Държавен вестник, бр. 48, 2020 г., стр. 7

БРОЙ  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
не зачитат решението на Конституционния 
съд, следователно и върховенството на самата 
Конституция.
В контекста на отправеното искане за 
обявяване на чл. 142, ал. 1 АПК за противо-
конституционен като противоречащ на чл. 151, 
ал. 2 от Конституцията, доколкото задължава 
съда да приложи материален закон, който е 
обявен за противоконституционен, тъй като  
е бил действащ към момента на издаването 
на индивидуален или общ административен 
акт, настоящото решение следва да бъде при-
лагано съвместно с тълкуването, дадено от 
Конституционния съд в цитираната по-горе 
точка втора от диспозитива на Тълкувателно 
решение № 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г. 
Следователно в този случай, ако матери-
алният закон, който е действал към момента 
на издаването на индивидуалния или общия 
административен акт, е обявен от Конституци-
онния съд за противоконституционен, той няма 
да се приложи по заварените неприключили 
правоотношения, висящи пред съд или пред 
административен орган. Върховенството на 
Конституцията и нейната пряка приложимост 
са принципите, които обвързват и задъл-
жават съдилищата да не приложат чл. 142, 
ал. 1 АПК в случаите, в които материалният 
закон, който е действал към момента на из-
даването на административния акт и който 
е предмет на спора пред съда, е обявен за 
противоконституционен, докато процесът е 
висящ и е бил спрян до произнасянето на 
Конституционния съд. 
Поради това чл. 142, ал. 1 АПК не е в 
противоречие с чл. 151, ал. 2 от Конститу-
цията, а следва да се прилага във връзка с 
тази конституционна разпоредба така, както 
тя е изтълкувана с Решение № 3 от 2020 г. 
по к.д. № 5/2019 г.
Конституционният съд приема, че за да 
се обяви една разпоредба на закон за проти-
воконституционна, тя трябва да е в противо-
речие с Основния закон, поради което да не 
е възможно да регулира дадени обществени 
отношения. Случаят с атакувания чл. 142, 
ал. 1 АПК не е такъв. 
В уточнението към искането за обявяване 
на противоконституционност на чл. 142, ал. 1 
АПК сезиращият състав на ВАС излага допъл-
нителни аргументи за това: разпоредбата не 
дава право на съда да прецени приложимия 
материален закон в случаите на приемане на 
нов закон с обратно действие, на нова правна 
уредба с преходни разпоредби, на нов по-бла-
гоприятен закон. Поради това счита, че тя 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
(принципа на правовата държава).
Член 142, ал. 1 АПК е със сегашното си 
съдържание от 1.03.2007 г. и действа, без да 
е изменян или допълван. Атакуваната ал. 1 
урежда приложимостта на материалния закон 
както по отношение на индивидуалните ад-
министративни актове, така и по отношение 
на общите административни актове (намира 
се в дял трети „Производства пред съд“, 
глава девета „Общи разпоредби“). Член 142, 
ал. 1 АПК е разпоредба, която не изчерпва 
съдържанието си само в случаите на прило-
жимост на материален закон, обявен за про-
тивоконституционен. Тя е с много по-голямо 
практическо значение и е основополагаща за 
преценката на материалната законосъобраз-
ност на посочените административни актове 
(чл. 146, т. 4 АПК) като едно от основанията 
за законосъобразността им въобще. 
Конституционният съд намира за необхо-
димо да отбележи, че не бива да се смесват 
преценката за материална законосъобразност 
на административния акт, извършвана от съда, 
и преценката за правно действие на матери-
ален закон, присъща само на законодателя. 
Първата се извършва от съда в рамките на 
оспорване на административните актове 
(глава десета, раздели I и II АПК). Член 142, 
ал. 1 АПК посочва принципа в администра-
тивното право, че при издаването на всеки 
индивидуален или общ административен акт 
се прилага този материален закон, който е 
действащ към момента на издаването на акта. 
Ролята на контролиращия съд е да провери 
дали административният орган правилно е 
индивидуализирал този закон.
Конституционният съд последователно 
приема в своята практика, че изключително 
важен аспект на принципа на правовата дър-
жава и в частност на изискването за правна 
сигурност, предвидимост и стабилност на 
законодателните решения е забраната за об-
ратно действие на правните норми (Решение 
№ 4 от 2014 г. по к.д. № 12/2013 г., Решение 
№ 8 от 2017 г. по к.д. № 1/2017 г.). 
Правната теория и практиката приемат, 
че в административното право при индиви-
дуалните и общите административни актове 
е приложим този закон, който е в сила към 
момента на издаването им. Този принцип въ-
плъщава правната сигурност и предвидимост 
в този клон на правото, в който отношенията 
държавен орган – гражданин (организация) 
са уредени по вертикала – на власт и под-
чинение. Преценката на съда при контрола 
за материална законосъобразност върху тези 
административни актове е дали фактите, 
предвидени в хипотезата на правната норма, 
са били правилно установени от издаващия 
акта административен орган и дали към тях 
е приложен правилно материалният закон, 
който е регулирал обществените отношения 
именно към този момент. Административ-
нопроцесуалният кодекс не предоставя на 
съда компетентност да преценява дали нов