Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
допустимост на касационната фаза на граж-
данското производство за постигане целите на 
възприетия селективен модел на касационно 
обжалване по ГПК. 
Според правната конструкция на касацион-
ното производство в ГПК, в сила от 2008 г., 
предпоставка за разглеждане на касационната 
жалба е произнасянето от ВКС по допуска-
не на касационно обжалване. Тази фаза се 
отличава с изискване към жалбоподателя за 
обосноваване на някое от основанията по 
чл. 280, ал. 1 ГПК чрез отделно изложение към 
касационната жалба. Върховният касационен 
съд извършва проверка по основателността 
на въведените основания от касатора за до-
пустимост в закрито съдебно заседание, след 
което се произнася с определение, с което 
допуска или отказва касационно обжалване. 
Не се спори, че дейността на съставите на 
ВКС по допускане до разглеждане по същество 
на касационните жалби не е правораздава-
телна. Тя се свежда единствено до преценка 
за обосноваване в изложението към касаци-
онната жалба на някоя от уредените в закона 
предпоставки за допустимост към конкретния 
случай – предмет на делото, чието въззивно 
решение се обжалва. 
Самата проверка за неправилност на въз-
зивното решение обаче се осъществява едва 
във втората фаза, по същество, след допускане 
на касационно обжалване. А процесуалното 
правило на чл. 290, ал. 2 ГПК задължава 
Върховния касационен съд да проверява 
правилността на въззивното решение само 
на посочените в жалбата основания. 
Чрез оспорваното законодателно измене-
ние в чл. 280, ал. 2 ГПК не само се разши-
рява приложното поле на предпоставките 
за допускане до касационно обжалване на 
въззивните актове, но се постига и засилва-
не на служебните правомощия на ВКС при 
установяването им, а с това се утвърждава и 
поредното (за кой ли път) отклонение („сво-
еобразно побългаряване“) на възприетия и 
изработен при участието на европейски екс-
перти модел за касационно обжалване, при 
което се отстъпва от негов основополагащ 
принцип. При разглежданото нововъведение 
въззивното решение се допуска до касационно 
обжалване независимо от предпоставките по 
чл. 280, ал. 1 ГПК, при условие че е очевидно 
неправилно според състава на съда, преценя-
ващ условията за допустимост. Или директ-
но, безпроблемно би могло да се преодолее 
първата фаза на касационното производство, 
като дори би се стигнало до обсъждане на 
касационната жалба още на тази първа фаза 
в закрито заседание без участие и знание на 
страните. Защото въпросът за неправилността 
на въззивния съдебен акт е въпрос по съще-
ството на касационната жалба и този порок 
на решението не би следвало да се преценява 
към момента на първото закрито заседание, 
нито да се степенува самата неправилност 
по неясни критерии от всеки съдебен състав, 
т. е. да се квалифицира от съда забелязана 
от него на „пръв поглед явна“ неправилност 
по смисъла на чл. 281 ГПК, и то въз основа 
на субективна преценка без ясна законова 
дефиниция на критерия. 
Чрез това действие за установяване на 
„очевидна неправилност“ не се осъществява 
селективната функция на ВКС по допускане 
на жалбите така, както е замислена първона-
чално като модел на касационно производство 
в граждански процес, а настоящата дейност 
на ВКС се доближава до тази на контролно-
отменителна съдебна инстанция при реша-
ването на конкретен правен спор, каквато 
съществуваше в миналото в България. Това 
се потвърждава и от прочита на стенограмите 
на Народното събрание и изразените стано-
вища от депутати и правни експерти (вкл. 
действащи съдии от ВКС).
Не споделяме разбирането, че годна ос-
нова за тълкуване на понятието „очевидна 
неправилност“ може да бъде попълването 
му с нарушаване на такива правни норми, 
чието нарушение винаги следва да бъде ква-
лифицирано като „тежко“, така че да обус-
лови допускането на касационно обжалване. 
Няма пречка при тази хипотеза касаторът 
да обоснове в изложението за допускане на 
касационно обжалване основание по чл. 280, 
ал. 1, т. 1 или 3 ГПК, защото несериозно е да 
се поддържа, че десет години след приема-
нето на новия ГПК и натрупване на съдебна 
практика, вкл. и на тълкувателни решения 
на ВКС, състав на окръжен съд, състав на 
апелативен съд и юрист, изготвящ книжата 
за пред ВКС (обичайно адвокат), не могат да 
различат т. нар. „очевидна неправилност“, 
та да се налага в закрито заседание, дори и 
служебно, ВКС да се намесва. 
Не би могло, предвид множеството раз-
лични хипотези, свързани с неправилност 
на съдебен акт и многообразието от факти и 
обстоятелства по всяко конкретно дело, да се 
изведе единно и универсално правно значение 
на посоченото понятие като предпоставка 
за допускане на касационно обжалване при 
осъществяване на селективната функция на 
ВКС. А и не следва да се подценява простото 
логическо и житейско правило, че това, което 
е очевидно за едни, често е невидимо за други.
Чрез въвеждане на това ново основание за 
достъп до касационно обжалване по чл. 280, 
ал. 2, пр. 3 ГПК се смесва в разрез с възприетия 
модел на касационно обжалване дейността по 
селекция на касационните жалби, която не е 
правораздавателна, и последващата решаваща 
дейност на съда (преценка за неправилност) 
при съобразяване особеностите на касацион-
ното производство по граждански и търговски 
дела. Достига се до допускане при критерий 
„очевидна неправилност“ до касация служебно,