Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 17

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
съвет, Асоциацията за европейска интеграция 
и права на човека, Националният исторически 
музей, Националният археологически инсти-
тут с музей на БАН, Фондация „Тракия“ и 
Софийското нумизматично дружество „Георги 
Сава Раковски“.
В Конституционния съд са постъпили ста-
новища от Министерския съвет, министъра 
на културата, министъра на правосъдието, 
Висшия адвокатски съвет, Асоциацията за 
европейска интеграция и права на човека, 
Националния исторически музей, Национал-
ния археологически институт с музей на БАН, 
Фондация „Тракия“ и Софийското нумизма-
тично дружество „Георги Сава Раковски“ и 
Съюза на юристите в България.
В становището на Министерския съвет е 
изложено мнение, противоположно на иска-
нето на омбудсмана. Според правителството 
е неоснователно твърдението, че разпорежда-
нето с културни ценности – частна собстве-
ност, е ограничено чрез въведени с чл. 113 
административни процедури, тъй като нито 
една от неговите три алинеи не урежда такива 
процедури. За разлика от задължителните 
идентификация и регистрация на култур-
ните ценности – държавна или общинска 
собственост, идентификацията на културните 
ценности – собственост на физически или 
юридически лица, се извършва само когато 
това е поискано от собственика им. Законът 
не налага спрямо вещи – частна собственост, 
задължителни процедури по идентификация 
и регистрация като културни ценности, а 
напротив, в съответствие с конституционната 
уредба се осигурява защита на частната соб-
ственост, като се създава правна възможност 
за собствениците да получат за притежаваните 
от тях вещи статут на културна ценност. Ус-
тановените административни процедури не са 
намеса на държавен орган при упражняването 
на гарантираното от Конституцията право 
на собственика да се разпорежда със своята 
собственост по начин и при условия, които 
той намери за добре. Посочените конституци-
онни основания според Министерския съвет 
не обосновават твърдението за противокон-
ституционност на § 5, ал. 2 и 3 от преходните 
и заключителните разпоредби на ЗКН, тъй 
като визираните в тези текстове обекти на 
археологическото културно наследство са 
били винаги публична държавна собственост, 
а това изключва възможността за тяхното 
придобиване като частна собственост. 
Визирайки изрично археологическите ре-
зервати, конституционната норма на чл. 18, 
ал. 1 откроява археологическото културно 
наследство от останалото културно наследство 
на страната. Според Министерския съвет в 
понятието за археологически резерват съ-
гласно Конституцията се обхващат различни 
обекти на археологията, но в определена 
обвързаност, която да позволи тяхното общо 
определяне като резерват предвид смисловото 
значение на тази дума. Споделя се разбира-
нето, че нормата на чл. 18, ал. 1 не съдържа 
конкретизиращи критерии, съобразно които 
в археологическите резервати се включват 
само определени по вид (само недвижими, но 
не и движими) или по статут (вече издирени 
и идентифицирани като културни ценности) 
обекти на археологията. В този смисъл дви-
жимите обекти от археологическите резервати 
са също изключителна държавна собственост, 
като този им статут не може да се поставя в 
зависимост от мястото на тяхното съхранение, 
включително и от това, какви правни субекти 
са установили фактическата власт върху тях. 
Ето защо според правителството единствен 
конституционен критерий, който обуславя 
конституционно установената изключителна 
държавна собственост върху археологическите 
резервати, е публичноправната значимост и 
всеобщата полезност на включените в тях 
обекти на археологията. 
В становището на Министерския съвет се 
отстоява разбирането, че уредбата в § 5, ал. 2 
и 3 от преходните и заключителните разпо-
редби на ЗКН е установена в съответствие с 
конституционната защита на изключителната 
държавна собственост, предвидена в чл. 18, 
ал. 1, като същевременно е необосновано 
твърдението за нейната противоконституци-
онност на основа на посочените в искането 
на омбудсмана други конституционни осно-
вания. Движимите археологически културни 
ценности, които съгласно ал. 2 на § 5 са 
получили при тяхната идентификация ста-
тут на национално богатство, се ползват от 
конституционно установения за тях статут 
на обекти – изключителна държавна соб-
ственост. Затова формалното им включване 
в обхвата на конституционното понятие за 
археологически резерват чрез предоставяне-
то на статут на национално богатство не е 
акт, по силата на който държавата тепърва 
придобива собственост. Държавата е била 
винаги единствен титуляр на тази изключи-
телна собственост и предвид на осигурената 
за нея чрез конституционната норма на чл. 18, 
ал. 1 неотчуждаемост не може да има друг 
правен субект – неин собственик, от който 
тя да я придобие. Следователно § 5, ал. 2 и 3 
от преходните и заключителните разпоредби 
на ЗКН не предвижда твърдяното в искането 
на омбудсмана отчуждаване на частна соб-
ственост в нарушение на чл. 17, ал. 5 от Ос-
новния закон, с което се обосновава неговото 
противоречие с тази конституционна норма. 
Според Министерския съвет на плоскостта 
на конституционната защита на изключи-
телната държавна собственост не може да 
съществува законов способ за придобиване на 
обекти от тази публична държавна собственост 
от друг правен субект, в т. ч. и по давност.