Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
допълнение на Конституцията“ и следовател­
но текстовете, въвеждащи конституционни 
промени, които се отнасят до принципи и 
изисквания при упражняване на правомощи­
ята от конституционно установените трайни 
държавни органи, особено Народното събра­
ние, трябва да установяват общозадължаващо 
правило, т.е. те трябва да притежават норма­
тивност с ранга на нормативността на всяка 
конституция в нейната цялост. В настоящия 
случай целеният ефект, както е деклариран 
в чл. 91б, ал. 1 – „за да гарантира тяхната 
независимост“ – е заложен в общообвързва­
щите правила в разпоредбите на чл. 1, 4 и 8 
от Конституцията още с приемането є през 
1991 г. – всички държавни органи, включител­
но и на първо място Народното събрание, са 
обвързани от тези основополагащи конститу­
ционни принципи. 
Дали Народното събрание, встъпвайки 
в ролята на производна учредителна власт, 
присъщо ограничена, ще декларира на кон­
ституционно ниво своето самоограничаване 
в съответствие с посочените конституционни 
повели и произтичащите от тях изисквания, е 
без значение. То е задължено да ги следва като 
част от установения държавен ред, основан на 
тях. Самò по себе си извеждането на обсъж­
даните изисквания в самостоятелен текст – в 
началото на чл. 91б – не води до пораждане на 
друг самостоятелен ефект, поради което тази 
част от текста на чл. 91б не придобива по този 
начин нормативна стойност с конституционен 
ранг. В същото време обаче въвеждането на 
такъв вид текстове в Основния закон може 
съществено да отслаби нормативността на 
разпоредбите, прогласяващи конституционни 
принципи, между които народен суверенитет, 
правова държава, върховенство на Конститу­
цията, разделение на властите, политически 
плурализъм и др. (Решение № 7 от 2006 г. по 
к.д. № 6/2006 г.). В контекста на изложеното 
Конституционният съд приема, че чл. 91б 
в обсъжданата част – относно въведените 
„принципи“ – следва да бъде обявен за про­
тивоконституционен като невалиден. 
От останалата част на текста на чл. 91б, 
разгледан в неговото единство, може да бъде 
изведено общо правило, чието действие обаче 
е поставено под изрично въведено условие, 
което поражда въпроси. По-конкретно ал. 2 
на чл. 91б „Решенията за избор се приемат 
с мнозинство две трети от всички народни 
представители, когато това е предвидено със 
закон.“, прочетена във връзка с частта от 
ал. 1 – „Народното събрание […] при избо­
ра на членове на органи, които изцяло или 
частично се избират от него“, има смисъл, 
че когато прави такъв именно избор – изця­
ло или частично избира органи, Народното 
събрание, като следва така указаните „прин­
ципи“, приема юридически актове – решения 
с мнозинство две трети от всички народни 
представители. След тази формулировка, в 
която може да бъде разчетено общообвърз­
ващо правило, веднага е въведено условието, 
че Народното събрание го следва невинаги, 
а само когато това е предвидено със закон. 
Систематичното място на обсъждания 
конституционен текст в глава трета от Ос­
новния закон – „Народно събрание“, както и 
използването на родовото понятие „органи“, 
дават основание да се приеме, че въведеното 
правило за изискуемо мнозинство от две тре­
ти от всички народни представители, когато 
Народното събрание взема решения при осъ­
ществяване на възложената му конститутивна 
компетентност, се отнася до всички случаи на 
нейното упражняване, независимо какъв по 
характеристика е избираният орган, както и 
независимо дали изцяло, или частично той се 
конституира от парламента (липсва уговорка 
в ал. 2 например, че се отнася до хипотеза, в 
която самият избор е възложен на Народното 
събрание със закон).
По смисъла на Тълкувателно решение 
№ 3 от 2003 г. по к.д. № 22/2002 г. Народно­
то събрание, президентът, вицепрезидентът, 
Министерският съвет, Конституционният съд 
и органите на съдебната власт са посочени 
като основни конституционни институции 
с особено място в държавната йерархия. 
Изрично се подчертава, че създателите на 
Конституцията установяват тези „трайни 
демократични конституционни институции“ 
с цел да бъде претворена формираната обща 
воля, обективирана в Основния закон – тези 
институции „чрез действията си да утвърдят 
една нова по своята същност и организация 
държава, да гарантират необратимостта на 
демократичния процес и невъзможността 
той да бъде нарушаван.“ В същото решение 
тяхната структура, мястото им в държавната 
йерархия, начинът на формиране, основните 
правомощия и балансът между тях, така както 
са определени от Великото Народно събрание, 
са дефинирани като „гаранция за развитието 
на демократичния процес при осъществяване 
принципите за народния суверенитет (чл. 1, 
ал. 2), политическия плурализъм (чл. 11, 
ал. 1 и 2), разделението на властите (чл. 8), 
правовата държава (чл. 4) и независимостта 
на съдебната власт (чл. 117, ал. 2)“. Като се 
основава на естеството на тези конституционни 
институции като фундамент на установения 
държавен ред, Конституционният съд обръща 
внимание, че техният правен статус, включи­
телно, а и особено начинът на формирането 
им, се урежда единствено на конституционно 
ниво и следователно конституционният ранг 
и мястото в държавната йерархия на тези 
институции изключват със закон да се пред­