Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 39

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  39   
родното събрание на основание чл. 86, ал. 1 от 
Конституцията на Република България и чл. 3, 
ал. 2 от Закона за здравето е взело Решение за 
приемане на Национална здравна стратегия 2030 
(ДВ, бр. 37 от 26.04.2024 г.), която се основава 
върху оценка на здравното състояние и здрав­
ните потребности на гражданите, здравно-демо­
графските тенденции и ресурсните възможности 
на националната система за здравеопазване. 
В Приоритет 2 „Създаване на здравната сис­
тема, ориентирана към потребностите на 
хората“, Политика 2.7 „По-добро планиране 
и мотивиране на работната сила в сектора на 
здравеопазването“ е предвидено: „При реа­
лизацията на политиката се има предвид, че 
човешките ресурси са не само най-важният 
елемент на ресурсите в здравеопазването, но и 
най-трудният за регулиране и управление.“ И 
двете стратегии са съобразени с поетите отго­
ворности на държавата, свързани в изпълнение 
на Целите за устойчиво развитие от Програмата 
за устойчиво развитие на ООН и по-конкретно 
на Цел 3 „Осигуряване на здравословен живот 
и насърчаване благосъстоянието на всички във 
всяка възраст.“ Смятам, че именно въз основа 
на съдържанието на тези стратегически актове 
следва да се разбира целта на законодателя 
за приемане на разпоредбите на чл. 55, ал. 2, 
т. 3в от ЗЗО. Чрез тези стратегически актове 
се проявява взаимодействието между изпъл­
нителната и законодателната власт, както е 
предвидено и в чл. 3, ал. 2 от Закона за здра­
вето, при провеждането на здравната политика 
в Република България.
Относно противоречието с чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията 
Не намирам противоречие на чл. 55, ал. 2, 
т. 3в, букви „а“ и „б“ ЗЗО с чл. 4, ал. 1 от Кон­
ституцията и принципа на правовата държава. 
Въз основа на законността като компонент на 
принципа на правовата държава условията за 
финансиране осигуряването на медицински 
персонал са въведени със закон, като се имат 
предвид легалните определения за „труднодос­
тъпни и/или отдалечени райони“, съдържащи 
се в § 1, т. 5 и 6 от ДР на Закона за лечебните 
заведения. Критерият лечебно заведение, един­
ствено изпълняващо съответната дейност на 
територията на общината, която територия се 
определя въз основа на чл. 7, ал. 2 от Закона за 
административно-териториалното устройство 
на Република България, е обективен и зависи 
от фактическото осъществяване на дейността 
за определен период. За лечебните заведения 
за болнична помощ, описани в чл. 55, ал. 2, 
т. 3в, буква „б“, разпоредбата следва да бъде 
тълкувана систематично с чл. 45, ал. 2а ЗЗО 
и с чл. 81, ал. 3 от Закона за здравето, които 
предвиждат приет от Министерския съвет 
подзаконов нормативен акт – Наредба за осъ­
ществяване правото на достъп до медицинска 
помощ. В чл. 45, ал. 2а ЗЗО се предвиждат 
две кумулативни условия за лечебните заведе­
ния – те да са многопрофилни и да осигуряват 
достъп до дейности от пакета, гарантиран от 
бюджета на НЗОК, а с наредбата в чл. 1, ал. 2 
във връзка с чл. 34 се определят изчерпателно 
критериите за класифициране на приоритетни 
многопрофилни лечебни заведения за болнична 
помощ, които осигуряват достъп до дейности 
от пакета, гарантиран от бюджета на НЗОК. 
Наредбата урежда и други елементи на достъпа 
до медицинска помощ, включително и прилага­
не на правилата за координация на системите 
за социална сигурност по смисъла на § 1, т. 22 
от допълнителните разпоредби на Закона за 
здравното осигуряване. Подзаконовият норма­
тивен акт не допълва закона, а съдържанието 
на разпоредбите му като вторични правила за 
поведение е въз основа на първична законова 
разпоредба, за да се улесни нейното прилага­
не. Конституционният съд е приел в своята 
практика, че за да бъде спазен принципът на 
правовата държава, следва да се отчита, че 
подзаконовият нормативен акт има вторичен 
характер, в смисъл че се издава въз основа и в 
изпълнение на закона, както предвижда чл. 114 
от Конституцията (Решение № 11 от 2010 г. по 
к.д. № 13/2010 г.) и че принципът на правова 
държава не само изисква, когато естеството 
на материята налага уредба със закон, това да 
се извършва единствено от законодателя, но 
наред с това изисква материята, която не се 
нуждае от законодателна уредба, да се уреди 
с подзаконов акт (Решение № 8 от 2016 г. по 
к.д. № 9/2015 г.).
Следователно условията за финансиране оси­
гуряването на медицински персонал в лечебните 
заведения, обхванати от разпоредбата на чл. 55, 
ал. 2, т. 3в, букви „а“ и „б“ ЗЗО, са уредени в 
нормативни юридически актове, издадени от 
Народното събрание на основание чл. 84, т. 1 
и от Министерския съвет на основание чл. 105, 
ал. 1 и чл. 114 от Конституцията, за провеждане 
на политики в сектора на здравеопазването. 
Във връзка с тези разпоредби при спазване 
на бюджетната процедура са предвидени и 
съответните разходи в Закона за бюджета 
на НЗОК за 2024 г. и в Закона за бюджета 
на НЗОК за 2025 г. Според чл. 29, ал. 2 ЗЗО 
проектът на закона за бюджета на НЗОК се 
приема от Народното събрание едновременно 
с проектите на закони за държавния бюджет 
и за бюджета на държавното обществено оси­
гуряване. И трите проектобюджета се внасят 
от Министерския съвет. 
Не са нарушени и изискванията за правна 
сигурност и предвидимост като компоненти на 
принципа на правовата държава. Разпоредбите 
оправомощават – дават правото и задължават 
органите на НЗОК и Българския лекарски съюз 
в Националния рамков договор като част от 
неговото съдържание да се предвиди методика 
за финансиране осигуряването на медицински 
персонал и дават възможност на лечебните 
заведения да предвидят съответствието на ор­
ганизацията на своята дейност с предвиденото 
в нормативните актове и закона за бюджета на 
НЗОК за съответната година. Разпоредбите са 
ясни, като определят точно субектите, за които 
възникват задължения, и тези, които черпят