Държавен вестник, бр. 12, 2014 г., стр. 43

БРОЙ  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  43  
услуги и формите на тяхното предоставяне и 
ползване и в този смисъл понятието „здравна 
услуга“ следва да се прилага и тълкува съ-
образно конкретните функции на органите 
на националната система за здравеопазване 
по чл. 4 от същия закон, в която система са 
включени и лечебните заведения по ЗЛЗ. На 
база на това се твърди, че амбулаториите за 
специализирана индивидуална медицинска 
помощ прилагат „диспансеризацията“ като 
метод на лечение, определено изрично в 
нормата на чл. 11, ал. 1, т. 1, буква „г“ ЗЛЗ. 
Посочва се още, че този законодателен подход 
е последователно проведен и в разпоредбите 
на чл. 149, ал. 1 ЗЗ, чл. 132, ал. 2 от Нацио-
налния рамков договор от 2012 г. На база на 
изложеното се гради извод, че според дейст-
ващото законодателство диспансеризацията 
е вид здравна услуга – универсален метод на 
лечение по отношение на пациенти, страдащи 
от психични заболявания, който се предоставя 
и прилага от лечебни заведения, в това число 
и от амбулаториите за специализирана инди-
видуална медицинска помощ, а оспорените 
разпоредби предвиждат диспансеризацията 
да се провежда само в лечебни заведения за 
болнична помощ и в центрове за психично 
здраве. Твърди се, че с тези разпоредби се 
ограничават правата на пациентите, страда-
щи от психични заболявания, в това число 
и чрез нарушаване на принципа за особена 
закрила на лицата с психични заболявания, 
установен в чл. 2, т. 5 ЗЗ, доразвит в чл. 148 от 
същия закон, който разпорежда, че държавата 
изгражда широка мрежа от специализирани 
заведения за извънболична психиатрична по-
мощ и приоритет на грижите в семейството 
и социалната среда. 
Настоящият съдебен състав намира напра-
веното оплакване по тази точка от жалбата 
за основателно. 
Легална дефиниция на „диспансеризацията 
е дадена в § 1, т. 2 от ДР на ЗЗ, според който 
„диспансеризация“ е метод за активно издир-
ване, диагностика, лечение и периодично наб­
людения на болни с определени заболявания. 
Както бе вече посочено, нормата на чл. 30, 
ал. 3 от същия закон делегира на министъра 
на здравеопазването правомощия с наредба да 
определя условията, реда и финансирането на 
диспансеризацията. Издадената въз основа на 
тази разпоредба Наредба № 39 от 16.11.2004 г. 
на министъра на здравеопазването за профи-
лактичните прегледи и диспансеризацията 
определя в чл. 2, ал. 2, че диспансеризацията 
се провежда от лекар в лечебни заведения за 
болнична помощ, в комплексни онкологични 
центрове, в центрове за психично здраве и в 
центрове за кожно-венерически заболявания. 
Нормата на чл. 52, ал. 1 от Конституцията 
повелява, че гражданите имат право на здрав-
но осигуряване, гарантиращо им достъпна 
медицинска помощ, и на безплатно ползване 
на медицинско обслужване при условия и по 
ред, определени със закон. В изпълнение на 
тази разпоредба са приети няколко различни 
закона, един от които е Законът за здравето, 
чл. 1 от който посочва, че този закон урежда 
обществените отношения, свързани с опазва-
не на здравето на гражданите. В нормата на 
чл. 2 се посочват принципите при опазване на 
здравето на гражданите от държавата. В кон-
кретния случай от страна на жалбоподателите 
се твърди нарушаване на два от тези принципа 
с оспорените разпоредби – този по т. 1, който 
определя равнопоставеност при ползване на 
здравни услуги, и този по т. 5, който предвижда 
особена закрила на определена категория лица, 
в това число и такива, страдащи от психи-
чески разстройства. Последният принцип е 
доразвит и в глава пета от закона – Психично 
здраве. В тази глава се намират и основните 
принципи при лечение на лицата с психични 
разстройства – чл. 148 ЗЗ. По-специално в 
случая са относими принципите по т. 3, който 
дефинира лечението на такива лица да се из-
вършва чрез изграждане на широка мрежа от 
специализирани заведения за извънболнична 
психиатрична помощ и приоритет на грижите 
в семейството и социалната среда, и този по 
т. 4, поставящ изискване за интегрираност и 
равнопоставеност на психиатричната помощ 
с останалите медицински направления. От 
друга страна, нормата на чл. 149, ал. 1 от 
закона разпорежда, че лечението на лицата с 
психични разстройства се извършва от лечебни 
заведения за първична или специализирана 
извънболнична помощ, лечебни заведения за 
стационарна психиатрична помощ, центрове за 
психично здраве, специализирани отделения 
към многопрофилните болници и домове за 
медико-социални грижи.
Предвид гореизложеното следва да бъде 
прието, че оспорените разпоредби на Наредба 
№ 39 и Наредба № 40 влизат в противоречие с 
разпоредбите на чл. 2, т. 1 и 5, чл. 148, т. 3 и 
4 и чл. 149, ал. 1 от Закона за здравето, като 
ограничават правата на лечение на лицата 
с психични заболявания, стеснявайки кръга 
на лечебните заведения, които могат да из-
вършват „диспансеризация“ на такива лица 
като допустим медицински метод за лечение 
на психични заболявания. В същото време 
тези разпоредби ограничават и правата на 
лекарите, упражняващи права в амбулатории 
за специализирана извънболнична помощ по 
психиатрия. 
По т. ІІІ.2 от жалбата се прави оплакване 
за противоречие на оспорените норми с разпо-
редбите на чл. 4, ал. 2 ЗЛЗ, който прогласява 
принципа на равнопоставеност на лечебните 
заведения. Излагат се аргументи, че с про-
цесните разпоредби лечебните заведения за 
извънболнична помощ се поставят в нерав-