Държавен вестник, бр. 28, 2012 г., стр. 11

БРОЙ  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
За лицата с неправомерно установена при­
надлежност към специалните служби същест­
вува и възможността за защита в съответствие 
с изискването на чл. 7 от Конституцията по 
исков ред по чл. 1, ал. 1 от Закона за отго­
ворността на държавата и общините за вреди. 
За тези лица съществува и възможността за 
защита по чл. 148, ал. 2 във връзка с чл. 161 
от Наказателния кодекс. 
По изложените съображения Съдът пре­
ценява, че правото на защита на лицата, 
за които е установена принадлежност към 
органите по чл. 1 от закона, не е нарушено, 
поради което и разпоредбата на чл. 25, т. 3 
ЗДРДОПБГДСРСБНА в оспорената част не 
противоречи на чл. 56 и 57 от Конституцията.
Третият довод в искането е, че при раз­
глеждане на делата пред Върховния админи­
стративен съд по повод обжалване на реше­
нията на комисията страните непрекъснато 
се позовават на Решение № 10 от 22.09.1997 г. 
по к.д. № 14 от 1997 г.
Конституционният съд е длъжен да от­
бележи, че сезиращ субект по чл. 150, ал. 2 
от Конституцията не са страните по делата, 
както се поддържа в искането, а съдебните 
състави на Върховния касационен съд или 
Върховния административен съд. До сезира­
не на Конституционния съд в тази хипотеза 
следва да се стигне, когато съдебният състав 
при разглеждане на конкретно дело констатира 
по свое вътрешно убеждение несъответствие 
между приложимия по делото закон или от­
делна негова част и Конституцията. Видно 
от становищата на две от заинтересуваните 
страни практиката на Върховния админи­
стративен съд по всички разгледани дела с 
предмет ЗДРДОПБГДСРСБНА е непротиво­
речива, като жалбите на лицата с установена 
принадлежност са отхвърлени. 
С решението на Конституционния съд 
по к.д. № 14 от 1997 г. е обявен за противо­
конституционен § 1, т. 3 от допълнителните 
разпоредби на Закона за достъп до докумен­
тите на бившата Държавна сигурност (отм.), 
съдържащ легално определение на понятието 
„картотекирани сътрудници“ – български 
граждани, чиито имена и псевдоними фи­
гурират в справочната картотека и в регис­
трационните дневници на бившата Държавна 
сигурност. Решението е изпълнено, като 
обявената за противоконституционна разпо­
редба не е прилагана до отмяната на закона, 
извършена с § 37 от преходните и заклю­
чителните разпоредби на Закона за защита 
на класифицираната информация (обн., ДВ, 
бр. 45 от 2002 г.; последно допълнен, бр. 80 
от 2011 г.).
В настоящото производство се оспор­
ват част от документите за установяване 
на принадлежност, посочени в чл. 25, т. 3 
ЗДРДОПБГДСРСБНА. Между тях са данните 
за лицето в справочните масиви (регистра­
ционни дневници и картотеки), с които се 
установява принадлежност на български 
граждани, оказвали негласна помощ на ор­
ганите по чл. 1 в качеството на резиденти, 
агенти, съдържатели на явочни квартири, 
съдържатели на секретни (конспиративни) 
квартири, осведомители, доверени лица и 
информатори (§ 1, т. 4 от допълнителните 
разпоредби на закона).
При направения сравнителен анализ Съдът 
намира, че предмет на настоящото дело е 
проверка на конституционосъобразността на 
част от действащата разпоредба на чл. 25, 
т. 3 ЗДРДОПБГДСРСБНА, която е с ново 
съдържание и нова правна логика, поради 
което не е идентична с обявената за проти­
воконституционна разпоредба на § 1, т. 3 ДР 
ЗДДБДС (отм.). Липсва идентичност, защото 
става въпрос за разпоредби в два различни 
закона с различно съдържание (вж. Определе­
ние от 15 май 2008 г. по к.д. № 2 от 2008 г.). 
Независимо от липсата на идентичност 
между § 1, т. 3 ДР ЗДДБДС (отм.) и чл. 25, т. 3 
ЗДРДОПБГДСРСБНА Конституционният съд 
отчита, че между тях има частично смислово 
съвпадане, доколкото като краен резултат и 
в двата случая принадлежност към бившата 
Държавна сигурност е могло и може да се 
установява чрез данни от регистрационните 
дневници и справочната картотека на съща­
та. В случая не може да се приложи чл. 21, 
ал. 5 от Закона за Конституционен съд (ЗКС), 
който не допуска да се прави ново искане по 
въпрос, по който Конституционният съд се 
е произнесъл с решение или с определение 
за недопустимост на искането, защото по 
конституционосъобразността на чл. 25, т. 3 
ЗДРДОПБГДСРСБНА Съдът не е бил сезиран 
и не се е произнасял. Поради това се поста­
вя въпросът, залегналите правни преценки 
в мотивите на Решение № 10 от 1997 г. по 
к.д. № 14 от 1997 г. задължителни ли са при 
разглеждане на настоящото дело.
Решенията на Конституционния съд са 
задължителни съгласно чл. 14, ал. 6 ЗКС за 
всички държавни органи, юридически лица 
и граждани. Правната им сила има и време­
ви граници и приключва, ако релевантни за 
решението фактически състави претърпят 
промени спрямо момента на произнасяне на 
решението. Конституционният съд, след като 
е произнесъл решението си, не може да го 
отмени или не може да възприема за дейст­
ваща законова разпоредба, която е обявил за 
противоконституционна. Конституционният 
съд обаче не е обвързан „завинаги“ от своите 
правни разбирания. Развитието на правото е 
обективен процес, което позволява тълкуване­
то на правните разпоредби да бъде „отворено“ и 
към други виждания, както и да държи сметка 
за осъществените междувременно значими 
промени в обществения живот. Аргументите 
за стабилност на съдебната практика и за 
еднакво произнасяне по сходни случаи за в