Държавен вестник, бр. 79, 2012 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
искания за установяване на несъответствието 
на конкретен закон с Конституцията, но не и с 
друг закон, освен в хипотезата на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията с оглед възможното нарушаване 
на принципа за правовата държава. Преценен 
на тази плоскост, доводът е неоснователен, тъй 
като мотивите, придружаващи законопроекта, 
одобрен с Решение № 342 от 11.05.2006 г. на 
Министерския съвет, изцяло изпълняват крите­
риите, стандартите и реквизитите, установени 
по чл. 28, ал. 2, т. 1 – 5 ЗНА: съдържат изло­
жение на причините, които налагат приемането 
му; целите, които се поставят; финансовите 
и други средства, необходими за прилагането 
на новата уредба; очакваните резултати от 
прилагането, включително финансовите, ако 
има такива, както и анализ за съответствие с 
правото на Европейския съюз. Действащото 
законодателство, регулиращо нормотворческия 
процес в държавата, не въвежда изисквания за 
мотивирана обосновка на всяка отделна раз­
поредба, съдържаща се в съответния проект, 
какъвто подход е и практически немислим, още 
повече, когато се касае за мащабни и обемни 
законопроекти, какъвто несъмнено е този на 
действащия ГПК, създаващ пълна кодификация 
на материята на гражданското процесуално 
право, с предметно съдържание, съвкупно 
материализиращо вижданията на вносителя за 
провеждане на радикална реформа в сферата 
на гражданското съдопроизводство. 
3. За да се прецени по същество съответстви­
ето на оспорената разпоредба с Конституцията, 
следва да се обсъди същността на заповедното 
производство, неговото историческо развитие 
и разновидности, приложното му поле, про­
цесуалните права на страните, включително 
правото на защита. 
Уреденото по глава ХХХVІІ на действа­
щия ГПК (обн., ДВ, бр. 59 от 2007 г., в сила 
от 1.03.2008 г.; последно изм., ДВ, бр. 49 от 
2012 г.) и функционално свързано с изпълни­
телния процес заповедно производство, макар 
и непознато на отменения процесуален закон, 
приет през 1952 г., не е новост за българската 
гражданскопроцесуална традиция. То е било 
въведено със Закона за заповедното съдопро­
изводство (1897 г.), а впоследствие заповедта 
за изпълнение, макар и със силно ограничено 
приложно поле, е регламентирана със Закона 
за гражданското съдопроизводство от 1934 г. В 
по-късна редакция на същия закон (от 1942 г.) 
с чл. 156а – чл. 156ч заповедното производство 
получава по-прецизна правна регламентация с 
обособени три дяла. За да осигури снабдяването 
на кредитора с изпълнително основание, ГПК от 
1952 г. (отм.) възприема изцяло различен модел 
и философия на регулиране на изпълнително­
то производство. Изключвайки заповедното 
производство, цитираният процесуален закон 
установява несъдебните (или извънсъдебните) 
изпълнителни основания, като разширява кръга 
на документите, въз основа на които се издава 
изпълнителен лист. С изменение от 1999 г. е въ­
ведено т. нар. „Бързо производство“ – чл. 126ж 
ГПК (отм.), което в известна степен съдържа 
белезите на вид заповедно производство, но с 
тази особеност, че издадената заповед подлежи 
на изпълнение по административен ред.
Променените икономически условия, раз­
личната обществено-политическа и социална 
ситуация в Република България след 1989 г., 
съществено повлияни и от протичащите пози­
тивни предприсъединителни процеси, финали­
зирани с членството на страната в Европейския 
съюз и безспорно налагащи съобразяване и с 
европейските стандарти – чл. 6, т. 1 от Европей­
ската конвенция за защита правата на човека 
и основните свободи (ЕКПЧОС), съвкупно са 
предпоставили приемането на съответстващи 
на новите реалности законодателни решения. 
Заповедното производство, регламентирано 
с глава ХХХVІІ от действащия ГПК, с устано­
вяването на съдебните изпълнителни основания 
като принципно положение при процесуалното 
регулиране на изпълнителното производство 
вместо съществувалите при отменения ГПК 
несъдебни такива, отстранява недостатъците на 
предходния процесуален режим при гарантиране 
в достатъчен обем на необходимите способи 
и механизми за ефективното упражняване на 
правото на защита на длъжника в синхрон със 
задължителните стандарти на конвенцията.
По своята същност то е специално съдебно 
производство, предназначено да създаде необ­
ходимото валидно съдебно изпълнително осно­
вание в случай на налично изискуемо вземане, 
принадлежащо към някоя от категориите по 
чл. 410 ГПК, което по дефиниция длъжникът 
не оспорва, но и не изпълнява. Очертано най- 
общо, заповедното производство е факултативно, 
едностепенно и строго формално производство 
(вж. Наредба № 6 от 2008 г. за утвърждаване на 
образци на заповед за изпълнение, заявление 
за издаване на заповед за изпълнение и други 
книжа във връзка със заповедното производство 
(обн., ДВ, бр. 22 от 2008 г., в сила от 1 март 
2008 г.) на министъра на правосъдието, издадена 
на основание чл. 425 ГПК). В хипотезата на 
презумптивно безспорни вземания в зависимост 
от позицията на длъжника и собствените си 
виждания за развитието на процеса, включително 
и начина на предпочитаното удовлетворяване, 
кредиторът решава дали да инициира тази ди­
ференцирана процедура, или да се насочи към 
общия исков процес, в рамките на който да 
постигне осъдително решение, съдебна спогодба 
по реда на чл. 234 ГПК, решение при призна­
ние на иска (чл. 237 ГПК) или неприсъствено 
решение (чл. 238 ГПК).
Двата модела на заповедното производство 
според действащия ГПК са: общ (класически), 
установяващ общите правила – чл. 410, и спе­
циално заповедно производство – чл. 417 – 418. 
Съобразно присъщото за гражданския процес 
диспозитивно начало заявителят, легитимиран да