Държавен вестник, бр. 71, 2003 г., стр. 42

С Т Р .  42
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  71
профилактика и рехабилитация (обн., ДВ, бр. 13/
2002 г.; изм., ДВ, бр. 118/2002 г.), се явява неос-
нователен и недоказан. Както е отбелязал и
процесуалният представител на ответната стра-
на по жалбата, допуснатата неточност в някои
правни програмни продукти не може да обос-
нове некомпетентност на органа, издал адми-
нистративния акт, който се обжалва. Така об-
жалването в тази част на спора се явява не само
правно неиздържано, а и професионално несе-
риозно по изложените доводи на процесуални-
те представители на жалбоподателя.
По отношение на възражението в жалбата
за допуснати нарушения на административно-
производствените правила при издаване на об-
жалвания нормативен акт и по-точно наруша-
ване на нормата на чл. 3, ал. 3 от Закона за за-
щита, рехабилитация и социална интеграция на
инвалидите (ЗЗРСИИ), настоящият съдебен
състав на Върховния административен съд на-
мира, че то е неоснователно. Посочената раз-
поредба изисква всички нормативни актове за
инвалиди да се приемат след предварително
становище по тях от Националния съвет по
рехабилитация и социална интеграция (НСРСИ)
към Министерския съвет. Обжалваният акт не
е такъв за инвалиди по смисъла на цитираната
норма. В § 1, т. 3 ЗЗРСИИ е дадено легално
определение за понятието “инвалид” по смисъ-
ла на този закон и това е всяко лице, независи-
мо от възрастта му, с физическо, сетивно или
умствено увреждане, което затруднява социал-
ното му интегриране и участие в обществения
живот, възможностите му за общуване и обуче-
ние или трудовата му реализация. След като
законодателят е дал определение за инвалид,
като е дефинирал и понятието “рехабилитация”
(§ 1, т. 1 ЗЗРСИИ) по смисъла на същия норма-
тивен акт, очевидно целта е била да се определи
предметният обхват на обществените отноше-
ния, които се регулират от него, и това са тези
по повод правото на рехабилитация и социална
интеграция на инвалидите, тяхната защита и
произтичащите от това задължения за държав-
ните и обществените органи, стопанските и об-
ществените организации в страната (чл. 1
ЗЗРСИИ). Обжалваният нормативен акт е из-
даден в изпълнение и за осъществяване на уп-
равителните и контролните правомощия на
Надзорния съвет на НОИ, които, както беше
посочено, са изчерпателно изброени в чл. 36,
т. 1 до т. 11 КЗОО и нямат консултативен ха-
рактер. Същият урежда по определения в
ЗБДОО за 2002 г. начин обществените отноше-
ния по изпълнение на консолидирания бюджет
на ДОО и по-конкретно бюджета на фонд “Тру-
дова злополука и професионално заболяване”,
в неговата разходна част, в група Б “Социални
помощи и обезщетения”, по перо “Парични
помощи за профилактика и рехабилитация”. По
делото не се оспорва, че предвидените средства
за профилактика и рехабилитация са пряко свър-
зани с намаляване разходната част на консоли-
дирания бюджет на ДОО поради хронични и
продължителни заболявания, свързани с из-
плащане на обезщетения за временна нерабо-
тоспособност и пенсии за инвалидност поради
общо заболяване, трудова злополука или про-
фесионална болест. Следователно в процесния
спор няма идентичност между обществените от-
ношения, които двата нормативни акта регули-
рат, още повече че те са от различен ранг, като
е различен и установеният метод за това, а
именно властническият, поради административ-
ноправния характер на обжалваната инструк-
ция. Различна е и нормативно определената цел,
която те преследват, формулирана в чл. 1, ал. 2
ЗЗРСИИ (да осигурява условия за социална
интеграция на инвалидите и за тяхното пълно-
ценно и равностойно участие в обществото) и в
чл. 1, ал. 2 от Инструкция № 1 от 10.I.2002 г. на
НС на НОИ (целта на профилактиката и реха-
билитацията е намаляване на разходите за па-
рични обезщетения и пенсии за инвалидност от
средствата на ДОО). Освен това обжалваният
акт като такъв е издаден в изпълнение на зако-
нова норма, която се съдържа в бюджетен за-
кон, какъвто е ЗБДОО за 2002 г., за който има
предварителна процедура, която се изразява в
съгласуване на законопроекта с Министерския
съвет, заедно с тези за държавния бюджет и за
бюджета на НЗОК. Поради това и не би могло
да се постави изискване постановяването му да
става след становище на консултативен орган
на МС, какъвто е НСРСИ. Изложеното дотук
обуславя извода, че именно разликата в прида-
дените функции на посочените два нормативни
акта в областта на социалната политика на
държавата прави изискването за тяхната коор-
динираност по посочения от жалбоподателя
начин неприложимо. По изложените съобра-
жения не се констатират твърдените наруше-
ния на административнопроизводствените пра-
вила при издаване на обжалвания акт.
По възражението за незаконосъобразност на
разпоредбата на буква “в” на чл. 2, ал. 1, т. 4 от
Инструкция № 1 от 10.I.2002 г. на НС на НОИ за
условията и реда за разходване на средствата от
бюджета на ДОО, определени като парични
помощи за профилактика и рехабилитация (обн.,
ДВ, бр. 13/2002 г.; изм. ДВ, бр. 118/2002 г.).
Както беше посочено в изложените мотиви
относно характера и съдържанието на осигури-
телното право на парични помощи за профи-
лактика и рехабилитация, негови носители са
осигурените лица за всички осигурени социал-
ни рискове съгласно чл. 11, ал. 1, т. 2, буква
“б” КЗОО. В посочената разпоредба на инст-
рукцията и по-конкретно тази на ал. 1 са из-
броени отделните категории такива лица (т. 1
до т. 4), като общият критерий при формиране-
то на тези четири групи в нея е вече посоченото
им качество осигуреност, а разграничителни-
ят, определен също в четири групи, е реализи-
рано осигурително право като правото на пен-
сия, но само по отношение на два вида пенсии—