Държавен вестник, бр. 55, 2015 г., стр. 9

БРОЙ  55	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
За тази цел в Конституцията е предвидена 
пирамидална структура на съдилищата, към 
която е приравнена тази на прокуратурата. 
На върха на двете самостоятелни звена на 
съдебната система са поставени Върховният 
касационен съд (ВКС), Върховният админи­
стративен съд (ВАС) и главният прокурор, 
подпомаган от прокурорите от Върховната 
касационна прокуратура (ВКП) и Върховната 
административна прокуратура (ВАП), които 
са задължени да упражняват контрол по съ­
щество над работата на долустоящите струк­
тури. Върховните съдилища съгласно чл. 124 
и чл. 125, ал. 1 КРБ наред с осъществяване на 
общата правораздавателна дейност осъщест­
вяват и върховен съдебен надзор за точното 
и еднакво прилагане на законите от всички 
съдилища, а главният прокурор осъществява 
надзор за законност върху дейността на всички 
прокурори – чл. 126, ал. 2 от Конституцията. 
Други органи от структурите на съдебната 
власт или от другите власти не разполагат 
с правомощия за пряка намеса, съответно 
контрол върху тази същинска правосъдна 
дейност на съдиите и прокурорите.
Функционалната независимост обхваща и 
онази дейност на съда, която не е правосъдие и 
е свързана с извършване на действия на съдебно 
администриране, изразяващо се в даване на 
разрешение или отказ да се даде разрешение 
за използване на специални разузнавателни 
средства, за сключване на граждански брак 
от непълнолетни, за извършване на действия 
на разпореждане с имуществото на недееспо­
собни и др., при които съдията също дължи 
подчинение единствено на приложимия закон.
Относно Висшия съдебен съвет и управле­
нието на съдебната власт
Структурната и функционалната обособе­
ност на съдебната власт, чрез която се осъ­
ществява правораздавателната функция на 
държавата, изисква наличие на гаранции за 
нейната независимост от законодателната и 
изпълнителната власт. Гаранция за тази неза­
висимост е уредената в Конституцията само­
стоятелност на съдебната власт по отношение 
на провеждането на кадровата, бюджетната 
и финансовата политика. Реализирането на 
свързаните с тях правомощия се извършва от 
ВСС, за чието създаване учредителната власт 
се е ръководила от идеята, че най-добрата 
защита за съдийската независимост, било тя 
външна или вътрешна, може да бъде осигурена 
именно от този орган.
Конституцията не дефинира изрично 
правното положение на Висшия съдебен 
съвет (чл. 130), но конституционната уредба 
на неговите правомощия (чл. 129, ал. 1 – 3, 
чл. 130, ал. 6 – 7, чл. 131) позволява да се 
изведат основните му качества като орган на 
управление на съдебната власт. В тази насока 
има и богата безпротиворечива практика на 
КС. Още в Решение № 8 от 1994 г. по к.д. № 9 
от 1994 г. – ДВ, бр. 78 от 1994 г., КС определя 
ВСС като „…нова институция в държавната 
организация на Република България, създаден 
по примера на някои европейски държави. Де­
финитивно той е орган на съдебната власт. От 
неговите правомощия става ясно, че не е пра­
восъден, а висш административен орган, който 
осъществява ръководство на структурите на 
съдебната власт. Правното положение, ролята 
и мястото на ВСС в системата на съдебната 
власт са установени в Конституцията“. Това 
становище принципно се поддържа и в други 
решения на Съда, включително и в поста­
новеното на основание чл. 149, ал. 1, т. 1 от 
Конституцията Тълкувателно решение № 9 от 
2014 г. по к.д. № 3 от 2014 г. – ДВ, бр. 58 от 
2014 г., относно възможността ВСС, предвид 
правомощията му по чл. 130, ал. 6 от Консти­
туцията, да издава подзаконови нормативни 
актове и отразява трайното разбиране на КС 
за основните качествени характеристики на 
ВСС като ръководен орган на съдебната власт.
Изолирано е разбирането на КС, според 
което ВСС е орган, който пряко обслужва 
съдебната система, а не я ръководи, изразе­
но в Решение № 10 от 2011 г. по к.д. № 6 от 
2011 г. – ДВ, бр. 93 от 2011 г. То е претърпяло 
еволютивно развитие в следващото Тълкува­
телно решение № 9 от 2014 г. по к.д. № 3 от 
2014 г. – ДВ, бр. 58 от 2014 г., с което е призната 
възможността на ВСС да бъде възложено със 
закон да осъществява подзаконова нормативна 
дейност. В останалата си част мотивите към 
Решение № 10 от 2011 г. по к.д. № 6 от 2011 г. 
относно същността на ВСС са в съгласие с 
трайната практика на Съда по този въпрос 
и не се налага да бъдат отново обсъждани.
С оглед предмета на настоящото дело ана­
лизът следва да бъде ограничен до оспорваното 
качество на ВСС като орган, който управлява 
дейността на съдебната власт.
Историческият преглед на развитието на 
конституционната и законовата уредба на 
ВСС показват наличието на трайна тенденция 
чрез увеличаване правомощията на ВСС да се 
изведе ролята му на орган, който управлява 
съдебната власт. Тази тенденция е обективи­
рана и в мотивите за четвъртата поправка на 
Конституцията (ДВ, бр. 12 от 2007 г.). В нея 
се посочва, че „… за разлика от досегашната 
уредба се предлага нова уредба, чиято цел е, 
на първо място, да подчертае ролята на ВСС 
на орган, който взема основните решения по 
управлението на съдебната власт… именно 
ВСС е органът, който взема решенията, който 
управлява“. В своята дългогодишна практика 
КС също е имал нееднократно възможност