Държавен вестник, бр. 23, 2006 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  23
нето на мандатната длъжност. Тези разпоред-
би не удължават мандата и не се отнасят до
същия предмет, който уреждат конституцион-
ните норми, определящи срока за длъжността.
Законовите разпоредби овластяват висшите
служители да упражняват длъжността именно
заради прекратяването на мандатите им. Зако-
нодателят отчита, че мандатът е изтекъл, но е
изправен пред необходимостта да не допусне
бездействие през периода до поемане на права-
та и задълженията от приемника. Оспорваните
разпоредби не са противоконституционни по-
ради липса на покриване на съдържанието им
дори отчасти с конституционните норми на
чл. 147, ал. 2, чл. 139, ал. 1 и чл. 129, ал. 5 от
Конституцията. Разпоредбите, атакувани от
главния прокурор, са издадени въз основа на
съдържащи се в Конституцията делегации:
чл. 152, 146 и 133 за уреждане със закон на дей-
ността на Конституционния съд, органите на
местното самоуправление и на съдилищата.
Освен оспорените разпоредби в българско-
то законодателство има още редица други раз-
поредби, които изрично предвиждат след изти-
чане на мандата длъжността да се изпълнява от
предшественика до встъпване в длъжност на
приемника: чл. 23, ал. 6 ЗМСМА за общинския
съвет, чийто мандат е определен също с кон-
ституционна разпоредба, чл. 13, ал. 4 от Закона
за Сметната палата, чл. 6, ал. 1 от Закона за
Комисията за финансов надзор, чл. 24, ал. 4 от
Закона за висшето образование.
Поради изложените съображения оспорени-
те разпоредби с искането на главния прокурор
не противоречат на Конституцията.
Конституционен съдия: М. Павлова
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Емилия Друмева
по к.д. № 8 от 2005 г.
Не споделям произнесеното решение в част-
та му, с която се обявява противоконституци-
онност на чл. 5, ал. 2 от Закона за Конституци-
онния съд и чл. 125а, ал. 8, изр. 2 от Закона за
съдебната власт. Тези разпоредби регулират
рядката хипотеза, когато при изтичане мандата
на конституционен съдия или на администрати-
вен ръководител в съдебната власт (председа-
тел на окръжен съд, ръководител на апелативна
прокуратура и др.) няма избран, респ. назначен
по установения ред титуляр на новия мандат, и
предвиждат, докато това се реализира, досегаш-
ният титуляр да изпълнява функциите.
1. Както поддържах в подобната хипоте-
за—предмет на к.д. № 11/2004—там относно
мандатите на главния прокурор и на предсе-
дателите на ВКС и на ВАС, така и в настоя-
щото дело считам, че оспорената законова
уредба (чл. 5, ал. 2 ЗКС и на чл. 125а, ал. 8, изр.
2 ЗСВ) не представлява удължаване на фикси-
рани от Конституцията мандати, защото не
засяга конституционно установения 9-, респ.
5-годишен мандат, нито засяга установения
ред за заемането/освобождаването на тези
длъжности, а регулира изключителната ситу-
ация при изтекъл мандат кой да изпълнява
функциите до встъпването в длъжност на ти-
туляря на новия мандат.
2. Конституцията не съдържа уредба на тази
хипотеза, като в двата оспорени случая оставя
на закона да създаде уредба. И това е нормал-
ното състояние на конституционното право, за-
щото то поначало е рамково и регулира само
най-важното от държавния живот, а Конститу-
цията—само онези основни въпроси, най-вече
държавната организация и правата на гражда-
ните, които са достатъчно важни, за да бъдат
снабдени с особен ранг и особени гаранции.
Всички други въпроси се оставят за уреждане
от закона—със или без изрична делегация. Така
че Конституцията по принцип е заложила на
едно доизграждане на нормативната система
чрез законодателството.
В конкретния спор законодателят е предпо-
чел едно от възможните решения на въпросна-
та хипотеза и едновременно с това е направил
и едно от защитимите тълкувания на съответ-
ните конституционни текстове: според законо-
дателя оспорената законова уредба е конститу-
ционно съвместима, след като я е създал. А
задача на Конституционния съд е да се прецени
дали това разбиране у законодателя е конформ-
но с Конституцията.
3. Впрочем въпросът за мандатите е пред-
мет на зачестили спорове пред Конституцион-
ния съд, които по същество засягат установена-
та в Конституцията схема на сроковете на вис-
шите длъжности в демократичната държава:
Народното събрание—4 г., президента на репуб-
ликата—5 г., изборните членове на Висшия
съдебен съвет—5 г., главния прокурор и пред-
седателите на ВКС и ВАС—7 г., Конституцион-
ния съд—9 г., административните ръководите-
ли в съдебната власт—5 г., кмет на община и
общински съвет—4 г. В рамките на тази кон-
ституционна схема се разполагат вече на зако-
ново равнище и мандати в други конституцион-
но предвидени институции: управител и подуп-
равители на БНБ—6 г., председател и членове
на Сметната палата—9 г.
Вярно е, че тази схема е разчетена за идеално
прилагане—пълният мандат изтича и по уста-
новения ред започва нов пълен мандат и т. н.
Това е правилото. А изтичането на мандата,
когато не е извървяна процедурата за определя-
не титуляря на новия мандат, представлява едно
от възможните изключения. Това изключение в
някои случаи има изрична конституционна уред-
ба (чл. 64, ал. 3) , но в останалите няма. Така
самата Конституция е предоставила простран-
ство за уреждане на неуредени от нея въпроси—
законодателят трябва да създаде уредба, съоб-
разена с предназначението на мандатите, но
едновременно с това и осигуряваща изпълнени-
ето на публичните функции, възложени от Кон-
ституцията на въпросните висши длъжности.