Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 15

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
В същото време самата Конституция 
съдържа необходимите ограничения, за да 
гарантира, че правото на президента да по-
милва няма да се превърне в произвол. В 
този смисъл правомощията на президента не 
са конституционно неограничени. Основният 
закон изключва упражняването на право-
мощията на държавния глава произволно, 
неаргументирано и безконтролно. Правната 
логика изисква да се признае, че в случая 
с правото на помилване конституционният 
законодател въвежда едно имплицитно задъл-
жение – чрез прилагането му да се осигури 
реализирането на конституционните ценности 
и принципи. 
След като Конституцията не установява 
никакви ограничения за предоставянето на 
помилване, налага се изводът, че президентът 
не може да бъде обвързван с никакви осно-
вания за даване на помилване. Формално 
погледнато той би могъл да предостави по-
милване на всякакво основание. Но все пак 
Конституцията, която прокламира и защитава 
определени висши ценности, нормално по 
този начин задава и в най-общ план пара-
метрите, в рамките на които следва да се 
упражнява правото на помилване. Ето защо 
тя изисква президентът, когато помилва, да 
се съобразява със справедливостта, хуман-
ността, състраданието, милосърдието, про-
диктувани от здравословното състояние или 
семейното положение на осъденото лице. В 
случаите, когато помилването е за остатъка 
от наказанието, важен критерий за него би 
следвало да са настъпилите положителни 
промени в личността на осъденото лице. В 
указа, с който дава помилване, президентът 
не е длъжен да посочи основанието за своето 
решение. Наистина президентът е длъжен да 
помилва преди всичко изхождайки от хуманни 
съображения, но в същото време той може 
да опрости наложено наказание и в случаите, 
когато по този начин защитава по-значими 
ценности, отколкото формалното равенство 
на гражданите пред закона. Поради това 
държавният глава не може да бъде ограни-
чен в правото си да помилва и в случаите, 
когато това е необходимо за съхраняването 
на интересите на страната в международни-
те отношения. Помилвайки, президентът е 
длъжен да търси баланса между основните 
конституционни ценности и принципи, като 
с оглед на конкретния случай следва да е в 
състояние да прецени на кои от тях да даде 
предимство. Във всички случаи при упраж-
няването на правомощието си по чл. 98, т. 11 
от Конституцията президентът следва да се 
ръководи от разбирането, че проявява висша 
милост, но едновременно с това е длъжен да 
гарантира справедливостта. 
Ето защо не е допустимо да се ограничава 
президентското правомощие по чл. 98, т. 11 
от Конституцията с изрично посочване или 
с изброяване на основанията за помилване. 
Всяко подобно ограничение изменя смисъла 
на конституционния институт на помилва-
нето. Законодателят може единствено да 
определи съдържанието му, като потвърди 
неговата същина на средство за освобожда-
ване от изтърпяването на наложено наказа-
ние за извършено престъпление. В същото 
време със закон би следвало да бъде уреден 
режимът на правните последици от упраж-
неното помилване, както и процедурата, по 
която те се реализират, като се отчита спе-
цификата на вида на наказанието, което е 
било предмет на опрощаване. Въобще всеки 
опит за законодателно извеждане на изрични 
предпоставки за помилване, както и за кон-
трол при упражняване на конституционното 
правомощие на президента, би страдал от 
непълноти и по този начин помилването ще 
загуби природата си на хуманен акт, като в 
същото време ще ограничи конституционното 
правомощие на държавния глава в разрез с 
нормите на Основния закон.
Тъй като основанията за постановяване на 
помилване се преценяват от президента или 
вицепрезидента, недопустимо ще бъде да се 
въвежда изискване те да бъдат мотивирани и 
мотивите им да бъдат оповестявани. Указите 
за помилване не могат да бъдат придружа-
вани с мотиви, доколкото Конституцията 
само в един случай изисква задължително 
мотивиране указите на президента. Това са 
указите по чл. 101, ал. 1 от Конституцията, с 
които президентът мотивирано връща закон 
в Народното събрание за ново обсъждане. 
Оттук следва, че всички останали укази на 
държавния глава не следва да бъдат при-
дружавани с мотиви. На следващо място, 
указите за помилване с мотивите не трябва 
да се обнародват поради съображението, че 
те биха обвързали в бъдеще президента или 
вицепрезидента да отговаря положително 
на молби за помилване, когато подалите ги 
лица се намират в идентично състояние с 
онези, които вече са получили държавната 
милост. Повече от очевидно е, че президентът 
има сериозни мотиви, когато издава указ за 
помилване, но тези мотиви не следва да се 
оповестяват, дори ако законодателят прецени, 
че съответните укази следва да се обнародват 
в „Държавен вестник“. В противен случай 
би се създала необоснована нагласа в изтър-
пяващите наказания лица, че са придобили 
своеобразно право да бъдат помилвани от 
президента, защото отговарят на условията, 
съдържащи се в оповестени вече мотиви към 
укази за помилване.
4. Президентът упражнява правото на 
помилване на основата на баланс между 
изискването за еднакво прилагане на закона 
и други, по-значими в конкретния случай