Държавен вестник, бр. 26, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
пих и неговия диспозитив. Изразявам обаче 
резерви във връзка с два обсъдени в мотивите 
на това определение проблема.
І. Относно изискването за „достигната 
убеденост“
Според мен може да въведе в заблуждение 
и да доведе до силно ограничаване на осъ-
ществяването на предоставеното на всички 
съдилища право да сезират КС посоченото в 
определението, че за да е допустимо, искането 
„…следва да бъде обосновано не от съмнение 
за противоконституционност, а да се основава 
на достигнатата убеденост на съда, изразена 
чрез приведени доводи“. 
1. Наистина е възможна ситуация, в която 
съд (съдебен състав), който се произнася по 
дело, установява по несъмнен за него начин 
противоречие с Конституцията на приложи-
ма по делото норма от закон. В този случай 
той следва просто да „препрати“ проблема 
за разрешаване от КС, ако се възприема 
разбирането, че сам не е компетентен да 
прогласи – дори инцидентно и с правни пос­
ледици само за страните по делото (inter 
partes) – неприложимост на тази законова 
норма поради противоконституционност. Раз-
бира се, с резервата, че в някои случаи кон-
ституционната норма, противоречие с която 
установява, може да е самоизпълнима, поради 
което съдията може – и е длъжен по смисъла 
на чл. 5, ал. 2 от Конституцията1 – да прило-
жи самата конституционна норма и да реши 
делото на основание именно на тази норма, 
а не на противоречащата є законова.
1 Основополагащо за това разбиране е Решение 
на Конституционния съд (РКС) № 10/1994 г. по к. д. 
№ 4/1994 г., където дори се посочва, че „чл. 5, ал. 2 
има значение само да подчертае нещо, което обектив-
но е налице“. КС прогласява ясно, че „Конституцията 
подлежи на прилагане както всеки друг нормативен 
акт. Позоваването на Конституцията в един спор в 
областта на гражданското, наказателното, администра-
тивното или някакъв друг клон на правото не изисква 
специален процесуален ред за разрешаването му. …
Решението по такъв спор няма да има общозадължи-
телна сила, а ще породи действие само за конкретния 
случай. Инстанционната проверка на правилността му 
ще се осъществи на общо основание по реда на дейст-
ващото процесуално законодателство. Това отличава 
решението на правоприлагащия орган от решение на 
Конституционния съд (…)“. И обобщава в диспозитива: 
„по силата на непосредственото действие на разпоред-
бите на Конституцията (чл. 5, ал. 2) всеки гражданин 
и всяко юридическо лице може да се позовава на 
основния закон в защита на своите права и законни 
интереси. Решенията на правоприлагащите органи във 
връзка с прилагането на непосредствено действуващите 
конституционни норми нямат общозадължителна сила, 
а пораждат действия само за конкретния случай, като 
подлежат на предвидения в съответните процесуални 
закони инстанционен контрол.“
Поради това поддържам виждането си, изразено 
в становище относно Решение № 3 от 28.04.2020 г. 
по к. д. № 5/2019 г. Както и виждането, изразено от 
съдия Красимир Влахов, Непосредственото действие 
на разпоредбите на Конституцията и практиката на 
съдилищата, Научни и практически публикации, news.
lex.bg, 11.04.2019 г.
2. Много по-вероятна обаче е ситуация, при 
която съдът (съставът) достига до основателни 
съмнения относно противоконституционност-
та на приложима по делото пред него законова 
норма, без да може да постигне (непоколебимо) 
убеждение. Повечето конституционни норми 
са с висока степен на абстрактност. Също така 
повечето конституционни норми не са били 
предмет на задължително тълкуване от страна 
на КС. Не можем да отречем, че практиката 
на КС относно някои конституционни норми 
не е непременно ясна или напълно последо-
вателна. Във всяка от тези хипотези смятам 
за несъмнено възможно съдебният състав да 
достигне до основателни съмнения за про-
тивоконституционност, без да е в състояние 
да формира несъмнена убеденост. Не можем 
да не установим, че понякога до убеденост 
не успява да достигне дори мнозинството от 
членовете на КС (при което разглежданото 
искане се отхвърля, поради …непостигане на 
мнозинство за установяване на противокон-
ституционност).
Впрочем смятам за необходимо да се има 
предвид, че всяка убеденост е „несъмне-
на“ – при наличието на съмнение няма убе-
деност. Както и че в процеса на изграждането 
на своето виждане съдът може да направи 
съответстващо на Конституцията тълкуване 
на приложимата по делото законова норма и 
по този начин да преодолее основанията за 
съмнение за противоконституционност.
Поради това смятам, че на този етап от 
развитието на практиката на КС и в конкрети-
зация на изразеното в настоящото определение 
на КС е уместно да се възприеме разбиране, 
че всеки съд, който се произнася по заведено 
пред него дело, може да поиска произнасяне 
на КС винаги, когато:
– е убеден или има основателни съмнения 
относно съответствието с Конституцията на 
приложима по делото пред него законова 
норма;
– тези съмнения не може да бъдат опреде-
лени като „лишени от разумно основание“2 
(в практиката си относно аналогичното в 
своята същност преюдициално запитване до 
него Съдът на ЕС определя за недопустими 
въпроси, които „не предполагат никакво ра­
зумно съмнение“);
2 Няма да има никакво разумно основание напр. 
искане за обявяване на противоконституционност на 
норма, за която КС вече се е произнесъл, освен ако 
нормата не е изменена след неговото произнасяне. Или 
искане относно норма, която противоречи на правото 
на ЕС – и поради това е неприложима на общо ос-
нование, с резервата за допустимо сезиране на КС в 
случай, че според сезиращия съд е налице нарушение 
(на практика от относимата съюзна правна норма) на 
националната конституционна идентичност (по мое 
мнение необходимо преди съдът да отнесе въпроса до 
Съда на ЕС и ако самият КС не е намерил основание 
да направи това, виж подробно в „Конституционни 
изследвания“, т. ІІІ, стр. 41 и сл.).