Държавен вестник, бр. 54, 2014 г., стр. 7

БРОЙ  54	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
момент и да установи, че с типовите договори/
общите условия се нарушават правилата на 
конкуренцията, ще има за последица създава­
нето на хаос в отношенията между търговците 
и доставчиците на храни. Търговците на храни 
могат във всеки един момент да бъдат изпра­
вени пред хипотеза да предоговарят всички 
сключени договори за периодична доставка. 
Считам, че законодателят може да постигне 
правна сигурност и заявените цели за предот-
вратяване на нелоялните търговски практи­
ки, като предвиди процедура за изрично или 
мълчаливо одобряване на типовите договори/
общите условия от КЗК в разумен срок, както 
и механизъм за съдебен контрол върху акто­
вете на КЗК. 
2. Член 19а, ал. 1 ЗХ задължава търговците 
с оборот над 50 млн. лв. за предходната година 
да сключват писмени договори в съответствие 
с типовия договор/общите условия. 
Текстът е неясен и допуска тълкувания, 
които значително биха ограничили и дори 
изключили свободата на договаряне. В съот­
ветствие с принципа за свободната стопанска 
инициатива страните могат свободно да опре­
делят съдържанието на договора, доколкото 
то не противоречи на повелителните норми 
на закона и на добрите нрави (чл. 9 от Закона 
за задълженията и договорите – ЗЗД). Както 
Търговският закон (чл. 298, ал. 3 ТЗ), така и 
ЗЗД допуска страните да могат да договорят 
особени условия, различни от общите. При 
несъответствие между уговореното от стра­
ните и общите условия има сила уговореното. 
Редакцията на разпоредбата на чл. 19а, ал. 1 
ЗХ обаче ще породи правна несигурност и спо­
рове дали изобщо страните могат да договарят 
индивидуални клаузи, които да се приложат с 
предимство пред общите условия. Принципът 
на правовата държава, закрепен в чл. 4, ал. 1 
от Основния закон, изисква правните норми 
да са ясни и безпротиворечиви, за да регулират 
безпроблемно обществените отношения (в този 
смисъл са Решение № 9 от 30 септември 1994 г. 
по к.д. № 11 от 1994 г., обн., ДВ, бр. 87 от 1994 г. 
и Решение № 5 от 26 септември 2002 г. по к.д. 
№ 5 от 2002 г., обн., ДВ, бр. 95 от 2002 г.).
Създадената със закона възможност да бъде 
възприето тълкуване, че не могат да се дого­
варят индивидуални клаузи вън от забраните 
по чл. 19а, ал. 2 ЗХ, означава пряко и напълно 
недопустимо администриране на съдържанието 
на договорите. Такъв подход не съответства на 
принципа на свободната стопанска инициатива, 
установен в чл. 19, ал. 1 от Конституцията на 
Република България. 
Създавайки такава неясна регулация, тек­
стът ще породи и други проблеми, които не са 
нито законодателно уредени, нито по тях има 
съдебна практика – при колизията между об­
щите условия на търговеца на храни и общите 
условия на неговия доставчик. Този неуреден 
въпрос ще породи множество търговски споро-
ве и може да доведе до негативен ефект върху 
търговията с храни в страната.
3. Член 19а, ал. 2, т. 4 ЗХ предвижда, че 
договорът за периодична доставка, сключен 
между търговеца и доставчика на храни, не 
може да се изменя едностранно. Разпоредбата 
на чл. 19а, ал. 4 предвижда, че уговорки в на­
рушение на чл. 19а, ал. 2 са нищожни. 
Член 20а, ал. 2 ЗЗД изразява общ принцип 
за цялото ни договорно право, че договорите 
могат да бъдат изменяни освен по взаимно 
съгласие (по всяко време), още и едностранно, 
но на основания, предвидени в закона. На­
личието на клауза за едностранно изменение 
на договора при определени условия може да 
бъде тълкувана като нищожна при правопри­
лагане предвид разпоредбата на чл. 19а, ал. 4 
ЗХ. Например страните под страх от недей­
ствителност няма да могат да уговорят клаузи, 
позволяващи едностранното пропорционално 
изменение на договора, основано на обективни 
критерии – напр. достигнат оборот, променени 
борсови цени. 
Възприетият законодателен подход може 
да доведе до нуждата от презастраховане на 
търговците на храни срещу стопански рискове 
чрез увеличаване на цените. Това пряко ще 
засегне интересите на огромен брой български 
граждани.
4. Съгласно чл. 19а, ал. 2, т. 5 договорът не 
може да предвижда такси или други плащания, 
както и отстъпка от цената на договора за ус­
луги, които не са реално предоставени или са 
със стойност, несъответстваща на действително 
предоставените услуги. 
Законодателят не е предвидил критерии, 
по които да се направи преценка дали тези 
плащания са със стойност, съответстваща на 
действително предоставените услуги. Всяко не­
съответствие ли ще води до нищожност? Какъв 
ще е количественият критерий – минимално 
или съществено несъответствие между запла­
щането и стойността на предоставените услуги? 
Липсата на критерии ще създаде затруднения в 
търговските взаимоотношения и при прилагане 
на нормата. Освен това дали има съответствие 
между размера на плащането и предоставената 
услуга е фактически въпрос, който се определя 
от пазара в конкретен момент и не може да 
бъде решаван административно. Поради това 
връщам за ново обсъждане разпоредбата в 
частта є „или са със стойност, несъответства­
ща на действително предоставените услуги“. 
5. Член 19а, ал. 2, т. 7 ЗХ предвижда, че 
страните не могат да договорят срок за пла­
щане по-дълъг от 30 дни от датата на издаване 
на фактурата за доставка. Въведеният срок 
за плащане е в несъответствие с Директива 
2011/7/ЕС на Европейския парламент и на 
Съвета от 16 февруари 2011 г. относно борбата 
със забавяне на плащането по търговски сдел­
ки. Срокове за плащане по Директивата са 
транспонирани в чл. 303а от Търговския закон, 
който предвижда, че страните по търговска 
сделка могат да договорят срок за изпълнение