Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 19

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
по чл. 245, ал. 1 КТ поради невъзможността 
същите да бъдат посочени точно или изброени 
изчерпателно. Изтъква, че в конкретния случай 
следва да се съобразява и правната теория, 
според която чл. 245 КТ урежда хипотезите 
на финансови затруднения на работодателя, 
при които той не е в обективна възможност 
да изплати пълния размер на трудовите въз­
награждения.
Българската търговско-промишлена палата 
обосновава тезата си с безпротиворечивото 
разбиране на правната доктрина, която е 
единодушна, че гаранционното правило на 
ал. 1 на чл. 245 КТ не засяга дължимостта 
на трудовото възнаграждение, нито неговия 
размер, а само осигурява изплащането на един 
минимум от дължимото, когато изплащането 
на пълния размер е невъзможно. Вземането 
на работника или служителя в размер на 
тази разлика е на общо основание изискуемо 
и подлежи на изплащане (цит. „Коментар на 
Кодекса на труда“, В. Мръчков, Кр. Средкова, 
Ат. Василев, изд. „Сиби“, 1995 г., стр. 434).
От поканените изтъкнати специалисти от 
науката и практиката писмено правно мнение 
е представила проф. Красимира Средкова. 
Според нея нормата на чл. 245, ал. 1 КТ има 
гаранционен, а не противоконституционен 
характер, защото тя не освобождава рабо­
тодателя от задължението му по чл. 128, 
т. 2 КТ да изплаща уговореното трудово 
възнаграждение, дори и в периоди на финан­
сови затруднения. Нормата го задължава да 
изплаща всеки месец по-голямата част от 
дължимото брутно трудово възнаграждение, 
съразмерено и с установената за страната 
минимална работна заплата, което означава 
също, че в редица случаи това е пълният 
размер на трудовото възнаграждение. При 
това в тежест на работодателя остава и едно 
по-тежко задължение – да изплати дължимата 
разлика заедно със законната лихва. Според 
проф. Средкова законът не задължава работ­
ника или служителя да търпи принудително 
ситуацията по чл. 245, ал. 1 КТ и мълчаливо 
да се съгласява с нея, тъй като има право да 
прекрати едностранно трудовото си право­
отношение без предизвестие на основание 
чл. 327, ал. 1, т. 2 КТ.
Останалите конституирани страни и специ­
алисти не са депозирали писмени становища 
по искането.
Конституционният съд обсъди доводите 
в искането, с което е сезиран, изложените в 
него съображения, становищата на страните 
и релевантната правна уредба.
При проведеното гласуване не се постигна 
изискуемото по чл. 151, ал. 1 от Конституцията 
и чл. 15, ал. 2 от Закона за Конституционен 
съд мнозинство от гласовете на повече от 
половината съдии от състава на съда (най-
малко 7 гласа), поради което искането беше 
отхвърлено.
I. Според съдиите Цанка Цанкова, Румен 
Ненков, Кети Маркова, Анастас Анастасов, 
Филип Димитров и Таня Райковска искането 
е неоснователно и следва да бъде отхвърлено 
по следните съображения:
Предмет на проверка за конституцион­
ност по настоящото дело е разпоредбата на 
чл. 245, ал. 1 КТ в частта „в размер 60 на сто 
от брутното му трудово възнаграждение, но 
не по-малко от минималната работна заплата 
за страната“.
Дори само от буквалния прочит на разпо­
редбата, конституционността на част от която 
се оспорва с искането, не може да се заключи, 
че с нея законодателят създава каквото и да 
било субективно право на работодателя – в 
конкретния случай по своя преценка да 
изплаща по-ниско от договореното трудово 
възнаграждение, и то не ежемесечно, а кога­
то намери за добре. Използваната формули­
ровка в диспозицията на правната норма не 
е „работодателят има право да“ или „може 
да“, която дори хипотетично да насочва към 
подобно заключение. Разпоредбата изрично 
гласи, че изплащането на възнаграждението 
в посочения размер „се гарантира“. Ако се 
възприеме лансираната с искането интер­
претация на текста на разпоредбата, би се 
стигнало до абсурден от правна гледна точка 
извод, при което изначално ще се обезсмисли 
сключването на трудов договор, в който със 
съгласуваната воля на двете страни се опре­
деля както индивидуализираното по размер 
трудово възнаграждение, така и сроковете 
за неговото изплащане. Това е така, защото 
закрилата на наемния труд, която произтича 
от принципа за социална държава в Преам­
бюла на Конституцията, доразвит в нормите 
на чл. 16 и 48 от Конституцията, е изведена 
като основно общо начало на трудовото право.
Както Конституцията, така и цялото трудо­
во законодателство се основават на основния 
принцип, че трудът е голямо общо и лично 
благо с фундаментално значение. Отчитай­
ки уязвимото положение на работника или 
служителя, неговата закрила се постига с 
пакет от юридически средства, въведени, за 
да се компенсира по-слабата в икономически 
и властови аспект страна в трудовоправните 
отношения – на полагащите труд лица. Не е 
случайно, че наред с правото на труд Основ­
ният закон прогласява изрично правото на 
минимално трудово възнаграждение, както и 
на заплащане, съответстващо на извършената 
работа (чл. 48, ал. 5 от Конституцията). Това 
е така, защото поначало правото на труд, 
гарантирано и защитавано от закона по си­
лата на конституционната норма на чл. 16, е 
корелативно свързано с правото на трудово 
възнаграждение. Именно получаването на 
трудово възнаграждение е основният, воде­