Държавен вестник, бр. 40, 2013 г., стр. 66

СТР.  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  40
правомощия, които включват и издаването на 
вътрешни актове от категорията на процес-
ния. Разглежданият подзаконов акт съдържа 
правила от устройствен и организационно-
технически характер и има за предмет на 
уредба функциите и организацията на работа 
на отделните звена от администрацията, под-
помагаща правосъдните органи. От цялостния 
прочит на разпоредбите от глава шестнадесета, 
раздел III от ПАРОАВАС, където систематич-
но е включена обжалваната норма, е видно, 
че същите регламентират организацията на 
администрацията на районните, окръжните, 
административните, военните и апелативните 
съдилища и вътрешния ред на тяхната дейност 
и по-конкретно – визират задължения на съ-
дебното деловодство, свързани с обезпечава-
не и подпомагане дейността на съдилищата. 
Изводът, че приеманите от ВСС правилници 
представляват вътрешни правила, се подкрепя 
и от Решение № 10 от 15.11.2011 г. по конст.
дело № 6 от 2011 г. на Конституционния съд 
на РБ, който се е произнесъл в този смисъл. 
Ето защо, с оглед предоставената му от закона 
компетентност да приема правилници, харак-
теризиращи се като актове от вътрешнослу-
жебно естество, настоящият състав намира, че 
обжалваната разпоредба не е нищожна.
Налице са обаче основанията на чл. 146, 
т. 4 и 5 АПК, обуславящи отмяната є като 
незаконосъобразна.
Разпоредбата на чл. 123 ПАРОАВАС, ко-
ято е с вътрешнослужебен характер, с оглед 
предвиденото в нея служебно прихващане на 
суми във връзка с процедурата по издаване 
на изпълнителен лист засяга права и законни 
интереси на гражданите или юридическите 
лица, които попадат в хипотезата є.
Съгласно чл. 15, ал. 1 ЗНА нормативният 
акт следва да съответства на Конституцията 
и на другите нормативни актове от по-висока 
степен, а видно от ал. 3 на същата норма, 
ако постановление, правилник, наредба или 
инструкция противоречат на нормативен акт 
от по-висока степен, правораздавателните 
органи прилагат по-високия по степен акт.
Общо правило във всички процесуални за-
кони, прилагани от правосъдните органи, е, че 
за присъдените по делото разноски се издава 
изпълнителен лист от първоинстанционния 
съд. Текстът на чл. 115, ал. 2 от правилника, на 
който се позовава жалбоподателят, възпроиз-
вежда чл. 416, ал. 4 НПК – когато с присъдата 
е наложена глоба или са присъдени в полза 
на държавата обезщетения, съдебни разноски 
и такси, съдът издава изпълнителен лист и го 
изпраща на съответния орган за изпълнение. 
При всички случаи съдържанието на изпълни-
телния лист следва изцяло да кореспондира на 
съответния осъдителен диспозитив на съдебния 
акт, независимо дали е за обезщетение, раз-
носки или други суми, присъдени в полза на 
една страна срещу друга, като това важи и за 
случаите на служебно издаване на такъв. От 
анализа на процесуалните норми в НПК, ГПК, 
АПК и ДОПК е видно, че служебно прихващане 
на суми при издаване на изпълнителен лист 
не е предвидено. Внасянето от страната, срещу 
която се издава изпълнителният лист, гаранция, 
лична сума, обезпечение и др. е въз основа на 
конкретно правно основание за изпълнение 
на определените в закона предназначение и 
функции и се освобождава или се задържа при 
предвидените в закона условия и ред – арг.: 
чл. 61 и 66 НПК. Дължимите суми, за които 
се издава изпълнителният лист, също се реали-
зират по предвидения в процесуалните закони 
ред и способи в рамките на изпълнителното 
производство. Поради това служебно прихва-
щане на тези суми по почин на съда с негово 
разпореждане и издаване на изпълнителен лист 
само за разликата между дължимата и налич-
ната сума е недопустимо и в противоречие с 
установения правен ред, респ. влиза в колизия с 
един от основните принципи на правовата дър-
жава – принципа за законност. Същият извод 
важи и по отношение на регламентираното в 
чл. 123, изр. 2 от правилника правило, че ако 
присъдената сума е по-малка от гаранцията, 
се освобождава само разликата. При наличие 
на изрична законодателна уредба на изпълни-
телния процес във връзка със събирането на 
вземания и при отсъствие на законова възмож-
ност за служебно прихващане на следващите 
се от осъдителен съдебен акт дължими суми с 
налични суми по делото в полза на осъдената 
страна разпоредбата на чл. 123 ПАРОАВАС 
в нейната цялост се явява незаконосъобразна 
поради противоречие с материалния закон и 
като такава следва да се отмени.
В заключение съдът счита за необходимо 
да отбележи, че влязлото в сила Решение 
№ 500 от 16.01.2006 г., постановено по адм.д. 
№ 5722/2005 г., касае текста на чл. 91 от отме-
нения Правилник за съдебната администрация 
в районните, окръжните, военните и апела-
тивните съдилища, издаден от министъра на 
правосъдието на Република България (обн., 
ДВ, бр. 95 от 26.10.2004 г.; отм., ДВ, бр. 9 от 
29.01.2008 г.), поради което хипотезата на чл. 177, 
ал. 3 във връзка с чл. 196 АПК е неприложима.
Водим от изложеното и на основание 
чл. 193, ал. 1 АПК, Върховният администра-
тивен съд, седмо отделение, 
Р Е Ш И :
Отменя разпоредбата на чл. 123 от Пра-
вилника за администрацията в районните, 
окръжните, административните, военните и 
апелативните съдилища, приет от Висшия 
съдебен съвет – ДВ, бр. 66 от 2009 г.
Решението не е обжалвано по реда и в 
сроковете, предвидени в АПК, и влиза в сила 
от деня на обнародването му в „Държавен 
вестник“.
Председател:  
Георги Колев
3396