Държавен вестник, бр. 103, 2002 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  103
Работата по външно съвместителство се
осъществява по силата на трудов договор, кой-
то е самостоятелен и независим от основния
трудов договор, по който работи работникът и
служителят. За работата по двата договора се
полага платен годишен отпуск, за ползването
на който е необходимо писмено разрешение на
всеки един от работодателите. Правото на ра-
ботника или служителя да ползва едновремен-
но двете отпуски, въведено в чл. 23, ал. 1 от
наредбата, по същество дерогира възможност-
та работодателят по договора за външно съв-
местителство да упражни законното си право в
посочените в закона случаи да не разреши в
определено време и определен размер плате-
ния годишен отпуск. Алинея 1 на чл. 23 от на-
редбата следва да бъде отменена на основание
чл. 12, т. 4 ЗВАС.
Алинея 2 на чл. 23 уточнява реда за ползване
на платен годишен отпуск при работа при не-
пълно работно време.
По чл. 32
Текстът гласи: “Чл. 32. Работниците и слу-
жителите имат право на допълнителен платен
годишен отпуск за работа във вредни за здраве-
то условия, при условие, че работата изисква да
прекарват в тези условия не по-малко от поло-
вината от установеното за тях работно време.”
Разпоредбата е в унисон с чл. 137, ал. 2 КТ, в
който правото на намалено работно време за
работа при условията, посочени в чл. 32 от на-
редбата, е обвързано със същото условие—прес-
тояване на работниците и служителите при тези
условия не по-малко от половината от устано-
веното за тях работно време.
По чл. 33
Текстът гласи: “Чл. 33. (1) Когато работник
и служител с придобито право на отпуск преми-
не на работа в друго предприятие, за календар-
ната година на постъпването той ползва платен
годишен отпуск пропорционално на прослуже-
ните месеци в това предприятие.
(2) Когато след ползване на платения годи-
шен отпуск в пълен размер трудовото правоот-
ношение се прекрати в същата календарна го-
дина, работникът и служителят не дължат обез-
щетение на предприятието за частта от отпус-
ка, за която не са отработили съответното вре-
ме. До края на същата календарна година ра-
ботникът и служителят нямат право да ползват
платен годишен отпуск, освен ако за новата
работа се предвижда отпуск в по-голям размер.
(3) (Отм., ДВ, бр. 54/2001 г.).”
Работодателят е длъжен да разреши ползва-
нето на платения годишен отпуск на работника
и служителя до края на съответната календар-
на година (чл. 137, ал. 5 КТ). Няма забрана при
наличие на изискуемия се 8-месечен трудов стаж
(чл. 155 КТ) това да стане по всяко време на
годината. Евентуалното прекратяване на тру-
довото правоотношение след ползване на пла-
тения годишен отпуск не може да отнеме зако-
ноустановеното право на отпуск. Нещо пове-
че—по аргумент за противното от чл. 178 КТ,
освен при прекратяване на трудовото правоот-
ношение, на работодателя е забранено да ком-
пенсира с парично обезщетение неползван пла-
тен годишен отпуск. По тези съображения твър-
дяното в жалбата обогатяване на работника и
служителя е неоснователно.
Членове 34—37 (Отм., ДВ, бр. 54/2001 г.).
По чл. 38
Текстът гласи: “Чл. 38. (Изм., ДВ, бр. 54/
2001 г.) Ползването на платения годишен от-
пуск може да се отложи по реда на чл. 176, ал. 1
КТ и за лицата, които ползват отпуск при смърт
или тежко заболяване на родител по чл. 167 КТ.”
Разпоредбата доразвива чл. 176, ал. 2 КТ,
конкретизирайки случаите на отлагане ползва-
нето на платения годишен отпуск.
Чл. 39. (Отм., ДВ, бр. 54/2001 г.).
Чл. 40. (Изм., ДВ, бр. 31/1991 г.; отм.,
бр. 67/1993 г.).
По чл. 41
Текстът гласи: “Възнаграждението за вре-
мето на ползването на платения годишен от-
пуск се изплаща по искане на работника и слу-
жителя най-малко 3 дни преди началото на
ползването, а когато няма искане—по реда на
изплащане на трудовото възнаграждение.”
Разпоредбата не противоречи на чл. 177 КТ,
както се твърди. Там е регламентирано запла-
щането на възнаграждението за времето на пла-
тения годишен отпуск. Въведеното уточнение
това да стане в определен срок преди ползването
му позволява работодателят да организира оси-
гуряване на паричните средства, а работникът и
служителят—предстоящия си отпуск.
По чл. 42
Текстът гласи: “(1) Обезщетение за неизпол-
зван платен годишен отпуск по чл. 224 КТ се
изплаща и в случаите, когато към датата на
прекратяване на трудовото правоотношение
работникът и служителят нямат придобито
право на отпуск.
(2) Работникът и служителят имат право на
парично обезщетение за неизползван платен
годишен отпуск, когато са придобили поне 1
пълен месец трудов стаж. Последният месец при
трудов стаж повече от 1 месец се счита за пълен,
ако работникът и служителят са прослужили най-
малко половината от работните дни на месеца.”
Неоснователно е твърдението на жалбопо-
дателя, че ал. 1 на атакуваната разпоредба про-
тиворечи на чл. 155, ал. 1 и на чл. 224 КТ с до-
вода, че законът не е дал право на заместваща
престация преди придобиването на 8 месеца
трудов стаж. Наличието на 8-месечния трудов
стаж законът обвързва с правото на работника
или служителя да ползва платен годишен от-
пуск—в определен размер—не по-малко от 20
работни дни—чл. 155, ал. 2 КТ, и при условия-
та и реда, посочени в чл. 172—178 КТ. То-
ест 8-месечният трудов стаж е предпоставка
за правото на ползване на платен годишен
отпуск. Правото на обезщетение по чл. 224 КТ