Държавен вестник, бр. 81, 2005 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  81
база при тълкуване на смисъла, вложен в
чл. 101, ал. 2 К от създателите на основния
закон. 
В 
чл. 2 
от 
решението 
си 
от
20.VIII.1991 г. ВНС изрично посочва, че “...пов-
торното приемане на закон или отделни тек-
стове от него се извършва на едно четене.
Най-напред се поставя на гласуване върна-
тият тест, а след това—нов текст, ако е пред-
ложен. За приет се смята текстът, за който са
гласували повече от половината от всички
народни представители”.
Настоящото особено мнение изцяло съот-
ветства на решението на ВНС от 20.VIII.1991 г.,
възприето и в Решение на Конституционния
съд (КС) № 5 от 17.V.1995 г. по к.д. № 3/1995 г.
На стр. 5 от решението си по настоящото к.д.
№ 6/2005 г. от 29.IX.2005 г. КС споменава съ-
щите две решения – на ВНС и своето, но не се
съобразява с чл. 2 на решението на ВНС, без
да посочва мотивите си за това.
Правилникът за организацията и дейност-
та на Народното събрание (ПОДНС) не може
да се ползва при преценка на противоконсти-
туционността на законите или за тълкуване
на Конституцията, както подробно е изяснено
в константната практика на КС.
Освен това ПОДНС от 2001 г. не съдържа
разпоредба, различна от чл. 101, ал. 2 К. Чл. 73,
ал. 6, чл. 71 и 56 от същия правилник не трети-
рат въпроса за мнозинството, с което се при-
ема повторно закон, върнат от президента.
Единствено чл. 73, ал. 4 ПОДНС—2001 г., тре-
тира този въпрос, като текстуално възпроиз-
вежда чл. 101, ал. 2 К.
В конкретния случай по к.д. № 6/2005 г. е
нарушен чл. 101, ал. 2 К при повторно гласува-
не от Народното събрание на 17.II.2005 г. на
ЗРВКУ, върнат с Указ № 13 от 27.I.2005 г. от
президента. В този смисъл трябваше да бъде
решението на Конституционния съд от
29.IX.2005 г. по к.д. № 6/2005 г.
При постановяване на решението си съдът
следваше да се съобрази с чл. 22, ал. 1, второ
изречение от Закона за Конституционен съд,
че не е ограничен с посоченото основание за
несъответствие с Конституцията.
Конституционен съдия: Н. Беронов
Владислав Славов
Подписах решението по к.д. № 6/2005 г. с
особено мнение поради следните съображения:
 Конституционният съд не е ограничен с
посочените в искането основания за противо-
речие на атакувания законов текст с Консти-
туцията (чл. 22, ал. 1 ЗКС). От съществено зна-
чение за решаване на проблема за конститу-
ционосъобразността на § 6, т. 3 ПЗРЗРВКУ е
категоричното изискване на чл. 101, ал. 2 от
Конституцията—Народното събрание да при-
еме повторно закона с мнозинство повече от
половината от общия брой от всички народни
представители, т.е. минимум 121 депутати.
Върнатият законов текст е “приет” с мнозин-
ство от 117 народни представители.
Важно е да се разбере, че се гласува повтор-
но за приемане на върнатия закон, а не за
ветото на президента на Република България,
както неправилно е процедирано от Народно-
то събрание (в този смисъл от процедурна
страна е и решение от 20.VIII.1991 г. на Вели-
кото Народно събрание).
В самото решение по к.д. № 6/2005 г. на стр. 5
изрично е посочено изложеното по-горе раз-
биране, че съгласно чл. 101, ал. 2 от Конститу-
цията повторното приемане на закона се из-
вършва с квалифицирано мнозинство. В под-
крепа на това тълкуване са посочени и цити-
раното решение на ВНС, и практиката на Кон-
ституционния съд—Решение № 5/1995 г. по к.д.
№ 3/1995 г. По-нататък в решението обаче
съдът не е посочил защо счита, че с приемане-
то на § 6, т. 3 от ПЗРЗРВКУ не е нарушен чл. 101,
ал. 2 от Конституцията.
Вярно е, че с ПОДНС не може да се обосно-
вава противоконституционност на закон.
Същото се отнася и за цитираните процедур-
ни правила по чл. 101, ал. 2 от Конституцията,
приети от ВНС. Конституционният съд обаче
не може да игнорира тези правила немотиви-
рано, тъй като са акт на ВНС, което независи-
мо че при приемането им е функционирало
като обикновено, е изпълнявало функциите си
в същия състав от 400 народни представите-
ли, приели Конституцията, респ. и чл. 101, ал. 2
от нея, и предполага се най-добре знаят какъв
смисъл и съдържание са вложили в този кон-
ституционен текст. В т.2 на това решение от
20.VIII.1991 г. безусловно е записано, че при
всички хипотези върнатият с упражнено пре-
зидентско вето законов текст се приема пов-
торно с квалифицирано мнозинство!
Конкретният случай и мотивите на реше-
нието поставят един особено важен въпрос.
Това е възможността с обикновено мнозин-
ство от народните представители да се гласу-
ва повторно върнатият от държавния глава
текст. Това е един абсурд, с който определено
се обезсмислят правомощията по чл. 101, ал. 1
от Конституцията на президента на Републи-
ка България.
Разбира се, следва и въпросът, след като
Народното събрание не приема върнатия за-
кон с мнозинството, посочено в чл. 101, ал. 2
от Конституцията, задължен ли е призиден-
тът да го обнародва съгласно ал. 3 от същия
член или може да наложи ново вето.
Конституционен съдия: Вл. Славов
94489