Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 9

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
осигурен дължимият демократичен процес в 
парламентарната република. На Народното 
събрание, като стоящо най-непосредствено до 
титуляря на държавната власт във веригата 
на демократична легитимност, е предоставена 
дискреция то самото да фиксира сроковете 
на своите действия в рамките на определен 
период – от един до три месеца, за да бъде 
разгледано внесеното от субектите по чл. 154, 
ал. 1 от Конституцията предложение за закон 
за изменение и допълнение на Конституцията 
(чл. 154, ал. 2), както и от два до пет месе­
ца, в случай че изискуемото мнозинство за 
подкрепа на първо гласуване на внесеното 
предложение от три четвърти от всички 
народни представители не бъде постигнато. 
Нещо повече, конституционният законодател 
предвижда в такъв случай в указания период, 
ако на първо гласуване е постигнато макар 
и по-малко мнозинство, но не по-малко от 
две трети от всички народни представители, 
предложението да бъде поставено за ново раз­
глеждане, съответно – гласуване (т.е. „второ“ 
първо гласуване от изискуемите три според 
чл. 155, ал. 1 от Конституцията). В действи­
телност предвидено е спадащо мнозинство, 
което, постигнато при „второто“ първо 
гласуване на законопроекта, се установява 
като приложимото изискуемо мнозинство 
за следващите две гласувания. Категорично 
е изключена обаче възможността – предви­
дена за обичайния законодателен процес в 
разпоредбата на чл. 88, ал. 1, изр. второ от 
Конституцията – Народното събрание самò 
да решава дали по изключение може да 
проведе повече от едно гласуване на едно 
и също заседание. Разпоредбата на чл. 155, 
ал. 1 е ясна и недвусмислена – Народното 
събрание приема закон за изменение или 
допълнение на Конституцията на три гла­
сувания в различни дни.
Народното събрание разполага със сво­
бода на преценка за определени параметри 
на своите действия в рамките, поставени от 
конституционния законодател. Тази свобода 
е в съответствие с неговия характер и отго­
ворности на политическо представителство 
и е съобразена с фиксираното времево изме­
рение на мандата му, при ограничен обхват 
на материалната компетентност, така че да 
се съдейства на предприетите реформи от 
едно конституирано чрез общи избори пре­
ходно представителство, което може да се 
окаже ефективен форум за конструктивно 
политическо взаимодействие в подкрепа на 
устойчивостта на Основния закон.
Що се отнася до това, че направените 
предложения за промени при разглеждането 
на внесеното предложение за настоящото 
изменение и допълнение на Конституцията 
от Народното събрание (на заседание на 
комисия и в пленарната зала) излизат извън 
неговите предели, следва да се отбележи, че 
тази преценка за съответствие в обикновения 
законодателен процес се прави от вътрешен 
орган на Народното събрание – комисия. 
Парламентарната практика показва, че с тази 
преценка може да се спекулира и рискът от 
подмяна на публичния интерес с тясно гру­
пови или лични интереси съществува, като 
се отчита възможността за тяхното кратко­
срочно постигане с един законодателен акт. 
При закон за конституционни промени на 
пръв поглед това не изглежда много вероятно 
поради дългосрочното пораждане на ефекта 
на такъв законодателен акт на Народното 
събрание, но в действителност такъв риск 
има, тъй като не може да бъде изключена 
възможността за договорки за взаимни услуги 
с цел постигане на изискуемото мнозинство. 
Ето защо само формалното придържане 
към установените конституционни изисква­
ния по отношение на процеса на приемане 
на закон за изменение на Конституцията не 
може да го направи валидна правна норма. 
Неспазването на тези изисквания в процеса 
на разглеждане и гласуване на всеки закон 
е дълбоко укоримо – още повече, когато 
бъде установено при приемането на закон 
за изменение и допълнение на Основния 
закон. Също така е важно да се отбележи, 
че осъществена от Народното събрание в 
един процес при стриктно спазване на кон­
ституционните правила конституционната 
промяна не става валидна единствено на 
това основание. Наред с често привеждания 
довод, че преценката на „законодателните“ 
факти е в полето на дейност на политическо­
то представителство, заслужава още веднъж 
да се припомни ролята на обсъждания тук 
способ за изменение и допълнение на Консти­
туцията в демократичната конституционна 
държава. Установяването на ред за консти­
туционни промени от Народното събрание 
е ориентирано по същество да примири 
възможно противопоставяне на управлява­
ните, в конкретен исторически момент, на 
действията на управляващите и е израз на 
стремеж към стабилно управление. Промя­
ната от Народното събрание е допустима, 
но по ред, санкциониран от самия титуляр 
на държавната власт, без при това да е ус­
ложнено нейното осъществяване по начин, 
който я прави практически невъзможна. 
Поради изложеното конституционните съдии 
не споделят виждането на вносителите на 
исканията, че разпоредбата на чл. 155, ал. 1 
от Основния закон има смисъл на повеля за