Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 26

С Т Р .  26
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  112
под контрола, ръководството и надзора на про-
курора. Неговите писмени указания и постанов-
ления са задължителни за дознателя и не под-
лежат на възражение (чл. 409, ал. 8 НПК); той
може да върне делото за събиране на нови до-
казателства или за отстраняване на съществе-
ни нарушения на процесуални правила (чл. 411,
ал. 1, т. 4 НПК); да преобразува полицейското
в предварително производство при указаните в
закона предпоставки или пък да прекрати на-
казателното производство (чл. 411, ал. 1, т. 5
НПК). С измененията на НПК (ДВ, бр. 89 от
2004 г.) се предвиди изрично, че “прокуратура-
та упражнява постоянен надзор върху делата в
полицейското производство чрез наблюдаващ
прокурор” (чл. 411, ал. 1, т. 1 НПК). Изводът,
до който Конституционният съд стига, е, че ука-
заните разпоредби на НПК, предмет на искане-
то, не засягат конституционно установената
функция на прокуратурата, гарантират ръковод-
ната роля на прокурора в досъдебната фаза, като
същевременно целят по-бърз, а оттам—и ефек-
тивен наказателен процес.
Бързината на процеса обаче не бива да е за
сметка на правата на уличените лица, защото в
противен случай ще се окажат засегнати кон-
ституционно гарантирани основни права на лич-
ността. Съгласно общата разпоредба на чл. 410,
ал. 2 НПК уличеният има право на защита съ-
образно “нормите на този кодекс”, т. е. в обем,
съпоставим с правата на обвиняемия. Отделно
от това срещу него не могат да бъдат извърше-
ни никакви действия по разследването, преди
да му се разясни в какво е уличен, да му се оси-
гури възможност да се свърже със защитник и
му се разясни правото да откаже да дава обяс-
нения (чл. 409, ал. 3 НПК). По този начин е
намерен баланс между обществения интерес от
бързо и ефективно наказателно производство и
защитата на основни права на уличеното лице.
Предвид казаното, искането в тази му част
следва да бъде отхвърлено.
4. В искането се поддържа, че измененията
в чл. 409, ал. 3—5 (с § 115, т. 4 ЗИДНПК—ДВ,
бр. 50 от 2003 г.) и чл. 410а, ал. 1, в частта є
относно думите “когато не е упражнил право-
мощията си по чл. 409, ал. 5” (с § 116 ЗИДНПК—
ДВ, бр. 50 от 2003 г.), създават правила, според
които “дознателят е определен като процесуа-
лен субект, който може да задължава прокуро-
ра”, като се сочи, че те са в противоречие с
чл. 127, т. 1 от Конституцията.
Искането в тази му част е неоснователно.
Разпоредбата на чл. 409, ал. 5 НПК предвиж-
да възможност в случаите на бързо полицейско
производство дознателят незабавно да пред-
стави събраните материали на прокурора, ко-
гато те са достатъчни за съставяне на обвини-
телен акт. Представянето на материалите е дей-
ствие, което не може да обвърже прокурора.
Самостоятелна и суверенна е преценката му и
в този случай как по-нататък да протече произ-
водството. Ръководството и надзорът от страна
на прокурора и независимостта му при взема-
нето на решение са законово гарантирани чрез
вече посочените по-горе негови правомощия по
чл. 411, ал. 1, т. 1—8 и чл. 409, ал. 8 НПК.
Целяща бързина, разпоредбата на чл. 409,
ал. 5 НПК създава само една възможност, реа-
лизацията на която обаче е изцяло в зависи-
мост от преценката на прокурора. Ето защо
разпоредбата не е противоконституционна.
Конституционното правомощие на прокурату-
рата по чл. 127, т. 1 от Конституцията се пред-
шества от различни по характера си процесуал-
ни действия в досъдебното производство, чие-
то осъществяване от разследващите органи не
води до задължително изготвяне на обвините-
лен акт и съдебен процес. Прокуратурата е един-
ственият конституционно определен орган в
държавата, от преценката на когото зависи дали
и в кой момент едно лице ще бъде привлечено
към отговорност чрез представяне в съда по
надлежния процесуален ред на обвинение за
извършване на конкретно престъпление.
Ето защо Конституционният съд счита, че
искането в тази му част следва да бъде от-
хвърлено.
В заключение Конституционният съд от-
белязва, че той няма компетентност да об-
съжда въпроси, свързани със законова целе-
съобразност. Ако би го сторил, той ще пре-
стъпи недопустимо конституционно устано-
вените си правомощия.
Предвид горното и на основание чл. 149, ал. 1
т. 2 от Конституцията, Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля изцяло искането на главния про-
курор за установяване противоконституцион-
ност на разпоредби от Наказателно-процесуал-
ния кодекс (обн., ДВ, бр. 89 от 1974 г.; посл. изм.
и доп., ДВ, бр. 103 от 2004 г.), както следва:
Разпоредби, изменяни със ЗИДНПК (ДВ, бр. 70
от 1999 г.): чл. 210, ал. 3 и 4, създадени с § 143;
чл. 210а, създаден с § 144; чл. 279, ал. 1, в редак-
цията є след изменението с § 179, т. 1 и чл. 279,
ал. 3, създадена с § 179, т. 2, в частта на чл. 279,
ал. 1 относно думите “пред съдия”; чл. 410, ал. 1,
в редакцията є след изменението с § 228.
Разпоредби, изменяни със ЗИДНПК (ДВ,
бр. 42 от 2001 г.): чл. 237, ал. 3, изр. първо, в
редакцията след изменението с § 9, т. 2 относ-
но думите “пред съответния първоинстанцио-
нен съд”.
Разпоредби, изменяни със ЗИДНПК (ДВ,
бр. 50 от 2003 г.): чл. 60, ал. 1 и 2, в редакцията
след изменението с § 11; чл. 61, ал. 3, в редакци-
ята след промяната с § 12; чл. 62, след промяна-
та с § 13; чл. 63, ал. 1, след промяната с § 14; чл. 64,
ал. 1 и 3, след промяната с § 15; чл. 65, след про-
мяната с § 16; чл. 66, ал. 1, след промяната с § 17;
чл. 156, ал. 1, след промяната с § 44; чл. 176, в
редакцията след отмяната на точки 2 и 3 с § 52,
т. 2; чл. 178, ал. 2, в редакцията след заличаване-
то на изречение второ с § 53; член 191, след изме-