Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 25

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
се налага изводът, че не оспорената част на 
разпоредбата „в размер 60 на сто от брутното 
му трудово възнаграждение, но не по-малко 
от минималната работна заплата“ се оказва 
правното средство, което би могло да пос­
лужи като оправдание за недобросъвестни 
работодатели за налагане и поддържане на 
порочни практики.
Допълнително дисциплиниращо и сти­
мулиращо въздействие към изпълнение на 
трудовите задължения от работодателя имат 
и угрозата от образуване на производство по 
несъстоятелност по чл. 625 ТЗ по молба на 
Изпълнителната агенция „Главна инспекция 
по труда“, въведените в чл. 15, ал. 4 и 5 ТЗ 
ограничения при прехвърляне на предприятие 
само след изплащане на всички дължими 
трудови парични задължения и осигурителни 
вноски, както и предвиждането сред основа­
нията за отстраняване от участие в процедура 
за възлагане на обществена поръчка на кан­
дидат или участник, за когото е установено 
с влязъл в сила акт, че нарушава трудовото 
законодателство.
Отчитайки мотивите на законодателя при 
предприемане на първата мащабна реформа 
в областта на трудовото право, в рамките на 
която е въведена редакцията на разпоредбата 
на чл. 245, ал. 1 КТ от 1992 г. за предвиж­
дане с императивни правни норми само на 
минималните стандарти, а не тяхното пълно 
фиксиране при регламентиране на трудовите 
правоотношения, няма легална пречка за 
страните в трудово правоотношение да до­
говарят и допълнителни по-високи от тези в 
КТ изисквания и гражданскоправни последи­
ци, включително санкции с дисциплиниращ 
характер, за случаите на неизпълнение на 
задължението за изплащане в цялост и в срок 
на трудовото възнаграждение.
Постановявайки своите актове, Конститу­
ционният съд (вж. Решение № 12 от 2014 г. по 
к. д. № 10/2014 г.) има практиката да отчита 
и съобразява и евентуалните последици от 
упражняването на правомощието си по чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията. В конкретния 
случай чл. 245, ал. 1 КТ определя минималния 
гарантиран размер на трудовото възнагражде­
ние, подлежащ на изплащане. Хипотетичното 
удовлетворяване на искането не само че няма 
да спре порочната практика по неспазване 
от страна на работодатели на задължението 
им за изплащане в пълен размер и в срок на 
трудовото възнаграждение на работниците 
или служителите, но и ще се създаде още по- 
голяма правна несигурност и допълнителни 
трудности в правоприлагането.
Ако се сподели виждането, че действащата 
формулировка на текста е тази, която създава 
предпоставките за злоупотреба от страна на 
недобросъвестни работодатели, предлаганото 
от вносителя на искането разрешение чрез 
преустановяване на прилагането на чл. 245, 
ал. 1 КТ само в частта „в размер 60 на сто от 
брутното му трудово възнаграждение, но не 
по-малко от минималната работна заплата за 
страната“ не само няма да постигне очертаната 
в искането цел, а ще отдалечи още повече 
оспорената разпоредба от търсената яснота 
и конкретика. Неминуемо интервенцията на 
Конституционния съд би създала празнота 
в закона, която ще се запълни с много по- 
общите и абстрактни норми на чл. 48, ал. 1 
и 5 от Конституцията и общите правила на 
КТ, а те заедно с действащата ал. 2 на чл. 245 
КТ (която не е оспорена) ще доведат до една 
наистина тежка колизия не само с принци­
па на правовата държава, прогласен с чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията, но и до сериозно 
накърняване на правата на трудовонаетите 
лица. Това е така, защото неоспорената част 
на разпоредбата на чл. 245, ал. 1 КТ, която 
хипотетично би продължила да действа, би 
гласяла: „При добросъвестно изпълнение на 
трудовите задължения на работника или слу­
жителя се гарантира изплащането на трудово 
възнаграждение.“
В тази връзка е важно да се изтъкне, че вече 
не става дума за трудово възнаграждение в 
определен (фиксиран) размер или за трудовото 
възнаграждение (конкретното, уговорено с 
трудовия договор). Нечленуването в текста на 
„трудово възнаграждение“ го определя твърде 
общо и по никакъв начин не го свързва с 
конкретен ангажимент за неговия размер. Ако 
се стигне до там законът да действа в този си 
вид, вратите за работодателски произвол ще 
се окажат широко отворени. По този начин 
ще се осигури реалната правна възможност 
да се изплаща на работниците толкова, кол­
кото и когато прецени техният работодател, 
заедно с един ефективен и напълно легален 
механизъм за връщане на отречената като 
порочна практика на т.нар. аванси.
С оглед на гореизложените съображения 
намираме, че разгледано по същество, искането 
на омбудсмана за обявяване на разпоредбата 
на чл. 245, ал. 1 КТ в частта „в размер 60 на 
сто от брутното му трудово възнаграждение, 
но не по-малко от минималната работна за­
плата за страната“ за противоконституционна 
следва да се отхвърли като неоснователно.
II. Според съдиите Борис Велчев, Стефка 
Стоева, Мариана Карагьозова-Финкова и 
Константин Пенчев искането е основателно 
и следва да бъде уважено по следните съ­
ображения:
Оспорената разпоредба на чл. 245, ал. 1 
КТ предвижда при добросъвестно изпълне­
ние на трудовите задължения от страна на 
работника или служителя да му се изплаща 
трудово възнаграждение в непълен размер 
вместо уговореното възнаграждение. Нами­
раме, че тя противоречи на недвусмисленото 
правило по чл. 48, ал. 5 от Конституцията 
работниците и служителите да получават