Държавен вестник, бр. 49, 2012 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  49
поради това от него най-вече зависи как ще 
се развият отношенията по предоставянето 
на работната сила. 
От друга страна, предоставянето на ра­
ботна сила, без да бъде сключен трудов до­
говор, е поведение, което ползва единствено 
работодателя, доколкото по този начин той 
си „спестява“ плащането на осигурителни 
вноски за държавното обществено и здрав­
ното осигуряване, обезщетения по трудовите 
отношения, осигуряването на платен годишен 
отпуск и др., както и получава възможност 
да прекратява трудовите отношения с нае­
тите по този начин работници и служители, 
без да се съобразява със закона. Обратно, 
поначало трудно може да се твърди, че ра­
ботникът или служителят, който предоставя 
работна сила, без да е сключен трудов до­
говор, е мотивиран в общоприетия смисъл 
от собствената си изгода, за да постъпи по 
този начин. Тъкмо обратното, той е в поло­
жение на правна несигурност, не може да 
претендира възнаграждение, времето, през 
което полага труд, не му се зачита за трудов 
и осигурителен стаж и др. Да се поддържа 
при това положение, че както поведението 
на работодателя, така и на работника или 
служителя в еднаква степен са плод на 
свободен избор, както и че работодателят и 
работникът или служителят са равнопоста­
вени, означава да се игнорират условията на 
пазара на труда, както и позицията, в която 
се намира всяка от страните с оглед защитата 
на интересите си. Изборът на онзи, който 
предоставя работна сила, без да е сключен 
трудов договор, не е свободен, защото правото 
му да откаже да приеме поставените условия 
като задължителен компонент на неговата 
свободна воля отстъпва пред опасността да 
остане безработен, макар и да осъзнава, че 
попада в зоната на несигурността, в т. ч. 
правна, социална и икономическа.
Заслужава да се отбележи по-нататък, 
че и трудът в случаите на предоставяне на 
работна сила, без да е сключен договор, 
също е труд, който се защитава от чл. 16 и 
чл. 48 от Конституцията. Неговото полагане 
не следва да бъде толерирано, но и не може 
да бъде наказвано. Държавата има задълже­
ние да се грижи за създаването на условия 
за осъществяване на правото на труд. Едва 
ли обаче обявяването на конкретното по­
ведение, изразяващо се в предоставяне на 
работна сила без сключен трудов договор, за 
административно нарушение и налагането 
на административна отговорност на работ­
ника или служителя би могло в съвремен­
ни условия да се разглежда като форма на 
грижа от страна на държавата за защита на 
неговите интереси. За да уреди отношения­
та, законодателят прибягва до института на 
административното наказване, нещо, което 
обаче не се помества в подхода, който Кон­
ституцията изисква от него да възприеме 
при регулирането на тази материя.
Следователно чл. 414а КТ е неконститу­
ционен, защото най-напред противоречи на 
чл. 16 от Конституцията, тъй като законът 
не защитава и не гарантира труда, а наказ­
ва работника или служителя. На следващо 
място, той не е в съответствие и с чл. 48 от 
Конституцията, защото държавата, вместо 
да изпълнява конституционното си задъл­
жение да полага грижи за осъществяване на 
правото на труд, налага административно-
наказателна отговорност на работника или 
служителя, който е предоставил работната 
си сила, без да е сключил трудов договор. 
Член 414а КТ противоречи и на принципа 
за правовата държава. Когато законодателят 
въвежда една или друга юридическа отго­
ворност, той не може да не държи сметка за 
характера на отношенията, до които тя се 
отнася. Член 414а КТ изцяло игнорира тази 
връзка. Каквато и да бъде оценката на пове­
дението на работника или служителя, който 
предоставя работна сила, без да е сключил 
трудов договор, нарушението, в което той 
се укорява, се отнася до задължения от 
частноправен характер. За неизпълнението 
на такъв вид задължение обаче не може да 
се налага административно наказание. По 
този начин чл. 414а КТ влиза в противоречие 
с основния принцип на правото за пропор­
ционалност между вида на нарушението и 
наказването на неговия нарушител. Въпре­
ки многобройните опити законодателят е 
отказвал без сериозна преценка да обявява 
за престъпления или административни на­
рушения неизпълнението на задължения от 
гражданскоправен характер.
По същество чл. 414а КТ демонстрира 
решимост да обяви упражняването на права 
за административно задължение и така да 
обоснове носенето и на административно-
наказателна отговорност, без обаче да дър­
жи сметка за обстоятелството, чий интерес 
точно се засяга и как точно нарушението 
се вписва в обществените интереси. Самата 
конструкция, че упражняването на права 
може да бъде и административно задължение 
има стар произход и се свързва с желанието 
да се размие границата между частното и 
публичното право. 
Конституционността на чл. 414а КТ не 
може да се мотивира с помощта на срав­
няването на нарушението, което този текст 
посочва, с нарушението на работника или 
служителя на правилата за здравословни и 
безопасни условия на труд по чл. 413, ал. 1 
КТ, както се изтъква в някои от становищата 
по делото. Съставите на административните 
нарушения по чл. 413, ал. 1 и чл. 414а КТ 
обаче са дълбоко различни. Неспазването на 
правилата за здравословни и безопасни усло­