Държавен вестник, бр. 82, 2012 г., стр. 50

СТР.  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  82
2. Относно чл. 3, ал. 1 ЗОПДНПИ.
С посочената разпоредба в оспорената є 
част е очертана целта на закона, дефинирана 
като „да се защитят интересите на обществото 
и да се възстанови чувството за справедли­
вост у гражданите чрез предотвратяване и 
ограничаване на възможностите за незаконно 
придобиване на имущество и разпореждане­
то с него“. Вносителите на искането излагат 
доводи, че може да се направи извод за съ­
ществуването на законодателни актове, които 
нямат за цел да защитават интересите на 
обществото, което би нарушило принципа за 
ненакърнимост на народния суверенитет и че 
законът не може да има за цел постигане на 
определени емоционални състояния, целта не 
трябва да създава усещане за справедливост, 
а за постигане на справедливост.
Конституционният съд намира, че първата 
от посочените в оспорения закон цел – защита 
интересите на обществото, не противоречи на 
Основния закон и конкретно на чл. 1, ал. 3 
от Конституцията. Защитата на интересите 
на обществото е легитимна цел и е израз 
на народния суверенитет. Не е противокон­
ституционно общественият интерес да бъде 
защитен. Обратно, основни права на гражда­
ните, които не са абсолютни, могат да бъдат 
ограничавани именно поради надделяване и 
в защита на обществения интерес над инте­
реса на отделния индивид. В този смисъл е 
и постоянната практика на Конституционния 
съд и той не намира основание да се отклони 
от нея. Както по-горе се посочи, правото на 
мирно ползване на собствеността е форму­
лирано и в чл. 1 от Допълнителен протокол 
№ 1 към КЗПЧОС, съгласно който лишаването 
от имущество е допустимо при наличието на 
три кумулативно дадени условия, първото от 
които да е в интерес на обществото.
Съдът е на мнение, че не съставлява леги­
тимна цел на закона втората уредена в чл. 3, 
ал. 1 ЗОПДНПИ цел, а именно да се възстано­
ви чувството за справедливост у гражданите. 
Очевидно е, че „чувството за справедливост 
у гражданите“, доколкото засяга техни ин­
дивидуални преживявания и отношение към 
законите, в случая не съвпада с понятието 
„интересите на обществото“, тъй като двете 
цели са кумулативно посочени. Прегледът на 
законодателството на Република България по­
казва, че е прецедент поставянето на подобна 
цел, свързана с постигане, възстановяване 
или изгубване на определени чувства. Чув­
ството за справедливост, както и поначало 
всички чувства не са обективни факти. Още 
по-малко те са правни категории, за да бъдат 
въздигани дори като цели на законите. Инди­
видуалните интереси не могат да бъдат цел 
на закон, защото той не се занимава с тях. 
Много закони при определяне на целите си 
изрично посочват защитата на обществения 
интерес или защита на свободите, правата и 
законните интереси на гражданите, но не и 
формиране на определени чувства. 
Поначало е много трудно и опасно да се 
ограничава и отчуждава принудително кон­
ституционно прогласеното основно право на 
гражданите на собственост, защото неговата 
неприкосновеност осигурява в голяма степен 
свободата на индивида. Поради това и подобно 
ограничаване на това право най-малко може 
да се свързва с емоционалното състояние на 
други индивиди, при това разгледани отделно 
и извън обществото и без връзка и разумен 
баланс между индивидуалните права и инте­
ресите на обществото. Цел на всеки закон е 
да се постигне върховенство на закона и да 
се осигури чрез прилагането му постигане 
на изискването за справедливост като общо­
човешка ценност, както това е залегнало в 
преамбюла на Конституцията. Поради това и 
не е необходимо справедливостта да се въздига 
като цел на всеки закон, както и непосочва­
нето є изрично във всички останали закони 
не означава, че в тях няма справедливост.
Съдът счита, че в конкретния случай не е 
налице само непрецизна законодателна редак­
ция, окачествена от заинтересованата страна 
Фондация „Български адвокати за правата 
на човека“ в становището є като „очевидна 
законодателна недомислица“. Не бива в ни­
какъв случай да се подценява значението на 
правилното и точно формулиране на целта 
на закона и този въпрос да се принизява до 
незначително обстоятелство без същинско 
нормативно значение, до несамостоятелни 
норми с по-скоро опознавателно значение 
(в този смисъл са становищата на заинте­
ресованите страни Министерския съвет и 
Върховния касационен съд). Целта на закона 
е особено съществен негов елемент и трябва 
да бъде очертана ясно и точно, защото това 
има важно значение за логическото тълкуване 
на неясните норми от закона. Изискването 
за яснота на целта на оспорения закон е още 
по-завишено, тъй като въздигнатото като вто­
ро кумулативно условие за ограничаване на 
притежанията по чл. 1 от Протокол № 1 към 
КЗПЧОС е това да става „съгласно условията, 
предвидени в закона“. И според практиката 
на ЕСПЧ ефективна правна регулация може 
да се постигне само на базата на ясен закон, 
с предвидимо правно действие. Очертаването 
на точната цел на закона не е само въпрос 
на законодателна техника, а е гаранция за 
избягване на административния и съдебен 
произвол. Целта на оспорения закон, посочена 
в чл. 3, ал. 1, е особено важна за преценката 
на законосъобразността на административ­
ните актове по чл. 11, ал. 1 ЗОПДНПИ по 
повод съдебното им обжалване, защото не­
съответствието с целта на закона е една от 
предпоставките за незаконосъобразност на