Държавен вестник, бр. 104, 2023 г., стр. 11

БРОЙ  104	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
Във връзка с това следва да се има предвид, 
че предявяването е процесуално-следствено 
действие, което се явява последващо привли­
чането като обвиняем, като съдът вече е имал 
случай да обърне внимание в Решение № 10 от 
2018 г. по к.д. № 4/2017 г., че образуването на 
наказателното производство като общо прави­
ло „зависи от обстоятелства, които са извън 
неговата [на обвиняемия – бел. наша] воля“, и 
следователно е необходимо привличането му 
като обвиняем да бъде доведено до неговото 
знание, за да може да съобрази поведението 
си със съответните правни последици, кои­
то законът свързва с този юридически факт 
както в наказателното производство, така и 
извън него.
Изясненото съдържание на разпоредбата на 
чл. 49, ал. 1, т. 2 ЗЧОД относно началото на 
предвидения в нея 30-дневен срок се свързва 
с осигуряването на възможност в рамките на 
този срок привлеченото като обвиняем физи­
ческо лице да предприеме предвидени в закон 
правни действия за прекратяване на участието 
си в дружеството. При това положение отне­
мането на издадения на дружеството лиценз 
би се дължало на поведението на самото 
физическо лице, а не на причини, стоящи 
вън от неговата воля и възможности. Дори 
и в случай че съдружникът в едно търговско 
дружество след узнаване на посоченото обсто­
ятелство не е предприел активни действия за 
прекратяване на участието си в дружеството 
по реда на чл. 125, ал. 2 от Търговския закон 
(ТЗ), дружеството, на което е издаден лицензът, 
разполага с възможността да защити инте­
ресите си чрез изключване на съдружника, 
тъй като поведението му е несъвместимо с 
интересите на дружеството (чл. 126, ал. 3, т. 3, 
респ. чл. 95, ал. 1, изр. 2 и чл. 99, ал. 2 във 
връзка с чл. 95, ал. 1, изр. 2 ТЗ). Следва да 
се уточни, че на общо основание 30-дневният 
срок тече винаги от уведомяване на физичес-
кото лице за привличането му като обвиняем, 
а не от уведомяване за това обстоятелство 
на самото дружество, което не е участник в 
наказателното производство. Във връзка с 
това следва да се има предвид, че съгласно 
чл. 46, ал. 2 във връзка с чл. 46, ал. 1, т. 1 и 
чл. 41, ал. 3, т. 2 ЗЧОД дружеството е длъжно 
в 14-дневен срок от „настъпване на промяната“ 
да декларира посоченото обстоятелство пред 
директора на Главна дирекция „Национална 
полиция“ – МВР, чрез директора на съответ­
ната областна дирекция на МВР. Съобразно 
изложените по-горе съображения този срок 
не започва да тече преди уведомяването на 
физическото лице за привличането му като 
обвиняем, като житейската логика е, че лицето 
ще уведоми за това дружеството, на което е 
съдружник или член на управителното тяло, 
за да предотврати настъпването на неблаго­
приятни последици за дружеството. Когато 
лицензът за частна охранителна дейност е бил 
издаден на едноличен търговец, който като 
физическо лице е привлечен като обвиняем 
за умишлено престъпление от общ характер, 
отнемането на лиценза би могло да се осуети, 
ако в срока по чл. 49, ал. 1, т. 2 ЗЧОД търго­
вецът прехвърли предприятието си по реда 
на чл. 60, ал. 1 във връзка с чл. 15, ал. 1 ТЗ.
В обобщение на изложеното съдът намира, 
че оспорената разпоредба на чл. 49, ал. 1, т. 2 
ЗЧОД в частта „в случаите на чл. 47, т. 5“ 
относно буква „б“ следва да се разглежда в 
контекста на цялостната правна уредба на 
понятието „привличане като обвиняем“ като 
юридически факт, подлежащ на съобразяване 
и зачитане изобщо от правоприлагащите ор­
гани и от всички правни субекти, а не само 
в рамките на наказателния процес, както и 
с оглед на обусловените от него различни 
правни последици, включително в правната 
сфера на физическите лица (гражданите), 
които участват в състава или в управление­
то на търговеца или търговското дружество. 
Необходимо е също да се има предвид, че 
уредбата на хипотезата на „настъпване на 
обстоятелствата“ по чл. 47, т. 5 ЗЧОД не е на­
сочена към самоцелно отнемане на издадения 
лиценз за частна охранителна дейност, а към 
даване на възможност както на физическото 
лице, така и на търговеца да предприемат 
предвидените в закон правни действия, чрез 
които да се изпълнят законовите изисквания 
за продължаване на дейността. Самото от­
немане на лиценза според закона е крайна 
мярка, предвидена като последица от неиз­
пълнение на тази възможност, но само след 
надлежно уведомяване на физическото лице 
за привличането му като обвиняем.
Според установената практика на Консти­
туционния съд преценката за конституционо­
съобразност на оспорената законова уредба с 
изясненото є по-горе съдържание изисква да 
се съобрази дали тя засяга конституционно 
признати права, налице ли е легитимна цел 
за това засягане и спазен ли е принципът на 
пропорционалност (съразмерност).
По отношение на правото на свободна 
стопанска инициатива по чл. 19, ал. 1 от 
Конституцията такова засягане според съда 
не е налице. Следва да се има предвид, че 
поначало правото на свободна стопанска 
инициатива няма абсолютен характер и не 
изключва държавното регулиране и държавния 
контрол на стопанската дейност, поради което 
Основният закон предоставя на законодателя 
да уреди, съответно да ограничи свободата на 
стопанска инициатива по законодателен ред 
с оглед защитата на други конституционни 
ценности (Решение № 6 от 1997 г. по к.д. 
№ 32/1996 г.). В същия смисъл и в Решение 
№ 1 от 2015 г. по к.д. № 5/2014 г. се приема, 
че в правовата държава свободата на осъщест­
вяване на стопанската дейност се основава на 
„система от правила с принципно значение, 
които трябва едновременно да се спазват, да се 
прилагат и които взаимно си влияят“, поради