Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 15

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
Съдът счита, че разпоредбата на § 35 няма 
собствено приложно поле. Член 79, ал. 2, т. 2 
НК се прилага и за престъпленията, за които 
давностните срокове са изтекли. Този извод 
произтича от начина, по който разпоредбата 
е формулирана. Това прави § 35 излишен. По 
отношение на него важат всички аргументи за 
противоконституционност на основание чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията, които са приведени 
при анализа на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК.
С § 35 ПЗР ЗИДНК се придава обратно 
действие на наказателна разпоредба (чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК), която и без това има ретроак-
тивен характер. Тя, както бе вече посочено, 
произволно очертава не само кръга на субек- 
тите, но и категориите тежки престъпления, 
за които се изключва давността. По този 
начин на една разпоредба, противоречаща 
на всички изисквания на законността, още 
веднъж се придава обратна сила.
Предвид изложеното за несъответствие 
на разпоредбата на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК с 
Конституцията, и разпоредбата, въведена с 
§ 35 ПЗР ЗИДНК, която повторно придава 
обратно действие на отпадането на давност-
та, противоречи на принципа на правовата 
държава.
Същата логика като тази на коментирания 
§ 35 се съдържа в § 36 ПЗР ЗИДНК, който 
урежда процесуален въпрос, като постановява, 
че „наказателните дела за престъпления по 
чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, които са прекратени 
поради изтекла давност, се възобновяват с 
влизането в сила на този закон“. 
Конституционният съд приема твърдяното 
в искането, че с изтичане на давностния срок 
за наказателноотговорното лице възниква 
правото да не бъде наказателно преследвано 
за извършеното от него престъпление или 
да не изтърпява наложеното му наказание. 
То е носител на това право като субект на 
възникналото ново правоотношение между 
държавата и дееца, породено от изтичането 
на срока на наказателната давност.
Съдът приема, че като предвижда вече 
прекратените поради изтекла давност дела 
да бъдат възобновени по силата на закона, 
оспорената норма в § 36 ПЗР ЗИДНК нару-
шава доверието в стабилността на законовата 
уредба и с това – във върховенството на пра-
вото. Конституционният съд е последователен 
в своята позиция, че нормативна уредба, 
която затруднява правоприлагането или е 
взаимноизключваща се, е конституционно 
нетърпима поради противоречие с принципа 
на правовата държава (Решение № 10/2009 г., 
Решение № 2/2013 г., Решение № 5/2000 г. и 
Решение № 5/2002 г.).
Прекратяването на наказателно произ-
водство и възобновяването на наказателно 
дело се осъществяват чрез произнасянето 
на съответен орган на съдебната власт и е 
уредено в Наказателнопроцесуалния кодекс 
(НПК). Нормата в § 36 ЗИДНК предпола-
га вече да е започнало наказателно пре-
следване за престъпление от посочените в 
чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, извършено в периода 
9.09.1944 г. – 10.11.1989 г., и то да е приключило 
с породило правни последици постановление 
на прокурора или с влязъл в сила акт на съда 
за неговото прекратяване. В двете хипотези 
преодоляването на правните последици от 
акта на надлежния орган на съдебна власт 
става по различен процесуален ред – респ., в 
първия, следва да се търси отмяна на проку-
рорското постановление по служебен почин; 
във втория, когато е налице влязъл в сила 
съдебен акт за прекратяване на наказателното 
производство, ревизията му изисква прила-
гането на института на възобновяването на 
наказателно дело, което става с акт на съда.
Предвиденото в § 36 ПЗР ЗИДНК, че 
„наказателните дела за престъпления по § 2, 
които са прекратени поради изтекла давност, 
се възобновяват с влизането в сила на този 
закон“ също е противоконституционно. С 
тази разпоредба императивно се създава 
задължение за органите на досъдебното и 
съдебното производство да извършат действия 
за възобновяването на неопределяем кръг 
наказателни производства.
Отсъствието на критерий, по който да се 
определи кръгът на делата, подлежащи на 
възобновяване, прави това възобновяване 
невъзможно. 
Предвид изложеното, съдът вижда значи-
телен риск наказателното правораздаване 
да бъде поставяно в действие избирателно, 
което е недопустимо за държава, подчинена 
на върховенството на правото, прогласено в 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
В заключение, като съобрази гореизложе-
ното, Конституционният съд намира искането 
на главния прокурор за основателно и приема, 
че то следва да бъде уважено изцяло. Разпо-
редбата на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК и свързаните 
с нея разпоредби на § 35 и § 36 ПЗР ЗИДНК 
(ДВ, бр. 74 от 26.09.2015 г.) противоречат на 
чл. 4, ал. 1 и чл. 6 от Конституцията на Ре-
публика България.
Воден от изложените съображения и на 
основание чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията 
и чл. 22, ал. 1 от Закона за Конституционен 
съд Конституционният съд 
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни чл. 79, 
ал. 2, т. 2 от Наказателния кодекс (обн., 
ДВ, бр. 26 от 2.04.1968 г.; посл. доп., бр. 47 
от 21.06.2016 г.) и § 35 и § 36 от преходните 
и заключителните разпоредби на Закона за 
изменение и допълнение на Наказателния 
кодекс (ДВ, бр. 74 от 26.09.2015 г.).
Решението е подписано с особено мнение 
от съдия Филип Димитров.
Председател:  
Борис Велчев