Държавен вестник, бр. 32, 2013 г., стр. 13

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
2. Наредба № 40 от 2004 г. на министъра 
на здравеопазването за определяне на основ­
ния пакет на здравни дейности, гарантирани 
от бюджета на НЗОК, обн., ДВ, бр. 112 от 
2004 г., в частта: на т. 5 от приложение № 8а 
към разпоредбата на член единствен (нова, 
приета с § 8 на Наредбата за изменение и 
допълнение на Наредба № 40 от 2004 г. на 
министъра на здравеопазването за опре­
деляне на основния пакет на здравни дей­
ности, гарантирани от бюджета на НЗОК, 
ДВ, бр. 99 от 2012 г., в сила от 1.01.2013 г.). 
Текстът гласи: Комплексното диспансерно 
(амбулаторно) наблюдение по т. 4 (на деца 
с психиатрични заболявания) се извършва 
в лечебни заведения за болнична помощ с 
клиники/отделения по психиатрични забо­
лявания и в центрове за психично здраве, 
и в частта на т. 5 от приложение № 9а (нова, 
приета с § 10 на Наредбата за изменение и 
допълнение на Наредба № 40 от 2004 г. на 
министъра на здравеопазването за опре­
деляне на основния пакет на здравни дей­
ности, гарантирани от бюджета на НЗОК, 
ДВ, бр. 99 от 2012 г., в сила от 1.01.2013 г.). 
Текстът гласи: Комплексното диспансерно 
(амбулаторно) наблюдение по т. 4 (на паци­
енти над 18 години с психиатрични заболя­
вания) се извършва в лечебни заведения за 
болнична помощ с клиники/отделения по 
психиатрични заболявания и в центрове за 
психично здраве.
По силата на препращащата разпоредба 
на чл. 196 АПК правилно основанията, 
подлежащи на установяване, са намерени 
в чл. 166, ал. 2 АПК. Законосъобразно по­
ради това тричленният съдебен състав е 
изследвал вероятността от настъпване на 
значителна или трудно поправима вреда за 
оспорващите, които в качеството им на пред­
ставляващи амбулатории за индивидуална 
практика за извънболнична специализирана 
психиатрична помощ са признати за лица, 
имащи пряк личен интерес от оспорването 
на подзаконовите разпоредби. 
За да отхвърли искането за спиране на 
оспорените норми, първоинстанционният 
съдебен състав е приел, че към жалбата не 
са представени доказателства какви доходи 
са реализирали двамата жалбоподатели в 
качеството им на еднолични търговци, из­
вършващи дейност като лечебни заведения за 
извънболнична помощ, от диспансеризация 
на лица, страдащи от психични заболявания, 
за да се прецени какви биха могли да бъдат 
икономическите им загуби от действието на 
процесните разпоредби, а също и че не са 
представени доказателства какъв е броят 
на лечебни заведения за извънболнична 
психиатрична помощ, действащи в населени 
места от селски тип и малките градове, за 
да се направи преценка доколко действие­
то на оспорените разпоредби би довело до 
накърняване на правата им. 
Необоснован и формален е направеният 
извод, че действието на оспорените разпо­
редби не би причинило трудно поправими 
или значителни вреди на посочените лечебни 
заведения за специализирана извънболнична 
помощ. 
Съгласно разпоредбата на чл. 30 от Закона 
за здравето за опазване здравето и рабо­
тоспособността на гражданите лечебните 
заведения системно извършват профилак­
тични прегледи и диспансеризация. Лицата с 
повишен здравен риск или със заболявания 
подлежат на диспансеризация. Условията, 
редът и финансирането за извършване на 
профилактичните прегледи и диспансериза­
цията, както и списъкът на заболяванията, 
при които се извършва диспансеризация, 
се определят с наредба на министъра на 
здравеопазването. По смисъла на § 1, т. 2 от 
допълнителните разпоредби на същия закон 
„Диспансеризация“ е метод за активно из­
дирване, диагностика, лечение и периодично 
наблюдение на болни с определени заболява­
ния. Наредба № 39 от 2004 г. на министъра 
на здравеопазването за профилактичните 
прегледи и диспансеризацията, обн., ДВ, 
бр. 106 от 2004 г., е издадена по законовата 
делегация на посочения по-горе нормативен 
текст. Преди оспорената нова ал. 5 на чл. 2 
от наредбата (в сила от 1.01.2013 г.) съ­
гласно ал. 2 на чл. 2 диспансеризацията се 
провежда от лекар в лечебни заведения за 
извънболнична помощ (каквито са тези на 
частните жалбоподатели), в лечебни заведе­
ния за болнична помощ, в комплексни он­
кологични центрове, в центрове за психично 
здраве и в центрове за кожно-венерически 
заболявания. Това означава, че предишната 
нормативна уредба (ал. 2 действа и сега и на 
практика противоречи на оспорената ал. 5) 
е давала равни възможности на лечебните 
заведения за извънболнична помощ и на тези 
за болнична такава за диспансеризиране на 
болни с психиатрични заболявания със съ­
ответното на тази дейност финансиране от 
Националната здравноосигурителна каса. От 
друга страна, пациентите с такива заболява­
ния (тази изключително уязвима по причина 
на вида на страданието си социална група) 
обективно са разполагали с по-широк кръг 
възможности при избор на лечебно заведе­
ние и лекуващ лекар. Това ясно се вижда от 
приложение № 1 към Националната здравна 
карта на Република България, приета с Реше­
ние № 103 от 24.02.2011 г. на Министерския 
съвет, на основание чл. 32, ал. 1 от Закона 
за лечебните заведения.