Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 29

Б Р О Й  112
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  29
подар на тази досъдебна фаза. Дали присъства-
щият съдия ще стои само като “гарант за закон-
ност” при разпита на свидетел и обясненията
на обвиняем в досъдебната фаза на наказател-
ния процес, или ще води разпита, каквито раз-
лични мнения са депозирани по това дело, вече
не е спорен въпрос при наличието на обсъжда-
ните препращащи норми. Съдията трябва да
води разпита както в съда и с това влиза в кон-
куренция с правомощието на прокурора по
чл. 127, т. 1, пр.1 от Конституцията, най-малко-
то защото има право в тази фаза наред с проку-
рора да изяснява истината относно извършено-
то деяние и виновността на обвиняемия (преди
той да е станал подсъдим).
2. Относно доказателствената сила на про-
токолите за разпит на свидетел, съставени в
досъдебното производство пред съдия
Според чл. 279, ал. 1 НПК показанията на
свидетел, дадени пред съдия в досъдебната фаза,
се прочитат в съдебното следствие в пет изрич-
но посочени от закона хипотези безусловно, а
според чл. 279, ал. 3 НПК показанията на сви-
детел, дадени пред орган на досъдебното про-
изводство, се четат в съда само със съгласието
на двете страни в процеса.
Това последно законодателно разрешение
вероятно е търсеният от законодателя баланс
при правното регулиране на събирането на глас-
ни доказателства в наказателния процес. При
всички случаи не става въпрос за баланс между
интересите на личността и интересите на об-
ществото. Защото, както се посочи в т. 1.1, не
може по презумпция да се приеме, че интереси-
те на свидетеля могат да бъдат накърнени от
следователя и прокурора в досъдебното произ-
водство, за да е необходимо в тази фаза да бъдат
защитавани от съда.
Безспорно е друго—че на разпитите, прове-
дени по двата различни начина, се дава раз-
лична доказателствена тежест. Свободното
съдийско убеждение, което се извежда от прин-
ципа за подчинението на съдиите само на за-
кона—чл. 117, ал. 2 от Конституцията, законо-
дателно е дерогирано. Освен това различните
способи за събиране на гласни доказателства,
респ. и различната доказателствена тежест,
която им се придава, поставя в неравнопоста-
веност някоя от страните в процеса, която ще
се опира на единия или другия вид свидетел-
ски показания, а оттук—нарушение на прин-
ципите за равенство на страните в съдебния
процес—чл. 121, ал. 1 от Конституцията, и за
равенство на гражданите пред закона—чл. 6,
ал. 2, изр.1 от Конституцията.
3. Относно съдебната практика на Европей-
ския съд за правата на човека
Европейската конвенция за защита правата
на човека и основните свободи (ЕКЗПЧ) в чл. 6,
т. 3 “d” позволява една по-голяма свобода на
националните законодателства при уреждане
на материята за събиране на гласни доказател-
ства в съдебния процес.
От една страна, правото на лицето, обвинено
в извършване на престъпление, да иска разпит
на свидетелите, свидетелстващи против него,
или еднакви условия при разпит на всички сви-
детели според съществуващото българско за-
конодателство категорично е удовлетворено и
без наличие на института, предмет на обсъжда-
не—няма пречка гласните доказателства да се
събират за първи път в съдебната фаза на раз-
следване било по искане на прокурора, било по
искане на обвиняемия.
От друга страна, практиката на Европейския
съд по правата на човека по тълкуване и прила-
гане на чл. 6, т. 3 “d” ЕКПЧ е по-скоро в под-
крепа на направения в това изложение извод,
отколкото в обратна насока. Цитираното Ре-
шение от 20.11.1989 г. по делото Костовски сре-
щу Холандия може и служи на тезата за необ-
вързаност на този проблем с изискванията на
ЕКЗПЧ. “Да се използват показания, дадени на
предварителното производство, само по себе си
не е несъобразено с чл. 6, т. 3 “d”, при условие
че се зачитат правата на защитата.” Изводът се
подкрепя и от други решения и при по-карди-
нално устроена съдебна система: “Изявления,
които не са направени лично пред съда, а на-
пример пред полиция, се смятат за показания
на свидетели, доколкото националните съди-
лищата ги вземат предвид. Националните съ-
дилища преценяват дали показанията на свиде-
тел, дадени в открито заседание и под клетва,
трябва да бъдат предпочетени пред други пока-
зания на същия свидетел, дори когато първите
и вторите си противоречат. Използването като
доказателства на изявления, направени в досъ-
дебната фаза, не е несъвместимо с т. 3 “d” и с
т. 1 на чл. 6 ЕКЗПЧ, ако на обвиняемия е пре-
доставена възможност да оспори твърденията
и да постави въпроси на свидетеля ... в момента
на даване на показанията или на по-късен етап
от производството”—Решение от 19.12.1990 г.
Delta, Решение от 19.02.1991 г. Isgro, Решение
от 26.04.1991 г. Asch, Решение от 28.08.1992 г.
Artner—на ЕСПЧ в Страсбург.
Не следва да се забравя и обсъденият вече
факт, че според българската правна система
показанията на свидетел в досъдебната фаза на
наказателния процес се дават пред магистрат с
равен ранг с този на съдията.
От цитираните решения на Европейския съд
по правата на човека в Страсбург е видно, че не
изискванията и тълкуването на чл. 6, т. 3 “d” ЕКПЧ
налагат въвеждане на института за разпит на
свидетел или обяснения на обвиняем в досъдеб-
ното наказателно производство пред съдия.
Поради изложените съображения авторът на
мнението счита, че следва да се обявят за про-
тивоконституционни чл. 210, ал. 3, 4, 5, чл. 210а,
ал. 1, 2, 3, 4, чл. 277, ал. 1 в частта относно думи-
те “пред съдия” и чл. 279, ал. 1 в частта относно
думите “пред съдия” и ал. 3 НПК.
Конституционен съдия: М. Златарева