Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 159

БРОЙ  67	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  159  
д.ю.н. Васил Мръчков. Поради значителния 
им обем предоставените от заинтересуваните 
страни становища и правни мнения ще бъдат 
представени в общ план към съответната част 
от мотивите.
Съдът, като обсъди доводите в искането, 
постъпилите по делото писмени становища и 
правни мнения, както и относимата правна 
уредба, за да се произнесе по същество, взе 
предвид следното:
I. По отношение на конституционния ста­тус 
на главния прокурор и реда за разследване 
на извършени от него или от заместниците 
му престъпления
Законодателят обосновава нуждата от 
въвеждането на специален ред за разследва­
не на престъпления, извършени от главния 
прокурор, с особения статус на субекта на 
наказателно преследване – главния прокурор 
на Република България. Главният прокурор 
е най-високостоящият ръководен орган в 
структурата на прокуратурата на Република 
България. Предоставените му по Конститу­
цията правомощия (чл. 126) за осъществя­
ване на надзор за законност и методическо 
ръководство се упражняват по отношение 
на дейността на прокурорите, в рамките на 
прокуратурата, имат за предмет дейността на 
органи, които са му йерархически подчинени 
и на които е административен ръководител. 
При извършване на проверка или провеждане 
на разследване по сигнал срещу главния про­
курор без съмнение се засягат негови лични 
права и законни интереси и се поражда риск 
от злоупотреба с предоставените му право­
мощия. Конституционният съд вече е имал 
възможност да се произнесе, че в такива слу­
чаи би било конституционно недопустимо да 
му бъде позволено да ги упражнява. От една 
страна, с оглед обезпечаване на конституцио­
носъобразното и законосъобразното развитие 
на процеса (Решение № 11 от 2020 г. по к.д. 
№ 15/2019 г.), а от друга – с оглед на защитата 
на интегритета на магистратската служба и 
доверието на гражданите в нея, както Съдът 
е приел в Решение № 17 от 2018 г. по к.д. 
№ 9/2018 г., „[п]равните субекти следва да се 
осланят на съдебната власт в търсене на за­
крила на своите права и свободи, а доверието 
и доброто име, с които тази власт се ползва 
в обществото, способстват за това“. В прак­
тиката на Съда „престижът“/„специфичният 
авторитет“ на съдебната власт се приема за 
самостойна конституционна ценност, изве­
дена по тълкувателен път от разпоредбите 
на Конституцията, която при необходимост 
изисква въвеждането на специфични мерки за 
защита на законово ниво. „Изискванията за 
съхраняване на престижа на съдебната власт 
са специфични и следователно защитата є 
може да се различава от тази на престижа 
на която и да била друга държавна служба. 
Това оправдава въвеждането на специфична 
защита по законодателен ред…“ (Решение 
№ 2 от 2019 г. по к.д. № 2/2018 г.) Доколкото 
защитата на авторитета на съдебната власт 
може да бъде третирана като легитимна зако­
нодателна цел, съществуването на ефективен 
ред за установяване и реализиране на нака­
зателната отговорност на длъжностните лица 
от най-висок ранг, за които има съмнение, 
че са извършили престъпление, е безспорна 
необходимост. Това важи с още по-голяма 
сила за лицата на управленски позиции, чиито 
правомощия са свързани с осъществяване на 
правозащитната функция на държавата, какъв­
то е главният прокурор. Наличието на дейст­
ващи механизми за отчетност и отговорност 
ограничава потенциала за властови произвол в 
държавната служба, както Конституционният 
съд е имал повод да приеме в Решение № 1 
от 2022 г. по к.д. № 17/2021 г.: „За да може 
власт да възпира власт и да не се създават 
предпоставки за произвол, бил той и съдебен 
или прокурорски, следва да има отчетност и 
отговорност. Този извод важи за всички ор­
гани на съдебната власт в разнообразието им 
от качества, включително ръководителите на 
върховните съдилища и главния прокурор.“
Начинът, по който следва да бъде устроен 
такъв ред, без съмнение е в рамките на пре­
ценката по целесъобразност на законодателя, 
тъй като на него е предоставено правомощието 
да формира държавната наказателна политика, 
включително и когато стига до извода, че осъ­
ществяването на правосъдието е невъзможно 
чрез прилагането на общия ред за реализиране 
на наказателна отговорност, предвиден в зако­
на. В контекста на настоящото дело право, но 
и задължение на законодателя е да предвиди 
ефективен специален ред за това, защото 
„държавата има конституционно установеното 
задължение да осигури ефективно разследване 
и наказателно преследване на лицата, които 
са извършили престъпление без оглед на за­
еманата длъжност. Съгласно чл. 127, ал. 1 от 
Конституцията органът, на който е възложена 
тази задача, е прокуратурата“ (Решение № 11 
от 2020 г. по к.д. № 15/2019 г.). Този специален 
ред трябва адекватно да отчита както мястото 
на предполагаемия извършител в йерархията 
на държавната служба, така и степента на об­
ществена опасност на твърдяното престъпно 
деяние. Такъв диференциран подход е особено 
наложителен, когато самият субект на нака­
зателно преследване е същевременно и орган 
на съдебната власт, на който са предоставени 
контролни правомощия при реализиране на 
конституционната задача на прокуратурата. 
Не може a priori да се приеме, че всяко раз­
личие от общия ред за реализиране на наказа­
телна отговорност е противоконституционно, 
без да се изследва дали специалните правила 
нарушават конституционно установените гра­
ници на формиране на държавната наказателна 
политика. По този въпрос Конституционни­
ят съд в практиката си заема позицията, че