Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
(„богатата му битност“) и/или от принципа 
за гарантиране върховенството на Консти­
туцията, като то би могло да бъде, защо не, 
и с правен ефект pro futurо, по автономната 
преценка на конкретния състав на КС.
Ноторно е, че юридическите актове на НС 
са правни форми, чрез които се регулират 
различни по характер основни обществени 
отношения, за да се постигнат определени 
правни резултати. Правните актове на пар­
ламента са основна форма за волеизявление, 
за осъществяване на правомощията му. Въз 
основа на това дали съдържат правни нор­
ми, или не, юридическите актове според 
доктрината и практиката се обособяват в 
две групи – нормативни и ненормативни. 
Законодателната дейност като функция на 
законодателния орган е висша нормотворческа 
дейност и изключителен негов прерогатив, 
тя има за резултат създаването на основните 
нормативни актове – законите. 
Съдържанието на понятието закон е из­
ключително богато, напр. законът е прието 
по съответните процедурни правила решение 
на парламентарното мнозинство, а и дейст­
ващата Конституция разграничава различни 
видове закони – закони за годишния държа­
вен бюджет (чл. 87, ал. 2 от Конституцията), 
или според глава IХ – закони за изменение 
и допълнение на Конституцията. От особе­
но значение е възприетото в практиката на 
Конституционния съд разбиране, че законите 
биват нормосъздаващи, нормоотменящи и 
нормоизменящи.
Накрая, ако се проследят предоставените 
по настоящото конституционно дело мне­
ния на изтъкнатите правни специалисти (с 
изключение на един от тях), не може да не 
направи впечатление обстоятелството, че те 
приемат еднозначно съдържанието на чл. 151, 
ал. 2, изр. трето от Конституцията както по 
отношение на относимостта му към всички 
актове, подлежащи на контрол по чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията, така и по от­
ношение действието ex nunc на решенията 
на КС. Отсъства прочит на Конституцията, 
допускащ разделяне на юридическите прав­
ни актове на нормативни и ненормативни, 
на формални и неформални закони, както 
и съобразно това деление, обосноваване на 
различно действие на решението на КС по 
отношение на темпоралния му ефект. Подобно 
игнориране на множеството експертни правни 
мнения по конкретното конституционно дело, 
разбира се без съответна аргументация защо 
е сторено това, е притеснително и поставя на 
дневен ред дали същите са в крайна сметка 
и необходими, след като могат директно да 
се пренебрегват.
Приемаме, въз основа на изложеното по-
горе, че правилото на чл. 151, ал. 2, изр. трето 
от Конституцията е общо правило, колкото 
и имплицитно или донякъде експлицитно да 
се отрича това в решението.
2. Относно приравняването на закон с 
еднократно действие на закон във формален 
смисъл – на ненормативен акт:
Определянето на даден закон като „закон 
във формален смисъл“ се съдържа в мотивите 
на Решение № 17 от 1995 г. по к. д. № 13/1995 г. 
Конституционният съд е определил юри­
дическата характеристика на гласувания от 
НС бюджетен закон за 1995 г., както и на 
всеки ежегоден бюджетен закон, приемайки 
го като формален закон, защото не съдържа 
правни норми, които уреждат обществени 
отношения. Посочено е още, че бюджетните 
закони са управленски (административни) 
актове, които, без да променят своята юриди­
ческа характеристика, се издават в присъщата 
на актовете на Народното събрание форма 
(закон), по предвидената от законодателния 
орган процедура. В Тълкувателно решение 
№ 14 от 1992 г. е посочено, че „изискването за 
равенство на гражданите пред закона (чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията) логически изисква 
равенство пред всички нормативни актове, 
адресирани до тях – законови и подзаконови, 
а не само равенство пред закона в собствения 
му смисъл на акт на Народното събрание“.
Използването на съществуващото в прав­
ната теория и практика традиционно деление 
на понятието „закон“ като „закон в материа­
лен смисъл“ и „закон във формален смисъл“, 
датирано от края на 19 век, не е най-сполуч­
ливият изходен критерий за обосноваване и 
определяне на различия в темпоралния ефект 
на решението на КС, с което се установява про­
тивоконституционност на такъв закон. Нещо 
повече, дори сезиращият орган – тричленен 
състав на ВКС, ГК, не се позовава на такава 
терминология, като визира единствено „закон 
с еднократно действие“, подход, невъзприет 
впоследствие в диспозитива от мнозинството 
съдии, при което „закон с еднократно действие“ 
е приравнен на закон във формален смисъл.
Дори и да би могло да се възприеме, за 
доктринерски цели, такъв класификационен 
подход за деление на законите, то ЗОДС, спо­
ред посоченото от състава на ВКС – закон с 
еднократно действие, изобщо не съответства 
на тази характеристика по критериите на т. 1 
от решението като ненормативен акт (закон 
във формален смисъл). Обратно на твърдяно­
то, той съдържа правила за поведение, макар 
и насочени към по-ограничена група лица, 
засяга придобити права, доколкото разпореж­
да „одържавяване“, което по своята същност 
представлява принудително и безвъзмездно 
отнемане на частна собственост. Наред с това 
предвижда и издаването на правилник въз ос­
нова на него, което е юридически недопустимо, 
ако се приеме, че този закон се изчерпва с 
характеристиките на декларация, т. е. на не­
нормативен акт (закон във формален смисъл).