Държавен вестник, бр. 102, 2023 г., стр. 51

БРОЙ  102	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  51  
прави искане съдебният акт да бъде отменен 
като неправилен, а делото да бъде върнато за 
ново разглеждане от друг състав.
Ответникът – кметът на община Варна, не 
изразява становище по касационната жалба.
Ответникът – Община Варна, не изразява 
становище по касационната жалба.
Представителят на Върховната админи-
стративна прокуратура дава заключение за 
частична основателност на касационната 
жалба, тъй като е налице чл. 209, т. 2 от 
АПК. Счита, че съдебният акт е недопустим 
в частта по чл. 15 и чл. 17, ал. 3 от Наредба 
№ 1 от 17.01.2001 г. за организиране на движе-
нието по пътищата, издадена от министъра на 
регионалното развитие и благоустройството 
(наредбата), тъй като в тази част по жалба 
на кмета на община Варна срещу чл. 15 и 
чл. 17, ал. 3 от наредбата е имало вече об-
разувано друго дело, в това число адм. дело 
№ 9779/2020 г. на ВАС, съответно адм. дело 
№ 6127/2022 г. на ВАС. Въз основа на което 
предлага съдебният акт в тази му част да бъде 
обезсилен. По отношение на останалата част 
счита касационната жалба за неоснователна, а 
решението като правилно и предлага да бъде 
оставено в сила.
Настоящата инстанция счита, че касаци-
онното оспорване е процесуално допустимо, 
неоснователно, поради следните съображения:
Предмет на оспорване е Наредба № 1 от 
17.01.2001 г. за организиране на движението 
по пътищата, издадена от министъра на ре-
гионалното развитие и благоустройството. На 
10.02.2001 г. в ДВ, бр. 13 е обнародвана наред-
бата. По делото е представено заверено копие 
от подписаната от министъра на регионалното 
развитие и благоустройство наредба, копие от 
„Държавен вестник“, бр. 13 от 10.02.2001 г., в 
който е публикуван процесният подзаконов 
нормативен акт и писмо с изх. № ДВ-056-14-
83/23.10.2020 г. С определение от 14.10.2022 г. 
първоинстанционният съд е дал указания да 
се представи цялата административна препи-
ска към наредбата, както и да се представят 
доказателства за спазване на процедурата по 
унищожаване на документите, евентуална 
част от административната преписка, както 
и доказателства за спазване на разпоредбите 
на чл. 13 и 15 от Указ № 883 от 24.04.1974 г.
От правна страна е прието, че съгласно 
чл. 1а от Закона за нормативните актове, 
нормативният административен акт съдържа 
общи правила за поведение, които се прилагат 
към индивидуално неопределен кръг субекти, 
има нееднократно действие и се издава или 
приема от компетентен държавен орган. Със 
ЗНА са определени и дефинирани отделните 
видове нормативни актове, които се издават 
от държавните органите, като съгласно чл. 7, 
ал. 2 наредбата е нормативен акт, който се 
издава за прилагане на отделни разпоредби 
или подразделения на нормативен акт от по-
висока степен. Първоинстанционният съд е 
приел, че наредбата е издадена от компетентен 
орган, в изискуемата форма, обнародвана е в 
„Държавен вестник“, включително и извър-
шените в нея допълнения и изменения. На 
следващо място е прието, че са допуснати 
съществени нарушения на административ-
нопроизводствените правила, тъй като не 
е установено спазването на предвидения в 
закона ред за изготвянето и приемането на 
нормативния акт от министъра на регионал-
ното развитие и благоустройството. Съдът 
е установил, че относим към момента на 
издаване на подзаконовия нормативен акт е 
редът, предвиден в Указ № 883 от 1974 г. С 
чл. 13 от Указ № 883 от 1974 г. като етап от 
изготвяне на проект е предвидено неговото 
обсъждане, а с чл. 15 от същия е определен 
кръгът от организации, с които следва да бъде 
проведено същото. Съдът е приел, че в тази 
насока липсват доказателства, като в случая 
в тежест на ответника е било да докаже тези 
обстоятелства, но същият не е сторил това, 
въпреки дадените от съда изрични указания. 
Въз основа на което административният съд 
е обосновал извода, че процесната наредба е 
издадена от министъра на регионалното раз-
витие и благоустройство в нарушение на чл. 13 
във връзка с чл. 15 от указа, а допълненията 
є от 2019 г. са в нарушение на чл. 28 от ЗНА, 
същите представляват съществено наруше-
ние на административнопроизводствените 
правила по смисъла на чл. 146, т. 3 от АПК, 
тъй като при обсъждането е било възможно 
да се направят предложения и възражения, 
които биха довели до различна редакция на 
подзаконовия акт. Допуснатото нарушение на 
административнопроизводствените правила 
препятства възможността от извършване на 
съдебен контрол по същество за съобразност-
та на обжалвания акт с материалноправните 
норми, залегнали в ЗДвП, ЗМСМА и АПК.
Решението е валидно, допустимо и правил-
но. Не са налице сочените от касатора пороци 
на съдебния акт, налагащи неговата отмяна. 
Правните изводи на административния съд 
са обусловени от данните от приобщените 
по делото доказателства и установените 
въз основа на тях правнозначими факти, по 
отношение на които от съда са издирени и 
правилно изтълкувани относимите правни 
норми. Противно на доводите, изтъкнати в 
касационната жалба, в т.ч. за несъответствието 
на съдебния акт с изискванията на чл. 172а 
АПК, оспореното решение съдържа всички 
необходими съобразно посочения законов 
текст реквизити, като същото е обосновано 
и постановено в пълно съответствие с при-
ложимите спрямо фактическата обстановка 
материалноправни разпоредби.