Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 167

БРОЙ  67	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  167  
всички лица, които занапред биха попаднали 
в приложното поле на закона по силата на 
заеманата длъжност. Именно защото се явяват 
част от общата структура на прокуратурата, 
предвиждането им в закона не изисква нарочна 
конституционна уредба и в този смисъл обя­
вяването на противоконституционността на 
чл. 130, ал. 4 от Конституцията с решението 
по к.д. № 1/2024 г. не обуславя противокон­
ституционността на оспорения закон.
По изложените съображения Съдът нами­
ра, че не е налице твърдяното от вносителя 
нарушение на принципа на правовата държава 
по чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
По отношение на оспорените чл. 230, ал. 1 
и чл. 230а ЗСВ Съдът не споделя твърденето 
на вносителя за тяхната противоконститу­
ционност, произтичаща от нарушаване на 
забраната за неравно третиране по чл. 6, ал. 2 
от Конституцията. Конституционният съд е 
последователен в разбирането си, че равен­
ството е основен конституционен принцип на 
гражданското общество и правовата държава 
по смисъла на второто съображение в пре­
амбюла и на чл. 6, ал. 2 от Конституцията 
(Решение № 5 от 2022 г. по к.д. № 13/2021 г.; 
Решение № 10 от 2022 г. по к.д. № 21/2021 г.). 
То е основа за нейното тълкуване и прилагане 
и за нормотворческата дейност и е основно 
право на гражданите (Решение № 4 от 2021 г. 
по к.д. № 1/2021 г.; Решение № 14 от 1992 г. 
по к.д. № 14/1992 г.). Принципът на равен­
ство означава равнопоставеност пред закона 
(Решение № 6 от 2010 г. по к.д. № 16/2009 г.). 
Равенството пред закона се изразява в две ос­
новни форми – задължение за равно третиране 
и забрана за произволно неравно третиране 
(Решение № 4 от 2021 г. по к.д. № 1/2021 г.; 
Решение № 1 от 2005 г. по к.д. № 8/2004 г.). 
Забраната за произвол е елемент на правовата 
държава в материален смисъл и е насочена 
към държавните органи, включително и към 
законодателя. В правовата държава повелята 
за равно третиране задължава нормотвореца 
да урежда подобните случаи по еднакъв на­
чин, а различните – по различен, респективно 
задължение на публичната власт е да третира 
„еднаквите еднакво“ (Решение № 4 от 2021 г. 
по к.д. № 1/2021 г.; Решение № 11 от 2010 г. по 
к.д. № 13/2010 г.). Само така може да се гаран­
тира равенството пред закона и да се осигури 
справедливост в обществото. Същевременно 
законът може да предвижда диференциация 
по отношение на дадена категория правни 
субекти, но това не означава нарушаване на 
конституционния принцип за равенство пред 
закона, ако диференциацията се основава на 
определен критерий и на него отговарят всички 
от една група субекти (Решение № 6 от 2010 г. 
по к.д. № 16/2009 г.; Решение № 4 от 2014 г. 
по к.д. № 12/2013 г.). В разглеждания случай 
предвидената възможност за отстраняване от 
длъжност на главния прокурор за по-широк 
кръг от престъпления в сравнение с останалите 
съдии, прокурори и следователи се основава 
както на обективен критерий, свързан със зае­
мане на определена висша държавна длъжност, 
така и на нейните особености, разкриващи 
значителен властови ресурс и оправдаващи 
необходимостта от засилен обществен и ин­
ституционален контрол, гарантиращ тяхното 
осъществяване при спазване на изискванията 
за законност по отношение на действията във и 
извън изпълнението на служебните задължения. 
Именно защото главният прокурор е поставен 
на върха на структурата на прокуратурата и 
като такъв разполага с конституционни пра­
вомощия, каквито останалите прокурори не 
притежават, по отношение на него са относими 
в много по-голяма степен вече посочените 
съображения за съхраняване на „специфичния 
авторитет“ или „престижа“ на съдебната власт 
като „самостойна конституционна ценност“, 
представляващи легитимно основание за вре­
менно отстраняване от длъжност на съдии, 
прокурори и следователи (Решение № 2 от 
2019 г. по к.д. № 2/2018 г.).
V. По отношение на глава тридесет и първа 
„а“ от НПК „Особени правила за разглеждане 
на дела за престъпления от общ характер, 
извършени от главния прокурор или от негов 
заместник“ – чл. 411а – 411и 
Оспорените разпоредби от НПК (чл. 411а – 
411и) съдържат особени правила за образуване 
на досъдебното производство; за приложимия 
ред за обжалване на отказа от образуване на до­
съдебно производство; за надлежните разслед­
ващи органи; за контрола върху действията на 
специализирания прокурор; за приложимия ред 
за отмяна на постановлението за прекратяване 
на досъдебното производство; за основанията 
и реда за отвеждане на разследващия проку­
рор; за подсъдност на дела за престъпления, 
извършени от главния прокурор или от негов 
заместник; за приложението на този ред по 
отношение на заместници на главния проку­
рор и по отношение на техни съучастници в 
извършване на престъпления.
Аргументите за противоконституционност 
на вносителя се придържат към линията на 
разсъждение, изложена в Решение № 7 от 2021 г. 
по к.д. № 4/2021 г. на Конституционния съд, с 
което е обявен за противоконституционен пре­
дишният опит в българското законодателство 
да се предвиди специален ред за разследване на 
престъпления, извършени от главния прокурор 
или негов заместник. Вносителят обосновава 
противоконституционност на разпоредбите на 
чл. 411а – 411и от глава тридесет и първа „а“ от 
НПК с противоречие с чл. 4, ал. 1, чл. 6, ал. 2, 
чл. 8, чл. 117, ал. 2, чл. 121, ал. 1 и чл. 127, т. 3 
от Конституцията. Според него прокурорът, 
разследващ главния прокурор или негов за­
местник, както и контролиращият го прокурор 
са противоконституционни, защото техният 
статус обуславя конституционно недопустими 
разлики в сравнение с останалите прокурори