Държавен вестник, бр. 57, 2017 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
представлявали езиково и смислово самосто­
ятелни правни норми. Не е възможно обаче 
при отхвърляне на оспорването на правилото 
за поведение да бъдат обявени за противокон­
ституционни единствено изключенията от него, 
защото те не са оспорени. Сами по себе си те 
не подлежат на конституционноправен анализ 
в рамките на настоящото дело.
По основателността на искането:
Искането е неоснователно.
I. 1. Конституцията в своя чл. 51, ал. 1 създава 
основното право на гражданите на обществено 
осигуряване и социално подпомагане, без да 
определя способи или система от способи за 
неговото осъществяване. 
Анализът на конституционната разпоредба 
показва следното: а) налице е субективно право; 
б) негов предмет е осигуряването; в общоупо­
требимия български език думата „осигуряване“ 
означава обезпечаване, снабдяване, доставяне, 
набавяне, даване; в) осигуряването е всеоб­
що – субективното право принадлежи на всеки 
гражданин; г) осигуряването е обществено; 
задължено за него е обществото като цяло, а не 
в отделни свои части; като принадлежащ към 
обществото носителят на субективното право 
е същевременно задължен за осигуряването на 
останалите; общественото осигуряване следова­
телно е взаимно (солидарно) и задължително; 
д) то е алеаторно – няма предварителна извест­
ност за размера на даваното от гражданина за 
осигуряването на другите и получаваното от 
него осигуряване; е) субективното право е от 
вида на социалните права; осъществяването му 
е задължение на държавата, която трябва да 
създаде и правната му рамка (Решение № 10 
от 2012 г. на КС). 
2. Уреденият в Конституцията модел на 
осигуряване е социалният (общественият), а 
не либералният (частният). Социалният модел 
съответства на прогласената в преамбюла на 
Основния закон цел за създаването на соци­
ална държава.
При либералния модел, за разлика от со­
циалния, осигуряването: а) не е обществено, а 
частно; осигуреният не осигурява друг освен 
себе си, а осигурителното правоотношение е 
единствено между него и осигуряващия, кой­
то е само част от обществото; б) не е всеоб­
що – допуска съществуването и на неосигурени; 
в) може и поначало не е задължително; г) не 
е алеаторно, а комутативно – даваното за и 
получаваното от осигуряването са известни 
още при договарянето му; д) е подчинено на 
правилата на конкуренцията. Субективното 
право на осигуряване при либералния модел 
не е от вида на социалните права, то е обли­
гационно право. 
3. Конституцията не изключва либералния 
модел на осигуряване. Напротив, той е изцяло 
допустим като част от установената в чл. 19, 
ал. 1 от нея свобода на стопанската дейност. 
Той обаче не е конституционно уреден като 
необходим както социалния, а само като въз­
можен наред с него.
На задължителна законодателна регламента­
ция подлежи само общественото (социалното) 
осигуряване. Няма конституционна пречка за 
законова уредба и на частното (либералното) 
осигуряване, както прави КСО (чл. 1, т. 2 от 
кодекса). Промените в него (в т. нар. „капи­
таловопокривен стълб“) обаче, включително 
в оспорените с искането негови отношения 
с общественото осигуряване („държавното 
обществено осигуряване“ по чл. 1, т. 1 КСО; 
т. нар. „разходопокривен стълб“), по хипотеза не 
противоречат на чл. 51, ал. 1 от Конституцията, 
защото не засягат нито съществуването, нито 
някой от посочените по-горе в т. 1 белези на 
общественото осигуряване.
II. Субективното право на гражданина в 
частното осигуряване има парична стойност,
и то още преди настъпването на осигурителния 
риск, затова е имуществено право (Решение 
№ 7 от 2011 г. на Конституционния съд). Като 
част от имуществото на осигурения то се 
урежда от чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията 
за частната собственост. 
Правомощието за разпореждане е задължи­
телен елемент от имуществените субективни 
права. Осигуряващият се има свободата да реши 
кому да повери частното си осигуряване, като 
го прекрати спрямо досегашния осигуряващ 
(чл. 171, ал. 1 – 3, чл. 240, ал. 2, т. 2, чл. 247 
КСО). Оспорените разпоредби разширяват 
правото му на разпореждане, позволявайки 
му да премине от частното към социалното 
осигуряване и да се върне обратно. 
Разпоредбите следователно не противоре­
чат на нормите на чл. 17 от Основния закон, 
регулиращи частната собственост.
III. При частното осигуряване гражданинът 
действа в областта на гражданския оборот, т. е. 
като стопански субект. По силата на чл. 19, ал. 1 
от Конституцията той има свобода на своята 
стопанска инициатива. Свободата включва и 
свобода на избора дали да участва в стопанска 
дейност. 
По съображенията за допустимостта на 
оспорването установената от КСО задължител­
ност на част от капиталовото осигуряване не 
е предмет на обсъждане по настоящото дело. 
Разпоредбите в оспорените им части смекчават 
последиците от тази задължителност, давайки 
възможност след възникването є граждани­
нът едностранно да я прекрати, като премине 
към общественото осигуряване. Разпоредбите 
разширяват свободата на стопанската му дей­
ност, което е в съответствие с чл. 19, ал. 1 от 
Конституцията.
Самата конституционосъобразност на въз­
можността за едностранното прекратяване на 
правоотношение, многократно предоставяна в 
законодателството, е вън от съмнение.
ІV. Частното (капиталовото) осигуряване 
се подчинява на правилата на конкуренци­
ята – чл. 125, ал. 1, т. 6, чл. 209, ал. 1, т. 6, 
чл. 260, ал. 1, т. 6 КСО. Осигуряващият се
конкурира с останалите пенсионноосигурител­
ни дружества – чл. 171, чл. 247 КСО. Държав­