Държавен вестник, бр. 49, 2012 г., стр. 7

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
при работодателските организации поради 
спецификата на стопанските интереси, ко­
ито са предмет на защита – оптимизация 
на условията за печалба, членството на 
работодатели би трябвало да бъде водещият 
критерий, наред с който броят на наетите 
осигурени лица ще определи значимостта на 
съответната работодателска организация и 
необходимостта от участието є в тристран­
ния диалог на национално равнище. Освен 
това, докато изискването за представителност 
при синдикалните организации е завишено 
с 50 % относно броя на наетите осигурени 
лица, които членуват в тях, този критерий 
отбелязва увеличение съответно с около 7 
пъти и 3,5 пъти в сравнение с предходната 
редакция на чл. 35, ал. 1, т. 1 КТ и увели­
чение на изискванията на критериите за 
представителност по т. 2 и т. 3 от същия 
текст.  Такъв подход води до елиминиране 
на участници в социалния диалог на наци­
онално равнище и до неравно третиране на 
социалните партньори както в сравнение със 
синдикалните организации, така и вътре в 
работодателските организации с оглед на­
личието на стратификация в самия бизнес 
и специфичните интереси на отделните со­
циални групи в него. Това има за резултат 
избирателно и небалансирано отношение от 
страна на държавата към работодателските 
организации, което дава предимство на ор­
ганизациите на едрия пред тези на дребния 
и средния капитал. Подобно национално 
представителство, което не съобразява дифе­
ренциацията и разнообразието на интересите 
на отделните работодателски организации, 
като дава приоритет на тези на едрия бизнес, 
създава опасност за деформация на пазар­
ната среда поради риска от монополизъм 
и нелоялна конкуренция – нарушение на 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията. 
Изискванията за национално представи­
телство представляват ограничения, които 
се налагат, както се посочи по-горе, по 
съображения за управленска и стопанска 
целесъобразност.  Те трябва да бъдат раз­
умни и допустими, за да бъдат конституци­
оносъобразни. Когато обаче се предвижда 
прекалено голям брой на осигурени лица 
като условие за национално представител­
ство, без да се определя като изискване брой 
членове на самите работодатели, участници 
в организацията, се нарушава конституци­
онният принцип за пропорционалност при 
въвеждане на допустими изисквания при 
упражняване на основни права. Такива 
изисквания се превръщат в ограничения 
на правото на сдружаване при липса на 
сериозно оправдание за наложителност на 
предвидените завишени норми за национал­
но представителство – нарушение на чл. 44, 
ал. 1 и чл. 49, ал. 2 от Конституцията. По 
тази причина се предвиждат в чл. 35, ал. 2 
и 3 КТ допълнителни възможности за асо­
цииране на работодателски организации, за 
да могат да участват на национално равнище 
и такива, които не отговарят на завишените 
изисквания, макар че асоциирането няма 
да може да отчете поради несамостоятел­
ното им участие в диалога на национално 
равнище спецификата на техните стопански 
интереси. Поради това оспореният текст на 
чл. 35, ал. 1, т. 1 КТ трябва да се обяви за 
противоконституционен, в резултат на ко­
ето ще се възстанови действието на чл. 35, 
ал. 1, т. 1, букви „а“ и „б“ от предходната 
редакция на текста (ДВ, бр. 58 от 2010 г., в 
сила от 30.07.2010 г.).
Член 34, т. 2 и 3 КТ и чл. 35, ал. 1, т. 2 и 
3 КТ въвеждат еднотипни критерии за пред­
ставителност съответно на синдикалните 
организации и за работодателските органи­
зации. Те са симетрични по съдържание и 
имат идентичен предмет. 
Симетрията в съдържанието се изразява в 
това, че критериите по чл. 34, т. 2 КТ имат 
същото значение за представителността 
на синдикалните организации, каквото и 
чл. 35, ал. 1, т. 2 КТ за работодателските 
организации. Двете разпоредби са с един и 
същи смисъл, а именно да гарантират наси­
теност на синдикалните и работодателските 
организации с минимален брой структури и 
минимален брой на членове в тях. Изисква­
нето е количествено измеримо и в еднаква 
степен важно и към двата вида организации, 
защото изразява степента, в която програмата 
и дейността им се споделят от работници и 
служители или работодатели, чиито интереси 
те представляват.  То има и важно социално 
значение с оглед преценката на потенциала 
на съответните организации да изразяват 
и защитават интересите не само на своите 
членове, но и на общността на работниците 
и служителите или работодателите в цялата 
страна. В уредбата това изискване е уста­
новено на едно и също ниво: „в повече от 
една четвърт до втория знак от дейностите 
от Класификацията за икономически дей­
ности, утвърдени от НСИ, с членуващи не 
по-малко от 5 на сто от заетите лица във 
всяка икономическа дейност“. Разликата, 
доколко я има, е единствено в цифрите на 
алтернативата, която се поставя на това 
изискване. Но тя сама по себе си не е в 
състояние да обоснове съществена разлика 
в смисъла на двата текста. Нито пък из­
глежда алтернативата по чл. 35, ал. 1, т. 2 
КТ като числова величина сама по себе си 
да поставя някакви неизпълними условия.
В същото отношение на симетричност и 
идентичност се намират и критериите по 
чл. 34, т. 3 и чл. 35, ал. 1, т. 3 КТ.  Става 
въпрос за наличие на местни органи в повече