Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
този закон“ са неясни и от тях не могат да 
се черпят основания за санкции, поради ко­
ето тази разпоредба следва да се приеме за 
противоконституционна. 
Атакуваната разпоредба е типична блан­
кетна административнонаказателна норма. 
Правовата държава не изключва съществува­
нето на такива разпоредби, стига деянията, 
съставляващи нарушения, и съответните 
наказания за тях да са определени в закон. 
В чл. 169 ЗСУ е обявено за наказуемо неиз­
пълнението на влязло в сила задължително 
предписание и е определена санкцията за 
такова поведение. Изрично е посочено, че 
задължителните предписания трябва да са 
издадени по ЗСУ или нормативните актове, 
приети в изпълнение на този закон. Такива са 
актовете, предвидени в § 43 от преходните и 
заключителните разпоредби, които следва да се 
издадат от Министерския съвет в тримесечен 
срок от влизането в сила на ЗСУ. По този на­
чин Министерският съвет е овластен от самия 
ЗСУ да определи съдържанието на законово 
предвидените задължителни предписания. 
Такава практика съществува в България (на­
пример: чл. 2 от Закона за административните 
нарушения и наказания, чл. 233 от Закона за 
устройство на територията, чл. 36 от Закона 
за социалното подпомагане) и няма основания 
тя да се приема за противоконституционна. 
По оспорването на § 43 от преходните и 
заключителните разпоредби на ЗСУ следва да 
се посочи, че възлагането на изпълнителната 
власт да издаде в срок подзаконови нормативни 
актове за изпълнение на приет закон само по 
себе си не противоречи на Конституцията и е 
в прерогативите на законодателя да определи 
какви да бъдат те. В контекста на модерния 
рационализиран парламентаризъм политиче­
ското представителство е това, което със закон 
определя общия план на уредбата в една или 
друга сфера – нейните принципи, съдържание 
и насоки, а изпълнителната власт следва да 
има възможност да я конкретизира, поясни и 
допълни. Смисълът на това разграничение на 
правомощията на законодателната и изпъл­
нителната власт се състои, от една страна, 
в необходимостта да се постигне стабилност 
и демократична легитимност на уредбата на 
трайните обществени отношения, която ви­
наги следва да се съдържа в закон. От друга 
страна, динамиката на обществените потреб­
ности изисква предвиждането на по-гъвкави 
и облекчени процедури за реформиране на 
определени сектори на държавната политика. 
Уреждането на второстепенните обществени 
отношения, които не се поддават на трайна 
уредба, с подзаконови нормативни актове 
осигурява възможност за навременното им 
съобразяване с изменящите се нужди на 
обществото, както и контролирането им от 
съдебната власт (Решение № 8 от 2016 г.). 
Ето защо Конституционният съд подчертава 
в своята практика, че за да бъде спазен прин­
ципът на правовата държава не само се налага 
отношенията, чието естество го изисква, да се 
регулират със закон, но и „материята, която не 
се нуждае от законодателна уредба, ще трябва 
да се уреди с подзаконов акт“ (Решение № 11 
от 2010 г.; Решение № 8 от 2016 г.).
В настоящия случай Законът за социалните 
услуги урежда в цялост обществените отноше­
ния, свързани с предоставянето, ползването, 
финансирането, планирането, качеството и 
контрола на социалните услуги. В закона 
са регулирани всички основни положения в 
материята, които подлежат на трайна уредба, 
но за постигане на пълнота законодателят е 
преценил, че е необходимо те да бъдат до­
развити на подзаконово ниво. Отношенията в 
социалната сфера са динамични и променящи 
се, което прави невъзможно концентрирането 
на цялата им уредба в Закона за социалните 
услуги. Поради това законодателят е свобо­
ден да възложи на изпълнителната власт да 
допълни и конкретизира законовата уредба в 
областта на социалните услуги, като предвиди 
допустимите рамки на правителствена намеса. 
В тази връзка § 43 изрично ограничава вида и 
предметния обхват на актовете, които следва 
да се приемат в изпълнение на ЗСУ, като при 
приемането им следва да се съобрази и общата 
уредба, съдържаща се в закона. Въз основа 
на гореизложеното Конституционният съд 
счита, че в обсъжданата хипотеза са налице 
всички гаранции за спазване на принципа на 
разделение на властите (чл. 8 от Конституци­
ята) и принципа на правовата държава (чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията). 
Гореизложените аргументи на вносители­
те, наведени по отношение на конкретните 
разпоредби на закона, се използват, за да се 
обоснове и неговата противоконституцион­
ност като цяло. Тъй като, с изключение на 
чл. 81, ал. 1, чл. 87 и чл. 116, ал. 1, т. 3 и 7 
ЗСУ, доводите на вносителите по оспорваните 
норми бяха отхвърлени от Конституционния 
съд, то следва да се приеме, че Законът за 
социалните услуги в неговата цялост също не 
противоречи на Конституцията. 
Воден от тези съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията, съдът
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни раз­
поредбите на чл. 81, ал. 1, чл. 87 и чл. 116, 
ал. 1, т. 3 и 7 от Закона за социалните услуги 
(обн., ДВ, бр. 24 от 22.03.2019 г., в сила от 
1.07.2020 г.).