Държавен вестник, бр. 14, 2014 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  14
телните осигурителни вноски и вноските за 
фонд „Гарантирани вземания на работниците и 
служителите“ и се извършва веднъж месечно, 
като по този начин срокът се изравнява със 
срока по чл. 159, ал. 6 КСО и чл. 179, ал. 2 
ДОПК за внасяне на вноските за допълни-
телно задължително пенсионно осигуряване 
по сметката на съответния пенсионен фонд с 
оглед тяхната равнопоставеност. На последно 
място се изтъкват положителните ефекти на 
въведените законодателни изменения – нама-
ляване на административната тежест, минима-
лизиране на разходите за банкови комисиони, 
намаляване на ефективната данъчна тежест. 
Министърът на здравеопазването и минис-
търът на труда и социалната политика също 
считат искането за неоснователно. Минис-
търът на здравеопазването сочи, че чл. 41, 
ал. 2 ЗЗО дерогира правилото на чл. 169, ал. 4 
ДОПК, за да се гарантират здравните права 
на самоосигуряващите се лица. Посочва още, 
че невнасянето на осигурителни вноски от 
работодател не води до загубване на здравно-
осигурителни права на работници/служители 
съгласно чл. 109, ал. 4 ЗЗО. В становището на 
министъра на труда и социалната политика се 
поддържа, че социалноосигурителните права 
са гарантирани при хипотезата на невнасяне 
на дължими осигурителни вноски в съответ-
ния осигурителен фонд. Аргументира се, че 
предвидените в законодателството изключения 
от правилото на чл. 169, ал. 4 ДОПК са га-
ранции за ненакърняване на осигурителните 
права на определени групи лица, като им се 
запазва правото на избор кое задължение 
погасяват. В допълнение сочи положителните 
ефекти на законовите промени – намалява-
не на административната тежест и такси за 
банкови преводи по отношение на бизнеса и 
гражданите.
Националният осигурителен институт също 
намира искането за неоснователно. Обосно-
вава се с това, че осигурителните права са 
обвързани не с плащането на осигурителни 
вноски, а с наличието на данни, подадени от 
осигурителите по чл. 5, ал. 4, т. 1 КСО. По-
сочва, че е налице и друг защитен механизъм, 
а именно трансфери от централния бюджет.
Националната здравноосигурителна каса 
не изразява становище по същество, като 
заявява, че законовите промени не затрудня-
ват дейността є. Постъпилите осигурителни 
вноски се прехвърлят от НАП в сметката на 
НЗОК веднъж месечно по реда на Наредбата 
за реда за внасяне и разпределяне на задъл-
жителните осигурителни вноски и вноските за 
фонд „Гарантирани вземания на работниците 
и служителите“, а съгласно чл. 21, ал. 13 от 
Закона за държавния бюджет на Република 
България за 2013 г. при недостиг на средства 
в сметката на НЗОК разликата автоматично 
се покрива от централния бюджет. 
Съюзът на юристите в България намира 
искането за неоснователно и поддържа, че 
изложените в него доводи са несъстоятелни. 
Поддържа, че правото на избор кое задължение 
да се погаси не е отменено, тъй като се запазва 
разпоредбата на чл. 169, ал. 3 ДОПК. Пред-
видените в специални закони изключения от 
правилото по чл. 169, ал. 4 ДОПК гарантират 
правата на самоосигуряващите се лица, а с 
премахването на ежедневното превеждане на 
осигурителните вноски се изравняват сроко-
вете за превеждане на вноските за допълни-
телно задължително пенсионно осигуряване 
и за превеждане на вноските за държавното 
обществено и здравно осигуряване. 
Втората група становища, представени 
от Висшия адвокатски съвет, Върховния ад-
министративен съд, Конфедерация на труда 
„Подкрепа“, Българската търговско-промиш-
лена палата, Българската стопанска камара 
и Конфедерацията на работодателите и ин-
дустриалците в България, поддържат тезата 
за основателност на искането за обявяването 
на противоконституционност на оспорените 
разпоредби. 
Върховният административен съд изразява 
становище, че искането е основателно и че 
сочените законови разпоредби са противокон-
ституционни. Посочва, че чл. 51 и 52 от Кон-
ституцията са норми без пряко приложение, 
като на държавата е вменено задължението 
да предвиди (в смисъл да създаде) по зако-
нодателен път система на обществено осигу-
ряване, както и задължението да гарантира 
конкретната реализация на осигуряването в 
неговите различни форми, когато условията за 
получаване на съответните плащания са на-
стъпили. Следователно Конституцията изиск­ва 
от законодателя да се въздържа от актове, 
които накърняват даденото, вече осъществено 
от гледище на фактически състав, право. Под 
недопустимост на накърняването следва да се 
разбира както въздействие върху съответното 
право въобще, така и въздействие върху някой 
от неговите компоненти. В този смисъл се 
цитира Решение № 12 от 1997 г. по к.д. № 6 от 
1997 г. на Конституционния съд (КС). Достига 
се до извода, че противоконституционността на 
отмяната на чл. 179, ал. 1 ДОПК се изразява 
в премахване на гаранциите за осъществяване 
на финансирането на здравната и осигурител-
ната система, които Конституцията изисква 
от държавата да създаде, развие и поддържа. 
С премахването на законово регламентирания 
ред за администриране на постъпленията от 
задължителните осигурителни вноски и при 
липсата на други ясно дефинирани правила 
се създава неяснота относно разпределянето 
на постъпилите осигурителни вноски, докато 
в организацията на двете системи следва да 
съществува категорична определеност кои 
плащания в резултат на кои приходи възникват 
и за покриването на кои обществени нужди 
ще бъдат разходвани. Посочва се Решение