Държавен вестник, бр. 80, 2000 г., стр. 3

Б Р О Й  80
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
мостта, като се поддържа, че искането цели
установяване на съответствие на чл. 21, ал. 1,
т. 7 ЗМСМА с чл. 9, т. 3 от Европейската хар-
та за местното самоуправление, каквото без-
спорно е налице.
В този смисъл е и становището на министъ-
ра на финансите.
В становището на министъра на регионал-
ното развитие и благоустройството се излага
виждане за тълкуването на чл. 2, ал. 1 от Кон-
ституцията с оглед на съдържанието на цяла-
та разпоредба, включително и на ал. 2, след
което се развиват съображения относно съ-
държанието на местното самоуправление,
както и относно съответствието на българ-
ското законодателство с Европейската харта
за местното самоуправление.
В становището на Националното сдружение
на общините подробно е развито съдържание-
то на понятието “местно самоуправление”—
главно на основата на разпоредби от Хартата.
В този контекст, като е обърнато внимание на
“самостоятелността” на общинския бюджет,
който се явява отделен от, а не съставна част на
държавния бюджет (за разлика от този на съ-
дебната власт), се застъпва становището, че об-
щинският съвет трябва да определя свободно
приходната част на общинския бюджет на база-
та на определени със закон “постоянни финан-
сови източници на общината”. По-нататък, като
се изтъква, че разпоредбата на чл. 21, ал. 1, т. 7
ЗМСМА е в съответствие с чл. 9, т. 3 от Хартата
и се обръща внимание на начина, по който е
допуснато искането за установяване на проти-
воконституционност на тази законова разпоред-
ба, се излагат съображения в смисъл, че иска-
нето би могло да бъде уважено така, както е
допуснато, без това имплицитно да доведе до
положение, според което Хартата би се оказала
в противоречие с Конституцията.
В допълнителното становище от името на
народните представители, направили искане-
то, искането за тълкуване се поддържа с оглед
възможността общините сами да определят
размера на финансовите източници на своя
бюджет, а по отношение на искането, основано
на чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституцията, се прави
уточнението, че то има за цел установяването
на съответствие, а не на несъответствие с Евро-
пейската харта за местното самоуправление.
Конституционният съд, като взе предвид
съображенията, развити в искането и в стано-
вищата на заинтересуваните страни по делото,
както и досегашната своя практика по пробле-
ми, които се обхващат от предмета на настоя-
щото дело, приема следното:
I. Относно искането за тълкуване на чл. 2,
ал. 1 и чл. 141 от Конституцията
Искането за тълкуване на чл. 2, ал. 1 от Кон-
ституцията е допуснато за разглеждане само по
отношение на частта от разпоредбата, която се
отнася до местното самоуправление, въпреки
че текстът на ал. 1 в своята цялост има свое
смислово значение, което произтича от пред-
назначението му да определи формата на дър-
жавно устройство.
Същевременно разпоредбата, самото система-
тично място на която е достатъчно красноречи-
во, постановява, че освен единна (“унитарна”)
България е държава с местно самоуправление.
Както Конституционният съд е имал възможност
да отбележи (Определение № 4 от 14 октомври
1999 г. по к.д. № 13 от 1999 г., ДВ, бр. 91 от 1999 г.),
“значимостта (на местното самоуправление),
придадена му от Конституцията, се изразява в
обстоятелството, че то е отбелязано наред и в
тясна взаимовръзка с формата на държавно уст-
ройство”. В този смисъл “разчленяването” на
тълкувания текст е допустимо с цел тълкуването
му за нуждите на настоящото дело, но като се
държи сметка и за единството на текста.
Съгласно Конституцията самоуправлението
се осъществява в рамките на общината, която е
основна административно-териториална едини-
ца (чл. 136, ал. 1). Придавайки на общините
качеството на юридическо лице (чл. 136, ал. 3)
със свои органи, имущество и бюджет (чл. 140
и чл. 141, ал. 1), Конституцията урежда местно-
то самоуправление като форма на децентрали-
зация на държавната власт с цел повишаване
ролята на самоуправляващите се общности при
решаване на въпроси от местно значение. В тази
насока, т. е. “да регулират и управляват в рам-
ките на закона, на тяхна отговорност и в инте-
рес на тяхното население, съществена част от
обществените дела” (по израза на чл. 3 от Хар-
тата) са и правомощията на общинските съве-
ти. Изразени в най-общ вид с оглед на същност-
та на местното самоуправление и неговата съ-
ществуваща конституционна уредба, може да
се приеме, че обхватът на тези правомощия
трябва да бъде максимално широк, а начините
за тяхното упражняване—изградени върху иде-
ята за широка автономия в рамките на собстве-
ния периметър на компетентност, съчетана с
наличието на средства за осъществяването им.
Впрочем, освен че определя общинския съ-
вет като орган на местното самоуправление в
общината, Конституцията (чл. 138) не съдържа
други разпоредби относно правомощията на
общинските съвети.
В този смисъл отговор на основния въпрос,
който се съдържа в искането—дали Конститу-
цията позволява на общините сами да устано-
вяват (определят) собствени финансови източ-
ници—не може да бъде извлечен пряко от раз-
поредбата на чл. 2, ал. 1. Ето защо тълкуването
на тази разпоредба—в рамките, в които е до-
пуснато—не може да доведе пряко до внушава-
ния (или преследвания) чрез искането отговор,
когато под собствени финансови източници се
разбират не източници въобще, а конкретно
местни данъци и такси.
Утвърдителен отговор на поставения въп-
рос не произтича и от другата разпоредба, коя-
то е предмет на тълкуването.
И тълкуването на чл. 141 от Конституцията
е допуснато с оглед на възможността общините
сами да определят финансови източници на своя
бюджет. Отново трябва да се отбележи, че ста-
ва дума за такава възможност, която включва
правомощието общините да установяват мест-