Държавен вестник, бр. 16, 2005 г., стр. 24

С Т Р .  24
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  16
Матеев Матеев, Георги Здравков Марков и Ивай-
ло Николов Гъргов, против разпоредбата на
чл. 251, ал. 1, т. 6 от Правилника за прилагане на
Закона за Министерството на вътрешните рабо-
ти (ППЗМВР), приет с ПМС № 212 от 1998 г. (обн.,
ДВ, бр. 113 от 1998 г.; изм., бр. 37 от 1999 г., бр. 70
от 1999 г.—Решение № 4049 от 1999 г. и Решение
№ 4209 от 1999 г. на Върховния администрати-
вен съд, бр. 62 и 92 от 2000 г., бр. 4 от 2001 г., бр. 8
и 28 от 2002 г., бр. 39 от 2003 г., бр. 37 и 65 от
2004 г.). Излагат се твърдения за наличие на ос-
нования, сочещи нищожност на атакуваната раз-
поредба. В чл. 3, ал. 1 ЗНА е предвидено, че в
материята, до която се отнася, законът трябва
да уреди пълно всички обществени отношения,
които се поддават на трайна уредба. Законът
може да предвиди да се издаде подзаконов нор-
мативен акт, но само за урегулиране на другите
отношения. Първичното регулиране на общест-
вени отношения е от изключителна компетент-
ност на законодателя. Законовата делегация на
чл. 253, ал. 2 ЗМВР овластява органите на из-
пълнителната власт да посочат в правилник об-
стоятелствата по т. 5, но не и да бъдат определя-
ни причините, които правят лицето негодно да
изпълнява служебните си задължения в МВР.
Термините “обстоятелства” и “причини” не са
синоними, Министерският съвет е излязъл из-
вън рамките на своята компетентност, дадена
му от Конституцията на Република България и
законите. Релевира се оплакване и за незаконо-
съобразност—посочената разпоредба противо-
речи на действителната цел на чл. 253, ал. 1, т. 5
от Закона за Министерството на вътрешните
работи (ЗМВР) и на разпоредбата на чл. 33 от
Закона за административното производство
(ЗАП). В чл. 251, ал. 1 ППЗМВР от т. 1 до т. 5 са
дадени конкретни причини, при които служите-
лят от МВР следва да се счита за негоден да
изпълнява служебните си задължения, крите-
риите са ясни и могат да бъдат предмет на съ-
дебен контрол по процедурата, предвидена в
ЗВАС. Разпоредбата на чл. 251, ал. 1, т. 6
ППЗМВР е в противоречие с чл. 9 от Закона за
нормативните актове (ЗНА) за кратко, ясно и
точно формулиране на разпоредбите. Липсва
ясно и точно обяснение на понятието “психоло-
гическа несъвместимост за работа в МВР”.
Единственият критерий за преценка е станови-
щето на специалист-психолог от Института по
психология към МВР, който работи с твърде
абстрактни и относителни правила в психоло-
гията. Неговото заключение не подлежи на
обжалване съгласно чл. 27, т. 3 от Инструкция
I-37 на министъра. С това действията на адми-
нистрацията се оказват безконтролни въпреки
категоричната забрана на чл. 120, ал. 2 от Кон-
ституцията на Република България.
Ответниците по жалбата—Министерският
съвет и министърът на вътрешните работи, из-
разяват становище за неоснователност на жал-
бата. На основание законова делегация и в рам-
ките на предоставената му компетентност
Министерският съвет с Постановление № 212
от 1998 г. е приел Правилника за прилагане на
ЗМВР. Обжалваната разпоредба на чл. 251, ал. 1,
т. 6 ППЗМВР не е нищожна, издадена е в из-
пълнение на закона, при наличие на законова
делегация от компетентен орган. Специфич-
ните дейности и задачи, осъществявани от слу-
жителите на МВР съобразно законово регла-
ментирани функции на министерството по за-
щита на националната сигурност и охраната на
обществения ред в Република България, нала-
гат специални психологически критерии за оцен-
ка на личния състав. Посредством нормата на
чл. 153, т. 4 ЗМВР тези правомощия са вменени
в изключителна компетентност на Института
по психология на МВР, който посредством при-
лагане на специфични научни и изследовател-
ски методи и правила извършва първичен и
вторичен психологически подбор на служите-
лите в МВР.
Върховният административен съд, петчле-
нен състав, след като обсъди събраните по де-
лото писмени доказателства и извърши правен
анализ на цитираните в жалбата норми, приема
за установено следното:
Жалбата е процесуално допустима. Предмет
на съдебния контрол за законосъобразност е
подзаконов нормативен акт, насочен към неог-
раничен кръг адресати, поради което правен
интерес от обжалването му имат всички физи-
чески и юридически лица, които считат, че този
акт противоречи на норми от по-висока степен.
Процесуалното право на жалба се упражнява
от всяко заинтересовано лице, без да е необхо-
димо доказване наличието на пряк, личен ин-
терес. Съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС жалба или
протест срещу нормативен акт се подават без
ограничение във времето.
По съществото на жалбата:
Правилникът е подзаконов нормативен акт,
който съгласно чл. 7, ал. 1 ЗНА се издава за при-
лагане на закон или указ в тяхната цялост, за
организацията на държавни и местни органи
или за вътрешния ред на тяхната дейност. Пра-
вилникът за прилагане на Закона за Министер-
ството на вътрешните работи е приет с ПМС
№ 212 от 1998 г., обнародван в ДВ, бр. 113 от
1998 г. и е издаден на основание § 7 от преход-
ните и заключителните разпоредби на ЗМВР.
В разпоредбата на чл. 253, ал. 1 ЗМВР нор-
мативно са установени хипотезите на освобож-
даване от служба на държавните служители в
МВР. В т. 5 от нормата е предвидено прекратя-
ване на служебното правоотношение по причи-
ни, които правят лицето негодно да изпълнява
служебните си задължения. Законодателят в
чл. 253, ал. 2 ЗМВР изрично е уредил правното
положение—обстоятелствата по т. 5 да бъдат
установени от този закон и от правилник. В
изпълнение на тази законова делегация Минис-
терският съвет е заложил именно в чл. 251, ал. 1