Държавен вестник, бр. 78, 2000 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  78
В подкрепа на тези изводи е необходимо да
се отбележи следното: в чл. 18, ал. 4 от Консти-
туцията се разрешава поведение, което е откло-
нение от основната уредба на икономическите
отношения. Последните се основават на сво-
бодната стопанска инициатива. Монополизмът
е нежелан от Конституцията, а е допустим за
изрично изброените дейности само в полза на
държавата. В цитираното решение изрично е
подчертано, че посочената разпоредба допуска
монополизма като изключение.
Основните съображения за тази конститу-
ционна уредба се коренят във връзката между
изброените дейности и функциите на държава-
та. Дейностите, за които е допустимо установя-
ването на държавен монопол, могат да бъдат
разпределени в две групи: такива, които се от-
насят към инфраструктурата на държавата (же-
лезопътен транспорт, пощенски и далекосъоб-
щителни мрежи), и такива, които се отнасят
към използването и производството на особено
опасни енергии и вещества, годни за масово по-
разяване на хора и материални обекти (ядрена
енергия и радиоактивни продукти, оръжие,
взривни и биологично силнодействащи вещес-
тва). Досежно дейностите и от двете групи дър-
жавата има засилени функции. Тя трябва да
осигури, от една страна, тяхното нормално осъ-
ществяване в обществен интерес и, от друга стра-
на—безопасната им и в обща полза употреба.
Способ за постигането на това може да бъде
въвеждането на държавен монопол, чрез който
при организиране на съответната дейност да се
обезпечат както упражняването на контрол от
държавата, така и приоритет на интересите на
гражданите и обществото.
2. Както се изтъкна, чл. 18, ал. 4 от Консти-
туцията допуска установяването на държавен
монопол. Разпоредбата не въвежда такъв мо-
нопол и не задължава държавата да го уреди. Тя
създава само правна възможност за организи-
рането му. Затова държавата може изобщо да
не пристъпи към установяването на монопол, а
може и да го установи за някои от дейностите
или за част от услугите, включващи се в една от
дейностите.
Със същата разпоредба използването на
посочената възможност е предоставено на за-
конодателя. В неговите правомощия е след
преценяване на конкретните икономически и
други условия и след съобразяване интересите
на обществото да вземе решение за установява-
не на монопол, като определи обекта, обема,
продължителността му, респективно да отме-
ни този монопол, когато защитата на интереси-
те на държавата и обществото не налага повече
съществуването му. От това следва друг извод
относно държавния монопол: че е конституци-
онно установено правомощието на висшия за-
конодателен орган (Народното събрание) със
закон да учреди монопол.
3. Под монопол се разбира изключителното
право на дадено лице да извършва определена
дейност (съсредоточаване в едни ръце произ-
водството или разпространението на един ар-
тикул според Търговския енциклопедичен реч-
ник на Ал. Хаджиев и изключителното право
на едно или повече лица или фирми да осъщес-
твява определен бизнес или търговия, да произ-
вежда определен артикул или да контролира
продажбата на цялата доставка на определена
стока според Световния речник по право и тър-
говия). Такова е общоутвърденото значение на
понятието и то е намерило израз и в определи-
телната норма на чл. 16, ал. 1 от Закона за за-
щита на конкуренцията, която съдържа дефи-
ниция на “монополно положение”. Поставя се
въпросът, когато монополът е държавен (а та-
къв именно е монополът по чл. 18, ал. 4 от
Конституцията), следва ли да се приеме, че съ-
ответната дейност може и трябва да се упраж-
нява непосредствено и единствено от държава-
та и представлява ли в този случай монополът
изключително право на държавата сама да из-
вършва дейността.
Съдът счита, че държавата може да упраж-
нява дейността, за която се отнася монопо-
лът, чрез създаден от нея публичноправен
субект. Освен това приема, че тя разполага и
с възможността по чл. 18, ал. 5 от Конститу-
цията да предостави на определен от нея част-
ноправен субект осъществяването на дейнос-
тите, върху които със закон е установен дър-
жавен монопол.
Съгласно чл. 18, ал. 5 от Конституцията дър-
жавата предоставя концесии за обектите и раз-
решения за дейностите по предходните алинеи,
включително и за дейностите по ал. 4. Съдър-
жанието на разпоредбата сочи, че тя предвиж-
да две отделни правни средства (концесии и
разрешение) за осъществяване на правата на
държавата по ал. 1—4. В същия смисъл е и Ре-
шение № 18 от 30.VI.1998 г. по к.д. № 17 от 1998 г.
Използването на тези правни средства в случа-
ите на установен държавен монопол позволява
упражняването на съответната дейност да се
възложи на трети лица. Такова възлагане не
означава прехвърляне на монопола. Дори след
като то (възлагането) е извършено, дейности-
те, предмет на концесията или разрешението,
продължават да са обекта на установен държа-
вен монопол и държавата не изгубва монопол-
ното си право. Тя остава титуляр на това право,
запазва си неговата изключителност и може да
се противопостави на упражняване на дейнос-
тите от другиго освен от посочените и предпо-
четени от нея лица.
От изложеното следва, че чл. 18, ал. 5 от
Конституцията допуска държавата да притежа-
ва монопола, а друго лице да извършва самата
дейност. Допускайки това положение, консти-
туционната разпоредба не въвежда ограниче-