Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  91
За злоупотреба с право може да се говори в 
конкретни случаи, където трябва да се докаже 
с каква цел не са упражнени права. 
Когато възникнало основно право на граж­
даните не може да породи правни последици, 
предвидени в правната уредба, действаща към 
момента на възникване, а с обратно действие 
на правна норма се предвидят неблагоприятни 
за носителя на правото последици, се наруша­
ва правната сигурност и предвидимост. Те са 
задължителни елементи от съдържанието на 
правовата държава, гарантиращи правата на 
личността и свободното развитие на човека. 
Параграф 3е от преходните разпоредби на КТ 
е в противоречие с чл. 4 от Конституцията, 
тъй като е в противоречие с принципи на 
правовата държава.
Нарушен е и принципът на социалната дър­
жава (абз. 5 от Преамбюла на Конституцията), 
тъй като работниците и служителите като стра­
на по индивидуално трудово правоотношение 
са в определена зависимост (подчиненост) на 
работодателя и са по-слаба в икономическо 
отношение страна по едно частноправно от­
ношение. Точното прилагане на закона зависи 
преди всичко от работодателя, който прилага 
трудовото законодателство по отношение на 
работниците и служителите. Организацията на 
трудовия процес е в правомощията на работо­
дателя и от него зависи спазването на реда за 
ползване на отпуските и осигуряване чрез тях и 
чрез почивките на режима на свободното вре­
ме. Поради тези съображения е недопустимо с 
изменения в законодателството да се въвеждат 
неблагоприятни последици за работниците и 
служителите като резултат от твърдението, че 
обществените отношения са претърпели про­
мяна. Трудовите права са същностни в групата 
на социалните права.
Параграф 3е от преходните разпоредби на 
КТ противоречи на принципите на социалната 
държава, тъй като ограничава едно основно 
социално право – правото на упражняване на 
платения годишен отпуск, което право е тясно 
свързано с правото на труд по чл. 48, ал. 1 
от Конституцията и чл. 16 от Конституцията, 
предвиждащ, че „трудът се гарантира и защи­
тава от закона“. 
2. Относно § 8а от преходните и заключи­
телните разпоредби на Закона за държавния 
служител, който по текст и съдържание е 
идентичен с § 3е от преходните разпоредби на 
КТ, важат същите аргументи за противокон­
ституционност, поради противоречие с чл. 48, 
ал. 5, чл. 16, чл. 48, ал. 1, чл. 4 и абз. 5 от 
Преамбюла на Конституцията.
Параграф 8а от преходните и заключителните 
разпоредби на Закона за държавния служител 
урежда ползването на платен годишен отпуск 
за предходни календарни години по служебно 
правоотношение. То е комплексно правоотноше­
ние. От един юридически факт – индивидуален 
административен акт – възникват задължител­
но две правоотношения – административно и 
трудово. Административното правоотношение 
е водещо и определя специфичното проявле­
ние на трудовоправните институти, в т.ч. на 
отпуските, от където произтичат разлики в 
правната уредба.
По твърдението в искането на президен­
та, че § 8а от преходните и заключителните 
разпоредби на Закона за държавния служител 
нарушава принципа на равенство на граждани­
те пред закона (чл. 6 от Конституцията) щом 
правната уредба се отнася за част от трудещите 
се – работниците и служителите и обикновените 
държавни служители, но не и за други категории 
държавни служители – в армията, полицията, в 
Държавната агенция „Национална сигурност“, 
Конституционният съд счита, че това е извън 
предмета на делото, тъй като не е оспорена 
правната уредба по Закона за Министерство 
на вътрешните работи, Закона за отбраната и 
въоръжените сили на Република България и 
Закона за Държавната агенция „Национална 
сигурност“. И по трите закона редът за ползване 
на платен годишен отпуск се определя с раз­
лични правни актове (субсидиарно приложение 
на ЗДС, правилници, заповеди). 
3. Оспореният чл. 176, ал. 3 КТ (§ 8 ЗИДКТ) 
гласи: „Правото на работника или служителя 
на платен годишен отпуск се погасява след 
изтичане на две години от края на годината, 
за която се полага този отпуск. Когато плате­
ният годишен отпуск е отложен при условията 
и по реда на ал. 2, правото на работника или 
служителя на платен годишен отпуск се пога­
сява след изтичане на две години от края на 
годината, в която е отпаднала причината за 
неизползването му.“
Давността е правен институт на цялото 
право. Тя не е новост за българското трудово 
законодателство и по-конкретно за правото 
на ползване на платен годишен отпуск. Така­
ва давност е предвидена в Кодекса на труда 
от 1951 г. (отм.), а след това в чл. 176, ал. 4 
в Кодекса на труда от 1986 г. и отменена от 
1 януари 1993 г. (ДВ, бр. 100 от 1992 г.).
Погасителната давност има за цел да създаде 
стабилност чрез представянето на възможност 
да се упражнят права във времеви граници.
Погасителната давност е срок на бездействие 
на носителя на едно право. Щом това право не е 
упражнено в този срок, се погасява ползването.
Текстът на чл. 176, ал. 3 КТ, че се погасява 
правото на отпуск, следва да се разбира, че се 
погасява упражняването на правото на отпуск. 
В противен случай следва да се търси основание 
за възникване отново на правото на отпуск след 
давностния срок, докато трае същото трудово 
правоотношение.