Държавен вестник, бр. 78, 2004 г., стр. 44

С Т Р .  44
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  78
2.5.4. режимът “дневен стационар” дава възможност
за включване на системна психотерапевтична интер-
венция там, където има обучени специалисти;
2.5.5. режимът на отделение “отворени врати” с де-
нонощен престой на пациента е подходящ само за теж-
ки и/или резистентни случаи. Опасността от хоспита-
лизъм следва да се има предвид при всички пациенти с
тревожни разстройства, особено тогава, когато е нали-
це зависима личност.
3. Диагностични критерии заболявания в групата са
според МКБ—10 ревизия.
4. Оценка на типа и тежестта на функционалната
увреда.
4.1. В оценката на тежестта и изграждане на тера-
певтичния план трябва да се има предвид честото съче-
тание с депресия, зависимости, личностови разстройс-
тва, сърдечно-съдови заболявания и други соматични
заболявания.
4.2. Дори при отзвучаване на сърцевинните симпто-
ми може да остане съществена функционална увреда и
остатъчна симптоматика, която изисква специфични
интервенции.
5. Лечение.
5.1. Изграждане на трайна терапевтична връзка—
особено важно е интензивното мотивиране на пациента
през първата седмица на лечението, затова през този
период са необходими 2—3 прегледа. Обучението на
пациента и близките му е задължителна част от лече-
нието. За тази цел трябва да се предвиди отделно време
(респ. отделни срещи с лекаря).
5.2. Наблюдение на психичното състояние на па-
циента:
5.2.1. при добро начално подобрение наблюдението
и срещите с пациента следва да продължат с честота
поне веднъж седмично до изчезване на симптомите, а
след това веднъж месечно за 3—6 месеца;
5.2.2. пациентите с невротични разстройства са
склонни към депресивни епизоди, злоупотреба с алко-
хол и лекарства, които могат да се приемат, за да се
преодолее остатъчната тревожност.
5.3. Обучение на пациента и семейството в механиз-
ма на възникване на симптомите, приемането на нужда
от психиатрична намеса, независимо от отсъствието на
тежко телесно заболяване.
5.4. Обучение за ранно разпознаване на релапс от
пациента—често явление при понижаване на дозите на
лекарствата или цялостно прекъсване на лечението,
поради което пациентът следва да е запознат с ранните
симптоми и да потърси незабавно лекарска помощ. Той
трябва да знае, че своевременното лечение води до бързо
подобрение на състоянието.
5.5. Медикаментозно лечение:
5.5.1. начална фаза—от 3 до 6 месеца; прегледите са
поне 1—2 пъти седмично; медикаментозното лечение
се стартира с антидепресанти, бензодиазепини, невро-
лептици с отношение към серотониновата или епинеф-
риновата трансмисия; лечението с бензодиазепините
самостоятелно или в комбинация следва да е с продъл-
жителност до два месеца поради риск от лекарствена
зависимост, като след 6 месеца се обсъжда терапевтич-
на резистентност с консултант-психиатър; комбинаци-
ята между антидепресант и бензодиазепин е допустима
в първите седмици на лечението, тъй като бензодиазе-
пините имат по-бърза изява на ефект. Продължително-
то приложение на бензодиазепини в комбинираната
терапия също следва да се избягва поради висок риск от
развитие на зависимост;
5.5.2. фаза на стабилизация—от 6 до 12 месеца; следва
да се продължи ресоциализацията и да се преодолее
остатъчната симптоматика; прегледите са 1—2 пъти
месечно; по принцип дозата на медикаментите не се
редуцира;
5.5.3. фаза на стабилност—от 1 до 2 години; обичайна
периодичност на прегледи от психиатър—1—3 месеца;
5.5.4. критерии за резистентност—два последовател-
ни обичайно продължителни лечебни курса с два меди-
камента от различни фармакологични групи, без или
със минимален терапевтичен ефект;
5.5.5. стратегии при резистентност:
—промяна на групата на антидепресантите;
—добавяне на втори антидепресант;
—лечение с тимостабилизатори;
—добавяне на невролептици;
—добавяне на други средства с доказан ефект;
—транскраниална магнитна стимулация;
—ЕКТ;
—преосмисляне на диагнозата.
5.6. Психотерапевтични интервенции.
Показани са още от началото на медикаментозната
терапия поради по-добра повлияемост при съчетаване
на медикаментозната терапия с психотерапията, откол-
кото при лечение само с медикаменти или само психо-
терапевтично. Приложението на методи, свързани с
повлияване на вътрешните конфликти, негативното
мислене, личността и семейната система, изисква по-
голяма продължителност във времето и осигурява пов-
лияване на предпоставките за възникване на релапси.
Психотерапията се практикува от квалифицирани пси-
хиатри или клинични психолози.
7. Лечение на зависимостите
1. Зависимостите към вещества увреждат много сфе-
ри от функционирането на индивида и изискват многос-
транен подход в планирането и осъществяването на
лечението.
2.1. Основни цели при лечението на зависимостите са:
1. постигане на пълно въздържание и/или значител-
но намаляване на тежестта на злоупотреба и/или щети-
те, причинени от нея;
2. намаляване на честотата и тежестта на рецидивите;
3. значимо подобряване на соматичното състоя-
ние, психологическото и социалното функциониране
на индивида.
2.2. Основните принципи на успешно лечение на
зависимости са:
—няма универсален лечебен подход; избирането на
подходяща форма на лечение е от основно значение за
успеха на лечението;
—лечението трябва да бъде леснодостъпно;
—ефективното лечение на зависими пациенти е
насочено към повлияване на различни потребности на
пациентите, а не само на злоупотребата с психоактивни
вещества;
—лечението на зависимите пациенти трябва да се
провежда от индивидуален терапевт, обучен в лечение
на зависимости, или от мултидисциплинарен екип, като
водещ следва да бъде специалист по психиатрия;
—всеки пациент трябва да се лекува съобразно ин-
дивидуален план;
—ефективното лечение изисква достатъчна продъл-
жителност: минимален период 3 месеца;
—консултирането (индивидуално и/или групово) и
психотерапията имат основна роля в ефективността на
лечението;
—медикаментите са основен елемент в лечението,
като тяхната ефективност е особено значима при ком-
бинация с консултиране и психотерапия. За пациентите
с двойни диагнози медикаментозната терапия е от ре-
шаващо значение;
—зависимите или злоупотребяващи с психоактив-
ни вещества пациенти, които страдат и от други психи-
атрични разстройства, трябва да бъдат лекувани интег-
ративно за всички психиатрични разстройства;
—детоксификацията е ефективна за преодолява-
не на физическата зависимост и като въвеждащ етап
в лечението, но сама по себе си не може да предизви-
ка дълготрайна промяна и корекция на зависимото
поведение;