Държавен вестник, бр. 58, 2014 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  58
Пленума на Върховния касационен съд, че 
не съществуват конституционни пречки и 
Висшият съдебен съвет, упражнявайки пра­
вомощията си по чл. 130, ал. 6 от Основния 
закон, да може да издава подзаконови нор­
мативни актове.
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите и съображенията, изложени в иска­
нето и в становищата на заинтересованите 
страни, за да се произнесе, взе предвид 
следното:
Конституционният съд в две свои решения 
(Решение № 13 от 2002 г. и Решение № 10 
от 2011 г.) приема казуално тълкуване по 
възможността Висшият съдебен съвет да 
упражнява подзаконова нормотворческа ком­
петентност на основание възложените му от 
Конституцията правомощия, като дадените 
отговори в двете решения са различни по 
съдържание и смисъл. Това предполага не­
обходимостта конституционната юрисдикция 
да се произнесе със задължително тълкуване 
на чл. 130, ал. 6 с оглед на въпроса, дали 
изброените в нея правомощия на ВСС пред­
полагат възможност за издаване на подзако­
нови нормативни актове. С Решение № 13 
от 2002 г. Конституционният съд приема, че 
не съществуват конституционни пречки ВСС 
да притежава подзаконова нормотворческа 
компетентност при упражняване на право­
мощията си, в това число да утвърждава 
правила за професионална етика или да 
приема наредби, с които да определя реда за 
атестация на магистратите. Противополож­
ното произнасяне, залегнало в Решение № 10 
от 2011 г., макар и да признава присъщите 
административни и организационни пра­
вомощия на ВСС, които го определят като 
административен орган в съдебната власт 
(Решение № 8 от 1994 г. на Конституционния 
съд), отрича възможността ВСС да издава 
подзаконови нормативни актове. В Реше­
ние № 10 от 2011 г. Конституционният съд 
счита, че подзаконовите нормативни актове 
се издават от изпълнителната власт, за да 
може тя чрез тях да конкретизира законовите 
правила за нуждите на текущото държавно 
управление. В същото решение се приема, 
че с такова право не са овластени всички 
органи, защото това зависи от характера на 
дейност на органа, както и от степента и 
мястото му. Носещ аргумент в този акт на 
конституционната юрисдикция е тезата, че 
в „държавите с парламентарно управление, 
каквато е и съвременна България, подза­
коновите нормативни актове се издават 
от централните органи на изпълнителната 
власт – Министерския съвет и министрите, 
защото само те, а не други органи извън 
изпълнителната власт подлежат на пряк 
контрол от Народното събрание“. 
Конституцията на Република България 
съдържа изрична уредба на нормативните 
актове, които могат да издават някои от 
конституционно установените държавни ор­
гани – Великото народно събрание (чл. 158 
от Конституцията); Народното събрание 
(чл. 86 от Конституцията); Министерския 
съвет (чл. 114 от Конституцията) и минист­
рите (чл. 115 от Конституцията).
Природата на държавните органи се 
проявява в правомощието им да издават 
властнически волеизявления във формата 
на правни актове. В теорията тези правни 
актове се класифицират по различни начи­
ни, но в конкретния случай като че ли от 
най-голямо значение е класификацията им 
на нормативни (съдържащи правни норми, 
отнасящи се до неопределен и неограничен 
кръг от правни субекти и имащи многократ­
ност на приложението и правното им дейст­
вие), общи (актове с еднократно действие, 
с които се създават права или задължения 
или непосредствено се засягат права или 
законни интереси на неопределен кръг лица, 
които не са идентифицирани индивидуално) 
и индивидуални (актове, с които се пораж­
дат, изменят и прекратяват правоотношения 
и се отнасят до конкретни правни субекти, 
които са индивидуализирани).
Правомощията на държавните органи да 
издават правни актове произтича от това, 
че те са носители на империум, който има 
публичноправна природа. Оттук следва и пуб­
личноправната същност на компетентността, 
включваща определена система от правомо­
щия. Правният акт е юридически факт от 
категорията на юридическите действия, от 
които настъпват правни последици. Той по­
начало е резултат от правомерна юридическа 
дейност. Юридическите актове са особената 
юридическа форма, в която държавните ор­
гани упражняват своите правомощия. 
В конституционното понятие за норма­
тивен акт са обхванати различни по ранг 
актове – от Основния закон до подзаконо­
вите нормативни актове (Решение № 1 от 
1996 г. на Конституционния съд). Изрично 
предвидена от Конституцията е единствено 
компетентността по приемането на нова 
Конституция, по изменянето и допълването 
на нейните разпоредби и по приемането, 
изменянето, допълването и отменянето на 
законите съответно от Великото народно 
събрание (чл. 158 от Конституцията) и Народ­
ното събрание (чл. 84, т. 1 и чл. 153 от Кон­
ституцията). Основният закон на Република 
България не определя изчерпателно на кого