Държавен вестник, бр. 1, 2014 г., стр. 42

СТР.  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  1
е прието неизпълнението на задължението, 
произтичащо от Решение № 8 от 2012 г. на КС 
по к.д. № 16 от 2011 г., довело до лишаване на 
НЗОК от 41 милиона лева, които е следвало 
да бъдат разходвани за здравноосигурителни 
плащания.
При положение че оспореното решение е 
мотивирано с фактически състав, установен по 
надлежния ред от НС, и този състав обхваща 
признаците на правното основание по чл. 19, 
ал. 1, т. 3 ЗЗО за предсрочно прекратяване на 
мандата на управителя на НЗОК, КС не може 
да приеме наличието на допуснато нарушение 
на принципа на правовата държава. Това е така 
и защото цялостната дейност по установяване 
на фактите е протекла с участието на д-р Цеков, 
на когото е предоставена възможност за лично 
участие в дебатите, предхождащи гласуването 
и приемането на решението. Така той е реали-
зирал конституционното си право на защита, 
каквото му е гарантирано с разпоредбата на 
чл. 56 от Конституцията. Правото на защита е 
осъществено и чрез последващото сезиране на 
КС от групата народни представители, поискали 
неговата отмяна като противоконституционно. 
Не считаме, че българската демокрация 
е заплашена от предсрочното прекратяване 
на мандата на управителя на НЗОК по ус-
тановения конституционен ред, както и че е 
недопустимо в решение на КС да се издигат 
политически лозунги с привидна загриженост 
за състоянието на българския конституциона-
лизъм, вместо противоположната теза да се 
отстоява с правни аргументи.
ІІІ. Според съдиите Благовест Пунев, Румен 
Ненков, Кети Маркова и Анастас Анастасов 
искането е основателно по следните съобра-
жения:
А. По допустимостта на искането
По този въпрос Конституционният съд се е 
произнесъл положително с определението си 
от 24.09.2013 г. Приел е, че искането е напра-
вено от оправомощен субект на инициатива 
съгласно чл. 150, ал. 1, предл. 1 от Конститу-
цията, отговаря на нормативните изисквания 
за форма и съдържание и е насочено срещу 
парламентарен акт, който подлежи на консти-
туционен контрол. Не са последвали никакви 
фактически или правни промени, които да 
обусловят друго заключение.
Изразеното при произнасяне на настоящото 
решение ново становище за недопустимост 
на искането, което стана причина да не се 
формира необходимото мнозинство за едно-
посочно решаване на конституционния спор 
по същество, за нас е изненадващо. Ето защо 
намираме за необходимо да изложим допъл-
нителни аргументи в подкрепа на тезата, че 
искането е напълно допустимо и няма никакви 
основания да бъде отклонено.
С разпоредбата на чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията контролът за конституционо-
съобразност, възложен на Конституционния 
съд, е насочен към възпиране на Народното 
събрание и президента от изкушението да не 
се съобразяват с конституционните повели при 
издаване на всички свои актове независимо 
от техния вид и същностно съдържание. Ос-
новният закон не дава основание да се прави 
разграничение между различните актове на 
тези органи (например нормативни и индиви-
дуални) и на тази основа някои от тях да се 
изключат от пределите на конституционния 
контрол. Еднопосочна в този смисъл е цяла-
та досегашна практика на Конституционния 
съд – вж. Решение № 13 от 30.09.1999 г. по 
к.д. № 9 от 1999 г.; Решение № 11 от 7.11.2000 г. 
по к.д. № 13 от 2000 г.; Решение № 3 от 
23.02.2010 г. по к.д. № 18 от 2009 г.
Вярно е, че от гледна точка на изпълне-
нието на конституционното задължение на 
държавата по чл. 56, ал. 1, изр. 1 във връзка с 
чл. 122, ал. 2 от Конституцията да обезпечи на 
засегнатото в конкретния случай лице право на 
защита срещу накърняване на неговите права 
и законни интереси е налице правен дефицит. 
По отношение на това лице обжалваемостта на 
оспореното решение, доколкото по съществото 
си съдържа характеристиките на администра-
тивен акт, фактически е изключена от чл. 2, 
ал. 2, т. 1 от Административнопроцесуалния 
кодекс. В тази връзка би могъл да се поставя 
и въпросът за нарушаване на изискването за 
достъп до правосъдие по чл. 6, т. 1, изр. 1 от 
Конвенцията за защита на правата на човека 
и основните свободи. Абсурдно е обаче не-
съвършенството на нормативната уредба по 
отношение на защитата на индивидуалните 
права да служи като оправдание за още по-
тежкото им ограничаване чрез отказ от про-
верката за конституционосъобразност, така 
както е регулирана от Основния закон. Такова 
разбиране би обрекло на безперспективност 
идеята за бъдещо въвеждане на индивидуал-
ната конституционна жалба. Впрочем следва 
да се има предвид, че при липсата на такъв 
способ за сезиране на Конституционния съд 
действащият модел на конституционно право-
съдие е пряко насочен към удовлетворяване 
на обществения интерес висшите органи на 
властта, като парламента и президента, да 
спазват изискванията на Конституцията при 
постановяване на всички свои актове неза-
висимо от техния вид, като евентуалното 
последващо възстановяване на накърнените 
индивидуални права на отделния гражданин 
би могло да бъде само косвена последица от 
изхода на междуинституционалния спор, въз-
буден чрез публичната акция на друг правен 
субект. В края на краищата непосредственият 
проблем, който трябваше да бъде решен с 
решението по това дело, не е защитата на 
гражданските права на Пламен Цеков, а 
спазването на конституционните принципи 
от Народното събрание.