Държавен вестник, бр. 70, 2002 г., стр. 21

Б Р О Й  70
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  21
2. Държавите страни не могат да откажат
молба за взаимна правна помощ на основание
на банкова тайна.
3. Без предварителното съгласие на замоле-
ната страна молещата страна не разпространя-
ва и не използва информация и доказателства,
предоставени от замолената страна, за разслед-
ване, наказателно преследване или съдебно
производство освен в изрично посочените в
молбата случаи.
4. Всяка държава страна може да разгледа
възможността за създаването на механизми за
обмен на информация или доказателства с дру-
ги държави страни, необходими за установява-
нето на наказателна, гражданска или админист-
ративна отговорност съгласно с чл. 5.
5. Държавите страни изпълняват задълже-
нията си по ал. 1 и 2 в съответствие с всички
договори или други договорености за взаим-
на правна помощ или за обмен на информа-
ция, които могат да съществуват между тях.
При липса на такива договори или договоре-
ности държавите страни си оказват помощ
една на друга в съответствие с вътрешното си
законодателство.
Член 13
Нито едно от престъпленията, изложени в
чл. 2, не следва да се разглежда за целите на
екстрадицията и взаимната правна помощ като
данъчни престъпления. Държавите страни не
могат да отклонят молба за екстрадиция или
взаимна правна помощ само на основанието, че
се касае за данъчно престъпление.
Член 14
Нито едно от престъпленията, изложени в
чл. 2, не следва да се разглежда между държа-
вите страни за целите на екстрадицията или вза-
имната правна помощ като политическо прес-
тъпление или като престъпление, свързано с
политически престъпления, или като престъп-
ление, извършено по политически мотиви.
Съответно, молба за екстрадиция или за взаим-
на правна помощ във връзка с такова престъп-
ление не може да бъде отказана поради единст-
веното основание, че въпросното престъпление
е политическо, свързано е с политическо прес-
тъпление или с престъпление, продиктувано от
политически мотиви.
Член 15
Нищо в тази конвенция не следва да се тъл-
кува като налагащо задължение за екстради-
ция или за оказване на взаимна правна по-
мощ, ако замолената държава страна има се-
риозни основания да вярва, че молбата за
екстрадиция за престъпления, изложени в
чл. 2, или за взаимна правна помощ на осно-
вата на такива престъпления е направена с
цел преследването или налагането на наказа-
ние на лице, поради неговата раса, религия,
гражданство, етнически произход или поли-
тически убеждения, или ако удовлетворява-
нето на молбата ще ощети лицето във всяко
по-горе споменато отношение.
Член 16
1. Лице, намиращо се под стража или из-
търпяващо наказание лишаване от свобода на
територията на една държава страна и чието
присъствие се изисква в друга държава страна
с цел установяването на самоличност, даване-
то на показания или оказването на друга по-
мощ при получаването на доказателства за раз-
следването или за наказателно преследване на
престъпления, във връзка с тези изложени в
чл. 2, може да бъде предадено, при съблюдава-
не на следните условия:
a) лицето свободно даде съгласие на основа
на пълна информация;
b) компетентните власти на двете държави
постигнат съгласие за такива условия, които
тези държави могат да счетат за подходящи.
2. За целите на този член:
a) държавата, на която се предава лицето, е
упълномощена и задължена да държи това лице
под стража, ако предалата го държава не е по-
молила или упълномощила за нещо друго;
b) държавата, на която е предадено лице-
то, изпълнява без излишно забавяне задъл-
жението си да върне лицето под разпорежда-
нето на държавата, която го е предала, в съот-
ветствие с по-рано договореното или в съот-
ветствие със съгласуването по друг начин на
договореното между компетентните власти на
двете страни;
c) държавата, на която е предадено лицето,
не трябва да изисква от държавата, която го е
предала, да започне екстрадиционни процеду-
ри по връщането му обратно;
d) в срока на изтърпяване на присъдата на
предаденото лице в държавата, извършила не-
говото предаване, се включва и времето, прека-
рано от лицето под арест в държавата, поиска-
ла неговото предаване.
3. Без съгласието на държавата страна, от
която в съответствие с този член е трябвало да
бъде предадено едно или друго лице, това лице
независимо от неговото гражданство не подле-
жи на преследване или задържане под стража и
не може да бъде подложено на каквото и да е
друго ограничение по отношение на личната
му свобода на територията на държавата, къде-
то е предадено такова лице, във връзка с дейст-
вията или произнесените по отношение на него
присъди до напускането му на територията на
държавата, от която то е предадено.