Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 15

БРОЙ  105	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
Вносителят на искането твърди още, че 
точка 6 на чл. 17, ал. 2 ЗУЧК противоречи на 
изискването по чл. 18, ал. 6 от Конституцията 
държавните имоти да се стопанисват и упра-
вляват в интерес на гражданите и обществото. 
Очевидно се имат предвид обектите, които са 
частна държавна собственост, защото оспо-
рената разпоредба се отнася само за частни 
имоти, тъй като за публичната собственост е 
приложима неоспорената точка 5 на чл. 17, 
ал. 2 ЗУЧК. В искането не са развити други 
доводи за накърняване на обществения ин-
терес при управлението и стопанисването на 
държавните имоти освен в контекста на чл. 15 
и 55 от Конституцията. По-горе са изложени 
съображения за тяхната неоснователност, които 
не се налага да бъдат повтаряни.
Конституционосъобразността на чл. 17, 
ал. 2, т. 6 ЗУЧК се критикува и от позицията 
на изискването по чл. 19, ал. 2 от Конституци-
ята законът да създава и гарантира на всички 
граждани и юридически лица еднакви правни 
условия за стопанска дейност. Веднага трябва 
да се подчертае, че това изискване не е насо-
чено към постигане на фактическо равенство 
между икономическите субекти, което би било 
несъвместимо с принципите на свободната 
стопанска инициатива в конкурентна среда 
при отчитане на интересите на потребителите. 
Предназначено е единствено да осигури равно 
правно третиране при осъществяване на сход-
на по съдържание икономическа дейност. В 
досегашната си практика Конституционният 
съд многократно е подчертавал, че предпи-
санието по чл. 19, ал. 2 от Конституцията 
няма абсолютен характер и принципно не 
изключва възможността за въвеждане на ди-
ференцирани правни режими в специфични 
стопански сфери, насочени към постигането 
на обществено приоритетни и значими цели, 
стига да не се нарушава равенството на сто-
панските субекти пред закона (Решение № 15 
от 21.12.2010 г. по к.д. № 9 от 2010 г., Решение 
№ 3 от 21.03.2012 г. по к.д. № 12 от 2011 г., 
Решение № 3 от 13.04.2006 г. по к.д. № 4 от 
2006 г. и др.). В случая диференциацията се 
основава на ясно определен критерий, а създа-
дената уредба е еднакво обвързваща за всички 
физически и юридически лица от съответната 
група. Същественото е, че оспорената разпо-
редба на чл. 17, ал. 2, т. 6 ЗУЧК не накърнява 
равенството пред закона, тъй като поставя при 
еднакви правни условия всички, които са готови 
да инвестират средства и труд в икономическа 
дейност на територията на Черноморието, без да 
установява конституционно неоправдани пре-
димства и привилегии. Тя съставлява елемент 
от цялостния специален устройствен режим, 
създаден със ЗУЧК, като остава в рамките на 
позволената от Конституцията законодателна 
целесъобразност, основана на изключителното 
значение за българското общество на Черно-
морското крайбрежие – едновременно като 
природна ценност и като място за общополезна 
икономическа активност. В тази връзка с нея 
не се засяга и задължението на държавата по 
чл. 20 от Конституцията да създава условия 
за балансирано развитие на отделните райони 
на страната.
Наистина възможността за промяна на 
предназначението на горски имоти, която 
е предмет на разглеждане в това производ-
ство, може да се приложи и по отношение на 
обработваеми земеделски земи, като това е 
валидно и за всички останали, неоспорени от 
вносителя хипотези, визирани в ал. 2 на чл. 17 
ЗУЧК. Като цяло законодателното решение е 
съобразено с предписанието на чл. 21, ал. 2, 
изр. 2 от Конституцията – промяната да се 
допуска по изключение при доказана нужда и 
при условия и по ред, определени със закон. 
Оспорената разпоредба не изключва общите 
изисквания по глава пета от ЗОЗЗ – обвързване 
на разрешението на компетентния админи-
стративен орган с продуктивните качества на 
земята и целите на промяната (чл. 17, ал. 1 
ЗОЗЗ), провеждане на специални процедури 
за промяна на предназначението на поливни 
площи и земи с по-високо качество, както и на 
земи, в които попадат пясъчни дюни (чл. 23, 
ал. 1 и 4 ЗОЗЗ) и т.н. По силата на закона 
изискуемите подробни устройствени планове 
могат да бъдат само „специализирани“, а с тях 
по принцип се решават отделни устройствени 
проблеми по отношение на структурни части 
от територията на общината (чл. 111 ЗУТ). 
Затова при разработването и приемането им 
задължително трябва да се установи такава 
нужда от застрояване, която да е в синхрон с 
обществения интерес.
В заключение, съобразявайки предмета 
на регулиране и поставените законодателни 
цели, не можем да се съгласим с тезата на 
мнозинството, че ЗУЧК задължително трябва 
да изчерпва всички гаранции за изпълнението 
на задълженията на държавата по чл. 15 от 
Конституцията и защитата на основното право 
на гражданите по чл. 55 от Конституцията. 
Според нас няма никаква пречка екологич-
ните проблеми, свързани с използването на 
територията на Черноморското крайбрежие, 
да бъдат решавани и със специализираните 
закони, които отчитат специфичните характе-
ристики на съответните обекти. Същественото 
е, че като цялостна система от правни норми 
съществуващата уредба е еднопосочна и не-
противоречива, поради което прилагането є не 
е свързано със сериозни затруднения. В тази 
връзка по-горе сме изложили и съображения, 
че оспореното изключение по чл. 17, ал. 2, т. 6 
ЗУЧК, мотивирано от постигането на устой-
чиво интегрирано развитие и устройство на 
съответната територия, не обезсмисля и не 
поглъща общото ограничение по чл. 17, ал. 1