Държавен вестник, бр. 83, 2006 г., стр. 31

Б Р О Й  83
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  31
е) когато се отнася за първично огнище или
случай на африканска чума по свинете в кланица
или транспортно средство, генетичният тип на
вируса, който е причина за епизоотията;
ж) когато са убити прасета в контактни свине-
въдни обекти или в свиневъдни обекти, в които
има прасета, за които има съмнение, че са заразе-
ни с вируса на африканска чума по свинете, ин-
формация за:
—датата, на която са убити, и броя на прасета-
та от всяка категория, които са убити във всеки
свиневъден обект;
—епизоотичната връзка между огнището или
случая на африканска чума по свинете и всяка
контактна ферма или другите причини, които са
породили предположението за наличие на афри-
канска чума по свинете във всеки съмнителен за
заразяване свиневъден обект;
—резултатите от лабораторните изследвания
на пробите, взети от прасетата в свиневъдните обек-
ти, както и кога са убити прасетата; когато прасе-
тата в контактните свиневъдни обекти не са уби-
ти, трябва да се предостави информация относно
причините за решението да не се убиват.
Приложение № 2
към чл. 3, ал. 1
Ръководство за диагностика на африканска-
та чума по свинете
Г л а в а  I
ВЪВЕДЕНИЕ, ЦЕЛИ И ДЕФИНИЦИИ
1. За да гарантира прилагането на еднакви про-
цедури за диагностика на африканската чума по
свинете (АЧС), това ръководство:
а) формулира насоки и минимални изисквания
за процедурите за диагностика, методите за взе-
мане на проби и критериите за прилагане при от-
читане на резултатите от клиничните или след-
смъртните изследвания, както и на лабораторни-
те изследвания с цел да се установи правилна ди-
агностика на африканската чума по свинете;
б) определя минималните изисквания по отно-
шение на биологичната безопасност и на качест-
вените норми за спазване от лабораториите за
диагностициране на АЧС и по време на транспор-
тирането на пробите;
в) определя лабораторните изследвания за ди-
агностициране на АЧС и лабораторните техники
за използване при установяване на генетичната
разновидност на изолатите на вируса на АЧС.
2. Ръководството е предназначено за подпома-
гане на НВМС за борба с АЧС. Поради това се
набляга предимно върху принципите, прилагане-
то на лабораторните изследвания и отчитането на
резултатите от тях, а не върху детайлизираните
лабораторни техники.
3. За целите на ръководството освен предвиде-
ните дефиниции в допълнителните разпоредби на
наредбата се въвеждат следните допълнителни де-
финиции:
а) “свиневъден обект, за който има съмнение,
че е заразен” е всеки свиневъден обект, в който
има една или няколко свине, за които има съмне-
ние, че са заразени с вируса на АЧС, или контак-
тен свиневъден обект по смисъла на § 1, т. 11;
б) “епизоотична подгрупа” или “подгрупа” е сгра-
дата, мястото или околна площ, където групите
свине в свиневъдния обект са отглеждани, така че
да влизат често в пряк или непряк контакт едни с
други, като същевременно са отделени от другите
свине, отглеждани в същия свиневъден обект;
в) “контактни свине” са свине от свиневъдния
обект, които са били 21 дни в директен контакт с
една или няколко свине, за които има съмнение,
че са заразени с вируса на АЧС.
Г л а в а  I I
ОПИСАНИЕ НА АЧС ВЪВ ВРЪЗКА С
ДИФЕРЕНЦИАЛНАТА ДИАГНОСТИКА
А. Въведение
1. Африканската чума по свинете се причинява
от ДНК вирус с обвивка от рода Asfivirus от се-
мейството на Asfarviridae. Вирулентността на ви-
руса на АЧС варира в зависимост от щамовете,
макар и да не е възможно да се идентифицират
различни серотипове.
2. Вирусът на АЧС е много устойчив в изпраж-
ненията на заразени свине, в свински трупове, в
прясно свинско месо и в някои продукти от свин-
ско месо. Трябва да се използват подходящи де-
зинфекционни средства, за да се осигури неговото
обезвреждане в околната среда.
3. В Европа главният естествен път за заразя-
ване на свинете е от орално-назален тип, чрез ди-
ректен и индиректен контакт със заразени свине
или чрез хранене на животните със заразени с ви-
руса храни. В районите, където съществуват пре-
носители на вируса, предаването на болестта чрез
тях играе много важна роля за устойчивостта и
разпространението на вируса. АЧС може също така
да се разпространява чрез индиректен контакт със
заразени материали и чрез хапещи насекоми, пре-
носители на вируса на АЧС. Болестта може да се
предава и чрез спермата на заразени нерези.
4. Инкубационният период при отделните жи-
вотни продължава между 5 и 15 дни, но в реалните
условия е възможно клиничните симптоми да се
проявят в свиневъдния обект няколко седмици след
внасяне на вируса, дори и повече в зависимост от
вирулентността на щама.
5. Съществуват остри, субакутни и хронични
форми на АЧС, като разликата се състои главно
във вирулентността на вируса.
6. При свинете, които клинично се възстановя-
ват след болестта, вирусното състояние продъл-
жава от 40 до 60 дни и те стават вирусоносители.
Вирусът на АЧС е бил изолиран от заразени свине
до шест месеца след заразяването.
Б. Остра форма
1. Появата на висока температура (над 40 °С) е
обикновено първият клиничен признак на болестта,
който е придружен от следните симптоми: депресия,
загуба на апетит, ускорено и затруднено дишане,
секреция от носа и очите. Свинете имат смущения в
координирането на движенията и застават близо една
до друга. При женските има риск от аборт във всеки
стадий от бременността. Някои свине може да имат
повръщане или запек, други имат кървава диария.
Кръвоизливните подкожни зони стават видими,
предимно в крайниците и в ушите. Кома, която се
появява един до седем дни след появяването на кли-