Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 31

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31  
наред с биологичният пол съществува и по­
нятието „полова идентичност“, използвано в 
сексологията, психологията и социологията. 
Половата идентичност съответства на начина, 
по който човек разбира и чувства собствения 
си пол („психологически пол“) като един от 
четирите елемента на сексуалността. Тя е 
различна от „социалния пол“ – основаните 
на биологичните полови различия социално 
конструирани характеристики и поведения, 
свързани с „мъжествеността“ и „женственост­
та“. В съвременния български език понятието 
„пол“ носи всички тези значения.
Разпоредбата на чл. 6, ал. 2 от Конститу­
цията включва понятието „пол“ като един 
от защитените признаци, по които не са 
допустими никакви ограничения на правата 
или ползването на привилегии. Нормата е 
конкретна проекция на прогласените в пред­
ходната алинея свобода на хората по рождение 
и тяхното равенство по достойнство и права. 
Основният закон възприема разделението 
на хората по полов признак, без изрично да 
отделя групата на лицата, които се намират 
в особени гранични състояния, по-често обу­
словени от биологични фактори (генетични и 
хормонални) и по-рядко – от социална среда 
(семейство, приятелски връзки и пр.), които 
обективно могат да затруднят или изключат 
възможността за осъществяване на естествена­
та за човека репродуктивна функция. На този 
извод навеждат конституционните разпоредби 
на чл. 46, ал. 1 относно гражданския брак и 
чл. 47, ал. 2 относно особената закрила, която 
държавата дължи на жената майка. 
Отделно представителите на сексуалните 
малцинства разполагат със специална защита, 
произтичаща от всеобщите конституционни 
принципи на уважение към човешкото дос­
тойнство, неприкосновеност на личността, 
равенство пред закона и забрана за дискри­
минационно отношение по социален признак. 
Разпоредбата на чл. 4, ал. 1 от Закона за за­
щита от дискриминация третира съответната 
обществена група като уязвима и изложена на 
по-голям риск, поради което изрично забраня­
ва всяка пряка или непряка дискриминация, 
основана на различията не само по пол, но 
и по сексуална ориентация. Във връзка със 
забраната за дискриминация обвързващото 
право на Европейския съюз допълнително 
възприема и признака „генетични характе­
ристики“, несъмнено свързан с биологията на 
човешкия индивид по рождение (вж. чл. 21 
от Европейската харта на основните права). 
Критиците на Конвенцията твърдят, че 
със своята неяснота и двусмисленост дава 
възможност за нарушаване на гореизложените 
принципни положения по българския Основен 
закон. С това категорично не можем да се 
съгласим, защото нито една нейна клауза не 
отваря вратата към утвърждаване на някакъв 
„трети пол“ или обвързва държавата с ангажи­
мент да легитимира като приравни на брака 
извънбрачните съжителства, които обективно 
съществуват, при това в повечето случаи на 
хетеросексуална, а не на хомосексуална основа. 
Също като Конституцията Конвенцията 
не дава определение на понятията „мъж“ 
и „жена“, защото изхожда от позицията, че 
човешките индивиди могат да бъдат само от 
два биологично обусловени пола – мъжки и 
женски. Аналогично възприема и гражданския 
брак като признат от държавата съюз между 
двама „съпрузи“ – мъж и жена. Същевремен­
но ясно и недвусмислено го разграничава от 
„партньорството“. Нормативното регулиране 
на различните фактически съжителства извън 
брачните, обективно съществуващи, както 
вече сме отбелязали, по-често на хетеросек­
суална и по-рядко – на хомосексуална основа, 
е предоставено изрично на вътрешното пра­
во, т.е. на усмотрението на присъединилата 
се страна (например, вж. чл. 3, буква „б“, 
чл. 36, т. 3, чл. 46, буква „а“ и чл. 59, т. 1 от 
Конвенцията). Следователно суверенно право 
на всяка отделна държава е да реши дали да 
ги институционализира, или не. В тази насо­
ка от многостранния международен акт не 
произтича никакво обвързващо задължение.
Неслучайно със своя чл. 9 Конвенцията 
предписва държавна подкрепа само за такива 
структури на гражданското общество и непра­
вителствения сектор, които си поставят за цел 
борбата срещу насилието над жените. Не са 
изрично включени организациите, чиито цели 
се свеждат до противодействие на домашното 
насилие. Очевидната цел на съдоговорителите 
е била да бъдат разсеяни подозренията, че под 
прикритието на борбата с домашното насилие 
международният акт би могъл да се ползва и 
като инструмент за стимулиране на проявите 
на нетрадиционно партньорство. 
В дебата по повод ратифицирането на Кон­
венцията като основен проблем се постави 
съдържанието на дефиницията по чл. 3, буква 
„в“ от Конвенцията. 
Определителната норма по чл. 3, буква „в“ 
от Конвенцията не може да се оцени изоли­
рано като несъвместима с Конституцията, без 
да се свърже с използването є в конкретни 
други разпоредби на подложения на анализ 
международен договор. Затова в случая про­
верката за конституционност трябваше да се 
съсредоточи върху въпроса какви задължения 
произтичат за страните съдоговорители и на 
тази основа да се прецени дали тази обвър­
заност е съвместима с българския Основен 
закон. С постановеното решение обаче е 
възприет различен подход, като заключе­
нието на мнозинството за конституционна 
несъвместимост е основано най-вече върху