Държавен вестник, бр. 60, 2006 г., стр. 55

Б Р О Й  60
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  55
За да се произнесе, ВАС прие за установено
следното:
Инструкцията е издадена на основание чл. 17
от Закона за бюджета на държавното общест-
вено осигуряване (ЗБДОО), съгласно който
“Паричните помощи за профилактика и реха-
билитация се разходват по ред, определен с
инструкция на надзорния съвет на Национал-
ния осигурителен институт”. Инструкцията се
обнародва в “Държавен вестник”. За нейния
характер на подзаконов нормативен акт, изда-
ден от орган с делегирана му от закона компе-
тентност и задължение, както и за обществено-
то осигуряване като конституционно закрепе-
но право на индивида и държавна дейност са
изложени съображения от петчленен състав на
ВАС в решение № 8063 от 31.III.2003 г., поста-
новено по адм. д. № 2654/2003. Те се споделят от
настоящия състав, който не счита за необходи-
мо да ги преповтаря.
Доводът за незаконосъобразност на инструк-
цията изцяло се основава на противоречие с
чл. 3, ал. 3 от Закона за защита, рехабилитация
и социална интеграция на инвалидите
(ЗЗРСИИ—отм.), действал към момента на
приемане и обнародване на инструкцията. Той
изисква всички нормативни актове за инвали-
дите да се приемат след предварително стано-
вище по тях от Националния съвет по рехаби-
литация и социална интеграция. Такова стано-
вище липсва, което съставлява съществено на-
рушение на административнопроизводствени-
те правила, водещо до противоречие на подза-
коновия нормативен акт с посочения текст от
нормативен акт от по-висока категория. Посо-
ченото изискване е възпроизведено и в текста
на чл. 6, ал. 3 от сега действащия ЗИХУ, което
сочи, че нарушението продължава. Този довод
е неоснователен. По въпроса за допускането или
не на съществено нарушение на администра-
тивнопроизводствените правила с оглед твър-
дяното неизпълнение на чл. 3, ал. 3 ЗЗРСИИ
(отм.) има произнасяне на ВАС във вече цити-
раното негово решение. Съгласно чл. 224 от
Гражданския процесуален кодекс (ГПК) спор,
разрешен с влязло в сила решение (на съда), не
може да бъде пререшаван, освен в случаите,
когато законът разпорежда друго. Дали са до-
пуснати твърдените от жалбоподателя наруше-
ния и дали те водят до незаконосъобразност на
инструкцията е именно такъв въпрос, вече ре-
шен с влязло в сила решение на ВАС и пререша-
ването на въпроса е процесуално недопустимо.
Настоящият съдебен състав счита, че текс-
товете на чл. 2, ал. 1, т. 4, букви “а” и “г” от
инструкцията противоречат на разпоредбата
на чл. 6, ал. 1 и 2 от Конституцията на Репуб-
лика България и чл. 3, т. 3 КСО. С последния
се прогласява принципът на равнопоставеност
на осигурените лица, а той от своя страна е
израз на равенството на българските гражда-
ни и недопустимост на ограничаване на права-
та и свободите им на база на посочените в чл. 6,
ал. 2 от Конституцията различия между тях.
Въпреки понятните съображения за реализи-
ране на икономии и ефективно разходване на
фондовете за обществено осигуряване и в част-
ност средствата за профилактика и рехабили-
тация, недопустимо е от подобни съображе-
ния да се стигне до нарушаване на конституци-
онно закрепени права.
Член 2, ал. 1, т. 4, буква “а” от инструкцията
не позволява предоставянето на средства за про-
филактика и рехабилитация на получаващите
лична пенсия за инвалидност поради общо за-
боляване, трудова злополука или професионал-
на болест, които са навършили възрастта по
чл. 68, ал. 1—3 КСО. Тези лица не са “неосигу-
рени” по смисъла на КСО, както се твърди в
писмените бележки на процесуалния предста-
вител на НОИ. За да се стигне до отпускането
на лична пенсия от посочената категория, е не-
обходимо лицето да е отговаряло на минимал-
ните изисквания за наличие на осигурителен
стаж съгласно чл. 74 КСО. Подобно разделе-
ние на лицата ще противоречи на принципите
на държавното обществено осигуряване въоб-
ще (чл. 3 КСО) и на целите на провежданата
профилактика и рехабилитация, посочени в
чл. 1, ал. 2 от инструкцията.
Член 2, ал. 1, т. 4, буква “г” от инстукцията
не позволява предоставянето на средства за про-
филактика и рехабилитация на посочените в
горния абзац лица, които получават социални
инвалидни пенсии по чл. 90 КСО. В случая,
въпреки че те действително не са осигурени по
смисъла на кодекса, очевидна е социалната
функция, осъществявана от държавата на осно-
вание казаното в преамбюла и в чл. 51 и 52 от
Конституцията и чл. 93 КСО. Първи посочен в
Конституцията източник на средства за осъщес-
твяването от държавата на здравеопазването,
към които дейности безспорно следва да при-
числим профилактиката и рехабилитацията, е
държавният бюджет. Едва след него се изреж-
дат “... работодателите, лични и колективни оси-
гурителни вноски и други източници при усло-
вия и по ред, определени със закон”.
Посочените две групи членове на общество-
то ни—инвалиди, навършили възрастта по
чл. 68, ал. 1—3 КСО, и получателите на социал-
ни инвалидни пенсии, са най-близко до катего-
риите, посочени в чл. 51, ал. 3 от Конституция-
та, към които държавата и обществото имат
особени задължения.
В тази є част жалбата е основателна и след-
ва да бъде уважена. Следва да бъдат отменени
посочените разпоредби от инструкцията.
В частта относно законосъобразността на
чл. 2, ал. 1, т. 4, буква “б” от инструкцията жал-
бата е частично основателна. Тази разпоредба,
недаваща право на парична помощ за профи-
лактика и рехабилитация на получаващите лич-
на пенсия за инвалидност поради общо заболя-