Държавен вестник, бр. 80, 2011 г., стр. 37

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
на обстоятелства от търговския регистър се 
извършват чрез последователно въвеждане на 
информация за съответното обстоятелство 
в търговския регистър, а обявяването им се 
извършва чрез пренасяне на съдържанието 
на представения акт в търговския регистър 
във формат, подлежащ на автоматизирана 
обработка.
Съпоставката на чл. 15, ал. 1, т. 3 от 
Наредба № І-45 от 2000 г. на министъра на 
вътрешните работи и на чл. 23, ал. 4 ЗТР 
води до еднозначния извод, че разпоредбата 
на наредбата противоречи на тази от закона. 
Този извод се налага, тъй като според чл. 15, 
ал. 1 от наредбата при промяна в регистра­
цията собственикът на превозното средство 
представя набор от документи, изброени в 
десет точки, като оспорената норма – т. 3, 
задължава собственика – юридическо лице, 
да представи писмени доказателства за 
създаването на стопанския субект, както и 
такива за идентификационния код по регис­
тър БУЛСТАТ, съответно ЕИК. Въведеното 
с оспорения текст изискване е незаконосъ­
образно, тъй като директно противоречи 
на разпоредбата на чл. 23, ал. 4 от Закона 
за търговския регистър, която забранява на 
държавните органи, органите на местното 
самоуправление и местната администрация, 
на които е възложено упражняването на 
публична функция, организации, предоста­
вящи обществени функции, и на банките в 
хипотезата, когато е посочен ЕИК, да изис­
кват доказването на обстоятелства, вписани 
в търговския регистър, и представянето на 
актове, обявени в търговския регистър.
Законът е нормативен акт от по-висока 
степен. Наредбата не може да съдържа разпо­
редби, които противоречат на нормативен акт 
от по-висок ранг, тъй като съгласно импера­
тивното изискване на чл. 15, ал. 1 от Закона 
за нормативните актове нормативният акт 
следва да съответства на Конституцията на 
Република България и на другите нормативни 
актове от по-висока степен.
Налага се извод за материална незако­
носъобразност на оспорената разпоредба и 
твърденията на ответника за противното не 
намират опора в закона.
Неоснователен е доводът на ответника, 
изведен от § 4, ал. 1 (изм. – ДВ, бр. 101 от 
2010 г.) на преходните и заключителните 
разпоредби на ЗТР за липса на посоченото 
по-горе противоречие. Тази разпоредба ре­
гламентира задължението на търговците и 
клоновете на чуждестранни търговци, впи­
сани в търговския регистър и в регистъра на 
кооперациите при окръжните съдилища, да 
се пререгистрират по този закон в срок до 
31 декември 2011 г. и по аргумент от чл. 9, 
ал. 3 ЗНА е неотносима към спора. Тя опре­
деля еднократно задължение на търговците 
за пререгистрация, а настоящият случай, по 
аргумент от чл. 1а ЗНА, касае задължения за 
вече регистрирани търговци, т.е. общо правило 
за поведение, имащо нееднократно действие. 
Възраженията на ответника не обосновават 
извод, различен от изведения, а именно, че 
обжалваният подзаконов нормативен акт в 
оспорената част противоречи на норми от по-
висок ранг, т.е. е постановен в нарушение на 
чл. 15, ал. 1 ЗНА, изискващ съответствие на 
нормативния акт с Конституцията и другите 
нормативни актове от по-висока степен. Тук 
следва да се допълни и че съгласно чл. 4, ал. 1 
КРБ Република България е правова държава 
и се управлява според Конституцията и за­
коните на страната.
При този анализ след извършената цялостна 
проверка по чл. 168, ал. 1 АПК на отмени­
телните основания по чл. 146 АПК и извод 
за наличие на това по чл. 146, т. 4 АПК ВАС 
преценява разпоредбата чл. 15, ал. 1, т. 3 от 
оспорения нормативен административен акт 
за незаконосъобразна, а жалбата срещу нея 
за основателна.
По изложените съображения разпоредбата 
на чл. 15, ал. 1, т. 3 от Наредба № І-45 от 
2000 г. на министъра на вътрешните работи 
следва да бъде отменена като противоречаща 
на нормативен акт от по-висока степен. 
При този изход на спора искането на оспор­
ващия за присъждане на разноски по насто­
ящото дело за защита пред ВАС е основателно 
по арг. от чл. 143, ал. 1 АПК. Тази страна 
чрез представляващия я адвокат в жалбата и 
в о.с.з. е поискала присъждане на разноски. 
Ответникът, предвид липса на възражение 
за прекомерност по чл. 78, ал. 5 ГПК във 
връзка с чл. 144 АПК, следва да бъде осъден 
да му ги заплати в пълния доказан размер 
общо на 1288 лв., видно от приложените на 
л. 16 от настоящото дело адв. пълномощно 
и на л. 20 фактура, установяващи, че сумата 
1200 лв. е действително внесена за адвокатски 
хонорар на упълномощения адвокат, както 
и държавна такса – 50 лв., банкова такса за 
внасяне на д. т. – 5,50 лв., такса за удостове­
рение от ТР – 7 лв., такса за обнародване в 
ДВ – 20 лв., и банкова такса – 5,50 лв., съоб­
разно представения списък с приложенията 
на л. 61 – 65 от делото.
Водим от горното и на основание чл. 193, 
ал. 1, пр. 2 АПК, Върховният административен 
съд, четвърто отделение,
Р Е Ш И :
Отменя разпоредбата на чл. 15, ал. 1, т. 3 
от Наредба № І-45 от 2000 г. за регистрацията, 
отчета, пускането в движение и спирането 
от движение на моторни превозни средства 
и ремаркета, теглени от тях (загл. изм. и 
доп. в ДВ, бр. 105 от 2002 г., обн., ДВ, бр. 31