Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 3

БРОЙ  91	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
разпоредби на Кодекса на труда и § 8а от пре­
ходните и заключителните разпоредби на Закона 
за държавния служител се отнема придобито 
право и че „по същество това е санкция, на­
казание за работника или служителя, без да е 
виновен“. Оспорват въвеждането на давностен 
срок за ползването на платения годишен отпуск 
(чл. 176, ал. 3, чл. 224, ал. 1 КТ, чл. 59, ал. 5 
и чл. 61, ал. 2 ЗДС).
Президентът твърди, че са налице преки 
противоречия с чл. 24 и чл. 2, ал. 1 и чл. 7 от 
Всеобщата декларация за правата на човека, 
предвиждащи предоставяне на всеки човек 
право на периодичен платен годишен отпуск 
и забрана за дискриминация в упражняването 
на правата; с чл. 7, буква „d“ и чл. 2, т. 2 от 
Международния пакт за икономически, социал­
ни и културни права, задължаващи осигуряване 
право на периодичен отпуск за всяко лице и 
задължение за осигуряване на правата по Пакта, 
в това число и правото на отпуск; с чл. 2 и 6 
от Конвенция № 52/1936 г. на МОТ относно 
платените годишни отпуски и гарантиране на 
това право чрез реално ползване или обезще­
тение при прекратяване на трудовите правоот­
ношения; с чл. 2, т. 3 и чл. F, т. 1 и чл. G, т. 1 
на Европейската социална харта (ревизирана), 
предвиждащи задължения за осигуряване на 
платен годишен отпуск, освобождаване от 
това задължение на държавите само в случай 
на война или друга обществена опасност и 
допускане на ограничаване на правата само 
за защита правата и свободите на другите, за 
защита на обществен интерес, националната 
сигурност, общественото здраве и морал. 
Президентът посочва противоречие на ата­
куваните правни норми с актове на правото на 
Европейския съюз относно трудовите отноше­
ния и по-конкретно чл. 31, т. 2 от Хартата за 
основните права на Европейския съюз, изисква­
ща предоставяне на всеки работник право на 
платен годишен отпуск, и чл. 7 от Директива 
2003/88/ЕО на Европейския парламент и на 
Съвета относно аспекти на организацията на 
работното време, който задължава държави­
те – членки на Европейския съюз, да гаранти­
рат на всеки работник или служител правото 
на платен годишен отпуск или заместващо го 
финансово обезпечение при прекратяване на 
трудовото правоотношение.
Народните представители намират несъот­
ветствие на процесните норми с Всеобщата 
декларация за правата на човека; с чл. 7 от 
Международния пакт за икономически, социал­
ни и културни права; с чл. 2, 3 и 6 от Конвен­
ция № 52 на МОТ; чл. 2, §3 от Европейската 
социална харта (ревизирана); противоречие с 
Хартата на основните права на Европейския 
съюз; с Договора за функциониране на Евро­
пейския съюз във връзка с Директива 2003/88/
ЕО на Европейския парламент и на Съвета.
Конституционният съд с определението от 
21.09.2010 г. конституира като заинтересувани 
страни Народното събрание, Министерския 
съвет, министъра на труда и социалната поли­
тика, Върховния касационен съд, Върховния 
административен съд, омбудсмана на Република 
България, Конфедерацията на независимите 
синдикати в България, Конфедерацията на труда 
„Подкрепа“, Синдиката на служителите в МВР, 
Синдиката на служителите в Министерството на 
отбраната, Българската търговско-промишлена 
палата, Българската стопанска камара, Конфе­
дерацията на работодателите и индустриалците 
в България, Асоциацията на индустриалния ка­
питал в България, Икономическия и социален 
съвет и Съюза на юристите в България.
От постъпилите по делото становища Минис­
терският съвет, министърът на труда и социалната 
политика и Българската търговско-промишлена 
палата изцяло не подкрепят исканията и посоч­
ват като аргументи Решение № 18/1997 по к.д. 
№ 12 от 1997 г., според което по изключение 
може да се приеме материален закон с обратно 
действие и че новата уредба на реда за ползване 
на платения годишен отпуск има дисциплини­
раща роля за носителите на това право, затова 
законовото решение е мотивирано в полза на 
висш обществен интерес – закрила на здравето 
и за безопасността при работа на работниците 
и служителите в съответствие с чл. 48, ал. 5 и 
чл. 52, ал. 3 от Конституцията. Считат, че е пре­
доставен достатъчно разумен срок за ползване на 
натрупаните отпуски от предходни календарни 
години. Направен е преглед на досегашното 
законодателство. Твърди се, че работниците и 
служителите не са изпълнили конституционното 
си задължение относно ползването на платен 
годишен отпуск през календарната година, за 
която се отнася, и така са го спестявали с цел 
„капитализиране“ на средства при евентуално 
прекратяване на правоотношенията им. Спират 
се подробно на размера на платения годишен 
отпуск по Закона за МВР (ЗМВР) и по Закона 
за отбраната и въоръжените сили (ЗОВСРБ). 
С възприетия нов ред, според посочените ста­
новища, ползването на платен годишен отпуск 
е изцяло гарантирано. Според Министерския 
съвет отмяната на 3-годишния давностен срок 
в сила до 1 януари 1993 г. „не е свързана и не 
произтича от международни ангажименти на 
държавата ни по силата на международни до­
говори или изисквания на правото на ЕС, а е 
резултат от едно по-либерално, демократично 
и свободно законово разрешение на ползването 
на платения годишен отпуск“. 
В становището на министъра на труда и 
социалната политика се споделя становището 
на президента, че правната сигурност и пред­
видимост са елемент на правовата държава, но 
възможности за промени в законодателството 
не са изключени, ако обществените отношения