Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 29

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  29   
и питейна вода и адекватни санитарни съоръ­
жения, са на безопасно физическо разстояние, 
включително в селските райони“. 
Осигуряването на равен достъп на гражда­
ните до медицинска помощ като цел е залег­
нало и в Програмата до 2030 г. за устойчиво 
развитие на ООН (приета на 25.09.2015 г. в Ню 
Йорк), и по-конкретно в цел 3: „Осигуряване 
на здравословен живот и насърчаване благо­
състоянието на всички във всяка възраст“. 
Още по-конкретно в подцел 3.8 е предвидено: 
„Постигане на всеобщо здравно осигуряване, 
включително защита срещу финансов риск, 
достъп до качествени основни здравни услуги 
и достъп до безопасни, ефективни и качест­
вени жизненоважни лекарства и ваксини за 
всички на достъпни цени“, а в подцел 3.c: 
„Значително увеличаване на финансирането за 
здравеопазване и наемане, развитие, обучение 
и задържане на работна сила в здравния сектор 
в развиващите се страни, особено в най-слабо 
развитите страни и малките островни разви­
ващи се държави“.
Посочените цели за устойчиво развитие 
(ЦУР) са припознати и като цели на ЕС в Ре­
золюция на Европейския парламент от 15 юни 
2023 г. относно прилагането и изпълнението на 
целите за устойчиво развитие (2023/2010(INI)), 
като е потвърдено, че тези цели са „обща грижа 
за човечеството като цяло“, и е подчертано, че „в 
средата на срока за изпълнение на Програмата 
до 2030 г. водещата роля на ЕС в глобалното 
изпълнение на ЦУР продължава да бъде от 
решаващо значение и трябва да бъде убедително 
демонстрирана в още по-голяма степен“, както 
и е отчетена „необходимостта членовете на ЕС 
и Европейската комисия да насърчават съгла­
суваността на политиките и приобщаването 
на всички равнища на управление, като дават 
приоритет на ЦУР и ги включват във всички 
оценки на въздействието“.
Необходимостта от обезпечаване на меди­
цински специалисти във връзка с достъпа на 
гражданите до медицинска помощ в отдалечени 
и труднодостъпни райони от страната е отче­
тена в Националния план за възстановяване и 
устойчивост на Република България (одобрен 
с Решение № 203 на Министерския съвет от 
2022 г. и съгласуван с решение на Съвета на 
ЕС от 4.05.2022 г.) – част 2.Г.3 „Здравеопазва­
не“ и конкретно в Реформа 3: Подоб­ряване на 
привлекателността на здравните професии и на­
сърчаване на по-балансирано разпределение на 
здравните специалисти на територията на цялата 
страна, където е посочено: „Неравномерното 
разпределение на медицински специалисти и 
специалисти по здравни грижи в страната, както 
и недостигът на лекари и медицински сестри в 
малките населени места и отдалечените региони 
са сред основните проблеми пред ограниче­
ния достъп до медицинска помощ в страната. 
С реформата се цели решаване на този проблем, 
както и реформиране на сектора по отноше­
ние на развитието на човешките ресурси и 
прилагането на реални мерки за задържането 
на кадри в системата на здравеопазването и 
професионалната им реализация в определени 
райони на страната.“ Също така: „Разработе­
на е процедура за осигуряване на финансови 
стимули за медицинските специалисти, които 
ще обслужват населението в отдалечените ра­
йони, чрез разкриване на индивидуални прак­
тики и създаване на оборудвани и обзаведени 
амбулатории за извънболнична помощ […]. 
Финансовите стимули ще се подсигуряват със 
средства от националния бюджет и европей­
ските структурни фондове.“ Подобряването на 
достъпа до здравни услуги и необходимостта 
от „справяне с недостига и неравномерното 
разпределение на здравните специалисти с цел 
повишаване на ефективността, достъпността и 
капацитета на системата на здравеопазване“ 
се съдържат и в посочената по-горе Препоръ­
ка на Съвета на ЕС от 8 юли 2025 г. относно 
икономическата, социалната, трудовата, струк­
турната и бюджетната политика на България 
(С/2025/3976).
Въз основа на изложеното Съдът намира, че 
предвид съдържанието и поставените от зако­
нодателя цели на оспорената законова уредба 
тя е насочена към защита на международно 
признатото и конституционно гарантираното 
право на достъпна медицинска помощ на тези 
граждани, които не трябва да бъдат поставени 
в по-неблагоприятно положение спрямо оста­
налите граждани поради териториалната им 
връзка с определен район, който по причини, 
които стоят вън от тяхната воля и възможности, 
не е обезпечен със съответната здравна инфра­
структура. Законодателната уредба, по силата 
на която лечебните заведения по преценка на 
законодателя имат правноорганизационната 
форма на търговци (чл. 3, ал. 1 ЗЛЗ), не е в 
състояние да се противопостави на конститу­
ционно гарантираното право на гражданите на 
достъпна медицинска помощ, което е неотмени­
мо и което държавата е длъжна да гарантира. 
Именно в този смисъл, както е подчертано в 
Решение № 8 от 1998 г. по к.д. № 3/1998 г., с 
предвиждането в закон на условия и ред за 
заплащане на медицинска помощ по избор на 
пациента „в никакъв случай не се отменят и 
не се накърняват основните конституционни 
права на гражданите, прокламирани с чл. 52, 
ал. 1 от Конституцията“. Следователно упраж­
няването на това основно конституционно 
право не може да е поставено в зависимост 
от активността и интереса на частноправните 
субекти, на които държавата по своя преценка 
е предоставила правото да създават лечебни 
заведения, извършващи търговска дейност на 
собствен риск с цел реализиране на печалба. 
Макар и лечебните заведения да се създават 
и функционират под контрола на държавата и 
въз основа на преценка на потребностите на 
населението от медицинска помощ съгласно 
Националната здравна карта (чл. 37б, ал. 1, т. 1 
ЗЛЗ), то е очевидно, че свободната стопанска