Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  35
При повторно направено предложение на
ВСС президентът вече е поставен в условията
на обвързана компетентност, което означава,
че той не разполага с избор измежду юриди-
чески равностойни варианти; той не прави пре-
ценка, но проверка дали са налице условията и
предпоставките, визирани в хипотезата на кон-
ституционната норма, президентът е длъжен
да извърши.
В същото време Висшият съдебен съвет и в
двата случая има на разположение своята опе-
ративна самостоятелност, включително и да
гласува повторно лицето, без да се съобразява
с неодобрението му от президента. С това обаче
волеизявлението на ВСС, наречено предложе-
ние, не променя характера си на подготвителен
акт, защото, макар и решаващо, не може да
произведе правни последици. Волята за издава-
не на указа е воля на президента, макар и обус-
ловена и в зависимост от волята на ВСС. Имен-
но нормативно предписаният начин налага този
извод. Конституционният съд нееднократно е
имал повод да заяви, че по изключение предсе-
дателите на ВКС, ВАС и главният прокурор се
назначават и освобождават от длъжност от
президента, с предложение на ВСС, като ука-
зът на президента поражда правните си после-
дици в момента на подписването—Решение № 18
от 1993 г. по к.д. № 19 от 1993 г. (ДВ, бр.1 от
1994 г.), Решение № 13 от 1996 г.  по к.д. № 11 от
1996 г. (ДВ, бр.  66 от 1996 г.).
Именно поради това, че указът е актът, кой-
то поражда целените правни последици, той не
може да бъде проверяван за законосъобразност,
а само за конституционосъобразност. Не се
спори, че указите по чл. 129, ал. 2 от Конститу-
цията подлежат на конституционен контрол
пред Конституционния съд—Решение № 13 от
1996 г., в т.ч. и относно дали са налице консти-
туционните предпоставки за издаване на указа.
4. Правната и националната сигурност, меж-
дународният престиж на Република България и
изключително значимите публични функции,
които изпълняват  лицата по чл. 98, т. 6, чл. 100,
ал. 2 и чл. 129, ал. 2 от Конституцията, изключ-
ват възможността актовете за тяхното назна-
чаване и освобождаване да бъдат поставяни под
съмнение в зависимост от по-късно решение на
съд, проверяващ законността на подготвител-
ния акт. Това означава косвено да се проверява
дали президентът е нарушил закона, което пък
може да послужи за основание на неговото от-
зоваване. Правната сигурност и предвидимост
на правовия ред не допускат подобно разреше-
ние. След като Конституцията е определила
държавният глава да назначава и да освобож-
дава от длъжност тези лица, указите на прези-
дента трябва да бъдат стабилни; пак по волята
на конституционния законодател те могат да се
атакуват с оглед тяхната конституционосъоб-
разност пред Конституционния съд.
5. Не могат да се възприемат възражения-
та, че тълкуването на предложението на ВСС
като подготвителен акт, който не подлежи на
обжалване пред ВАС, накърнява независи-
мостта на съдебната власт. Волята на прези-
дента при издаване на указа за назначаване
на ръководителите на висшите ведомства на
съдебната власт е поставена в зависимост от
волята на “специфичния кадрови админист-
риращ орган на съдебната власт” (Решение
№ 13 от 1996 г.), по който начин принципът за
независимост на съдебната власт е проведен.
Желанието на конституционния законодател
е да се ангажира отговорността на Висшия
съдебен съвет за предложената кандидатура
и в същото време да се получи, респ. наложи,
съгласуваност с президента, чиито съображе-
ния при отказа да изпълни първото предло-
жение на ВСС биха могли да повлияят на този
орган за повторното предложение.
Що се отнася до разликата в начина на наз-
начаване и освобождаване от длъжност на ръ-
ководителите на магистратурата и на остана-
лите магистрати, “във всяка развита демок-
ратична държава висши нейни служители се
назначават по специфичен начин, различен от
общите правила за назначаване на другите дър-
жавни служители”—Решение № 6 от 1993 г. на
Конституционния съд по к.д. № 4 от 1993 г.
Различието, прокарано на конституционно
ниво в статута на председателите на ВКС и
ВАС и главния прокурор, е не само в специал-
ния ред за назначаване и освобождаване от
длъжност, но и в мандатността на длъжнос-
тите от 7 години за разлика от несменяемост-
та на всички магистрати.
С оглед този различен статут съществува
разлика и в защитата при евентуално наруша-
ване на правата на обсъжданите лица. На кон-
ституционно ниво е направено разграничение
между предложението на ВСС в хипотезите на
чл. 129, ал. 2 от Конституцията и решенията на
ВСС по чл. 131 от Конституцията за назначава-
нето и освобождаването на всички останали
магистрати, поради което не може да се напра-
ви извод, че независимо от това разграничение
и двата вида актове на ВСС се проверяват по
еднакъв начин.
Именно защото предложенията на ВСС не
се обхващат от общата клауза за обжалваемост
на административните актове по чл. 120, ал. 2
от Конституцията, всички възражения за деро-
гиране правомощията на Върховния админист-
ративен съд са неотносими в случая. В тази
връзка съществуващата норма в Закона за Вър-
ховния административен съд, постановяваща
обжалване на решенията на ВСС, не може да се
приложи и за предложенията на ВСС.
Водим от изложените съображения и на ос-
нование  чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията,
Конституционният съд: