Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 35

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35   
изпълнителната власт, която не е излъчена 
пряко от народа. Поради всичко това съдиите 
смятат, че и при новата редакция на чл. 99, 
ал. 5 от Основния закон служебният кабинет 
отговаря пред президента и той разполага с 
правомощието да освобождава назначения 
премиер (като го замени с друг от посочените 
в разпоредбата лица), както и ако не пряко 
да освобождава министри, то да поиска от 
премиера да направи такова предложение. 
Това е разумният и съответстващ на консти­
туционните принципи прочит на разпоредбата, 
въз основа на който следва да се преценява 
нейната конституционност от гледна точка 
на необходимостта да се съобрази налице ли 
е нарушаване на баланса в правомощията на 
предвидените в Конституцията институции 
„при съблюдаване на основните принципи, 
върху които е изградена държавата – народен 
суверенитет, върховенството на Основния 
закон, политически плурализъм, разделе­
нието на властите, правовата държава и 
независимостта на съдебната власт“, в който 
случай би била налице промяна на формата 
на държавно управление по смисъла на чл. 
158, т. 3 от Конституцията (Тълкувателно 
решение № 3 от 2003 г. по к.д. № 22/2002 г.). 
От тази гледна точка същественият според 
съдиите въпрос е: кой е балансът, който съдът 
трябва да съобразява при упражняване на 
контрола за конституционност при промяна 
на Основния закон от обикновено Народно 
събрание – този, който следва от общия дух, 
логика и принципи на конституционната 
уредба, или този, който се обосновава с 
регламентацията на отделни властови пра­
вомощия. Според съдиите отправната точка 
при отговора на този въпрос е разпоредбата 
на чл. 1, ал. 1 от Конституцията: „България 
е република с парламентарно управление“. 
Съобразно този принцип държавната политика 
се формира от парламента и правителството, 
като се осъществява и изпълнява пряко от 
кабинета, който отговаря пред парламента 
(чл. 83 от Конституцията). В този смисъл, 
както е посочено в Решение № 8 от 2016 г. 
по к.д. № 9/2015 г., „правителството е, което 
ръководи и осъществява държавното управле­
ние на основата и в изпълнение на общите 
правила, установени от законодателя, като 
изборът на подход е оставен на преценката 
на изпълнителната власт“.
Държавната политика (външна и вътрешна) 
трябва да е стабилна, устойчива и последо­
вателна – това са изискванията към доброто 
управление в интерес на гражданите. По тази 
причина произтичащият от духа и принципи­
те на Конституцията баланс в отношенията 
между институциите не би следвало да поз­
волява един служебен кабинет с ограничен 
(по подразбиране) времеви хоризонт да чертае 
в дългосрочен план държавната политика, 
включително като променя трайни приори­
тети и политики, следвани от парламента и 
излъчените от него редовни правителства. 
В този смисъл предприетото изменение на 
чл. 99, ал. 5 от Конституцията според съдиите 
не нарушава обусловения от конституцион­
ните принципи баланс в отношенията парла­
мент – президент – правителство, тъй като в 
една република с парламентарно управление в 
центъра на този баланс е парламентът, чиято 
е водещата роля за формиране на политиките 
на държавата. Както е посочено в Решение 
№ 8 от 2016 г. по к.д. № 9/2015 г., „полити­
ческото представителство е това, което със 
закон определя принципите, съдържанието и 
насоките на една или друга държавна поли­
тика“. Така и според Решение № 9 от 2016 г. 
по к.д. № 8/2016 г. „член 1, ал. 1 от Консти­
туцията определя България като република 
с парламентарно управление, а според чл. 62 
Народното събрание осъществява законода­
телната власт и упражнява парламентарен 
контрол. Това означава, че Народното съб­
рание е висшият държавен орган, в чиято 
компетентност Конституцията е възложила 
осъществяването на най-важните държавни 
функции“. В този смисъл промяната в чл. 99, 
ал. 5 от Конституцията логически следва от 
установената в чл. 64 непрекъсваемост във 
функционирането на Народното събрание, 
тъй като дава възможност за осъществяване 
на парламентарен контрол върху дейността 
на служебното правителство, макар и същото 
да остава отговорно пред президента.
Ограничаването на президента да избере 
служебния министър-председател измежду 
тесен кръг лица е мотивирано от необходи­
мостта да не се стигне до резултата, който 
старата ал. 7 на чл. 99 от Конституцията се 
е стараела да избегне – продължаване на 
времетраенето, а оттам и обсега на властта 
на президента в случай на повтаряща се 
невъзможност на парламентарните групи да 
излъчат правителство. Законодателят е възпри­
ел възгледа, че принципът на чл. 1, ал. 1 от 
Конституцията би могъл да бъде реализиран 
по-успешно, ако кръгът на възможни служеб­
ни министър-председатели бъде стеснен до 
лица, вече осъществяващи значими държавни 
функции. Естествено, би могло да се спори 
дали този подход дава ефикасна защита на 
принципа на чл. 1, ал. 1 от Основния закон, 
който законодателят е намерил за застрашен. 
Конституционният съд обаче не е в правото 
си да оценява мъдростта на една конститу­
ционна промяна, нито да прави прогнози за 
нейната ефикасност.
Поддържа се тезата, че очертаването на 
ограничен кръг лица, които президентът 
може да покани за премиер на служебното