Държавен вестник, бр. 8, 2010 г., стр. 5

БРОЙ  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
вомощието си по чл. 84, т. 13. При действието 
на КРБ Народното събрание винаги е давало 
амнистия със закон, а не с решение. 
С амнистията се прави преоценка на вече 
извършени престъпни деяния. Тя винаги е израз 
на наказателна политика, която е държавната 
политика в определен момент. Впрочем това се 
отнася за всяко законодателство. Но тъй като 
амнистията представлява изключение от общо­
то правило за привличането към наказателна 
отговорност при извършване на престъпление, 
логично е такава радикална намеса да е осъщест­
вима със значима цел – политическо събитие 
и/или от съображения на правната политика. 
2.3. Амнистията се отнася винаги и само 
до извършени към определен минал момент 
престъпни деяния. Те биват преоценявани 
като „непрестъпни“ само за периода, обхва­
нат от амнистията, но запазват престъпния 
си характер в бъдеще. Амнистията е обратно 
обществено-правно окачествяване на прояви, 
третирани по време на тяхното извършване 
като престъпления, пораждащи на общо ос­
нование наказателна отговорност (Ив. Ненов). 
Амнистията въздейства само назад във вре­
мето. Всеки закон за амнистия добавя нещо 
към прилагането на засегнатите разпоредби 
на материалното наказателно право. Такъв 
закон не отменя тяхното действие; отменя по 
изключение и назад във времето наказуемост­
та за определени престъпления, извършени 
до определена дата. Поради това амнистията 
оставя самото наказателно право недокоснато; 
действието є е външно за него.
С тази си класическа същност институтът 
на амнистията е имал законова уредба при 
действието на Търновската конституция, коя­
то уредба има проекция и в правната теория: 
„Амнистията ... унищожава престъплението, 
преследването, присъдата, всичко, което може 
да бъде разрушено, и се спира само пред не­
възможността да измени факта – Quod factum 
est, infectum redere non potest, което е сторено, 
не може да стане несторено“ (К. Н. Ников). 
2.4. Със Закона за амнистия, приет 1964 г. 
(ДВ, бр. 71 от 1964 г.), в правното простран­
ство на България се въвежда разграничаване 
на две хипотези: в първата (чл. 1 – 5) опре­
делени деяния се амнистират, т.е. заличава 
се престъпният им характер; във втората 
(чл.  6)  –  лицата, които са извършили до 
определена дата престъпления, които се на­
казват с лишаване от свобода до 5 години 
или с друго по-леко наказание и отговарят 
на определени условия и признаци, се осво­
бождават от наказателно преследване или от 
изтърпяване на наказание за тях. 
С приетия в 1968 г. нов (тогава) Наказателен 
кодекс разграничението, направено в самосто­
ятелния Закон за амнистия от 1964 г., се пре­
връща в общо правило (чл. 83): двете хипотези 
са вместени със съюза „или“ в нормативната 
уредба на амнистията; тази уредба действа без 
промяна и днес. В доктрината съответно е въ­
ведена и терминологията: „декриминализираща 
амнистия“, покриваща първото предложение 
на чл. 83 НК – тя заличава престъпния ха­
рактер на определен вид извършени деяния..., 
и „помилваща амнистия“, покриваща второто 
предложение на същата разпоредба – тя осво­
бождава лицата от наказателна отговорност и 
от последиците на осъждането за определени 
престъпления, без изрично да заличава прес­
тъпния характер на деянията. 
В доктрината преобладаващо се поддържа, 
че декриминализиращата амнистия е по-силна и 
радикална, тъй като прави престъпното деяние, 
обхванато от амнистията, несъществуващо за 
наказателното право. А помилващата амнис­
тия е форма на държавна милост, т.е. общо 
помилване с обратно действие, при което ос­
вобождаването е само от наказателноправните 
последици; тя не премахва противоправността 
на деянието, а само възможността за него да 
бъде реализирана наказателна отговорност, при 
това временно, като извършените след това 
деяния са на общо основание наказуеми. И 
при двата вида амнистията е препятствие срещу 
привличане към наказателна отговорност на 
лицата, които са извършили деянията, обхва­
нати от нея; амнистията погасява всяко едно 
от правата на държавата по осъществяване на 
наказателната отговорност. 
2.5. В искането до Конституционния съд 
изрично се подчертава, че оспореният чл. 1 
ЗАмн съдържа „т.нар. декриминализираща“ 
амнистия и се цитира съответно дефиниция от 
правната теория. По този въпрос в становището, 
представено от Върховния касационен съд, се 
отбелязва, че тази квалификация е неточна, за­
щото оспореният чл. 1, ал. 1 от процесния ЗАмн 
буквално възпроизвежда второто предложение на 
чл. 83 НК, от което следва, че става дума не за 
декриминализираща амнистия, а за помилваща 
амнистия с присъщите є характеристики.
От уредбата на чл. 84, т. 13 КРБ, че Народ­
ното събрание дава амнистия, Конституционният 
съд не може да направи друго заключение, 
освен че преценката е изцяло на Народното 
събрание да приложи един от двата варианта на 
амнистия, визирани в чл. 83 НК. Конституцията 
не въвежда ограничение за това изключително 
правомощие на Народното събрание. 
Конституционният съд не навлиза в спора 
какъв вид амнистия е приложил законодателят 
в разглеждания сега ЗАмн, тъй като намира 
спора за неотносим към предмета на конститу­
ционното дело, а именно дали уредбата на чл. 1 
от оспорения ЗАмн е конституционосъобразна. 
Съответствието с Конституцията ще бъде прове­
рено на базата на основните компоненти, които 
съдържа всяка работеща конституция, в т.ч. и 
КРБ – правовата държава и разделението на 
властите, както и основните права на гражда­
ните, и конкретно – равенството пред закона.
3. Основен компонент от същността на 
правовата държава е принципът за разделени­
ето на властите. Амнистията е особен правен