Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
съдържат процесуалния белег – едностранност 
и властнически характер на волеизявлението, 
и то по съдържание да обхваща материалния 
кръг въпроси, по които органът има право 
да вземе решение, като определи съответното 
право или задължение за адресата.
Липсата на материалноправна компетент­
ност поражда незаконосъобразност на акта, 
която води до най-тежката санкция – нищож­
ност. Законът е този, който ще определи за 
определена материя кой орган има право да 
издава административни актове, да прави 
задължителни волеизявления от името на 
държавата.
Компетентността на административния 
орган може да бъде обвързана или дискреци­
онна. Във всеки конкретен случай трябва да 
се отговори на предварителния въпрос с каква 
компетентност разполага органът, който ще 
издаде административния акт, и когато става 
дума за ограничителна мярка. Органът може 
да е обвързан от закона да реши въпроса само 
по начина, който му дава законът. В други 
случаи органът не е обвързан от закона да 
се произнесе непременно по начина, който 
той му предписва, а има право на избор по 
различните хипотези. В този случай имаме 
оперативна самостоятелност на органа или 
дискреционна компетентност, но тя също е в 
рамките на посоченото от материалната правна 
норма. Ако няма материална компетентност, 
не би могло да се осъществи и процесуалната 
компетентност и да се стигне до издаване 
на административен акт. Това означава, че 
трябва да е предоставена и да не е отменена 
компетентността на административния ор­
ган. Всяка принудителна административна 
мярка представлява един административен 
акт, издаването на който предполага двете 
страни на компетентността – материална и 
свързаната с нея процесуална компетентност. 
Ако законът е отнел материалната компетент­
ност, то не би могло да имат правно значение 
всички предхождащи процесуални действия 
на административния орган. 
Когато на органа е предоставена компе­
тентност, тя може да се основава на инициа­
тивата на друг правен субект за започване на 
определено административно производство и 
тази инициатива да бъде свързана с излагане 
на съображения относно материалноправния 
характер на административния проблем. 
Искането за издаването на индивидуален ад­
министративен акт е признато право да бъде 
сезиран компетентният административен ор­
ган да издаде индивидуален административен 
акт. Това предложение може да бъде от друг 
административен орган или от орган вън от 
изпълнително-разпоредителната власт. В този 
последен случай не може да се каже, че иска­
нето или предложението представлява един 
подготвящ предварителен административен 
акт, за да се издаде окончателният администра­
тивен акт от компетентния държавен орган, 
макар искането да задвижва административна 
процедура. Административният орган, в слу­
чая МВР, е този, който във всички случаи ще 
направи преценка налице ли са условията за 
издаването на административен акт и при­
лагането на ограничителна административна 
мярка, каквато е предвидена в материалната 
правна норма. Затова и законът в едни случаи 
говори за задължение („издава администра­
тивен акт“) или за възможност („може да 
издаде“) административен акт, както е казано 
в разпоредбите на чл. 182, ал. 2, т. 2, буква 
„а“ и чл. 221, ал. 6, т. 1 ДОПК.
В Данъчно-осигурителния процесуален 
кодекс се уреждат производствата по ус­
тановяване на задълженията за данъци и 
задължителни осигурителни вноски, както 
и по обезпечаване и събиране на публични 
вземания, възложени на органите по прихо­
дите и публичното изпълнение (чл. 1). Тези 
органи имат право да извършват нетърпящи 
отлагане процесуални действия, да предпри­
емат мерки за обезпечаване на публичните 
вземания и да извършват действията по 
събирането им. В дял четвърти на ДОПК е 
проведено разграничение между държавните 
и общинските вземания на публични и част­
ни. Публичните, посочени в девет точки, се 
събират от публични изпълнители по реда 
на кодекса, освен ако в закон е предвидено 
друго. Публичният изпълнител е орган на 
принудителното изпълнение и осъществява 
действия по обезпечаване на принудителното 
изпълнение на публичните вземания по реда 
чл. 167 на кодекса. Докато в чл. 182, ал. 1 се 
посочва задължението на органа да извърши 
действия в тази насока, то в чл. 182, ал. 2 
ДОПК се създава възможност, а не задъл­
жение, органът да извърши определените в 
тази алинея процесуални действия и точно 
тази възможност, посочена в т. 2, буква „а“, е 
атакувана с искането на омбудсмана. Следва 
да се отбележи, че за разлика от разпоред­
бата на чл. 221, ал. 6, т. 1, който установява 
възможност, от текста на чл. 221, ал. 7 ДОПК 
се вижда, че е предвидено задължение пуб­
личният изпълнител или органът, установил 
вземането, да поиска в тридневен срок МВР 
да прекрати принудителната ограничителна 
мярка, когато са удовлетворени публичните 
вземания или са надлежно обезпечени глав­
ницата и лихвите. При това той е длъжен да 
действа и служебно. От поредицата процесу­
ални норми, включително препращането в 
§ 2 на ДРДОПК към разпоредбите на АПК 
и ГПК, се вижда, че ДОПК урежда цялото 
изпълнително производство за удовлетворя­
ване на публичните вземания. Това, което е 
предмет на искането на омбудсмана, е само 
една малка част от уредбата на закона, с ко­