Държавен вестник, бр. 20, 2012 г., стр. 25

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
за извършено престъпление, с органа, който 
я налага, минималния є размер и определя­
нето є, все пак последиците и на едните и на 
другите са сходни, защото представляват все 
разпоредено от компетентен държавен орган 
имуществено засягане на интереси на гражда­
нина за неговото противоправно поведение с 
цел да го възпитат и предупредят. Този факт 
също потвърждава извода, че производството 
по налагане на административни наказания е 
наказателно по своето естество производство. 
При това положение, доколкото налагането 
на глоби по повод извършени административ­
ни нарушения е наказателноправно по своята 
природа, правото на защита по чл. 56 от Кон­
ституцията, тълкуван в светлината на чл. 6, 
§1 КЗПЧОС, включва задължителен достъп 
до съд във всички онези случаи, когато се 
налагат административни глоби на граждани. 
Колкото до размера на глобата, той също не 
би трябвало да има значение за допустимост 
или отказ да се допусне съдебно обжалване. 
Противният извод би означавал неоснователно 
да се стесни обхватът на правото на защита, 
макар че нито чл. 6, § 1 КЗПЧОС, нито чл. 56 
от Конституцията дават някакви основания за 
подобен подход, нито пък съдържат указания 
за възможна диференциация в нормативната 
уредба на основата на съображения за целе­
съобразност. Стандартите относно правото на 
достъп до съд като част от правото на защита, 
прилагани у нас, не могат да бъдат по-ниски 
в сравнение с онова, което предвиждат уста­
новените международни стандарти. Ето защо, 
доколкото чл. 189, ал. 13 ЗДвП има отношение 
към административното наказване, а то е по 
същината си наказателна правораздавателна 
дейност, няма да бъде оправдано в характера 
на дейността да се търсят аргументи за огра­
ничаването на достъпа до съд при налагането 
на административното наказание „глоба“.
Някои от становищата по делото обвързват 
неприлагането на съдебния контрол по чл. 189, 
ал. 13 ЗДвП с маловажността на случая. Вярно 
е, че в правото, а и в нашето законодателство 
е познат принципът, че маловажното не инте­
ресува закона (de minimis non curat lex), както 
и съда (de minimis non curat praetor). 
По традиция проблемът има най-голямо 
значение в сферата на наказателното право, 
но той има място и в гражданското право, в 
гражданския и административния процес. Ле­
гална дефиниция за „маловажен случай“ дава 
Наказателният кодекс (чл. 93, т. 9 НК), както 
и други някои закони – Законът за статисти­
ката, Кодексът за търговското корабоплаване, 
Законът за регистър „Булстат“, както и Ко­
дексът на труда. Голям брой закони, в които 
се уреждат въпроси на административното 
наказване, включително и общият закон, с 
който се налагат административни наказания, 
уреждат общо хипотезата на „маловажния 
случай“ и на „явно маловажен случай“ (чл. 28 
и чл. 39 ЗАНН; чл. 21, ал. 1, т. 4 от Закона 
за борба срещу противообществените прояви 
на малолетните и непълнолетните). Други 
при уредбата на административното наказване 
предпочитат термина „маловажни нарушения“. 
Идеята навсякъде, където е налице правна 
уредба обаче, е еднаква – маловажното води 
до трансформирането на съответното поведение 
като ирелевантен за правото факт, до неговата 
преквалификация или до отпадане или елими­
ниране на разнообразни правни последици. Във 
всички случаи обаче маловажното не ограничава 
права и не влошава правното положение на 
дееца. Ето защо липсва интерес той да атакува 
съответната свързана с нея правна последица. 
Изключването на съдебното обжалване обаче 
има точно обратния ефект и не случайно някои 
от заинтересуваните по делото страни го пред­
ставят като своеобразна допълнителна неблаго­
приятна „мярка“ за лицата, които са нарушили 
правилата за движение по пътищата, доколкото 
тя ограничава техни права. Нещо повече, на­
стоява се, че така се повишава „ефективността 
на наказанието“. Следователно квалификаци­
ята на дадено административно нарушение 
като маловажен случай или явно маловажен 
случай би следвало да провокира последици 
в обратна на възприетата с атакувания текст 
посока, както всъщност постъпва и Законът за 
административните нарушения и наказания. В 
резултат последиците на административното на­
рушение не би трябвало да провокират интерес 
за съдебно обжалване у засегнатия и в този 
смисъл забраната му изглежда безпредметна. 
В същото време квалификацията, дали дадено 
административно нарушение самó по себе си е 
маловажен случай, не би следвало да изключва 
съдебния контрол. Няма никаква пречка да се 
води спор дали извършеното нарушение пред­
ставлява маловажен случай, или не, и той ще 
трябва да бъде решен от съд. Следователно 
да се обвързва ограничаването със закон на 
съдебното обжалване по съображението, че 
нарушението представлява маловажен случай, 
е неприемливо, тъй като почива на превратно 
разбиране на функциите на този институт.
Като причина за отказа от съдебно обжалване 
по чл. 189, ал. 13 ЗДвП в някои от становища­
та се посочва ниският размер на налаганата 
санкция. Според Конституционния съд подобно 
обвързване е неприемливо. Дадено админи­
стративно нарушение може да представлява 
„маловажен случай“ не поради факта, че за 
него е определена ниска по размера си глоба. 
Обратно, глобата, ако все пак тя се допуска, 
ще е ниска, защото нарушението е „маловажен 
случай“. Дали нарушението е маловажен случай 
се определя, както показва законодателството, 
с оглед на други обстоятелства – най-вече дали 
е първо нарушение от този вид и дали настъ­
пилите вреди са незначителни, или въобще 
липсват. Казано най-общо, дадено поведение,