Държавен вестник, бр. 93, 2004 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  93
(ДВ, бр. 29 от 2004 г.) става безпредметно: на-
правеното в чл. 36 допълнение “... като сред-
ствата за капиталови разходи се осигуряват
от бюджета му” няма самостоятелно значе-
ние, защото смислово е включено и се поглъ-
ща от съдържанието на чл. 36 в редакцията му
след изменението (ДВ, бр. 74 от 2002 г.), която
гласи:“Министерството на правосъдието оси-
гурява материалните условия за дейността на
органите на съдебната власт”. Допълнението
не внася нищо ново към старата разпоредба,
а само я уточнява—Министерството на пра-
восъдието не може да осигури материалните
условия, вкл. средствата за капиталови разхо-
ди, по друг начин освен от своя бюджет. А
както вече беше установено, тази разпоредба
на чл. 36 в редакцията му след изменението
(ДВ, бр. 74 от 2002 г.) е “покрита” с произна-
сяне на Конституционния съд по същия пред-
мет при упражняване на същото правомощие,
поради което самостоятелното оспорване на
§ 13 ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 29 от 2004 г.) следваше
да бъде отхвърлено.
Пак в светлината на изложеното в т. 1 ос-
порването на изменението, направено с § 14
ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 29 от 2004 г.) досежно зали-
чаването в чл. 36б, ал. 1 на думите “като вто-
ростепенни разпоредители с бюджетни кре-
дити” и отмяната на алинея 2 на същия член,
гласяща: “Фонд “Съдебни сгради” и фонд “Зат-
ворни сгради” са юридически лица”, остава
без самостоятелно основание. Не е ясно дали
в този му вид това самостоятелно оспорване
(след като не е допустимо оспорването на ос-
таналите текстове на раздел VI от глава трета
на ЗСВ, вж. т. 1) кореспондира с волята на
вносителя на искането. Това е така, защото
заличаването на думите “като второстепенни
разпоредители с бюджетни кредити” не про-
меня с нищо основното положение на чл. 36б,
ал. 1 за това, че двата фонда са създадени към
Министерството на правосъдието и че про-
дължават да се управляват от министъра на
правосъдието, и че продължава да се прилага
принципната норма на бюджетното право за
това, че разходването на средствата по Фонд
“Съдебни сгради” се съгласува с Висшия съ-
дебен съвет. Тази правна норма се съдържа в
действащия Закон за държавния бюджет за
2004 г., но и в бюджетното законодателство
от предишни години, в т. ч. и в Закона за дър-
жавния бюджет за 2002 г., който е бил в сила,
когато уредбата в Закона за съдебната власт
досежно двата фонда е била предмет на ос-
порване пред Конституционния съд и съдът
не е произнесъл противоконституционност
по нея.
Относно втория фонд—“Затворни сгради”,
считам, че решението за обявяване противокон-
ституционност на въпросните разпоредби, свър-
зани с него, не кореспондира, а напротив—вли-
за в противоречие с теорията и практиката на
Съвета на Европа, проявила се особено ярко в
процеса на присъединяването на нови държа-
ви-членки от 1990 г. насам. Парламентарната
Асамблея на Съвета на Европа поставя като
условие за членство в Съвета на Европа отго-
ворността за пенитенциарната система да пре-
мине към Министерството на правосъдието
(напр. Opinion No. 188 /1995/ 1 On The Application
By Moldova For Membership Of The Council Of
Europe). Пред България такова условие не е
поставяно, тъй като към момента на присъеди-
няването є към Съвета на Европа (1992 г.) зат-
ворите, вкл. и сградите, са били вече към Ми-
нистерството на правосъдието.
По изложените съображения считам, че из-
мененията, извършени с § 14 ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 29
от 2004 г.) и релевантни по настоящото к.д. № 4
от 2004 г., не противоречат на Конституцията,
поради което искането в тази му част следваше
да бъде отхвърлено.
По раздел III от решението
Подписах решението по този раздел с особе-
но мнение само досежно произнасянето на съда
по § 64 ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 29 от 2004 г.) в частта,
с която се изменя алинея 2 на чл. 196 ЗСВ. Раз-
поредбата, която съдът обяви за противокон-
ституционна, гласи: “Висшият съдебен съвет
съставя проект на годишен бюджет на съдебна-
та власт, който представя на Министерството
на финансите за включване в проекта за закон
за държавния бюджет на Република България
за съответната година.” Считам, че разпоред-
бата не е противоконституционна по следните
съображения:
Отношенията, които се регулират от чл. 196,
ал. 2 ЗСВ, са отношения, които не може да не
бъдат в синхрон с цялостния комплекс от отно-
шения, какъвто представляват подготвянето,
съставянето и приемането на бюджета на дър-
жавата за съответната година. Т. е. тази уредба
предметно е свързана с процедурата, в която се
съдържат принципите на бюджетното право в
държавата и която е предмет на регулиране в
специален закон—Закона за устройство на дър-
жавния бюджет.
Това положение не противоречи на алинея 3
от чл. 117 на Конституцията, която гласи, че
съдебната власт има самостоятелен бюджет и с
нищо не накърнява самостоятелността на бю-
джета на съдебната власт. Това е така, защото
бюджетът на съдебната власт не е и не може да
е абсолютно изолиран от бюджета на държава-
та. Точно обратното е вярно—самостоятелни-
ят бюджет на съдебната власт е част от държав-
ния бюджет, както изрично предвижда същият
този чл. 196, само че в своята предходна али-
нея—алинея 1, която гласи : “Съдебната власт
има самостоятелен бюджет, който е част от дър-
жавния бюджет на Република България”. Тази
ясна законова разпоредба представлява разви-
тие на конституционния принцип за самостоя-
телния характер на бюджета на съдебната власт