Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
и чужденец (чл. 54, ал. 1 във връзка с чл. 26, 
ал. 2 от Конституцията). 
В своята практика Конституционният 
съд посочва, че Конституцията на Републи­
ка България е „изградена върху идеята за 
единството на българската нация (абзац 4 от 
преамбюла, чл. 1, ал. 3, чл. 2, ал. 1, чл. 44, 
ал. 2)“, и подчертава, че „същевременно 
признава съществуването на религиозни, 
езикови и етнически различия, респ. на но­
сители на такива различия. Указания в тази 
насока съставляват редица конституционни 
текстове (в чл. 37, ал. 1, в който се говори 
за „търпимост и уважение между вярващите 
от различни вероизповедания“; чл. 36, ал. 2, 
в който се споменават „гражданите, за кои­
то българският език не е майчин“; чл. 29, 
ал. 1, който защитава срещу „насилствена 
асимилация“; чл. 44, ал. 2, който забранява 
организации, чиято дейност е насочена „към 
разпалване на национална, етническа или 
религиозна вражда“; чл. 54, ал. 1, който ус­
тановява правото на личността „да развива 
своята култура в съответствие с етническата 
си принадлежност“; Решение № 4 от 1992 г. 
по к.д. № 1/1991 г.).
Конституционният съд не намира основа­
ния да се отклони от тази практика в насто­
ящото производство и поддържа, в контекста 
на изложеното, че като не свързва ангажи­
мента на държавата по смисъла на оспорената 
промяна в чл. 23 с „националната“ култура, 
тази промяна не просто изменя установения 
в Основния закон модел на изграждане на 
национална културна идентичност – основа 
на националната идентичност, но и като не 
дефинира културата именно като „национал­
на“, оспорената промяна в чл. 23 премества 
акцента от дух на общност, т.е. от оня отли­
чителен начин на съществуване, с който се 
идентифицираме като нация и който другите 
разпознават, към общности, въплъщение на 
други отличителни ценности, традиции и вяр­
вания, с които нацията не се идентифицира, 
с което нарушава базисна конституционна 
ценност – единството на нацията, което е 
елемент на фундамента на държавата, такава, 
каквато е изградена с Конституцията от 1991 г. 
Поради изложеното Конституционният 
съд намира оспорената промяна в чл. 23, 
въведена с § 1 ЗИД на Конституцията, за 
противоконституционна.
ІІ. Относно промените в чл. 64, ал. 2, 3 
и 4 (нова), както са въведени с § 2 ЗИД на 
Конституцията
При проведеното гласуване относно ос­
нователността на исканията за установяване 
на противоконституционност на промените в 
чл. 64, както са въведени с § 2 ЗИД на Кон­
ституцията, не се постигна изискуемото по 
чл. 151, ал. 1 от Конституцията мнозинство 
от гласовете на повече от половината съдии 
от състава на съда, поради което исканията 
следва да бъдат отклонени.
А. Според съдиите Павлина Панова, Ма­
риана Карагьозова-Финкова, Таня Райковска, 
Атанас Семов, Янаки Стоилов и Соня Янку­
лова исканията са основателни.
Укрепването на парламентаризма е декла­
рирано като концептуална основа на част от 
конституционните промени, въведени със ЗИД 
на Конституцията. В мотивите към проекта 
на Закона за изменение и допълнение на 
Конституцията на Република България за 
тази цел, наред със същественото стеснява­
не на предоставената от Конституцията от 
1991 г. дискреция на президента да назначава 
служебно правителство, включително и като 
се лишава от правомощието да разпуска пар­
ламента в условия на парламентарна криза, 
се създава конституционно основание със 
закон да се ограничава компетентността на 
служебния кабинет, предвиждат се и измене­
ния и допълнения в чл. 64, така че да бъде 
конституционно осигурена непрекъсваемост 
в дейността на Народното събрание в парла­
ментарната система. Изрично се подчертава 
от вносителите, че „[п]оследователните пар­
ламентарни кризи от 2021 г. – 2023 г., довели 
до назначаване на няколко поредни служебни 
правителства, поставят въпроса за повече 
гаранции за непрекъсваемост на работата на 
парламента“ (мотиви към проекта на Закона 
за изменение и допълнение на Конституцията 
на Република България, вх. № 49-354-01-83 
от 28.07.2023 г.). По-конкретно, с § 2 ЗИД на 
Конституцията се изменя и допълва чл. 64 от 
Конституцията и промяната е декларирана 
да следва част от мотивите на измененията, 
въведени в чл. 99, ал. 5 от Основния закон с 
§ 7 ЗИД на Конституцията.
С § 2 ЗИД на Конституцията се правят 
следните изменения в чл. 64: в ал. 2 се за­
личават думите „или след изтичане“; изменя 
се ал. 3, която предписва: „Избори за ново 
Народно събрание се произвеждат не по-късно 
от един месец преди изтичане на срока на 
пълномощията на действащото Народно съ­
брание“; въведена е нова ал. 4, според която 
„[с] полагането на клетвата на новоизбраните 
народни представители се прекратяват пълно­
мощията на предишното Народно събрание“.
Новосъздадената ал. 4 определя началото 
и края на пълномощията на Народното съ­
брание, свързвайки ги с полагането на клет­
ва от народните представители, избрани на 
последните общи избори. В основата на кон­
ституционните промени в чл. 64 от Основния 
закон стои именно разпоредбата на ал. 4, като 
измененията в ал. 2 и 3 със същия § 2 ЗИД