Държавен вестник, бр. 29, 2011 г., стр. 61

БРОЙ  29	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  61  
IV. данъкът върху недвижимото имущество
(по-нататък наричани „български данък“).
4.Спогодбата ще се прилага и за всички 
идентични или подобни по естеството си данъци, 
които са въведени след датата на подписване 
на спогодбата като допълнение или вместо 
съществуващите данъци. Компетентните органи 
на договарящите държави ще се уведомяват 
взаимно за всички съществени изменения, 
извършени в данъчните им закони. 
Г л а в а  І І
ОПРЕДЕЛЕНИЯ
Член 3
Общи определения
1. За целите на тази спогодба, освен ако 
контекстът не изисква друго:
а) терминът „Австрия“ означава Република 
Австрия;
б) терминът „България“ означава Република 
България, а когато се употребява в географски 
смисъл, означава територията и териториалните 
води, върху които тя упражнява своя държавен 
суверенитет, както и континенталния шелф и 
изключителната икономическа зона, в които 
упражнява суверенни права и юрисдикция в 
съответствие с международното право;
в) терминът „лице“ включва физическо лице, 
дружество или всяко друго сдружение от лица;
г) терминът „дружество“ означава всяко 
юридическо лице или всяка общност, която 
се третира като юридическо лице за целите на 
данъчното облагане;
д) терминът „предприятие“ се отнася към 
осъществяването на всякаква стопанска дейност; 
е) термините „предприятие на едната дого-
варяща държава“ и „предприятие на другата 
договаряща държава“ означават съответно 
предприятие, ръководено от местно лице на 
едната договаряща държава, и предприятие, 
ръководено от местно лице на другата догова-
ряща държава;
ж) терминът „международен транспорт“ 
означава всеки превоз с кораб или самолет, 
извършван от местно лице на едната договаряща 
държава, освен когато корабът или самолетът 
се експлоатират единствено между места, 
намиращи се в другата договаряща държава;
з) терминът „компетентен орган“ означава:
i.	 в Австрия – федералния министър на 
финансите или негов упълномощен пред-
ставител;
ii.	 в България – министъра на финансите 
или негов упълномощен представител;
и) терминът „национално лице“ по отношение 
на една от договарящите държави означава:
i.	 всяко физическо лице, притежаващо
гражданството на тази договаряща дър-
жава; и
ii.	 всяко юридическо лице, гражданско
дружество или асоциация, чийто статут 
се определя от действащото законода-
телството в тази договаряща държава;
к) терминът „стопанска дейност“ означава 
осъществяването на професионални услуги и 
от други дейности с независим характер;
л) терминът „печалби от стопанска дейност“ 
също включва доход от предоставянето на 
професионални услуги и от други дейности с 
независим характер. 
2. При прилагането на разпоредбите на спо-
годбата от едната договаряща държава всеки 
термин, който не е определен в нея, ще има 
значението, което му придава към момента на 
прилагането законодателството на тази държава 
по отношение на данъците, обхванати от спо-
годбата, освен ако контекстът не изисква друго. 
Всяко значение, определено в приложимото 
данъчно законодателство на тази държава, ще 
има предимство по отношение на значението, 
определено в други закони на тази държава.
Член 4
Местно лице
1. За целите на тази спогодба терминът 
„местно лице на едната договаряща държава“ 
означава всяко лице, което съгласно законода-
телството на тази държава подлежи на данъчно 
облагане в нея поради своето местожителство, 
местопребиваване, място на учредяване, мяс-
то на управление или всеки друг критерий от 
подобно естество, като също включва тази 
държава, нейно политическо подразделение 
или орган на местна власт. Този термин обаче 
не включва лице, което подлежи на данъчно 
облагане в тази държава само по отношение 
на доходи от източници в тази държава или 
имущество, разположено в нея.
2. Когато въз основа на разпоредбите на 
ал. 1 едно физическо лице е местно лице на 
двете договарящи държави, тогава неговото 
положение се определя, както следва:
а) то се счита за местно лице само на дър-
жавата, в която разполага с постоянно жилище; 
ако то разполага с постоянно жилище в двете 
държави, то се счита за местно лице само на 
държавата, с която има по-тесни лични и иконо-
мически връзки (център на жизнени интереси);
б) ако държавата, в която е центърът на 
жизнените му интереси, не може да бъде оп-
ределена или ако то не разполага с постоянно 
жилище в нито една от двете държави, то се 
счита местно лице само на държавата, в която 
обичайно пребивава;
в) ако то обичайно пребивава в двете дър-
жави или в нито една от тях, то се счита за 
местно лице само на държавата, на която е 
гражданин;
г) ако то е гражданин и на двете държави 
или на нито една от тях, компетентните органи 
на договарящите държави ще решат въпроса 
чрез взаимно споразумение.