Държавен вестник, бр. 13, 2005 г., стр. 5

Б Р О Й  13
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
законодателство до степен, в която се наруша-
ват конституционни принципи и ценности. Той
констатира, че тук въпросът опира до вижда-
ния на законодателя и до становища, застъпва-
ни в доктрината, и няма основания да се откло-
нява от практиката си, че при такива въпроси
единствено законодателят е компетентен да
прецени доколко ще съобрази приеманите от
него актове с едни или други (научни) вижда-
ния в определена материя. (Решение № 14 от
2000 г. по к.д. № 12 от 2000 г.).
Както е видно от мотивите към законопроек-
та при приемането на въпросното изменение на
Наказателния кодекс през 2002 г.,  целта е да се
постигне ефективност на правораздаването и
предотвратяване връщането на делото за дораз-
следване чрез признаване на нови неразследва-
ни или недоказани до момента деяния—част от
продължаваната престъпна дейност. С това въз-
становената уредба на продължаваното престъп-
ление, вкл. изричното изключване на неговото
приложение в хипотезата на оспорения текст,
задоволява изисквания, принадлежащи към
принципа за правовата държава: диференцира-
не на наказателната отговорност; запазване сър-
цевината на конкретния правен институт при
допустими ограничения; ефективен  съдебен
процес в разумен срок с оглед защитата не само
на интересите на обвиняемия/подсъдимия, но и
на пострадалите и на обществото като цяло.
Следва да бъде отчетен фактът, че в искането
не се възразява срещу продължаваното престъп-
ление въобще. Следователно се възразява срещу
подхода, възприет от законодателя. Всъщност
тук се констатира конкуренция между различни
подходи при законовото уреждане на материя-
та: първият— институтът на продължаваното
престъпление да бъде уреден “в чист вид”, при
който подход няма да има разкъсване на единс-
твото му; но тогава правилото Nоn bis in idem ще
покрие и неразкритите деяния, извършени до
внасянето на обвинителния акт в съда, и така те
ще останат ненаказани. При втория подход дея-
нията—част от продължаваната престъпна дей-
ност, но неразкрити до внасянето на обвинител-
ния акт, се изключват от рамката на продължа-
ваното престъпление, като с това се цели пре-
дотвратяване злоупотребата с права, което пре-
чи на  ефективното правосъдие в разумен срок.
От преценяването на оспорената част на ал. 6
на чл. 26 НК се налага заключението, че законо-
дателят е дал предимство на втория подход.
Впрочем самият принцип на правовата държава
допуска такава възможна конкуренция и вмест-
ва принципа на балансираната преценка на кон-
куриращи принципи и основни права като ком-
понент на своето съдържание. При така очерта-
ната конкуренция и предпочетения от законода-
теля подход съдът не констатира противоречие
с конституционни ценности и норми.
В заключение съдът счита, че е постигнат
баланс между принципа за привеждането  на
наказанието в съответствие с извършеното прес-
тъпление с принципа за ефективен съдебен
процес в разумен срок, не е налице нарушение
на равенството на гражданите пред закона,
поради което искането в тази му част следва да
бъде отхвърлено.
8. Оспорената част на ал.6 от чл. 26 НК не
противоречи и на чл. 6, т.1 ЕКПЧОС, която
повелява, че всеки при наличието на каквото и
да е наказателно обвинение срещу него, има
право на справедливо и публично разглеждане
на делото в разумен срок от независим и без-
пристрастен съд, създаден в съответствие със
закона.  По тази точка 1 на чл. 6 органите по
прилагане на Конвенцията застъпват ясното
разбиране, че на държавата—страна по конвен-
цията, се предоставя значителна свобода за пос-
тигане съобразяването на съдебната є система
с изискванията на чл. 6, т.1, в т.ч.  конкретните
законодателни решения, осигуряващи провеж-
дането на справедлив съдебен процес. Консти-
туционният съд следва това разбиране (Реше-
ние № 27 от 1998 г. по к.д. № 20 от 1998 г. и
Решение № 2 от 1998 г. по к.д. № 15 от 1997 г.).
В този смисъл уредбата на усложнената прес-
тъпна дейност е въпрос на вътрешното нацио-
нално законодателство, стига да няма неосно-
вателно ограничаване на правата на граждани-
те. Съдът счита, че с оспорената част на ал.6 от
чл. 26 НК не се създават предпоставки за про-
веждане на несправедлив наказателен процес,
тъй като с нея се осигурява съответност на на-
ложеното наказание спрямо извършеното прес-
тъпление и се гарантира спазването на разумен
срок за провеждането на наказателното произ-
водство. А спазването на разумен срок е осно-
вен критерий за справедлив съдебен процес по
чл. 6, т. 1 ЕКПЧОС и задължение на държава-
та—страна по конвенцията. Следователно няма
несъответствие между оспорената част от ал. 6
от чл. 26 НК и чл. 6, т. 1 ЕКПЧОС.
III. По § 6, т. 5 ЗИДНК
9. С този параграф се изменя чл. 43, ал.7 НК.
В искането се твърди, че измененото съдържа-
ние на тази алинея противоречи с чл. 4 от Кон-
ституцията.
Оспорената разпоредба включва новия вид
наказание “пробация”. Разпоредбата обаче не е
сред изброените в § 89 от изменителния закон
разпоредби, свързани с пробацията и влизащи
в сила на 1.I.2005 г. В искането се поддържа, че
при това положение ал. 7 е противоконститу-
ционна, защото предвижда наказанието проба-
ция преди този вид наказание да е в действащо-
то право.
 10. Искането се поддържа от Националната
следствена служба.
 11. С последното изменение на Наказател-
ния кодекс (ДВ, бр. 103 от 2004 г.) след допуска-
не на искането целият чл. 43 НК придоби ново
съдържание, което е част от преуреждането на
материята относно пробацията и е в сила от
1.I.2005 г. Така оспорването на § 6, т. 5 ЗИДНК
(ДВ, бр. 92 от 2002 г.)  остава без предмет. По-
ради това в тази му част  производството по
делото следва да бъде прекратено.