Държавен вестник, бр. 22, 2023 г., стр. 3

БРОЙ  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
С искането се оспорват два акта на Народ-
ното събрание, приети във форма на решения 
(вносителят ги нарича и „два документа“), ко-
ито са свързани поради сходство на предмета. 
Съдът приема, че оспорването на посочените 
два акта на Народното събрание, разглеждани в 
единство, в цялостния контекст и с отчитане на 
хронологията на приемането им, е направено с 
оглед на заявената чрез тях позиция по въпрос 
на външната политика – израз на преценка 
по политическа целесъобразност (и направен 
на това основание избор), предоставена на 
Народното събрание, което има най-висока 
степен на демократична легитимност в пред-
ставителното управление – то е единственото 
общонационално представително учреждение. 
Цитираната в началото на определението фор-
мулировка на вносителя („общият смисъл… и 
в двата атакувани документа е в една посо-
ка – подготовка, поетапно и трайно въвличане 
на Република България в потенциален военен 
конфликт“, както и определянето на решенията 
като „престъпно по своя характер действие на 
вземане на страна в конфликта“) показва, че по 
същество се засяга във висока степен етичната 
страна на външната политика в конкретен 
политически контекст. Такъв въпрос изправя 
Конституционния съд пред избор, който може 
да бъде предмет единствено на политическа 
дискреция. Поради това в настоящото про-
изводство са от значение възможностите, с 
които разполага Конституционният съд при 
упражняването на неговата юрисдикция в 
контекста на ролята на конституционното 
правосъдие в демократичното управление под 
върховенството на правото. 
Като взема предвид ефекта, който приети-
те от него актове имат включително върху 
политическия процес, Конституционният съд 
намира, че намесата му по отношение на 
такива „документи“ (според израза на вноси-
теля) на политическите институции, в които 
се проектира формираната от тях позиция 
за приоритета на ценностите и конкретизи-
рането на целите на външната политика в 
определен политически контекст, не следва 
да бъде ангажирана. Това във висока степен 
се отнася до условията на сложно постижим 
баланс в отношенията на представителното 
учреждение и едно служебно правителство, 
чиято политическа отговорност е трудно осъ-
ществима спрямо конституционно зададените 
стандарти в парламентарното управление.
Отсъждането относно политически споро-
ве, доколкото те са податливи на преценка 
с правни стандарти и юрисдикционни сред-
ства, е присъщо на всяка конституционна 
юрисдикция. Конституционният съд обаче 
не е неизбежно изправен пред избор дали 
да поддържа, или да обяви за противокон-
ституционен оспорения пред него акт. Той 
може да не осъществи нито едно от двете и 
легитимно да изрази преценката си относно 
едно решаващо отсъждане (в този смисъл е 
и разпоредбата на чл. 13 ЗКС, според който 
Съдът сам преценява своята юрисдикция).
Идентифицирането на ролята на Консти-
туционния съд в установеното политическо 
устройство изисква в настоящия случай да се 
подчертае, че въпросът, с който е сезиран, е 
въпрос на политика, т.е. на определяне на прио- 
ритети на ценности и избори по политическа 
целесъобразност. Това е различно например от 
решаване на спорове за компетентност като 
конфликт политически и по необходимост 
определя като най-подходящи за неговото 
решаване институциите, разполагащи с по-
литическа дискреция. Конституционният съд 
още веднъж отбелязва, че такъв е характерът 
на предмета и на двата обсъждани тук акта на 
Народното събрание, разглеждани в тяхната 
цялост, както те са оспорени от вносителя 
на искането – защото тяхното съдържание, 
взето в единство, обективира направени от 
политически институции политически по 
естеството си избори в сферата на външната 
политика. В такива случаи една конституци-
онна юрисдикция трябва да разполага – и тя 
разполага – с инструментариум в политически 
силно чувствителни материи да съдейства ин-
ституциите, които стоят най-близо до и изра-
зяват най-непосредствено волята на суверена, 
да разполагат с необходимото пространство 
на свобода на преценка и решаването на 
собствено политическите въпроси да остане 
в полето на политиката.
Отклоняването на едно искане е важно 
юрисдикционно средство, с което Съдът също 
разполага, за да бъде реализирано предназна-
чението на конституционното правосъдие и 
изпълнена ролята на всеки съд с конституци-
онни функции – да осигурява върховенството 
на конституцията като съществено проявле-
ние на конституционната правова държава 
(основополагащ принцип на установения у 
нас конституционен ред, прогласен в чл. 4 от 
Основния закон). Водеща в настоящия случай 
е именно тази роля на Конституционния съд, 
която изисква Съдът да зачита конституционно 
предоставената дискреция на политическите 
институции с най-висока степен на демократич-
на легитимност за определяне на приоритета на 
ценностите и избора на политики, включително 
в сферата на външната политика. По този на-
чин Съдът не само ще съхрани върховенството 
на това конституционно разрешение, но също 
така ще укрепи авторитета си на негов гарант. 
Обратното би означавало, че една конституци-
онна юрисдикция може по-добре да прецени 
етичната страна на външната политика, от-
колкото гражданите или политиците, които 
ги представляват.
Макар не всеки случай с външнополити-
ческо измерение да изключва юрисдикционна 
компетентност, то дали предприетите от поли-
тическите институции мерки са правилни за 
упражняването на възложената им държавна 
власт в тази сфера, е въпрос, за разрешава-