Държавен вестник, бр. 63, 2008 г., стр. 5

Б Р О Й  63
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
на в § 92, ал. 2 от преходните и заключителни-
те разпоредби на Закона за изменение и до-
пълнение на Закона за горите, са настанени
Софийската апелативна прокуратура, структу-
ри на Сметната палата, Регионален инспекто-
рат по образование—гр. София, и други  дър-
жавни органи. Съответните части от сградата
са предоставени на цитираните по-горе инсти-
туции за безвъзмездно стопанисване и управ-
ление с решения на Министерския съвет № 710
от 28.XII.1998 г., № 707 от 1.XI.2000 г., № 230
от 13.V.1998 г. и № 406 от 18.VI.2002 г.
Според главния прокурор на Република Бъл-
гария Народното събрание не може да изземва
оперативни управленски функции на Министер-
ския съвет по стопанисване на държавното
имущество—неговото предоставяне, отнемане,
преразпределяне. По този начин се нарушава
принципът на правовата държава и разделени-
ето на властите, нарушава се конституционно
установеният баланс между институциите чрез
упражняване на функции, които Конституция-
та е възложила на изпълнителната власт. На-
родното събрание е излязло извън кръга на
правомощията си, посочени в чл. 84 и 85 и други
разпоредби на Конституцията, и е иззело конс-
титуционни правомощия на Министерския съ-
вет, които са му изрично възложени с чл. 106 от
Конституцията.
С определение от 12 юни 2008 г. съдът е до-
пуснал искането за разглеждането по същест-
во. Със същото определение са конституирани
като заинтересовани страни Народното събра-
ние, Министерският съвет, министърът на пра-
восъдието, Сметната палата, Висшият съдебен
съвет, Върховният касационен съд, Върховни-
ят административен съд и Държавната агенция
по горите, като им е предоставена възможност
да представят становища по делото. В дадения
в определението срок са постъпили становища
от Сметната палата, Върховния касационен съд,
министъра на правосъдието, Висшия съдебен
съвет, както и от председателя на Държавната
агенция по горите.
В становището си Сметната палата на Репуб-
лика България поддържа разбирането, че § 92,
ал. 2 от преходните и заключителните разпоред-
би на Закона за изменение и допълнение на Зако-
на за горите в атакуваната му част е в пряко не-
съответствие с Конституцията на Република Бъл-
гария. Законодателната власт недопустимо се е
намесила в конституционните правомощия на
изпълнителната власт в лицето на Министерс-
кия съвет, посочени в чл. 106 от основния закон,
и по този начин е нарушила принципа за разделе-
ние на властите (чл. 8 от Конституцията).
Върховният касационен съд счита за осно-
вателно направеното от главния прокурор на
Република България искане да бъде обявена за
противоконституционна атакуваната част от
разпоредбата на § 92, ал. 2 от преходните и зак-
лючителните разпоредби на Закона за измене-
ние и допълнение на Закона за горите. С еднос-
транно осъщественото с разглежданата норма
от парламента имотно предоставяне се засяга
материалната обезпеченост на конституцион-
но установени държавни органи, без съгласува-
ност във взаимоотношенията между отделните
власти, което накърнява обективирания в чл. 8
от Конституцията принцип за разделение на
властите. Върховният касационен съд счита, че
институционното изграждане и съществуване
на конституционно установените държавни
органи се предпоставя от осигуряването на под-
ходящи условия, в които на практика се осъ-
ществява дейността им.
Министърът на правосъдието приема, че
оспорената разпоредба не е в съответствие с
Конституцията и с тълкувателни решения, пос-
тановени от Конституционния съд. Като се е
намесила в конституционните правомощия на
Министерския съвет, законодателната власт
нарушава принципа за разделение на властите,
решава едностранно и влизайки в противоре-
чие с принципа за независимост на съдебната
власт (чл. 117, ал. 2 от Конституцията), се раз-
порежда с части от сграден фонд, без които
конституционно установени, независими дър-
жавни органи не биха могли да осъществяват
дейността си.
В становището на Висшия съдебен съвет се
подкрепя искането на главния прокурор на Ре-
публика България, като то се възприема за ос-
нователно.  Приемането на оспорения текст
от Народното събрание е нарушение на норми
и принципи на основния закон, поради което
той следва да бъде обявен за противоконсти-
туционен.
Всички заинтересовани страни, които пред-
ставят становища, с изключение на председа-
теля на Държавната агенция по горите, излагат
доводи, че искането на главния прокурор на
Република България следва да бъде уважено.
Конституционният съд обсъди искането,
прецени съображенията, съдържащи се в него и
в становищата на заинтересованите страни, и
за да се произнесе, взе предвид следното:
Народното събрание може да задължи със
законова разпоредба Министерския съвет в
определен срок да предприеме действия за оси-
гуряване на сграда—публична държавна собст-
веност, за осъществяване на дейността на съот-
ветен държавен орган. Законодателната власт
обаче не може да навлиза в разпоредителните
правомощия на изпълнителната власт, свърза-
ни с организирането на стопанисването на дър-
жавното имущество. Народното събрание няма
правомощие да определя с кой конкретен имот
ще стане задоволяване на нуждите на съответ-
ния държавен орган. На практика с атакувана-
та законова разпоредба на Министерския съвет
се разпорежда да предостави на Държавната
агенция по горите конкретна сграда—публич-
на държавна собственост, подробно описана по