Държавен вестник, бр. 32, 2019 г., стр. 9

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
Предвидената в оспорената уредба проце-
дура за освобождаване от длъжност открива 
широк хоризонт за субективизъм и произвол и 
създава реални предпоставки при осъществя-
ването на техните функции посочените висши 
държавни служители да работят под влияния 
и въздействия, които могат да са и много 
различни от волята и интересите на нация-
та. Поради това възприетото в атакуваните 
разпоредби разрешение се явява отрицание 
на конституционната основа на държавната 
служба по чл. 116 от Конституцията.
Вярно е, че стабилитетът на държавната 
служба няма абсолютен характер. Държавна-
та служба е строго йерархична структура, с 
присъщата є субординация, отчетност и кон-
трол. Държавните служители не са свободни 
от управленски указания, а са подчинени и 
на принципа на йерархичната подчиненост 
(чл. 18 ЗДСл). Отговорност на законодателя 
е да регулира държавната служба така, че да 
уравновеси стабилитета и йерархичната под-
чиненост на държавната служба. В конкретния 
случай обаче дължимият баланс не е постиг-
нат, тъй като предвиденият в чл. 9, ал. 4, изр. 
2 и ал. 5, изр. 2 ЗМ ред за освобождаване от 
длъжност – единствено по преценка на ди-
ректора на Агенция „Митници“ (съгласувана 
с министъра на финансите), която не почива 
на ясни и обективни критерии – накланя 
везните в полза на йерархичната зависимост 
и отдалечава държавната служба от консти-
туционните изисквания по чл. 116, ал. 1. Не 
е изпълнен следователно конституционният 
императив за балансирана преценка на конку-
риращи се ценности като градивен компонент 
на принципа за правова държава.
Изложеното дотук не отрича оператив-
ната самостоятелност. Всяка дискреционна 
преценка обаче трябва да остава в предвиде-
ните от Конституцията граници. Неслучайно 
чл. 116, ал. 2 от Конституцията възлага на 
законодателя да предвиди предпоставките и 
основанията за прекратяване на служебните 
правоотношения. Атакуваните разпоредби в 
чл. 9 ЗМ обаче посочват само компетентните 
държавни органи (директорът на Агенция 
„Митници“ съгласувано с министъра на фи-
нансите), които освобождават от длъжност 
посочените висши държавни служители не 
само по своя преценка (и дори без изискване 
за мотивиране на акта), но и без предизвестие.
Съществен конституционен недостатък на 
оспорената уредба е, че не задава нормативно 
изискванията, които да съобразява органът по 
назначаване, за да не прерасне преценката му 
в произвол. Произволът представлява нару-
шение на обективен критерий като мащаб за 
справедливост. Забраната за произвол е важен 
материалноправен компонент от съдържание-
то на правовата държава и е приложима към 
всеки закон (Решение № 1 от 2005 г. по к.д. 
№ 8/2004 г.). Освобождаването от длъжност 
поради политически съ­ображения например е 
допустимо единствено за лица, органи на уп-
равление или заемащи длъжности въз основа 
на лично политическо доверие и освободени 
от изискването за политически неутралитет 
(Решение № 11 от 1998 г. по к.д. № 10/1998 г.). 
Тази възможност е напълно неотносима към 
лицата, заемащи длъжностите, посочени в 
чл. 22 ЗМ. Вярно е обратното: към такива 
длъжности в пълна степен е приложимо изиск­
ването за неутралитет и професионализъм, 
още повече като се отчете, че системата на 
митниците в държава – членка на ЕС, има 
съществени функции по охраняване на бюдже-
та на ЕС и митническия съюз (изключителна 
компетентност на ЕС).
Изложеното дава основание на съда да при-
еме, че разпоредбите на ал. 4, изр. 2 и ал. 5, 
изр. 2 на чл. 9 ЗМ следва да бъдат обявени за 
противоречащи на чл. 116 от Конституцията.
Оспорените разпоредби препятстват и 
пълноценната реализация на правото на 
съдебна защита. Универсалното право на 
защита по чл. 56 от Конституцията е кон-
кретизирано в чл. 120, ал. 2 като обща норма 
за обжалваемост пред съд на всички адми-
нистративни актове. Съдебният контрол над 
административните актове е конститутивен 
елемент на правовата държава. Възникнал 
исторически като израз на идеята за разде-
ление и балансиране на властите, той е израз 
и на подчинението на държавната власт на 
Конституцията и законите (Решение № 13 
от 1993 г. по к.д. № 13/1993 г.). В своята 
практика Конституционният съд подчертава 
фундаменталното значение на разпоредбата 
на чл. 120, ал. 2 от Конституцията и ней-
ната основополагаща роля на гаранция за 
утвърждаването на принципите на правовата 
държава, на разделението на властите и на 
подчинението на изпълнителната и съдебната 
власт на закона (Решение № 13 от 1993 г. по 
к.д. № 13/1993 г.; Решение № 21 от 1995 г. по 
к.д. № 18/1995 г.; Решение № 18 от 1997 г. по 
к.д. № 12/1997 г.; Решение № 8 от 1999 г. по 
к.д. № 4/1999 г.; Решение № 3 от 2002 г. по 
к.д. № 11/2002 г.; Решение № 1 от 2012 г. по 
к. д. № 10/2011 г. и др.).
Разпоредбата на чл. 120, ал. 2 от Конститу-
цията определя ясно, че на съдебен контрол 
не подлежат само административните актове, 
за които това е експлицитно предвидено в 
закона. В конкретния случай атакуваните 
разпоредби на чл. 9 ЗМ не предвиждат из-
рично изключване от обхвата на съдебния