Държавен вестник, бр. 93, 2011 г., стр. 45

БРОЙ  93	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  45  
ниците на административните ръководители, 
които не фигурират в ал. 6 на чл. 129, а освен 
това не са административни длъжности по 
смисъла на чл. 167 ЗСВ. Несъстоятелни са и 
аргументите в някои становища, позоваващи се 
на текстове от ЗСВ за съществуващ различен 
ред за назначаване и повишаване, тъй като 
основания за или против конституционността 
на един закон могат да се извеждат само от 
конституционни принципи или конкретни 
конституционни норми. 
В подкрепа на изложеното следва да по­
сочим, че не би съществувала логическа по­
следователност на конституционната уредба, 
ако тя изисква тайно гласуване при приемане 
дори само на предложение за назначаване на 
висшите административни длъжности и явно 
гласуване за назначаване на другите адми­
нистративни ръководители и накрая тайно 
гласуване при освобождаването им. 
С оглед на изложените съображения чл. 171, 
ал. 1 ЗСВ в допълнената му част с § 50 ЗДИЗСВ 
относно думите „явно гласуване и“ проти­
воречи на чл. 131 от Конституцията, поради 
което искането следва да бъде уважено.
ІІ.4. Относно правомощието на Висшия 
съдебен съвет да приема наредби – чл. 75, 194в 
и 209а ЗСВ; § 126, ал. 1 и § 130 от преходните 
и заключителните разпоредби на ЗИДЗСВ (ДВ, 
бр. 1 от 2011 г.)
Съгласно посочените оспорени разпоредби 
от Закона за съдебната власт ВСС приема на­
редба за реда, по който се посочват кандидати­
те за съдебните заседатели, възнаграждението 
им и други организационни въпроси (чл. 75), 
наредба за реда за провеждане на конкурси 
и избор по раздели ІІ и ІІа и за съставяне на 
конкурсните комисии (чл. 194в) и наредба за 
показателите и методиката за атестиране на 
съдии, прокурори и следователи и на адми­
нистративни ръководители и заместници на 
административните ръководители, за реда за 
провеждане на атестирането и за определяне 
на критериите за отчитане степента на на­
товареност на органите на съдебната власт 
(чл. 209а). С оспорените § 126, ал. 1 и § 130 
от ПЗР ЗИДЗСВ са предвидени съответно 
едномесечен и тримесечен срок от влизане 
на закона в сила за приемане на наредбите.
Вносителите на искането считат, че ВСС 
не е законодателен орган или орган на из­
пълнителната власт, който съгласно Закона за 
нормативните актове (ЗНА) може да издава 
нормативни актове, задължителни за всички 
граждани. Ако следва да се издават наредби 
и правилници, произтичащи от Закона за 
съдебната власт, това трябва да го направят 
Министерският съвет или Министерството на 
правосъдието. Поддържат, че по този начин 
се „дописва“ чл. 129 от Конституцията и се 
нарушават принципите на правовата държава, 
както и се нарушават чл. 4, ал. 1 и чл. 129 от 
Конституцията. 
За неоснователно намират искането в тази 
му част Министерският съвет, Върховният 
касационен съд, главният прокурор, Висшият 
съдебен съвет, Висшият адвокатски съвет, 
министърът на правосъдието, министърът на 
финансите, министърът на вътрешните работи, 
Съюзът на юристите в България. Най-общо 
доводите в становищата се свеждат до това, 
че компетентността на ВСС да приема подза­
конови нормативни актове произтича от чл. 2 
ЗНА (становище на Върховния касационен 
съд); че с наредбите съветът урежда предимно 
вътрешноорганизационни въпроси в системата 
на съдебната власт и това е изцяло в изпъл­
нение на правомощията му (становище на 
министъра на вътрешните работи); че Висшият 
съдебен съвет е върховен управленски орган 
на съдебната власт и като такъв следва да има 
правомощия да регламентира отношенията, 
свързани с осъществяването на тази власт 
(становище на министъра на финансите). В 
представените от заинтересованите страни 
становища няма изразени съображения в 
обратния смисъл.
Дейността на органите на държавна власт 
наред с организационната работа и тази по 
изпълнение на законите включва и дейност по 
издаването на правни актове, някои от които 
имат нормативен характер. Сред основните бе­
лези на държавните органи са властническите 
правомощия, които се изразяват във възмож­
ността да издават едностранно юридически 
актове. Органите на изпълнителната власт 
имат възможност да издават властнически 
актове и едностранно да създават правила за 
поведение, защото в случай на необходимост 
могат да използват държавната принуда за из­
пълнението им. Поначало подзаконовите нор­
мативни актове се издават от изпълнителната 
власт, за да може тя чрез тях да конкретизира 
законовите правила за нуждите на текущото 
управление. С това право обаче не са овлас­
тени всички органи, защото това зависи от 
характера на дейност на органа, както и от 
степента и мястото му. Конституцията съдържа 
уредба на нормативните актове, които могат 
да издават някои от конституционно устано­
вените органи – Народното събрание (чл. 86), 
Министерският съвет (чл. 114) и министрите 
(чл. 115). Наредбите и правилниците, прие­
мани от Министерския съвет и министрите, 
са нормативни актове с присъщите на това 
признаци и съгласно чл. 114, ал. 1 от Консти­
туцията те се издават „въз основа на законите“ 
и „в изпълнение на законите“, т.е. издават 
се от органите на изпълнителната власт. В 
практиката на Конституционния съд трайно