Държавен вестник, бр. 9, 2016 г., стр. 123

БРОЙ  9	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  123  
значение и тези по чл. 107 – 109 от закона, но 
същият не делегира компетентност на МС да 
определи размера на тези такси. 
Не може да се приеме становището на 
ответника и на заинтересованите страни, че 
установената в чл. 103в, ал. 4 ЗМПВВППРБ 
делегация е за издаване на подзаконов нор-
мативен акт за уреждане на обществените 
отношения, свързани със заплащането на 
пристанищни такси за посещаване на всички 
пристанища в Република България. Както 
се посочи по-горе, нормата не може да се 
тълкува разширително, като същата не съо-
бразява изменението в ал. 5, направено едва 
през 2013 г. Не се споделя и възражението 
относно приложението на § 2, изр. 2 ЗДТ по 
отношение на материалната компетентност 
на МС, тъй като нормата е обща и определя 
единствено вида на акта, който приема МС.
Горното обосновава извод, че липсва за-
конова делегация по отношение на МС да 
определи с процесната тарифа размер на 
канални, тонажни и светлинни такси, които 
се събират от корабите, които посещават 
пристанищата за обществен транспорт с 
регионално значение и пристанищата по 
чл. 107 – 109 ЗМПВВППРБ. В този смисъл 
съдът прави извод за нищожност на текста на 
чл. 1, ал. 3 от тарифата в редакцията, приета 
с процесното постановление, предмет на кон-
трол пред съда. Нищожността се констатира 
по отношение на действаща редакция, без 
значение, че понятието такса за пристанища 
за обществен транспорт с регионално значение 
и пристанища по чл. 107 – 109 ЗМПВВППРБ 
не се въвежда с нея. В този смисъл нищожни 
се явяват и текстовете на чл. 2, ал. 6; чл. 3, 
ал. 3, чл. 4, ал. 7 от тарифата в обжалваната 
редакция, тъй като с тях пряко се определят 
такси – канални, светлинни и тонажни кораб-
ни, за кораби, посещаващи пристанищата по 
чл. 107 – 109 от закона. Определената нулева 
ставка в случая не се обсъжда, тъй като съдът 
не коментира разходната ориентираност на 
таксата, а само компетентността на МС да я 
определи с процесната тарифа. Липсват кон-
кретни текстове, различни от общите, които 
да определят размера на тези такси, които се 
събират от кораби, посещаващи пристанища 
за обществен транспорт с регионално значе-
ние. В последния случай прогласяването на 
нищожността на общия текст на чл. 1, ал. 3 от 
тарифата следва да обоснове извод за липса на 
компетентност на МС да определя размер на 
такси за кораби, посещаващи пристанища за 
обществен транспорт с регионално значение.
Съдът не споделя възражението на сдру-
жение „Българска асоциация на корабните 
брокери и агенти“, че посочените пороци 
относно премахването на израза „в случаите, 
когато“ в текста на чл. 1, ал. 3 от тарифата 
обосновава извод за нищожност на този текст 
на това основание, както и на всички оста-
нали текстове от оспореното постановление, 
тъй като променят характера на таксата и я 
превръщат в дължим данък. Соченият порок 
не обосновава извод за нищожност на акта, 
но ще се разгледа от съда по-долу във връзка 
с възраженията за разходоориентираност на 
таксите.
Съдът не споделя възражението на от-
ветника и заинтересованите страни, че чрез 
определяне на размера на таксите за прис-
танища с регионално значение в рамките на 
тарифата, която определя размера на таксите 
за пристанища с национално значение, се цели 
процесуална икономия и се спазва нормата 
на чл. 10, ал. 1 от Закона за нормативните 
актове (ЗНА), и по-специално съгласно който 
обществени отношения от една и съща област 
се уреждат с един, а не с няколко нормативни 
актове от същата степен. Изложението по-горе 
касае липса на материална компетентност 
на МС, която не може да се запълни чрез 
спазване на разпоредбата на посочения текст.
Липсата на тази компетентност не може 
да се замести и от въведеното с текста на 
чл. 103в, ал. 5 ЗМПВВППРБ, обн. в „Държавен 
вестник“, бр. 28 от 19 март 2013 г., задължение 
за Държавно предприятие „Пристанищна ин-
фраструктура“ (ДП „ПИ“) във всички случаи 
да обезпечава достъп до пристанищата за об-
ществен транспорт с регионално значение и до 
пристанищата по чл. 107 – 109 ЗМПВВППРБ, 
като поддържа средствата за навигационно 
осигуряване, каналите и пристанищната аква-
тория до границата на оперативната акватория. 
Срещу това задължение на предприятието в 
действителност е предоставено правото му да 
събира таксите по чл. 103в, ал. 1, т. 1, 2 и 4 за 
корабите, които посещават пристанищата за 
обществен транспорт с регионално значение и 
пристанищата по чл. 107 – 109 ЗМПВВППРБ, 
но това по никакъв начин не обосновава извод 
за компетентност на МС по чл. 103в, ал. 4 от 
закона да определи размера на тези такси.
Жалбоподателите правят възражение за 
материална незаконосъобразност на оспорва-
ния акт, тъй като с изменението на чл. 1, ал. 3 
от Тарифата за пристанищните такси, събира-
ни от Държавно предприятие „Пристанищна 
инфраструктура“, се променя характерът на 
задължението за плащане, като по същество 
се въвежда вид данък, който трябва да се 
плаща от всички корабопритежатели, посеща-
ващи пристанищата за обществен транспорт 
с регионално значение и пристанищата по 
чл. 107 – 109 ЗМПВВППРБ, независимо дали 
ДП „ПИ“ им е предоставило услугите, свър-
зани с осигуряването на достъп до обектите.
Според съда промените в тарифата не се 
отнасят до характера на таксите и техните 
видове (включително тонажната корабна 
такса), които се събират от ДП „ПИ“. 
Тези такси като видове са установени в 
ЗМПВВППРБ.