Държавен вестник, бр. 48, 2017 г., стр. 9

БРОЙ  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
е превенцията. Тя предполага прилагане на 
комплекс от разнообразни мерки (законо-
дателни, икономически, социални, здравни, 
образователни, възпитателни и много други), 
насочени към отслабване въздействието или 
блокиране влиянието на криминогенните 
фактори. От посоченото следва, че противо-
действието на престъпността като функция 
в дейността на прокуратурата няма основна 
тежест в същинската превенция на престъп-
ността, доколкото органите, натоварени с 
осъществяване на правозащитната функция 
на държавата (прокуратура, съд), въздействат 
основно върху последиците от проявилите се 
вече криминогенни фактори – регистрирана 
престъпност на фаза досъдебно или съдебно 
производство – проявената престъпност.
Същинската превенция на престъпността 
следва да блокира в зародиш и да възпрепятства 
нейното осъществяване. Затова и функциите 
в тази специфична, условно наречена пред-
наказателноправна, превенция лежат главно 
върху други държавни органи и институции.
След като конституционният законодател 
изрично въвежда израза „и други доклади за 
дейността на прокуратурата по противодей-
ствие на престъпността“, то очевидно е, че 
доклад по конкретно наказателно производство 
не е дейност на прокуратурата по противо-
действие на престъпността като мащабно 
по своите измерения явление. Такъв доклад 
по конкретно наказателно производство би 
съставлявал най-много доклад по противодей-
ствие на отделно, единично взето, престъпно 
деяние при цялата условност на подобни раз-
съждения, доколкото определянето му като 
престъпно може да настъпи окончателно 
едва при влязла в сила осъдителна присъда. 
Този аспект поставя въпроса за значението 
на подобен доклад по конкретно наказателно 
производство, особено в хипотезата на послед-
ващо постановена оправдателна присъда или 
неинициране на съдебната фаза от наказател-
ното производство. Евентуалното отсъствие 
на престъпление предвид началния етап на 
наказателното преследване и несигурността 
относно съдържанието на крайния съдебен 
акт – утвърждаващ престъпния характер на 
извършеното или отричащ това му качество, 
прави безпредметна дейността по противо-
действие на единично взето само за себе си 
деяние, което може и да не разкрие белезите 
на престъпление. Неслучайно конституцион-
ният законодател изрично изключва подоб-
на възможност предвид използвания израз: 
„противодействие на престъпността“ (като 
съвкупност от установени престъпления).
Самото реализиране на превантивните 
мерки, както и резултатите от противо-
действието на престъпността предполагат 
изследване на статистически съвкупности. 
Такива съвкупности като обект за самостоя-
телно изследване са: престъпността като цяло 
или отделни нейни видове за разкриване на 
съществените криминогенни фактори, както 
и на съвкупностите, по отношение на които 
са осъществени превантивни мерки с оглед 
достигане до изводи как определен набор от 
тях при нееднократно прилагане се е отразил 
върху състоянието и динамиката на определен 
вид престъпност.
Наказателната политика е част от общата 
държавна политика. Тя определя най-общите 
принципи и насоки относно криминализа-
цията, съответно декриминализацията, на 
определени общественоопасни деяния относно 
утежняване или смекчаване на наказателната 
репресия, видовете наказания и много други, 
вкл. методите за превенция и контрол над 
престъпността. Наказателната политика, по-
добно на противодействието на престъпността, 
също предполага единодействие на властите, 
специализирано въздействие и проследяване 
резултатите от него върху статистически 
съвкупности.
Дейността по реализирането на наказа-
телната политика, също както и при про-
тиводействието на престъпността, може да 
бъде проследена чрез обобщаване на данни, 
почерпени от изследвани статистически маси-
ви. Те сами по себе си не съставляват отделно 
наказателно производство, а поредица от про-
изводства, поради което доклад по конкретно 
наказателно производство е неподходящо 
средство за постигане на формулираната от 
конституционния законодател водеща цел на 
тълкувания текст – получаване на надлежна 
информация относно противодействието на 
престъпността или реализирането на нака-
зателната политика, т. е. по отношение на 
масови явления, включващи множество еди-
нични проявни форми.
Очертаните допълнителни цели в хода на 
парламентарните обсъждания, свързани със 
„създаването на предпоставки за вземане на 
информирани решения, включващи органи-
зационни мерки, и за законодателна дейност, 
която почива на реалната оценка на крими-
нологичните фактори и на съществуващите 
потенциални и конкретни заплахи за право-
вия ред“, по определение също предполагат 
изследване на масови явления и разкриване 
на закономерности, които са им присъщи. 
 Посочените от законодателя информирани 
управленски решения, включително организа-
ционни и законодателни, не могат да разчитат 
на успех, ако се основават на доклад по отно-
шение на единично, изолирано проявило се 
явление (незначителна част от статистически 
масив), доколкото единичността на проявле-
нието от масовите явления насочва по-скоро 
към случайността, но не и към закономер-
ността, която се проявява според правилото 
на т. нар. „закон за големите числа“, т. е. в