Държавен вестник, бр. 53, 2020 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  53
да балансират в процеса на формиране на 
цените на В и К услугите интересите на В и К 
операторите, от една страна, и от друга – тези 
на потребителите на услугите.
В своята практика Конституционният 
съд поддържа трайно разбирането, че „дори 
да има противоречия между разпоредби в 
законодателството, те биха могли да бъдат 
основание за противоконституционност само 
ако по характер и степен са конституционно 
нетърпими, защото накърняват конституци-
онни ценности и норми“ – Решение № 14 от 
2000 г. по к.д. № 12 от 2000 г., Решение № 6 
от 2004 г. по к.д. № 7 от 2004 г. и др. По на-
стоящото дело съдът не намира основание 
да отстъпи от това си разбиране, защото при 
съпоставянето в рамките на цялостния нормен 
комплекс на закона по въпросите на цените и 
ценообразуването на В и К услугите оспорената 
разпоредба не води до такова противоречие, 
че да се налага отнемането на качеството є 
на годен регулатор на правоотношенията в 
тази област.
Нещо повече, Конституционният съд има и 
разбирането, че при наличие на напрежение 
между принципите, относими за уреждането на 
правоотношенията в дадена сфера, щом като 
е постигнат обществено потребен и оправдан 
баланс между тях в икономическия и соци-
алния живот и това е намерило отражение в 
законовата уредба, не е налице противоречие 
с изискванията на правовата държава (в този 
смисъл и Решение № 1 от 29 януари 2015 г. 
по к.д. № 5 от 2014 г.).
В настоящия случай кои фактори и изиск­
вания трябва да бъдат отчетени и каква е 
тяхната значимост по отношение на постига-
нето на целите, посочени в чл. 4 от ЗРВиКУ, 
обаче, е преценка по целесъобразност. Тя е 
предоставена на законодателя, който един-
ствен има властта да решава дали и как да 
регулира обществените отношения, които се 
поддават на трайна уредба в областта на В и 
К услугите. Съображенията за целесъобраз-
ност на това законодателно решение не са в 
обхвата на контрола за конституционност (в 
този смисъл и Решение № 10 от 3 декември 
2009 г. по к.д. № 12 от 2009 г.). Народното 
събрание единствено има властта да определя 
приоритетите, а с това и тежестта на факто-
рите за тяхното реализиране, включително 
и в настоящия случай за определяне цената 
за предоставяне на всички потребители на 
еднакво качествени В и К услуги.
По изложените съображения и като под-
чертава, че разпоредбите на чл. 14, ал. 2 и 
чл. 13, ал. 1, т. 4 ЗРВиКУ са елементи от 
комплексна правна уредба за определяне на 
цените на В и К услуги с оглед реализиране 
целите на закона и между тях не съществува 
такова положение на взаимно изключване, 
което да налага извод за противоречие с чл. 4 
от Конституцията, съдът намира, че няма 
основание да обяви оспорената разпоредба 
за противоконституционна.
Относно твърдяното противоречие с чл. 19, 
ал. 2 от Конституцията 
Основна част от доводите на омбудсмана 
за противоконституционност на чл. 14, ал. 2 
ЗРВиКУ са в подкрепа на твърдяното в иска-
нето нарушаване на чл. 19, ал. 2 от Консти-
туцията, и по-конкретно за нарушаване на 
третата хипотеза на разпоредбата – законът 
да защитава потребителя. Отнася се за уре-
дено на конституционно ниво задължение на 
държавата да охранява правата и интересите 
на потребителите. Конституционният съд в 
своята практика е формирал трайно поддър-
жаното разбиране, че съдържанието на чл. 19, 
ал. 2 от Конституцията трябва да се схваща 
в смисъл, че по законодателен ред трябва да 
се защити потребителят, като на ниво зако-
нодателна уредба се установяват определени 
стандарти за качеството на предложените 
стоки и услуги. В най-общ план понятие-
то „потребител“ може да се определи като 
страната по сделка, която придобива стоката 
или приема услугата за лично ползване или 
потребление. В § 1, ал. 1, т. 2 ЗРВиКУ като 
потребители са определени юридически или 
физически лица – собственици или ползватели 
на съответните имоти или такива имоти в 
етажна собственост, за които се предоставят 
В и К услуги. Конституционната разпоредба 
на чл. 19, ал. 2 изисква законовите текстове 
да поставят при еднакви правни условия 
пред всички потребители и В и К оператори 
за осъществяване на стопанската дейност, 
свързана с В и К услугите. 
В и К операторите, притежаващи положе-
нието на естествени монополи, имат задълже-
нието да доставят В и К услугите на всички 
потребители, тъй като се отнася до всеобщо 
предлагана услуга, от която зависи общото 
качество на живота в обществото и сигурност­
та на отделните потребители на тези услуги. 
Подобно на електроразпределителните дру-
жества и доставчиците на топлофикационни 
услуги, В и К операторите извършват дейност 
в условията на един строго регулиран пазар, 
където правото им на свободна стопанска 
инициатива по чл. 19, ал. 1 от Конституцията 
е балансирано с монополното им качество, 
като са предоставени значителни регулаторни 
правомощия на КЕВР. Те не могат свободно 
да определят своята пазарна, инвестиционна 
или ценова политика, а както предвижда 
чл. 10, ал. 1 от ЗРВиКУ В и К операторите 
разработват бизнес планове за 5-годишни 
периоди, които съдържат производствена, ре-
монтна, инвестиционна и социална програма, 
с техническа и икономическа част, подлежащи 
на одобрение от КЕВР (чл. 11 от ЗРВиКУ). 
Цените на регулираните В и К услуги са за-