Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 11

БРОЙ  91	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
за сметка на риска за здравето на работниците 
и служителите само за да се обезпечи в бъде­
ще получаването на парично обезщетение при 
прекратяване на трудовия договор. Този подход 
стимулира недобросъвестното изпълнение на 
трудовите задължения, при което съзнателно или 
несъзнателно работникът (служителят) не работи 
с необходимата интензивност и напрежение при 
предоставяне на работната си сила с оглед на не­
ползването на отпуск за нейното възстановяване. 
От друга страна, неразрешаването на проблема с 
неползваните отпуски извън социално-популист­
ката нагласа за такъв подход, ориентирана към 
получаване на лесни политически дивиденти, е 
и икономически необосновано, тъй като създава 
допълнителни финансови затруднения за държа­
вата с неблагоприятно отражение върху цялата 
бюджетна сфера и съответно върху количеството 
и качеството на предлаганите от нея публични 
услуги на гражданите. 
Конституционни съдии: Благовест Пунев
Румен Ненков
СТАНОВИЩЕ
по конституционно дело № 15 от 2010 г. на 
конституционните съдии Пламен Киров и 
Красен Стойчев
Подкрепяме диспозитива на решението и 
неговите мотиви. Не споделяме разсъждения, 
според които искането трябва да бъде отхвърлено, 
защото с § 3е от преходните и заключителните 
разпоредби на КТ, респ. § 8а от преходните и 
заключителните разпоредби на Закона за дър­
жавния служител, се решава важен социален 
въпрос, а именно необходимостта работникът 
или служителят да възстанови здравето и работ­
ната си сила. Подобна псевдозагриженост звучи 
несериозно и лековато поради простия факт, че 
ако работниците и служителите не са могли да 
възстановят своята работна сила, неползвайки за 
дълъг срок правото си на отпуск, то към момента 
не биха могли да бъдат изобщо в състояние да 
изпълняват своите трудови функции. От подобно 
състояние биха следвали два изхода: на първо 
място работникът да престане да съществува като 
субект на правото или би трябвало договорът 
му да бъде прекратен на основание, че не е в 
състояние да го изпълни. Авторите на подобни 
конструкции напълно произволно и тенденциозно 
изместват вниманието от актуалния въпрос, който 
е, че се дължат големи суми от обезщетения за 
натрупани отпуски, които могат да се претендират 
при прекратяване на трудовото правоотношение. 
Изтънчена арогатност е крайни привърженици 
на либертарианството да говорят за социална 
цел на правото на отпуск и да я използват, за 
да се подмени смисълът на едно гарантирано от 
Конституцията основно право, като го „транс­
формират“ в юридическо задължение. Факт е, 
че по този начин се прави опит да се лансира 
забравена и отдавна преодоляна концепция за 
това, че смисълът на трудовото право е да се 
грижи за работника, да го пази дори от самия 
него. Споделящите тази абсурдна идея като че 
ли стоят на позицията за вътрешно присъщия за 
работниците и служителите инстинкт за самоуни­
щожение. Зад маската на социална загриженост 
се погазват грубо утвърдени и превърнали се в 
аксиоми разбирания за правен ред, за това, че 
има разлика между субективно право и задълже­
ние за упражняване на едно субективно право. 
Изложеното становище демонстрира крещя­
що непознаване на институтите на трудовото 
право. Правото на отпуск представлява времен­
но освобождаване на работника или служителя 
от задължението да изпълнява трудовите си 
задължения. През този период работникът или 
служителят се освобождава само от онази част 
от трудовите си задължения, които са свързани 
с непосредственото изпълнение на трудовата 
му функция, а друга част от тях, като например 
да не разпространява поверителни сведения за 
работодателя си и др., се запазват. Съвсем произ­
волно се твърди, че правото на отпуск е елемент 
на друго социално право, а именно правото 
на здравословни и безопасни условия на труд 
(чл. 48, ал. 5 от Конституцията). Въвеждането 
на презумпция за недобросъвестност от страна 
на работника или служителя при изпълнение 
на трудовите им задължения и ползването на 
правото на отпуск не е нищо друго освен израз 
на обвинителен подход и изкривява самата 
същност на трудовите правоотношения. Най-
сетне подобни възгледи тенденциозно навеждат 
към неправилни изводи. Дълбоко погрешна и 
нелогична е развиваната в особеното мнение 
теза, че упражняването на правото на отпуск 
представлява възможност, чието реализиране 
зависи единствено и само от активността и 
инициативата на неговия носител. Освен това 
трябва да се отбележи, че нашето законода­
телство никога не е допускало избор, както се 
твърди, между ползване на отпуск и парично 
обезщетение за неползването му. Член 224 от 
Кодекса на труда съвсем ясно казва, че само 
при прекратяване на трудовото правоотноше­
ние може да се претендира обезщетение за 
неползването на отпуск. Обратното говори за 
непознаване на института на обезщетението по 
отношение на неизползвания отпуск. 
Необяснимо остава желанието на авторите 
на особеното мнение да излизат извън прав­
ните аргументи и доводи, като влизат в полето 
на политическата целесъобразност, както и да 
пропагандират съдебен активизъм под претекст, 
че се борят със сътворени от самите тях кон­
струкции за социален популизъм. 
Конституционни съдии: Пламен Киров
Красен Стойчев
9153