Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
съдържание. Поради съществуващата между 
тях обвързаност всяко несъобразяване на 
законодателя с изискванията, произтичащи 
от формалния компонент, има за последица 
неосъществяването на материалния компонент 
на правовата държава. 
Като цяло оспорените промени в НК са в 
противоречие с принципа на правовата дър-
жава. С тях недопустимостта на погасяването 
по давност на наказателното преследване и 
изпълнението на наказанието за престъпления 
против мира и човечеството, установена с 
обвързваща сила за страната с редица между-
народни инструменти и закрепена изрично в 
чл. 31, ал. 7 от Конституцията, допълнително 
е разширена по отношение и на някои други 
тежки престъпления, извършени по времето 
на тоталитарното управление на държавата 
от 9 септември 1944 г. до 10 ноември 1989 г. 
При това на изменението е придадено обрат­
но действие по отношение на престъпните 
деяния, за които давностният срок е изтекъл. 
Последващият акт на справедливост не може 
да бъде дефинитивно отречен, защото възста-
новяването на нарушения баланс е консти-
туционно оправдана цел – още в преамбюла 
на Конституцията от 1991 г. справедливостта 
е въздигната в основополагаща ценност. 
Обществено оправдано е авторите на дея-
ния, чието наказателно преследване е било 
осуетено по политически причини, свързани 
с особеностите на тоталитарния режим, да 
бъдат лишени от възможността да се полз-
ват от изтеклата в недемократични условия 
давност. Не е имало пречка такъв подход да 
възприеме и българският законодател, стига 
обаче при прилагането му да съобрази всички 
изисквания на Конституцията – нещо, което 
в случая не е станало.
От гледна точка на забраната за обратно 
действие на наказателния закон по чл. 15, 
т. 1 МПГПП във връзка с чл. 5, ал. 4 от 
Конституцията се поставя въпросът дали 
чрез закон с обратно действие може да се 
възстановяват изтекли преди това давностни 
срокове. Действително посочената норма на 
международното право обвързва българска-
та държава, но с нея се въвежда забрана за 
въвеждане само на такива норми с обратно 
действие, които се отнасят до престъплени-
ето или до съдържанието на наказанието, 
т.е. криминализират деяние, което не е било 
престъпно към момента на осъществяването 
му, или отежняват предвидените санкционни 
последици. Институтът на давността за нака-
зателно преследване се намира извън обхвата 
на тази забрана.
Оспорените изменения на НК обаче не 
водят до възстановяване на накърнената спра-
ведливост (т.е. лишени са от горепосочената 
легитимност), а доколкото такава цел все пак 
може да се извлече от конкретното им съдър-
жание, използваното средство е несъразмерно 
(непропорционално) на постигането є.
Както беше посочено по-горе, абсолютно 
неоправдано е да не се зачита погасителната 
давност, която е текла след възстановяването 
на демокрацията в страната (според законода-
теля – след 10 ноември 1989 г.), включително 
и по времето, когато действа Конституцията 
от 1991 г. В една демократична държава, 
възприела новите принципи на разделението 
на властите, политическия плурализъм и пр., 
бездействието на институциите, между които 
и законодателната власт, не може да обуславя 
ограничение, при това дискриминационно, на 
правата, които би следвало да ползват всички 
извършители на престъпни посегателства.
Класически компонент на правовата дър-
жава във формален смисъл е принципът 
на законност. Изискването за достъпност и 
разбираемост, прецизност, недвусмисленост 
и яснота на законите, а оттук – и за предви-
димост, за съответствието им с принципите 
и ценностите на Основния закон, са сред 
най-съществените негови измерения. Пра-
вовата държава не търпи формулиране на 
неясни, двусмислени законови разпоредби и 
тази нетърпимост е особено строга, когато 
законодателят навлиза в сферата на правата 
и свободите на индивида. Това в особено ви-
сока степен се отнася до правната уредба в 
областта на наказателната репресия, предвид 
възприетия общопризнат принцип за личния 
характер на наказателната отговорност.
Конституционният съд е последователен в 
своята практика, че яснотата на законовите 
норми означава, че те трябва да бъдат достъпни 
за адресата, да не оставят съмнения относно 
съдържанието на предоставяни права и сво-
боди, както и на налаганите задължения. Ако 
правовата държава означава еднакво подчи-
няване на всички правни субекти на правото, 
то тогава законът трябва да е в състояние да 
ръководи поведението на всеки. Следователно 
законът трябва да бъде формулиран по такъв 
начин, че хората да са в състояние да разчетат 
предписания модел на поведение.
Разпоредбата на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК 
посочва вида на престъпленията, за които 
наказателната давност не се прилага. Тези 
престъпления са очертани чрез фактическо 
препращане към наказателни закони, които са 
действали в периода 9.09.1944 г. – 10.11.1989 г. 
Това препращане не е точно, тъй като струк-
турата на тези закони е различна от тази на 
действащия НК, съобразно която е направено 
препращането. Това прави невъзможно да се 
установи към кои престъпления всъщност се 
препраща.
Съставите на престъпленията, към които 
нормата в т. 2, чл. 79, ал. 2 НК препраща, 
са предвидени в определени глави и раздели 
от особената част на действащия НК. По-
конкретно, това са „Тежки престъпления по 
глава втора, раздел I, раздел II, раздел IV 
и раздел V; глава трета, раздел I, раздел II 
и раздел III; глава единадесета, раздел III