Държавен вестник, бр. 24, 2014 г., стр. 3

БРОЙ  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
че отделни елементи на пристанището – тери­
тория и инфраструктура, биха могли да бъдат 
собственост на държавата, общините, на фи­
зически и юридически лица. В становището 
на главния прокурор се поставя още един 
акцент, а именно, че с оспорената разпоредба 
се урежда възможността за учредяване на 
право на строеж върху имоти, изключителна 
държавна собственост, което следва да се 
разглежда като поредна стъпка на последо­
вателно прокарваните в законодателството 
радикални промени, и то в посока сериозно 
либерализиране на режима на държавната 
собственост. Главният прокурор счита, че 
съвкупно оценени, тези мерки не осигуряват 
провеждането на конституционните принципи 
за адекватна и най-висока степен на защита, 
но в случая не са предмет на искането, с 
което Конституционният съд е сезиран по 
настоящото дело.
Министерският съвет, министърът на 
регионалното развитие (наименованията 
са съобразени със структурните промени в 
Министерския съвет, настъпили в хода на 
процеса), министърът на транспорта, ин­
формационните технологии и съобщенията, 
министърът на околната среда и водите, 
Изпълнителна агенция „Морска администра­
ция“, Държавно предприятие „Пристанищна 
инфраструктура“, Българската морска камара 
и Асоциацията на българските частни приста­
нища са изложили мотивирани съображения, 
че искането на президента е неоснователно 
и са изразили становище за отхвърлянето 
му. Общо формулирани, предложените от 
посочените заинтересувани страни аргументи 
се свеждат до следното: В случая става дума 
за учредяване на вещно право на строеж не 
върху обект, представляващ изключителна 
държавна собственост, какъвто е водната 
площ (акваторията на пристанището), а за 
изграждане на съоръжения върху терен на 
морското дъно (публична държавна собстве­
ност на основание чл. 12, ал. 2 ЗВ), разглеж­
дано като продължение на сушата, за което 
няма законово основание да бъде третирано 
като изключителна държавна собственост и 
следователно конституционното изискване за 
задължителен концесионен режим по чл. 18, 
ал. 5 е неприложимо. В писменото становище 
на министъра на околната среда и водите 
се излага още едно допълнително съобра­
жение – че конституционно предписаната 
висока степен на правна закрила на обекти­
те, изключителна държавна собственост, на 
практика е обезпечена със съществуващия 
разрешителен режим по ЗВ, включително 
и чрез учредяването на право на стро­
еж с оспорената норма на чл. 112к, ал. 1 
ЗМПВВППРБ и относимите разпоредби на 
Закона за устройство на територията (ЗУТ).
В част от постъпилите становища (Минис­
терски съвет, Изпълнителна агенция „Морска 
администрация“) се поставя и въпросът, че 
привилегированият режим не се оспорва от 
вносителя по отношение на общините, които 
са юридически лица, различни от държавата, 
и следователно няма правно основание за 
тяхното диференцирано третиране.
Министърът на икономиката и енергетиката 
е изразил становище, че обществените отно­
шения, предмет на оспорената от президента 
законодателна уредба, са от компетентността 
на министъра на транспорта, информацион­
ните технологии и съобщенията.
Агенцията по геодезия, картография и 
кадастър е уведомила писмено съда, че не 
представя становище по настоящото консти­
туционно дело, тъй като е изразила своята 
позиция по проекта за ЗИДЗМПВВППРБ в 
хода на проведената съгласувателна процедура.
Останалите конституирани страни не са 
депозирали писмени становища по искането 
в предоставения им срок.
Конституционният съд, като обсъди до­
водите в искането, с което е сезиран, изло­
жените в него съображения, становищата на 
страните и релевантната правна уредба, за да 
се произнесе, взе предвид следното:
За да се прецени по същество съответ­
ствието на оспорената част на разпоредбата 
на чл. 112к, ал. 1 ЗМПВВППРБ – „без търг 
или конкурс в полза на лице по чл. 112г, 
ал. 1, съответно по чл. 112д, ал. 4, както и“, 
създадена с § 39 ЗИДЗМПВВППРБ, с Кон­
ституцията в контекста на предметния обхват 
на атакуваната норма и съобразно развитите 
в искането аргументи следва да се разгледа 
същността на изключителната държавна 
собственост като един особен вид публич­
на държавна собственост. В тази насока се 
констатира необходимост от обсъждането на 
легитимните правни възможности за учре­
дяване на ограничени вещни права, с които 
се засягат обекти от визираната категория 
(в случая право на строеж), при отчитане на 
конкретния специфичен обект – пристанища 
от определен вид. Отговорът на поставените 
от вносителя въпроси задължително включ­
ва и преценка на възможните юридически 
способи за постигане на целения със закона 
правен ефект, оценявани в светлината на 
конституционосъобразност на избраното от 
законодателя нормативно решение.
Като предметен обхват с новата разпоредба 
на чл. 112к, ал. 1 ЗМПВВППРБ, създадена с 
§ 39 ЗИДЗМПВВППРБ, се урежда възможност­
та за учредяване право на строеж за изграждане 
на ново пристанище за обществен транспорт 
с регионално значение, на рибарско, яхтено 
или на пристанище със специално предназ­
начение (по чл. 107 – 109 ЗМПВВППРБ) или 
на специализиран пристанищен обект за об­
служване на риболовните дейности: пристани