Държавен вестник, бр. 60, 2016 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  60
да бъдат предмет на национален референдум 
според действащата Конституция. Това е 
тясно свързано с възприетото в съвременния 
конституционализъм разбиране за разграни-
чаването на учредителна и учредена власт, 
намерило израз в глава девета от Конститу-
цията. По своето естество част от оспорените 
точки в Решението непосредствено засягат 
упражняването на учредителната власт. Съдът 
намира за необходимо да посочи основните 
положения по този въпрос, които са негова 
изходна позиция. 
Конституцията на Република България 
от 1991 г. изрично предвижда възможността 
народът да осъществява произтичащата от 
него държавна власт, включително и чрез 
национален референдум (чл. 10 във връзка 
с чл. 1, ал. 2 от Конституцията). Доколкото 
чл. 42, ал. 2 от Конституцията препраща към 
законодателна уредба единствено на органи-
зацията и реда за произвеждане на избори 
и референдуми, следва, че условията се съ-
държат в самата Конституция като върховен 
закон, разпоредбите на който се прилагат 
непосредствено. 
Конституцията в чл. 1, ал. 2 установява 
суверенитета на народа като основополагащ 
принцип на конституционния ред. Той е 
елемент от ядрото на основния закон – Кон-
ституцията, в която е изразен ценностният 
консенсус за организация и функциониране 
на обществото и държавата. Народният су-
веренитет не действа извън и независимо от 
останалите основни начала, а формира заедно 
с тях единeн комплекс. Взаимодействието на 
народния суверенитет, разделението на вла-
стите и правовата държава е в основата на 
едно демократично управление, ограничено 
на основата на съгласието на управляваните 
като носител на суверенитета. Гаранция за 
провеждането на принципа на народен сувере-
нитет и преграда срещу абсолютната власт в 
конституционните системи е принципът на раз-
деление на властите. С развитието на конститу-
ционализма основните закони се утвърждават 
като върховното за обществото и държавата 
право, което обвързва всички и така поставя 
прегради пред самата учредителна власт да се 
превърне в абсолютна. Конституционализмът е 
несъвместим с разбирането, че суверенът стои 
извън правото, което сам създава. Народът 
като носител на суверенитета едновременно 
поставя ограничения на публичните власти 
(учредените власти) и доброволно се поставя 
под действието на Основния закон. Утвър-
ждаването в конституционната практика на 
разграничаването на учредителната власт от 
учредените власти гарантира демократичното 
управление. Включването на суверена непо-
средствено при осъществяването на функциите 
на учредените власти е възможно в законода-
телната власт. Динамиката на обществените 
отношения налага законодателната власт като 
власт, възложена да бъде в състояние също 
да откликва адекватно, без обаче да засяга 
фундамента на основополагащото политиче-
ско решение. 
Конституцията на Република България от 
1991 г. също предвижда възможност промени 
в нея да могат да бъдат направени и от обик-
новено Народно събрание при условията, реда 
и спазване на процедурите, уредени в глава 
девета от Основния закон. Възможността за 
легално и съзидателно проявление на пре-
образуващата сила на народния суверени-
тет – учредителната власт, се свързва с кон-
цепцията за нейното рационализиране. Според 
нея в зависимост от природата и обхвата на 
промените в основополагащото политическо 
решение се провежда разграничаване между 
оригинерна и производна учредителна власт. 
Носител на производната учредителна 
власт е представителното учреждение. Наро-
дът винаги запазва върховната власт за себе 
си и се включва пряко в нейната реализация 
в съответствие с правилата, установени от 
самия него в Конституцията, което гаран-
тира съхраняването на самата учредителна 
власт. Действащата Конституция прокламира 
изрично принципите на народен суверенитет, 
разделение на властите и правова държава 
и ги провежда последователно в уредба-
та на организацията и функционирането 
на принадлежащата на суверена държавна 
власт. Конституцията съдържа специална 
глава, посветена изключително на правния 
статус на учредителната власт. Според бъл-
гарския модел учредителната власт е въз-
ложена на специално избирана институция, 
натоварена изключително с упражняването 
на оригинерната учредителна власт – Велико 
Народно събрание (ВНС), докато производната 
учредителна власт е възложена на Народното 
събрание. ВНС се поставя в действие според 
създадения механизъм в глава девета само 
когато се предприемат промени в действащата 
Конституция в обхвата на чл. 158. Самата 
оригинерна учредителна власт е ограничена 
чрез установените в Конституцията право-
мощия на ВНС, както и чрез предписаната 
организация и ред, при които то действа. В 
този модел властта на суверена се осъществява 
от ВНС, но ВНС получава мандат да извърши 
конституционни промени от суверена с акта 
на избора (чрез избирателния корпус), при 
значително по-широко политическо пред-
ставителство от това в Народното събрание. 
Приложимата форма на пряка демокрация 
според конституционния законодател е из-
борът. Тъй като това е избор, специално 
насрочван за конституирането на ВНС, чрез 
него се препотвърждава волята на сувере-
на във всеки отделен случай за конкретно 
предприеманите промени в Основния закон. 
Конституцията изрично предвижда изборите