Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
заплащане, съответстващо на извършената 
работа. Оспорената норма нарушава и прин­
ципа на правовата държава по чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията.
В своята последователна и безпротиворе­
чива практика Конституционният съд приема, 
че гарантирането и защитата на труда от за­
кона е сред основните конституционни начала 
поради „значимостта на труда като условие 
за нормално и достойно човешко съществу­
ване“ (Решение № 14 от 23.11.2000 г. по к. д. 
№ 12/2000 г.). Правото на труд по чл. 48, ал. 1 
от Конституцията е основно конституционно 
право на гражданите. Пряко свързано с това 
право е правото на работниците и служителите 
на заплащане, съответстващо на извършената 
работа, установено в чл. 48, ал. 5 от Основния 
закон. Държавата е длъжна да гарантира и 
активно да защитава посочените права, а не 
да създава пречки за осъществяването им. 
Предприетите от нея мерки следва да са в 
посока гарантиране и защита на правото на 
труд и свързаните с него права, а не в ущърб 
на работника или служителя. Както вече Кон­
ституционният съд е имал възможност да се 
произнесе в посоченото решение: „Правото 
на труд е безсмислено, ако срещу него не 
стои насрещно задължение за заплащане на 
възнаграждение. Следователно конституци­
онното задължение на държавата по чл. 16 
и чл. 48, ал. 1 от Конституцията да създава 
„условия за осъществяване“ на правото на труд 
по необходимост включва задължението є да 
създава условия за изпълняване на задълже­
нието на работодателя да изплаща трудовото 
възнаграждение за положения труд.“
Трудовото възнаграждение е един от най-
съществените елементи на трудовото правоот­
ношение, в което работниците и служителите 
са по-слабата страна.
Разпоредбата на чл. 245, ал. 1 КТ ограни­
чава конституционното право на работника 
или служителя по чл. 48, ал. 5, предл. 3 от 
Конституцията на заплащане, съответства­
що на добросъвестно извършената работа. 
Тя създава конституционно необоснована 
привилегия за работодателя, който поначало 
е по-силната страна в трудовото правоотно­
шение. Очевидно е, че оспорената разпоредба 
създава единствено права за работодателя, 
независимо че е озаглавена „Гарантиране на 
изплащането на трудовото възнаграждение“.
Оспорената разпоредба няма гаранционен 
за работника и дисциплиниращ за работо­
дателя характер. Тя не дава допълнителна 
гаранция за изплащане на трудовите възна­
граждения на работниците и служителите, 
включително и в случаите на възникване 
на финансови затруднения за работодателя. 
Тази разпоредба спестява на работодателя 
необходимостта да договаря с работниците 
си отсрочване на изплащането на трудовите 
възнаграждения при временни финансови 
затруднения и му позволява еднолично да 
им налага своите решения. Така се нарушава 
пропорционалността между положен труд и 
изплащаното възнаграждение по чл. 48, ал. 5 
от Конституцията и се накърняват легитимни 
правни очаквания. Противоречи на житей­
ската логика разбирането, че е в полза на 
работника и служителя възможността той да 
получи не цялото, а само част от дължимото 
му възнаграждение. Още по-малко такава 
разпоредба „дисциплинира“ работодателя. 
Вместо да осигури реалното трудово възна­
граждение на работника, той има позволена 
от закона възможност единствено по своя 
субективна преценка и в свой интерес да не 
заплаща изцяло уговореното възнаграждение 
за неопределен период от време, при това 
напълно безконтролно и безнаказано по ад­
министративен ред.
В практиката си Конституционният съд 
приема, че правото на труд по чл. 48, ал. 1, 
изр. 1 от Конституцията не е абсолютно и 
подлежи на различни ограничения (Решение 
№ 3 от 25.09.2002 г. по к. д. № 11/2002 г.). 
Съдът се е произнесъл относно въпроса за 
ограничаване на конституционно закрепени­
те права на гражданите с Решение № 11 от 
5.10.2010 г. по к. д. № 13/2010 г. в смисъл, че 
единствено съображения от конституционен 
порядък могат да оправдаят това ограничаване. 
Ограничаването на правото на съразмерно 
заплащане на положения труд е непропорцио­
нално тогава, когато се основава на критерии, 
противоречащи на основни конституционни 
принципи и ценности. Финансови затруднения 
на работодателя, които не му позволяват да 
изплати цялото дължимо трудово възнаграж­
дение на работниците и служителите, не са 
съображения от конституционен порядък, 
които да оправдаят ограничаване на закрепе­
ното в Конституцията право на работниците 
и служителите на заплащане, съответстващо 
на извършената работа.
Отсъствието на предвидени в закона усло­
вия, при които може да се приложи чл. 245, 
ал. 1 КТ, както и отсъствието на срок, в който 
работодателят може законосъобразно да ползва 
привилегията си да изплаща на работника и 
служителя намалено трудово възнаграждение, 
обосновава противоречието с чл. 48, ал. 5 от 
Конституцията.
Оспорената разпоредба не създава никак­
ви реални гаранции за работниците, а само 
изгражда невярна представа, че има такива. 
Ако работодателят трябва да гарантира нещо 
на работниците и служителите според кон­
ституционните стандарти, това е 100 % от 
трудовото им възнаграждение.
Разпоредбата на чл. 245, ал. 1 КТ е неясна, 
непълна и заблуждаваща. Използваният в нея 
израз „се гарантира“ подвежда, че законът 
действително осигурява право на работни­
ците да получат поне 60 % от дължимото