Държавен вестник, бр. 13, 2017 г., стр. 56

СТР.  56	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  13
други подзаконови нормативни актове, има-
щи отношение към материята на наредбата. 
Претендира присъждане на юрисконсултско 
възнаграждение.
Представителят на Върховната админи-
стративна прокуратура изразява становище за 
допустимост, но неоснователност на жалбата.
Жалбата е подадена от надлежна страна по 
чл. 186, ал. 1 АПК и е процесуално допусти-
ма. Съгласно правилото на посочената норма 
право да оспорват подзаконов нормативен акт 
имат гражданите, организациите и органите, 
чиито права, свободи или законни интереси са 
засегнати от него или за които той поражда 
задължения. В този смисъл е и Решение № 5 
от 17 април 2007 г. на Конституционния съд 
на Република България по конституционно 
дело № 11/2006 г., съгласно което във всички 
случаи, когато гражданите атакуват индивиду-
ални, общи или нормативни административни 
актове, те трябва да докажат пред компетент-
ния съд, че е налице засягане на техни права 
или законни интереси. В случая дружеството 
жалбоподател обосновава правния си интерес 
с това, че с оспорената от него наредба се 
определя редът за идентифициране, деклари-
ране, предоставяне на статут и категорията 
на недвижимите културни ценности. „Индус-
триален парк София“ – АД, се легитимира 
като надлежна страна по чл. 186, ал. 1 АПК, 
имаща право на жалба срещу цитираната 
наредба, с обстоятелството, че е собственик 
на урегулирани поземлени имоти, намиращи 
се в община Божурище, за които е започнала 
процедура по обявяването им за недвижима 
културна ценност. В това си качество друже-
ството като собственик е длъжно да спазва 
реда, предвиден с издадената наредба, а това 
е достатъчно основание да се приеме, че са 
засегнати негови права и законни интереси, 
както и това, че в оспорената част от наредбата 
последната поражда задължения за него. С 
оглед изложеното жалбата на „Индустриален 
парк София“ – АД, е допустима.
Разгледана по същество, жалбата е основа-
телна, но не по изложените в нея съображения.
При постановяване на решението си съдът 
не следва да се ограничава само с обсъждане 
на основанията, посочени от оспорващия, а 
е длъжен да проверява законосъобразността 
на подзаконовия нормативен акт на всички 
основания, което задължение произтича от 
чл. 196 във връзка с чл. 168, ал. 1 и чл. 146, 
т. 1 – 5 АПК. 
Наредбата в оспорената є с жалбата част 
е подзаконов нормативен акт, като съгласно 
чл. 75, ал. 1 АПК следва да се квалифицира 
като нормативен административен акт. На-
редбата съдържа властническо волеизявление, 
има регулативен характер, като правилата, 
които съдържа, са процесуално-правни нор-
ми, с оглед на което попада в категорията на 
нормативните актове по смисъла на чл. 75, 
ал. 1 АПК, който е издаден по прилагането на 
закон по смисъла на чл. 75, ал. 2 АПК. Ком-
петентността на административния орган да 
издаде подзаконов нормативен акт е уредена с 
нормата на чл. 76, ал. 1 АПК, съг­ласно която 
нормативни административни актове се изда-
ват от изрично овластени от Конституцията на 
Република България (КРБ) или закон органи. 
Обжалваният подзаконов нормативен акт е 
издаден от министъра на културата в кръга на 
правомощията му съгласно чл. 76, ал. 1 АПК 
и чл. 69, ал. 2 ЗКН. Последната разпоредба 
гласи, че редът за идентифициране, декларира-
не и предоставяне на статут на недвижимите 
културни ценности се определя с наредбата 
по чл. 50, ал. 2 от с.з., според който редът 
за определяне категорията на недвижимите 
културни ценности се определя с наредба на 
министъра на културата. Обжалваната Наредба 
№ Н-12 е издадена на 21 ноември 2012 г. от 
заместник-министъра на културата съгласно 
изрична заповед за заместване № РД09-503 от 
12 ноември 2012 г. на министъра на културата. 
В цитираната заповед изрично е посочено, че 
за периода от 17 ноември до 21 ноември 2012 г. 
правомощията на министъра във връзка с 
текущата дейност в министерството следва 
да се изпълняват от заместник-министъра 
арх. Георги Стоев, който се е подписал като 
издател на оспорената наредба. 
Ето защо подзаконовият нормативен акт 
е издаден от компетентен орган в кръга на 
неговите правомощия, като наведените с 
жалбата доводи в обратна насока се явяват 
неоснователни.
Оспорената наредба обаче е незаконосъоб­
разна поради допуснати съществени наруше-
ния на административнопроизводствените 
правила, а именно – издадена е в разрез с 
императивните норми на чл. 28, ал. 2 и чл. 26 
от Закона за нормативните актове (ЗНА).
Подзаконовото нормативно регулиране 
е конституционно призната функция на 
висшите органи на изпълнителната власт, 
осъществявана в публичен интерес – чл. 115 
КРБ. Дейността по издаване на нормативни 
административни актове, бидейки същностен 
белег на държавното управление и основен 
правен регулатор, се подчинява на общите 
принципи на чл. 4, 6, 8 и 12 АПК – законност, 
съразмерност, равенство и достъпност, публич-
ност и прозрачност. Спазването на предвиде-
ната процедура е императивно задължение на 
натоварените с нормотворчески правомощия 
административни органи, обезпечаващо за-
коносъобразното формиране на управленски 
решения и приемането на регулиращите 
определени обществени отношения правни 
норми по разумен, компетентен и стабилен 
начин. Нормотворческият процес се основава 
и на принципите на обоснованост, стабилност, 
откритост и съгласуваност – чл. 26, ал. 1 ЗНА. 
В тази връзка ЗНА придава изключително