Държавен вестник, бр. 49, 2012 г., стр. 13

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
предписва трайното предоставяне на работ­
ната сила срещу заплащане да се урежда 
чрез сключен трудов договор. Оспорените 
промени, изразени в завишаване на нормите 
за национално представителство, не засягат 
съдържателния аспект на правната норма, 
както и вътрешните отношения на работо­
дателските организации, не сочат на опит 
за държавна намеса в тяхното създаване 
и функциониране съобразно съответните 
учредителни и устройствени актове, мате­
риализиращи конституционно закрепеното 
право на свободно сдружаване.
2. Правото на държавата чрез закон да 
въвежда санкции за онези граждани, които 
не се съобразяват с установения правен 
ред, е неоспоримо. Макар и имплицитно, 
то се признава от Основния закон (вж. 
например чл. 31, ал. 4 от Конституцията). 
Упражняването му може да бъде предмет 
на конституционен контрол от гледна точка 
на легитимността на преследваната цел и 
пропорционалността на предвиденото огра­
ничение. Новият чл. 414а КТ удовлетворява 
тези стандарти.
Първо, повече от очевидно е, че предос­
тавянето на работна сила при фактическите 
условия на трудов договор, но без спазване 
на изискването за сключването му в писмена 
форма е общественоопасно, защото поставя 
държавата в невъзможност да реализира 
своите конституционно установени социални 
функции, основани на набраните средства от 
данъци върху доходите, пенсионни и здравни 
осигуровки. Поначало всички граждани са 
длъжни да зачитат правата и интересите 
на другите (чл. 58, ал. 1, изр. 2 от Консти­
туцията), а по силата на чл. 57, ал. 2 от 
Конституцията те не могат да упражняват 
собствените си права, включително и правото 
на труд, във вреда на чуждите права и закон­
ни интереси. Погрешно е становището, че с 
гарантирано от държавата право на труд по 
чл. 48 във връзка с чл. 16 от Конституцията 
разполагат само представителите на наемния 
труд – работниците и служителите. Основ­
ният закон предоставя това право на всички 
трудоспособни членове на обществото, вклю­
чително и на предприемачите-работодатели. 
В днешните условия на икономическа криза 
и недостатъчност на социалните фондове е 
недопустимо да се проявява либерализъм към 
закононарушителите, които с поведението 
си чрез включване в т. нар. „сива икономи­
ка“ застрашават правата и интересите на 
мнозинството граждани, т.е. на обществото 
като цяло. Правото на труд не оправдава 
неспазването на трудовото законодателство 
от участниците в трудовите правоотношения. 
Това е валидно не само за тези, които нае­
мат работната сила, но и за онези, които я 
предоставят.  Всички граждани са обвързани 
от конституционно задължение да плащат 
данъци върху доходите си, както и задъл­
жителните пенсионни и здравни осигуровки 
(вж. в този смисъл чл. 60 от Конституцията, 
както и т. 1 от Решение на Конституционния 
съд № 5 от 2000 г. по к.д. № 4 от 2000 г.). 
Самото понятие „договор“ съдържа в себе 
си идеята за съвпадение на насрещни, вза­
имноизгодни, свободни волеизявления на 
страните, а от това следва и споделяне на 
отговорността за противоправно поведение. 
Тезата, че наемните работници и служители 
са „слабата страна“ в трудовото правоотно­
шение, е идеологически обременена и прав­
но незащитима, защото противно на чл. 6, 
ал. 2, изр. 2 от Конституцията неоправдано 
поставя в привилегировано положение една 
обществена група по отношение на друга. 
Дори и ако хипотетично се приеме, че някой 
предоставя работната си сила без трудов 
договор при условията на „крайна необходи­
мост“, за да спаси по-висши блага и интереси, 
той разполага с ефективна правна защита 
(вж. чл. 8 от Закона за административните 
нарушения и наказания).
Второ, въведеното с чл. 414а КТ ограниче­
ние не е непропорционално. То е подходящо 
и наложително за постигане на горепосо­
чената конституционно оправдана цел, не 
накърнява, а точно обратното – защитава 
осигурителната система. Предвидената санк­
ция е в разумна степен щадяща, тъй като е 
административна, т.е. съответното деяние не 
е обявено за престъпно, характерът є е само 
имуществен, като размерът на предвидената 
глоба е обвързан с неиздължените вноски за 
здравно и социално осигуряване, определени 
върху минималния осигурителен доход. Съ­
щевременно предвиденото административно 
наказание е по-снизходително от това, което 
в аналогични случаи следва да понесе нару­
шителят-работодател (вж. чл. 414, ал. 3 КТ).
В заключение констатираме, че с ре­
шението, взето от мнозинството съдии, 
за съжаление се стимулира незачитане на 
установения правов ред и се утвърждава 
ниско обществено съзнание. Така се съз­
дава благоприятна почва за процъфтяване 
на „сивата“ икономика, в резултат на което 
възможностите на държавата да създаде 
условия за реализиране на гражданските 
права на огромното мнозинство представи­
тели на наемния труд, които добросъвестно 
предоставят работната си сила при сключен 
писмен трудов договор, остават ограничени. 
Обективният резултат от непопълваното на 
публичните фондове не е по-висока трудова 
заетост, а неминуем ръст на безработицата.
Конституционни съдии:
Румен Ненков
Кети Маркова