Държавен вестник, бр. 28, 2004 г., стр. 107

Б Р О Й  28
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  107
1.5.3. Допълнителни изисквания за измерване на
частиците
Всички части на разреждащата система и на систе-
мата за взимане на проби от изпускателната тръба до
корпуса на филтъра, влизащи в допир с необработени-
те или разредените отработили газове, трябва да са
конструирани така, че отлагането на частици върху
тях и изменението на частиците да се поддържат въз-
можно в най-ниски граници. Всички части трябва да
са от електрически проводим материал, който да не
влиза в реакция със съставните части на отработилите
газове и да е заземен за предотвратяване на електро-
статични ефекти.
Раздел IV
Калибриране
1. Калибриране на анализиращата апаратура
1.1. Въведение
Всеки анализатор се калибрира толкова често, кол-
кото е необходимо, за да отговаря на изискванията за
точност. Методът за калибриране, описан в този раз-
дел, се прилага при анализаторите според Раздел III,
т. 1.4.3.
1.2. “Калибриращи” еталонни газове
Спазва се трайността на всички “калибриращи” ета-
лонни газове.
Записва се посочената от производителя дата за края
на годността на “калибриращите” еталонни газове.
1.2.1. Чисти газове
Изискваната чистота на газовете се получава от
изброените гранични стойности на замърсяването.
Трябва да бъдат на разположение следните газове:
—пречистен азот
(замърсяване І 1 ppm С, І 1 ppm СО, І 400 ppm СО2,
І 0,1 ppm NO);
—пречистен кислород
(степен на чистота > 99,5 обемни % О2);
—водородно-хелиева смес
(40 ± 2 % водород, остатък хелий)
(замърсяване І 1 ppm С, І 400 ppm СО2);
—пречистен синтетичен въздух
(замърсяване І 1 ppm С, І 1 ppm СО, І 400 ppm СО2,
І 0,1 ppm NO)
(съдържание на кислород 18-21 обемни %).
1.2.2 “Калибриращи” и проверочни еталонни газове
За калибрирането се осигуряват газови смеси със
следния състав:
—С3Н8 и пречистен синтетичен въздух (виж т. 1.2.1);
—СО и пречистен азот;
—NO и пречистен азот (съдържащото се в този
“калибриращ” еталонен газ количество NО2 не бива да
превишава 5 % от съдържанието на NO);
—О2 и пречистен азот;
—СО2 и пречистен азот;
—СН4 и пречистен синтетичен въздух;
—С2Н6 и пречистен синтетичен въздух.
Забележка. Допустими са други газови комбинации,
доколкото газовете не влизат в реакция помежду си.
Фактическата концентрация на “калибриращ” и
проверочен еталонен газ трябва да бъде в рамките на
± 2 % от номиналната стойност. Всички концентрации
на “калибриращи” еталонни газове се изразяват като
обменна част (обемен процент или ppm като част обем).
Използваните за калибриране и проверка газове
могат да бъдат добити с помощта на газов сепаратор
чрез добавяне на пречистен N2 или пречистен синтети-
чен въздух. Смесителното устройство трябва да бъде
толкова точно, че концентрациите на “калибриращи-
те” еталонни газови смеси да могат да се определят с
точност ± 2 %.
1.3. Процедура за работа с анализатори и система за
взимане на проби
Процедурата за работа с анализатори взема под
внимание указанията на производителя на уредите
относно пускане в действие и работа. Трябва да са
включени съдържащите се в т. от 1.4 до 1.9 минимал-
ни изисквания.
1.4. Изпитване на херметичност
Системата се подлага на изпитване на херметич-
ност. Сондата се разединява от изпускателната система
и нейният край се затваря. Включва се помпата на ана-
лизатора. След първоначален период на стабилизиране
всички разходомери трябва да показват нула. Ако това
не се случва, се проверяват тръбопроводите за вземане
на проби и неизправността се отстранява. Най-висока-
та допустима степен на нехерметичност от страната на
разреждането трябва да има стойност 0,5 % от действи-
телния дебит за изпитваната част от системата. Деби-
тите на анализатора и байпаса могат да се ползват за
oценяване на действителните дебити.
Друг метод е стъпкова промяна на концентрацията
в началото на тръбопровода за вземане на проби чрез
превключване от “нулев” еталонен на “проверовъчен”
еталонен газ.
Ако отчетената стойност след достатъчно дълъг пе-
риод от време показва много по-малка концентрация в
сравнение спрямо въведената концентрация, това е приз-
нак за проблеми с калибрирането или херметичността.
1.5. Процедура на калибриране
1.5.1. Измервателна система
Измервателната система се калибрира и кривите на
калибриране се проверят с помощта на еталонни газо-
ве. Газовият поток трябва да е същият както при взема-
нето на проби от отработилите газове.
1.5.2. Време за подгряване
Времето за подгряване се съобразява с препоръки-
те на производителя. Ако за това няма налични данни,
за анализаторите се препоръчва минимално време за
подгряване два часа.
1.5.3. Анализатори NDIR и HFID
Анализаторът NDIR се настройва както е необхо-
димо, а пламъкът на анализатора HFID се оптимизира
(т. 1.8.1).
1.5.4. Калибриране
Всеки използван при нормалната работа измерва-
телен диапазон се калибрира.
Анализаторите за СО, СО2, NОХ, CH и O2 се нули-
рат чрез пречистен синтетичен въздух (или азот).
Съответните калибриращи газове се въвеждат в ана-
лизаторите и се записват стойностите и се установява
крива на калибриране съгласно т. 1.5.5.
Повторно се проверява нулирането и при необходи-
мост процесът на калибриране се повтаря.
1.5.5. Установяване на кривата на калибриране
1.5.5.1. Общи указания
Кривата на калибриране на анализатора се устано-
вява с помощта на най-малко 5 точки на калибриране
(без нулата), които по възможност са разположени
равномерно. Номиналната стойност на най-високата
концентрация трябва да бъде по-голяма или равна на
90 % от пълната стойност на скалата.
Кривата на калибриране се пресмята по метода на
най-малките квадрати. Ако получаващата се степен на
полинома е по-висока от 3, броят на точките на калиб-
риране (включително нула) трябва да бъде равен най-
малко на тази степен плюс 2.
Кривата на калибриране не трябва да се различава
с повече от ± 2 % от номиналната стойност на всяка
точка на калибриране и с повече от ± 1 % от пълната
стойност на скалата при нулата.
Въз основа на кривата на калибриране и на точките
на калибриране може да се установи дали калибриране-
то е извършено правилно. Посочват се различните па-
раметри на анализатора и особено: