Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
конституционосъобразност. Едно предложение 
за референдум е форма и въпрос, нищо друго. 
И съществената преценка е относно въпроса. 
В този смисъл категорично не приемам и 
че „няма противоконституционни въпроси“. 
Предложението за произвеждане на референ­
дум е неделимо от въпроса, предмет на пред­
лагания референдум. Няма предложение без 
въпрос. Преценката (по предвидения в ЗПУГ 
ред) за законосъобразност на предложението 
се прави както по формални критерии (чл. 
13, ал. 3 във връзка с чл. 10 – 12 и др.), така 
и по отношение на предлагания въпрос (един 
или повече от един – и за всеки поотделно, 
чл. 9). Прави се именно и само от Народ­
ното събрание – с решение (чл. 84, т. 5 от 
Конституцията). В осъществяването на това 
правомощие Народното събрание не може да 
бъде заместено от негова комисия или друг 
орган на НС (напр. председателя).
Неизбежно – по същия начин се прави и 
преценката за конституционосъобразност на 
решението на НС по направеното предложе­
ние. И затова по-голямата част от мотивите 
на решенията на КС по дела относно решения 
на НС относно произвеждане или непроизвеж­
дане на референдуми са посветени на това, от 
което зависи конституционосъобразността на 
предложението за произвеждане на референ­
дум, съотв. на решението на НС по него – т.е. 
именно и само на предложения въпрос (него­
вия предмет): дали той попада в обхвата на 
компетентността на НС, дали той противоречи 
на Конституцията и т.н. И това е напълно 
естествено – иначе обхватът на контрола за 
конституционност би бил ограничен само до 
преценка относно изискванията за форма.
2. Смятам също за изкуствено прокарването 
на разграничение или противоречие между 
разпоредбите на втората и третата алинея на 
чл. 1 от КРБ: осъществяването на държавна 
власт от народа, по инициатива на една част 
от него, не е и по никакъв начин не би мог­
ло дори да се уподобява на „присвояване на 
осъществяването на народния суверенитет“. 
Още по-малко мога да приема, че „присвоява“ 
осъществяването на народния суверенитет 
група граждани (400 000), която задължава 
НС да приеме решение за произвеждане 
на национален референдум. Тя по никакъв 
начин не изземва и изобщо не осъществява 
власт – но е достатъчно представителна, за 
да може да поиска/предизвика осъществяване 
от НС в рамките на неговите конституционни 
правомощия (с участието и на Президента) 
на процедурата за осъществяване на власт 
именно от суверена (целия народ). Последното 
според мен Конституцията не само предвижда, 
но и гарантира.
Изискуемият брой валидни подписи на 
български граждани с избирателни права 
(колкото и да е трудно да се обори произ­
волността в определянето на точно такъв 
брой, а не по-голям или по-малък) отрежда 
на тази група граждани основателна роля на 
„съществена част от народа“ или на инцидентен 
представител на суверена. Тази група граж­
дани не изземва правомощие на НС, а само 
ангажира неговото произнасяне в рамките на 
Конституцията и закона и в изпълнение на 
едно от неговите правомощия.
Именно за да не се стигне до „присвояване“ 
на народния суверенитет (и на държавната 
власт) от „част от народа“, в чл. 23, ал. 1 от 
ЗПУГ се прогласява, че решение е взето само 
когато в произведения референдум са участ­
вали поне толкова избиратели, колкото и в 
последните избори. Такъв референдум, смятам, 
трябва да се разглежда като представителен 
(поне колкото и действащият парламент).
„Присвояване“ според мен ще е налице 
именно в обратната хипотеза: когато една 
малка част от народа, като народните пред­
ставители (и понякога дори само над ¼ от тях 
предвид правилата за обикновеното мнозин­
ство) – макар и демократично овластена да 
го представлява – взема решения, каквито не 
позволява да бъдат взети/коригирани от самия 
суверен. Особено типичен пример е ратифици­
рането на международен договор, след което 
произнасянето на суверена по него чрез ре­
ферендум е определено за недопустимо (чл. 9, 
ал. 4 от ЗПУГ, който анализирам нататък).
Допускането, че е възможно НС по собст­
вена свободна преценка (и извън изрично 
предвидените в закона или произтичащи от 
самата Конституция основания за това) да 
откаже произвеждането на референдум, което 
е валидно поискано от законово предвиденото 
количество избиратели (400 000, условно 10 % 
от действителното електорално тяло18), би 
означавало допускане на възможност „част от 
народа“ (мнозинство от присъстващите народ­
ни представители), била тя и демократично 
18 В НС са внасяни предложения за произвежда­
не на референдум, подкрепени и от значително 
по-голям брой граждани: подписката за предложе­
нието, свързано със Слави Трифонов, съдържаше 
над 670 000 подписа, подписката за референдума 
относно АЕЦ „Белене“ – над 700 000, за валидни 
бяха приети около 540 000. Първата мащабна 
гражданска инициатива за свикване на референ­
дум при действието на Конституцията е от 2005 г., 
когато в НС бе внесено искане за произвеждане 
на референдум (за запазване на 1 – 4 реактор на 
АЕЦ „Козлодуй“), подкрепено от 518 000 подпи­
са („респектиращо много дори за 80-милионна 
Германия“, по думите на германския депутат в 
ЕП д-р Ролф Линкор), което изобщо не бе допус­
нато до разглеждане…