Държавен вестник, бр. 102, 2020 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
Точка 1 от § 93 предвижда изменение в 
текста на т. 14 от чл. 4, ал. 1 на ЗПК, като 
по този начин от приложното поле на закона 
се изключват освен договорите за кредит под 
формата на овърдрафт с едномесечен срок 
за погасяване на задължението също и друг 
вид договори, определени като „договорите 
за кредит, сключени с финансови институции 
по чл. 3 от Закона за кредитните институции, 
които отговарят на изискванията за овърдрафт 
с едномесечен срок на погасяване и са усвоени 
с платежен инструмент по смисъла на § 1, т. 30 
от допълнителните разпоредби на Закона за 
платежните услуги и платежните системи.“
По т. 2 от § 93 се създава нова ал. 7 в чл. 19 
на ЗПК, според която разходите по договор за 
кредит с небанкова финансова институция не 
могат да надвишават двукратния размер на 
главницата „и при изпълнение на това усло-
вие не се считат за прекомерни по смисъла 
на чл. 143, ал. 2, т. 5 от Закона за защита на 
потребителите и накърняващи добрите нрави 
съгласно чл. 26 от Закона за задълженията 
и договорите.“
Приетият § 93 от ЗИД на ЗДДС проти-
воречи на основни конституционни положе-
ния. Изключването на определени договори 
от приложното поле на ЗПК необосновано 
ограничава правата на потребителите по ви-
зираните договори, включително и тяхното 
конституционно право на достъп до съд, за 
защита на нарушени права и законни интереси. 
Въведената по т. 2 забрана съдът да преценява 
дали разходите са „прекомерни“ по смисъла на 
Закона за защита на потребителите и дали на-
кърняват добрите нрави по смисъла на Закона 
за задълженията и договорите също нарушава 
конституционното право на защита (чл. 56 
от КРБ). Тя нарушава и основния принцип в 
правовата държава – този за разделение на 
властите, защото необосновано ограничава 
съдилищата при преценката дали даден до-
говор съответства на закона и морала, или 
не. Недопустимо е законодателната власт да 
поставя преценката на съда за съответстви-
ето на един договор със закона и с морала 
в зависимост от наличието на предзададен 
икономически критерий: определен таван на 
разходите по договори за кредит. Правото на 
защита на гражданите се обезсмисля, ако при 
определени хипотези съдът е ограничен в пре-
ценката дали договорът нарушава определен 
закон или морала. Положението, предвидено 
в текста на т. 2 от § 93, означава, че такива 
клаузи от договор няма да бъдат приемани 
за нищожни и ще пораждат правни последи-
ци, ако са в рамките на определен допустим 
размер разходи по договор за кредит. Такова 
положение е правно нетърпимо.
Чрез § 93 се нарушава и предвидената в 
чл. 19, ал. 2 от КРБ защита на потребителя. 
Предвиденият в действащия ЗПК таван за 
годишния процент на разходите по кредитите 
и въведената забрана за уговаряне на преко-
мерни неустойки в договори с потребители 
(в Закона за защита на потребителите) имат 
за цел да гарантират честността на граж-
данския оборот и да изравнят в допустима 
степен положението на двете страни в един 
договор, при който твърде често по-силната 
икономически страна може да извлича облаги 
от неопитността или тежкото положение на 
икономически по-слабата страна. Вярно е, че 
правата на потребителите не са абсолютни по 
своята природа. Те могат да бъдат огранича-
вани при наличието на определени аргументи 
за нарушаване на правата на други лица или 
ако защитата им би противоречила на мора-
ла или на обществения ред. Изключването 
на определен тип договори от защитата по 
ЗПК, както и ограничаването на съда при 
преценката за нищожност на договорите не са 
обосновани с такива аргументи и не могат да 
се приемат за съответни на Конституцията.
Посочвам също, че предложението за из-
менение и допълнение на ЗПК е направено 
между първо и второ гласуване на ЗИД на 
ЗДДС, т.е. прието е от Народното събрание 
само с едно гласуване, при това чрез преход-
ните и заключителните разпоредби на закон, 
който няма пряка връзка с предложените про-
мени. Самото предложение не е мотивирано 
и противоречи на изричното изискване на 
чл. 83, ал. 1 от Правилника за организацията 
и дейността на Народното събрание. По пред-
ложението липсва оценка на въздействието и 
не е подлагано на обществено обсъждане. Така 
§ 93 от ЗИД на ЗДДС е приет в нарушение на 
принципите за необходимост, обоснованост, 
предвидимост, откритост, съгласуваност и 
стабилност, които са присъщи на законода-
телството в една правова държава.
Уважаеми народни представители,
Република България е правова държава и 
като такава тя гарантира разделението на вла-
стите и достъпа на гражданите до справедлив 
съд. Не може да има законова норма, която 
забранява на българския съд да преценява 
дали един договор съответства на закона и 
морала, или не. Упражняването на гаранти-
раното от Конституцията право на защита не 
може да се поставя в зависимост от размера 
на материалния интерес по съдебен спор.
По изложените мотиви упражнявам пра-
вото си по чл. 101, ал. 1 от Конституцията на 
Република България да върна за ново обсъж-
дане в Народното събрание § 93 от Закона за 
изменение и допълнение на Закона за данък 
върху добавената стойност, приет от 44-то 
Народно събрание на 19.11.2020 г.
Президент на Републиката:  
Румен Радев
9136