Държавен вестник, бр. 53, 2020 г., стр. 3

БРОЙ  53	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
д-р Пенчо Пенев, проф. д-р Пламен Киров 
и проф. д-р Снежана Начева да представят 
правни мнения.
В изпълнение на предоставената им въз-
можност становища по делото от заинтересу-
ваните институции и организации са предста-
вили министърът на регионалното развитие 
и благоустройството, Висшият адвокатски 
съвет, Федерация „Строителство, индустрия 
и водоснабдяване“ – „Подкрепа“, Съюзът на 
В и К операторите в Република България, 
Сдружението „Българска национална асоци-
ация „Активни потребители“, Българската 
асоциация по водите, Националният браншови 
синдикат „Водоснабдител“ – КНСБ, Комисия­
та за защита на потребителите, Българската 
търговско-промишлена палата.
Министърът на регионалното развитие и 
благоустройството мотивира становище за не-
основателност на искането. Във връзка с това 
поддържа, че не е налице несъвместимост/
противоречие между атакуваната разпоредба 
на чл. 14, ал. 2 и разпоредбата на чл. 13, ал. 1, 
т. 4 ЗРВиКУ, тъй като последната по никакъв 
начин не изчерпва системата от различни 
фактори, а сочи само един от тях – дейст-
вителните разходи, които не изолирано от 
останалите, а комплексно трябва да бъдат 
съобразявани от КЕВР при определяне на 
цените на В и К услугите за населението. В 
комплекса от фактори, които се съобразяват в 
процеса на ценообразуването, няма противо-
речие, защото нито един от тях самостоятелно 
не предопределя максималната цена, която 
трябва да бъде определена. Във връзка с това 
отбелязва, че разпоредбите на ЗРВиКУ, вкл. 
оспорената по чл. 14, ал. 2, не следва да се 
разглеждат изолирано и от Закона за водите, 
който въвежда за нуждите на управлението, 
планирането и изграждането на В и К систе-
мите и за предоставянето на В и К услугите 
на „обособените територии“, като поставя 
акцента върху единната цена за обособена 
територия – чл. 198а, ал. 1 и чл. 198л, ал. 1 от 
Закона за водите (ЗВ). Нормативната уредба 
в тази част се основава на Стратегията за 
развитие и управление на водоснабдяване-
то и канализацията в Република България 
2014 г. – 2023 г., приета с Решение № 269 от 
7.05.2014 г. на Министерския съвет, с която 
се въвежда принципът на солидарността и се 
препоръчва уредба на единна цена на водите 
за В и К дружествата с цел решаване на проб­
лема за социалната поносимост на цените на 
В и К услугите.
Министърът на регионалното развитие и 
благоустройството не споделя и твърденията 
на омбудсмана, че с оспорената разпоредба 
на чл. 14, ал. 2 ЗРВиКУ не се отчитат реално 
разходите на В и К операторите в районите, 
обхванати от обособените територии, с оглед 
различните начини на добив и доставяне на 
питейна вода или обработка на отпадъчни 
води, като излага подробни съображения в 
подкрепа на тезата си. 
Съюзът на В и К операторите в Република 
България счита, че искането е необосновано и 
не трябва да бъде уважено, тъй като диферен-
цираният подход при определяне на цените за 
различните населени места би бил по-пазарно 
адекватен и по-рентабилен за В и К операто-
рите, но ще е по-неизгоден за потребителите.  
В малките населени места себестойността на  
В и К услугата се явявала многократно по-
висока и трудоемка, а гравитачното водоснаб-
дяване – много по-скъпо от помпажното, осо-
бено в труднодостъпните планински райони. 
Поддържа се, че въвеждането на диференциран 
подход при определяне на цените на В и К 
услугите би довело до обезлюдяване на селата 
и по-малките градове. Определените в Закона 
за водите асоциации по В и К били създадени 
на областен принцип точно с цел социална 
поносимост на цената на услугата за всички 
потребители на един оператор.
Националният браншов синдикат „Водо-
снабдител“ също счита, че искането е не­
основателно. Излага съображения, че В и К 
операторите имат задължение да поддържат 
90 000 км водопроводна мрежа. Предвид 
жизненоважния характер на В и К услугите 
изпълнението на това задължение се дължи 
независимо от големината и достъпността на 
населените места и/или продължителност­
та на експлоатацията на отделните обекти, 
обхванати от В и К мрежата. Разходите по 
поддръжка на водопроводните съоръжения 
също не зависели от това, дали водата се 
доставя само по гравитачен и/или помпажен 
способ. Във връзка с това поддържа, че не е 
правилно, нито по-справедливо при опреде-
ляне себестойността на услугата и съответно 
за размера на цената на В и К услугите за 
различните населени места да се съобразяват 
само способите за добив на вода. Приема, че 
въведеният с оспорената разпоредба принцип 
за единна цена на В и К услугата на обосо-
бената територия е по-балансиран подход, 
отчитащ, от една страна, в по-голяма степен 
действителните разходи на В и К дружества-
та по предоставяне на водните услуги, и от 
друга – по-справедлив за потребителите.
Федерация „Строителство, индустрия и 
водоснабдяване“ – „Подкрепа“, счита, че 
искането за обявяване противоконституцион­
ност на чл. 14, ал. 2 ЗРВиКУ е неосновател-
но и следва да бъде отхвърлено. Излагат се 
съображения, че принципът за „единна цена 
на водата на обособена територия“ не про-
тиворечи на конституционните принципи на 
правовата държава и дължимата от законо-
дателя защита на потребителя, заложени в