Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
контрол за законност на актове и действия 
на административните органи. Всеки граж-
данин или юридическо лице може по силата 
на чл. 120, ал. 2, предл. 1 от Конституцията 
да оспори актовете или действията на дър-
жавните органи, с които счита, че тя напуска 
поставените є от закона рамки. Критерият за 
съдебния контрол е законността.
Посочването на административен акт като 
необжалваем засяга и трите конституционни 
принципа. За него те са дерогирани. Необ-
жалваемостта превръща преотстъпената власт 
в господар над преотстъпилата я личност, 
чиито права и свободи, прогласени в чл. 4, 
ал. 2 от Основния закон като гарантирани от 
държавата, всъщност не са такива, защото 
остават без независима защита от съд. 
Необжалваемостта изключва защитата 
на засегнатите права на граждани и юри-
дически лица от съда чрез упражнявания 
от него контрол за законност върху акта на 
изпълнителната власт. Приложим остава 
само неограничимият по конституция адми-
нистративен контрол на Министерския съвет 
(чл. 107) и областния управител (чл. 143, ал. 3 
от Конституцията), при който контролът се 
осъществява не от независим и безпристрас-
тен орган, какъвто е съдът, а от орган на 
самата изпълнителна власт, поради което са 
намалени гаранциите за обективност и пра-
вилност на контрола („формалния елемент“) 
от принципа на правовата държава. Тя от 
своя страна осигурява справедливостта и за-
крилата на установените в нея основни права 
(„материалния елемент“). Затова съдебният 
контрол върху административните актове е 
неин конститутивен елемент (Решение № 13 
от 1995 г. на КС по к.д. № 11 от 1995 г.). 
Конституционният съд нееднократно и 
последователно е сочил в решенията си, че 
правомощието на Народното събрание да 
изключва със закон административни акто-
ве от съдебен контрол следва да се тълкува 
ограничително (стриктно) в качеството си на 
резерва към установената в първото предложе-
ние на чл. 120, ал. 2 от Конституцията обща 
обжалваемост на всички такива актове (в този 
смисъл Решение № 7 от 1995 г. по к.д. № 9 от 
1995 г., Решение № 18 от 1997 г. по к.д. № 12 от 
1997 г., Решение № 4 от 1999 г. по к.д. № 31 от 
1998 г., Решение № 8 от 1999 г. по к.д. № 4 от 
1999 г., Решение № 2 от 2000 г. по к.д. № 2 от 
2000 г., Решение № 1 от 2012 г. по к.д. № 10 от 
2011 г., всичките на КС). „Законодателят може 
да изключи конкретен вид административен 
акт, а не и всички административни актове на 
административен орган или органи“ (Решение 
№ 8 от 1999 г. на КС по к.д. № 4 от 1999 г.). 
Това е формалното тълкувателно ограниче-
ние на неговото правомощие. Следващите са 
ограничения по същество. 
2. Разпоредбата предоставя на Народното 
събрание възможността да изключва със 
закон съдебния контрол върху неограничени 
по брой, вид, издател и съдържание админи-
стративни актове (Решение № 21 от 1995 г. 
на КС по к.д. № 18 от 1995 г.). Съгласно 
граматическото є тълкуване разпоредбата 
е разрешаваща (позволено е всичко освен 
забраненото), а не забраняваща (забранено е 
всичко освен позволеното). Затова тълкува-
нето по питането по необходимост е ограни-
чено до отговора дали и кога не може, а не 
кога може да се прилага предоставената на 
парламента възможност, както прави реше-
нието. Тълкувателният отговор следователно 
трябва да съдържа само забраняващи, не и 
разрешаващи основания за прилагането на 
нормата. Обратното, макар и привлекателно 
от гледна точка на концептуалното є съот-
ветствие с посочените три основополагащи 
конституционни принципа, би означавало 
превръщането є contra legem от разрешаваща 
в забраняваща, т.е. поправително по резултата 
си тълкуване. Във формалната си пълнота 
предоставеното на парламента правомощие 
може, теоретично, да изключи изцяло по-
сочените три принципа, поотделно и като 
взаимодействие помежду им. Това обаче не 
е достатъчно за поправително тълкуване на 
разпоредбата, защото е възможно и проти-
воположното тълкуване – заедно, в съответ-
ствие и в баланс с тези принципи. Тъкмо в 
тази посока следва да се търсят критериите, 
дефиниращи областта на неприложимост на 
изключването на обжалваемостта независимо 
колко широка и в какво съотношение с об-
ластта на приложимост ще се окаже тя. По 
този начин трябва да се четат и решенията 
на Конституционния съд, които сочат при-
мерно конкретни основания за изключване 
със закон на обжалваемостта на администра-
тивните актове: особено важни интереси на 
гражданите и обществото (Решение № 4 от 
1999 г. по к.д. № 31 от 1998 г., Решение № 3 
от 2002 г. по к.д. № 11 от 2002 г., Решение 
№ 1 от 2012 г. по к.д. № 10 от 2011 г.); общест-
веният интерес (Решение № 11 от 2003 г. по 
к.д. № 9 от 2003 г., Решение № 1 от 2012 г. по 
к.д. № 10 от 2011 г.); държавното единство, 
националната сигурност и независимостта 
на страната (Решение № 13 от 1993 г. по к.д. 
№ 13 от 1993 г.); националната сигурност 
(Решение № 5 от 1997 г. по к.д. № 25 от 
1996 г., Решение № 4 от 2001 г. по к.д. № 15 
от 2000 г., Решение № 3 от 2002 г. по к.д. 
№ 11 от 2002 г., Решение № 5 от 2006 г. по 
к.д. № 1 от 2006 г., Решение № 1 от 2012 г. 
по к.д. № 10 от 2012 г.). 
3. Като граница за упражняване на пра-
вомощието на Народното събрание Консти-
туционният съд сочи засягането на „основни