Държавен вестник, бр. 107, 2023 г., стр. 17

БРОЙ  107	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
като процесуално недопустима. В условията 
на евентуалност, иска отхвърлянето є като 
неоснователна. Претендира присъждане на 
юрисконсултско възнаграждение.
В съдебното заседание пред настоящия съд 
ответникът се представлява от упълномощен 
процесуален представител – правен съветник 
И. Георгиева, който от негово име оспорва 
жалбата. По същество моли същата да се 
отхвърли.
На 15.04.2021 г. по делото е постъпила 
молба за присъединяване към оспорването 
от П. Запрянов от Димитровград, подадена 
чрез упълномощения адвокат Б. Бойчев. С 
нея на основание чл. 189, ал. 2 АПК и в сро­
ка по посочената разпоредба Запрянов моли 
конституирането му като оспорваща страна 
по делото. Обосновава правен интерес от 
присъединяване към оспорването. Твърди 
противоречие на чл. 96, ал. 3, изр. второ 
ППЗДвП с чл. 94, ал. 3, изр. второ ЗДвП. 
Твърди, че оспорената подзаконова разпоредба 
е в разрез и с чл. 98, ал. 2, т. 2 и 6, чл. 167, 
ал. 1 и чл. 178е ЗДвП, както и с целите на 
закона. Изразява становище, че тя създава 
незаконосъобразно и недопустимо правило за 
паркиране, което противоречи на ЗДвП и е 
нетърпимо с принципа на правовата държава, 
разписан в чл. 4, ал. 1 от Конституцията на 
Република България. Навежда като отме­
нителни основания тези по чл. 146, т. 3, 4 и 
5 АПК. Мотивира незаконосъобразност на 
разпоредбата и поради неспазване от ответ­
ника на изискванията по чл. 13, ал. 1, т. 2 от 
Указ № 883 от 1974 г. за прилагане на ЗНА за 
подлагане на обсъждане, както на проекта на 
ППЗДвП, приет с ПМС № 36 от 1996 г., така 
и на оспорената част от него. Счита, че не 
е указана законовата разпоредба, въз основа 
на която е издаден процесният Правилник и 
оспорената част от него. Моли съда да обез­
сили или отмени оспорената разпоредба и 
да му бъдат присъдени сторените по делото 
разноски, за което прилага списък по чл. 80 
ГПК. Прави възражение за прекомерност и/
или недължимост на възнаграждението на 
ответната страна.
С определение от 30.07.2021 г., постановено 
по настоящото дело, Запрянов е конституиран 
като жалбоподател. В писмените си бележки, 
представени по делото от 21.09.2021 г., излага 
съображения, че след като ЗДвП вече е уредил 
въпроса за начина на паркиране на пътни 
превозни средства, ответникът е лишен от 
компетентност да урежда повторно същите 
отношения в подзаконов нормативен акт. По­
сочва, като се мотивира с чл. 44, ал. 1 от Указ 
№ 883 от 24.04.1974 г., че преповтарянето на 
разпоредби от закон в подзаконов нормативен 
акт е допустимо само по изключение, каквото 
в конкретния случай не е разписано в ЗДвП, 
поради което оспорената разпоредба е изна-
чално нищожна. Според Запрянов е налице и 
липса на изпълнение на чл. 48, ал. 1 от Указ 
№ 883 от 24.04.1974 г.
В съдебното заседание пред настоящия съд 
Запрянов не се явява и не се представлява.
Участващият по делото представител на 
Върховната административна прокуратура 
дава заключение за основателност на жалбата 
и предлага да бъде уважена.
Върховният административен съд, трето 
отделение, след като се запозна със събраните 
по делото доказателства, прецени доводите 
и възраженията на страните, намира, че по­
дадените жалби са процесуално допустими, 
а жалбоподателите имат правен интерес да 
оспорят ППЗДвП в посочените части по 
следните съображения:
На основание чл. 186, ал. 1 АПК право да 
оспорват подзаконовите нормативни актове 
имат гражданите, организациите и органите, 
чиито права, свободи или законни интереси 
са засегнати или могат да бъдат засегнати от 
него или за които той поражда задължения. 
Правният интерес е абсолютна процесуална 
предпоставка за участие в производството по 
оспорване на подзаконови нормативни актове, 
който в случая е обоснован от Я. Шивачев 
с качеството му на участник в движението 
по пътищата като пешеходец и водач на 
МПС, както и във връзка с прил. по делото 
НП и фишове, удостоверяващи санкциони­
рането му по повод осъществяване състава 
на нарушение по чл. 94, ал. 3, предл. второ 
от ЗДвП. П. Запрянов обосновава правния 
си интерес с обстоятелството, че е пешехо­
дец и същевременно собственик и водач на 
лек автомобил и притежава свидетелство 
за правоуправление на МПС № [номер] за 
категория А, В и М на ППС, което прилага 
към молбата за присъединяване, както и 
свидетелство за регистрация – част ІІ, за лек 
автомобил [марка и модел], също приложе­
но към молбата. По делото няма данни, че 
лицето е лишено от правото да управлява 
ППС от посочената категория, а данните 
по преписката водят на извод, че е налице 
противоречие между подзаконов нормативен 
акт и закон, досежно общата възможност за 
паркиране на тротоарите и относно гаран­
тираното от закона място за преминаване 
на пешеходци.
Предмет на оспорване в настоящото про­
изводство е разпоредбата на чл. 96, ал. 3, изр. 
второ ППЗДвП, съгласно който: „Допуска се 
спиране за престой и паркиране на моторни 
превозни средства с максимално допустима 
маса до 2,5 т върху тротоарите, успоредно на 
оста на пътя, ако откъм страната на сградите 
остава разстояние най-малко 1,5 м за преми-
наване на пешеходци.“