Държавен вестник, бр. 28, 2026 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  28
е по отношение на кметовете и на органите 
на местното самоуправление, каквито са об­
щинските съвети, както изрично предвижда 
чл. 138 от Конституцията. Този контрол е по 
отношение на актовете на органите на мест­
ното самоуправление, но в рамките на две 
съществени ограничения, предвидени в чл. 144 
от Конституцията. Първото е, че контролът 
е само по законосъобразност, но не и по це­
лесъобразност, а второто – че това може да 
се осъществява само когато е предвидено със 
закон. Правомощията на областния управител 
са конкретизирани в чл. 31, ал. 1 от Закона 
за администрацията (обн., ДВ, бр. 130 от 
1998 г.; посл. изм., бр. 16 от 2026 г.) (ЗА), като 
в т. 5 изрично е предвидено упражняването 
на контрол по законосъобразността на акто­
вете и действията на органите на местното 
самоуправление и местната администрация. 
Редът за упражняването на такъв контрол е 
посочен в разпоредбата на чл. 32, ал. 2 ЗА, 
който препраща към Закона за местното 
самоуправление и местната администрация. 
Съгласно разпоредбата на чл. 45, ал. 4 от посо­
чения закон областният управител упражнява 
контрол за законосъобразност на актовете 
на общинските съвети, освен ако в закон е 
предвидено друго. Контролът се упражнява 
чрез връщане на незаконосъобразните актове 
за ново обсъждане в общинския съвет или 
чрез оспорването им пред съответния адми­
нистративен съд.
Като е оспорил решения на общинския 
съвет пред административния съд, областният 
управител е упражнил предвидено в закон 
правомощие да осъществява контрол за за­
коносъобразност върху актовете на органите 
на местното управление. Въпросът относно 
това дали тези оспорвания са допустими и 
дали при вземането на решенията общинският 
съвет е допуснал нарушения на закона е от 
компетентността на административния съд. 
Отнасянето на тези въпроси до администра­
тивния съд самї по себе си не представлява 
изземване или ограничаване на компетент­
ност на общинския съвет и поради това не 
попада в категорията спор за компетентност 
по смисъла на Конституцията.
 По тези съображения Съдът намира, че 
не е налице конституционен спор за компе­
тентност, поради което не е допустимо да 
упражни правомощието си по чл. 149, ал. 1, 
т. 3, предложение второ от Конституцията. 
Ето защо искането като недопустимо следва 
да бъде отклонено, а образуваното въз основа 
на него производство – прекратено.
По изложените съображения Конститу­
ционният съд на основание чл. 13 и 19 от 
Закона за Конституционен съд и чл. 26, ал. 1 
от Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
За да бъде Конституционният съд валидно 
сезиран, е необходимо искането до него да бъде 
внесено от оправомощен по Конституцията 
субект и поставеният за разрешаване въпрос 
да е в компетентността на Съда – чл. 149, 
ал. 1 от Конституцията. По тези въпроси 
Съдът дължи произнасяне с определението 
за допустимостта на искането. 
Съгласно разпоредбата на чл. 150, ал. 1, 
изречение второ във връзка с чл. 149, ал. 1, т. 3 
от Конституцията общинските съвети могат да 
повдигат пред Конституционния съд спорове 
за компетентност между органите на местно 
самоуправление и централните изпълнителни 
органи. Посочените конституционни разпоред­
би уреждат правото на общинските съвети на 
самостоятелна, макар и ограничена, инициати­
ва пред Съда и неговата компетентност да се 
произнесе в случаите, когато тази инициатива 
е упражнена, като разреши повдигнатия спор. 
Това свое правомощие Конституционният 
съд може да упражни само ако пред него е 
поставен спор за компетентност между орган 
на местно самоуправление, от една страна, 
и централен изпълнителен орган, от друга. 
Правомощието на Конституционния съд по 
чл. 149, ал. 1, т. 3 от Конституцията може да 
бъде упражнено при реален конституционен 
спор относно компетентност. Необходимо е 
или съществуването на припокриване (застъп­
ване) на компетентности, или ситуация, при 
която се изземват или ограничават правомо­
щия на органи на местното самоуправление, 
произтичащи от Конституцията. 
Вносителят обосновава наличието на 
изземване на компетентност на Общинския 
съвет – Минерални бани, от областния упра­
вител на област Хасково с това, че областният 
управител е оспорил пред Административния 
съд – Хасково, решения на общинския съвет 
за поправка на техническа грешка в друго 
решение на общинския съвет, за освобожда­
ването на председателя на общинския съвет 
и избор на нов председател, за изменение на 
структурата на общината, за поемането на дъл­
госрочен дълг от общината, за актуализирането 
на структурата на общинско предприятие и 
за увеличаването на числеността на персо­
нала в туристически информационен център. 
Всички тези решения са от компетентността 
на общинския съвет – чл. 21, ал. 1 ЗМСМА. 
Правомощията на областния управител са 
определени в чл. 143, ал. 3 от Конституцията и 
са очертани в четири направления – осигурява 
провеждането на държавната политика; отго­
варя за защитата на националните интереси; 
отговаря за защитата на законността и на 
обществения ред; осъществява администра­
тивен контрол. Административният контрол