Държавен вестник, бр. 51, 2016 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  51
Важно е да се отбележи, че управление на 
публичен ресурс, какъвто е целевият здравноо­
сигурителен фонд, изисква носене на социална 
и политическа отговорност. Отговорността 
на изпълнителната власт, и по-специално 
политическата отговорност на МС, може да 
се реализира по всяко време чрез способи и 
механизми, предвидени на конституционно 
ниво, за разлика от отговорността на полити­
ческото представителство, която се реализира 
периодично с акта на избор.
В контекста на модерния рационализиран 
парламентаризъм политическото предста­
вителство е това, което със закон определя 
принципите, съдържанието и насоките на една 
или друга държавна политика. Правителството 
обаче е не просто придатък на законодател­
ното учреждение, не е само инструмент за 
изпълнение на неговите решения. Съгласно 
чл. 105 от Конституцията Министерският 
съвет „ръководи и осъществява вътрешната 
и външната политика на страната в съответ­
ствие с Конституцията и законите“.
Както Конституцията, така и Законът за 
нормативните актове съдържат разпоредби, 
имащи отношение към разпределението на 
нормотворческите функции на парламента и 
изпълнителната власт, като законодателната 
власт е възложена на политическото пред­
ставителство – парламента (чл. 62, ал. 1 от 
Конституцията), но при активно упражнявана 
законодателна инициатива от правителството 
(чл. 87, ал. 1 и 2 от Конституцията). Прави­
телството е, което ръководи и осъществява 
държавното управление на основата и в из­
пълнение на общите правила, установени от 
законодателя, като изборът на подход е оставен 
на преценката на изпълнителната власт. Кри­
териите за това, коя материя би следвало да 
бъде уредена със закон, се съдържат в ЗНА 
наред с изричното конституционно възлагане 
за законодателна уредба на редица общест­
вени отношения. В Решение № 11 от 2010 г. 
КС принципно очертава разграничителната 
линия между основанието и обхвата на зако­
нова и подзаконова уредба. Като посочва, че 
конституционният законодател не е възприел 
института на делегирано законодателство 
при определяне „конкретните параметри на 
балансите във властта“, Съдът подчертава, 
че принципът на правова държава изисква 
не само когато естеството на материята на­
лага уредба със закон това да се извършва 
единствено от законодателя, но и че еднакво 
изисква „материята, която не се нуждае от 
законодателна уредба, ще трябва да се уреди 
с подзаконов акт“. Конституционният съд се 
позовава на чл. 3 ЗНА, като подчертава, че 
предмет на законовата уредба следва да бъдат 
„отношения, които се поддават на трайна 
уредба“, докато за уреждането на другите 
отношения по тази материя законът може да 
предвиди да се издаде подзаконов акт. 
Изпълнението на задължението на държава­
та да формира и осъществява такава здравна 
политика, че да осигури еднакъв достъп на 
всички до медицински грижи, е динамична 
материя, която налага непрекъснато балан­
сиране между краткосрочни и дългосрочни 
интереси на участниците в здравното оси­
гуряване. Тази политика се осъществява в 
условията на ограничен публичен финансов 
ресурс и трудно може да бъде подложена на 
трайна уредба. Поради това естество на регу­
лираните обществени отношения и като след­
ва изискването за справедливост, разбирана 
като равнопоставеност, законодателят задава 
основополагащия стандарт за разпределение 
на публичните средства за лечение – леглата 
за болнична помощ по вид и нива на компе­
тентност, на медицинските дейности. Съще­
временно той предоставя на изпълнителната 
власт със свой акт да уреди критериите и реда 
за поддържане на равновесието на интересите 
при гарантиране на здравето на хората като 
публично благо.
Оспорената разпоредба на чл. 34а ЗЛЗ не 
урежда въпроси на здравното осигуряване 
и по отношение на нея не се разпростира 
изискването на чл. 52, ал. 1 от Конституци­
ята. Предвид изложеното, съдът приема, че с 
чл. 34а ЗЛЗ не се „делегира“ власт на МС да 
урежда с подзаконов акт материя, резервирана 
за законодателна уредба, поради което раз­
поредбата на чл. 34а ЗЛЗ не противоречи на 
чл. 4, ал. 1 и чл. 52, ал. 1 от Конституцията. 
Тя не противоречи и на чл. 19, ал. 3 от 
Конституцията по следните съображения: 
Задължението на държавата по чл. 4, ал. 2 
и чл. 52, ал. 3 и 5 от Конституцията е в коре­
лация с „правото на здраве“ на гражданите, 
уредено по специфичен начин в чл. 52, ал. 1 
от Конституцията като право на здравно оси­
гуряване, гарантиращо достъпна медицинска 
помощ, и безплатно ползване на медицинско 
обслужване. Това право е в основата на дей­
ностите по осъществяване на държавната 
здравна политика и има приоритет пред ико­
номическите съображения за ефективност на 
здравните грижи и минимизиране на разхо­
дите. В цитираните конституционни текстове 
ясно може да бъде разчетено признаването на 
здравето на хората като публично благо – цел 
на националната здравна политика. 
Публичното благо се характеризира с това, 
че от ползването му не може да бъде изклю­
чен никой. То няма конкурентна природа и 
всеки се ползва от него едновременно с нео­
граничен брой други индивиди, като това не 
зависи от размера на техния принос за това 
благо. Пазарните сили сами по себе си неви­
наги осигуряват предоставяне на достатъчно