Държавен вестник, бр. 84, 2021 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  84
няването на определени видове търговски 
дейности или гражданския оборот най-общо, 
като отдаване по занятие на коли под наем, 
спедиторска дейност със собствени превозни 
средства, учредяване на право на ползване 
върху превозни средства, заем за послужване 
и други, доколкото собствениците на вещите 
са застрашени да понесат значителни иму­
ществени последици при евентуално отнемане 
на превозните средства поради престъпно 
поведение на конкретния ползвател или дър­
жател на вещта. На собствениците на вещите 
необосновано се прехвърлят задължения на 
държавата за борба с престъпността, като от 
тях се изисква да упражняват непосредствен 
контрол върху държателите или ползватели­
те на вещите и да изпълняват характерни за 
държавата чрез специализираните є органи 
превантивни действия за ограничаването на 
отделни видове престъпни посегателства.
Изложеното води до извод, че въпреки очер-
таните по-горе различия между атакуваните 
разпоредби в оспорените им части сходството 
в отделните хипотези на законовата регла­
ментация, както и в естеството и обема на 
засегнатите права, е такова, че наличието или 
липсата на твърдените от вносителя на искането 
противоречия с Конституцията следва да се 
преценява едновременно за всички частично 
атакувани разпоредби. 
Правото на собственост се гарантира и 
защитава от Конституцията. Конституцион­
ният съд в своята практика е имал неведнъж 
възможност да изтъкне, че „задължение на 
държавата е да гарантира и защити правото 
на собственост и да осигури неприкоснове­
ността на частната собственост чрез закон и 
че е недопустимо по законодателен път да се 
посяга на тази неприкосновеност“ (Решение 
№ 12 от 8 юли 1993 г. по к.д. № 12/1993 г. и 
Решение № 17 от 16 декември 1999 г. по к.д. 
№ 14/1999 г.). Съдът нееднократно е посочвал 
критериите за определяне на възможните пре­
дели на държавна намеса, като е обръщано 
специално внимание на систематичното място 
на разпоредбите на чл. 17, ал. 1 и 3 от НК в 
глава първа „Основни начала“ (Решение № 6 
от 25 февруари 1997 г. по к.д. № 32/1996 г.; 
Решение № 18 от 14 ноември 1997 г. по к.д. 
№ 12/1997 г. и Решение № 5 от 21 март 1996 г. 
по к.д. № 4/1996 г.). Според Конституционния 
съд нормите на закона трябва да бъдат подчи­
нени на тези основни конституционни начала 
и да не излизат извън техните рамки, вкл. и 
когато тези норми представляват изключения 
от възприетия законов принцип (в този смисъл 
е посоченото по-горе Решение № 12 от 8 юли 
1993 г. по к.д. № 12/1993 г.).
При съобразяване на принципа на правовата 
държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията и 
установените в чл. 57, ал. 2 от Основния за­
кон параметри за упражняване на основните 
права правото на собственост може да бъде 
ограничавано, но само ако ограничението е 
въведено със закон, необходимо е за постигане 
на конституционно легитимна цел и е пропор­
ционално средство за защита на застрашени 
конституционни ценности. Всяка намеса в 
мирното ползване на собствеността трябва да 
постига справедлив баланс между обществения 
интерес и защитата на правата на собственика.
В практиката на Конституционния съд е 
утвърден възгледът, че прогласеният в Кон­
ституцията принцип на неприкосновеност на 
частната собственост не изключва правната 
възможност за нейното ограничаване, при 
което абсолютна забрана за такива ограни­
чения няма, като Основният закон допуска 
при определени условия принудително от­
чуждаване на собственост (Решение № 3 от
23 март 2021 г. по к.д. № 11/2020 г.). Най-силно 
е ограничението, което позволява принуди­
телно отчуждаване за държавни и общински 
нужди, т.е. трансформирането на собствеността 
от частна в публична, като тази възможност 
е закрепена в чл. 17, ал. 5 от Конституцията, 
но само при спазване на кумулативно дадени 
изисквания, и това съставлява изключение от 
принципа за неприкосновеност на частната 
собственост. Разпоредбата на чл. 17, ал. 5 от 
Конституцията е важен ограничител, защото 
съдържа критериите, при които е консти­
туционно допустимо имуществените права, 
принадлежащи на частни субекти, да бъдат 
накърнявани до степен, включваща и отчуж­
даване от държавата. 
Тези изброени по-горе принципни по­
ложения не са несъвместими помежду си. 
Пресечната точка между тях е стремежът за 
постигане на справедлив баланс между правото 
на личността (на собственика) и интереса на 
обществото. Прогласеното в Конституцията 
задължение за защита на частната собстве­
ност предполага при нейното ограничаване 
със закон да се съблюдава спазването на 
принципа на пропорционалност (съразмер­
ност), изведен като елемент на принципа на 
правовата държава, прогласен в чл. 4, ал. 1 
от Конституцията. Съобразно този принцип 
ограничението на правото на собственост 
следва да е съразмерно на преследваната цел, 
но не и да надхвърля необходимото за нейно­
то постигане (Решение № 14 от 15 октомври 
2020 г. по к.д. № 2/2020 г.; Решение № 10 от 
23 юли 2020 г. по к.д. № 7/2020 г.). От принци­
па на пропорционалност произтича изискване 
намесата в правата на частния собственик да 
постига справедлив баланс между нуждите 
на общия интерес и защитата на основните 
права на гражданите. Конституционният съд 
е последователен в своята позиция, че всяко 
ограничение на основно право трябва да е на­
ложително за защита на определена категория 
обществени интереси, да бъде най-подходящо