмет на дейност, че има привилегировани 
стопански субекти – тези, чиито площадки са 
изградени при съществуващ и в действие общ 
устройствен план, и такива, чиито площадки 
се намират в селища, в които не са приети 
общи устройствени планове, а всички правни 
субекти, вкл. и държавата и общините, са рав­
нопоставени при упражняването на частната 
собственост (Решение № 19 от 1993 г. по к.д. 
№ 11 от 1993 г.). Равнопоставеност не означава 
недопустимост на специфичен правен режим 
за осъществяващите дейност с определени от­
падъци. Държавата може да установи такъв. 
Не е противоконституционно да има режим, 
специален за определени групи отпадъци, какъв­
то е и разглежданият случай, но отношението 
към всички субекти, осъществяващи дейност 
съобразно режима, при който са получили 
разрешение за извършването є, трябва да е 
еднакво. Равенството не изключва диференци­
ация (Решение № 6 от 2010 г. по к.д. № 16 от 
2009 г. ; Решение № 5 от 2002 г. по к.д. № 5 от 
2002 г.), но диференциращият признак не след­
ва да е дискриминационен и несъответстващ 
(надхвърлящ обективно необходимото). Точно 
държавният контрол и законосъобразното пред­
приемане на стопанската дейност в определена 
сфера на отпадъци изисква еднакво отношение 
към всички правни субекти в тази сфера. Вярно 
е, че в § 17 и § 18 е предвиден еднакъв срок 
за привеждане в съответствие с изискванията 
на ЗУО на площадките и осъществяваната 
върху тях и във връзка с тях дейност, но не са 
съобразени другите елементи на изискването. 
Неговото изпълнение зависи от правен субект, 
който не е страна по правоотношението и въ­
веждането на ограничения от самия закон на 
едни от операторите – тези, чиито площадки не 
са на територии с приет ОУП. Собствениците 
на площадки са поставени обективно в невъз­
можност да изпълнят законовите условия, ако 
няма ОУП. Тази невъзможност е ясно съзнавана 
и целена (видно от мотивите и обсъждането 
на законопроекта), което именно прави дифе­
ренцираният подход тенденциозен и неконсти­
туционосъобразен. Така, макар на пръв поглед