Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  85
Решение № 3 от 2019 г. по к. д. № 16/2018 г. 
и много др.) по въпроса за възможността 
упражняването на основните права на граж-
даните да бъде ограничавано в случаите, ко-
гато е налице легитимна цел (само в случай, 
когато това се налага, за да бъдат съхранени 
висши конституционни ценности, както и при 
необходимост да се предотврати засягането 
на други общественозначими интереси), осно-
ванието е установено със закон, в рамките на 
предвиденото в Конституцията ограничение 
и е спазен принципът за пропорционалност 
(съразмерност) на преследваната цел. Пропор-
ционалността (забраната за прекомерност) е 
изискване на принципа на правовата държава. 
Според това изискване ограничаването на 
правата е съразмерно средство за постигане 
на определена цел, когато не се надхвърля 
степента на допустимото му ограничение, 
съизмерено със значимостта на защитавания 
интерес, и когато няма необосновано спрямо 
защитата на други конституционни ценности 
разширяване на основанията за допускане на 
ограничения на правата на гражданите. Сте-
пента, в която е допустимо ограничаването 
на правото, е в зависимост от значимостта 
на интереса, преценен като също подлежащ 
на конституционна закрила дотолкова, че 
да позволява изключение (Решение № 7 от 
1996 г. по к. д. № 1/1996 г.). По естеството 
си преценката за пропорционалност е винаги 
конкретна. Във всеки отделен случай съотно-
шението може да бъде различно и не може 
да бъде дефинирано по пътя на абстрактното 
тълкуване. Задължително е обаче съобразно 
принципа на пропорционалност това ограни-
чение да е съразмерно на преследваната цел, 
а не да надхвърля необходимото за нейното 
постигане (Решение № 12 от 1997 г. по к. д. 
№ 6/1997 г.; Решение № 14 от 2014 г. по к. д. 
№ 12/2014 г.).
С оглед на гореизложеното, като предвиж-
да възможност за участие на обвиняемия в 
делото за първоначално вземане на мярка за 
неотклонение задържане под стража чрез ви-
деоконференция на основание обявено военно 
или друго извънредно положение, оспорената 
разпоредба ограничава правото на обвиня-
емия на физическо в смисъл на присъствено 
изправяне пред съдията, без да въвежда стан-
дарта за това ограничаване в противоречие с 
принципа на правовата държава (чл. 4, ал. 1 
от Основния закон), в смисъла, в който той 
беше изяснен по-горе.
Изложеното е напълно относимо и към 
основанията за ограничаване на правото 
на обвиняемия на физическо/присъствено 
изправяне пред съдия – бедствие, епидемия 
или други форсмажорни обстоятелства. По 
отношение на тях следва да се добави следното:
Правовата държава във формален смисъл 
е държавата на правната сигурност, което 
на свой ред предполага законите да са ясни, 
точни и непротиворечиви (в този смисъл са 
Решение № 1 от 2005 г. по к. д. № 8/2004 г.; 
Решение № 7 от 2005 г. по к. д. № 1/2005 г.; 
Решение № 4 от 2014 г. по к. д. № 12/2013 г. 
и много др.). Съгласно трайната практика на 
Конституционния съд нормотворчеството в 
правовата държава изисква законовите раз-
поредби да не създават взаимноизключващи 
се правни положения, неразбираеми и неясни 
задължения, защото това сериозно би затруд-
нило и възпрепятствало правоприлагането, 
респективно изпълнението на закона. Без 
яснота, точност и непротиворечивост законите 
губят своята регулаторна стойност, тъй като 
се създава опасност от нееднаквото им тъл-
куване и прилагане (Решение № 9 от 1994 г. 
по к. д. № 11/1994 г.; Решение № 5 от 2000 г. 
по к. д. № 4/2000 г.; Решение № 5 от 2002 г. 
по к. д. № 5/2002 г.; Решение № 8 от 2012 г. 
по к. д. № 16/2011 г.; Решение № 3 от 2014 г. 
по к. д. № 10/2013 г.; Решение № 8 от 2017 г. 
по к. д. № 1/2017 г. и много др.).
Предвид обществените отношения, които 
урежда оспорената разпоредба, е необходимо 
да бъде съобразена и практиката на ЕСПЧ в 
контекста на изискванията, които поставя по 
отношение на тълкуването и прилагането на 
разпоредбите на Конвенцията, и по-специално 
на чл. 5 КЗПЧОС.
Изискването за законосъобразност по сми-
съла на чл. 5 КЗПЧОС не се удовлетворява 
само от спазването на съответното вътрешно 
право, но и самото вътрешно право трябва да 
е в съответствие с Конвенцията, включително 
с общите принципи, изразени или подразби-
ращи се, в нея (Plesó v. Hungary, § 59). Общите 
принципи, подразбиращи се от Конвенцията, 
на които се позовава съдебната практика по 
чл. 5, § 1 КЗПЧОС, са принципът на правовата 
държава и свързаните с него принцип на прав-
на сигурност, принцип на пропорционалност 
и принцип на защита срещу произвол, който 
освен това е самата цел на чл. 5 КЗПЧОС 
(Simons v. Belgium, § 32).
Когато става въпрос за лишаване от сво-
бода, е особено важно общият принцип на 
правна сигурност да бъде изпълнен. Поради 
това е от съществено значение условията за 
лишаване от свобода в националното право 
да са ясно определени и самият закон да бъде 
предвидим, така че да отговаря на стандарта 
за „законосъобразност“, установен от Кон-
венцията – стандарт, който изисква всеки 
закон да бъде достатъчно ясен и точен, за 
да позволи неговото прилагане (Khlaifia and 
Others v. Italy, § 92; Del Río Prada v. Spain, 
§ 125; Creangă v. Romania, § 120; Medvedyev 
and Others v. France, § 80).
Следователно чл. 5, § 1 КЗПЧОС не просто 
препраща към вътрешното право, но се отнася 
и до „качеството на закона“. Фактори, които 
са от значение за тази оценка на „качеството 
на закона“, които в някои случаи се наричат 
„гаранции срещу произвол“, включват нали-
чието на ясни правни разпоредби за постано-