Държавен вестник, бр. 41, 2017 г., стр. 23

БРОЙ  41	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
отменен. Цитираната разпоредба следва да се 
преценява и във връзка с чл. 77 АПК, кой­
то също изисква компетентният орган при 
издаването на нормативния акт да обсъди 
проекта заедно с представените становища, 
предложения и възражения, а неспазването 
в процесния случай да публикува проекта 
на интернет сайта си, Висшият адвокатски 
съвет е нарушил посочените правила, което 
прави акта незаконосъобразен на основание 
поради допуснати съществени нарушения на 
административнопроизводствените правила. 
Съдът е мотивирал съдебния си акт и с 
мотиви по съществото на спора, макар че по­
сочените нарушения на процедурните правила 
опорочават акта, както се посочи самостоя­
телно основание за отмяната му, като в този 
смисъл е налице съдебна практика – решения 
по адм. дела № 11080/2013 г., VII отделение, 
№ 3367/2013 г., VIII отделение, № 11740/2013 г. 
на петчленен състав на ВАС и др.
Следва да бъдат споделени изводите на 
съда и относно това, че при изменението на 
чл. 7, ал. 2, т. 4 от Наредбата компетентният 
орган не се е съобразил с предвидените в 
чл. 36, ал. 2 ЗА параметри, на които трябва 
да отговаря размерът на възнаграждението. 
Изрично законодателят е приел, че размерът 
на адвокатското възнаграждение трябва да 
бъде справедлив и обоснован, като това, както 
правилно е прието в обжалвания съдебен акт, 
се отнася и до минималните размери на адво­
катските възнаграждения, които се определят 
с Наредбата, в частност и на оспорения чл. 7, 
ал. 2, т. 4 от нея. Следва да се сподели изводът 
на съда, че е налице съчетание на два крите­
рия при определянето на адвокатските въз­
награждения, вкл. и на минималните – обем 
и сложност на извършената дейност и размер 
на защитавания интерес, като за минимал­
ните размери тази преценка не е конкретна, 
а усреднена. Определянето на минималните 
размери на адвокатските възнаграждения, 
респ. изменението на същите само поради 
увеличение на минималната работна заплата 
в страната, не представлява обосноваване на 
двата критерия, а едностранно и в нарушение 
на чл. 36 ЗА. Преценката на Висшия съдебен 
състав за увеличение на размера на минимал­
ното възнаграждение по чл. 7, ал. 2, т. 4 от 
Наредбата само във връзка с размера на ми­
нималната работна заплата игнорира критерия 
обем и сложност на защитата, поради което 
правилно съдът е изложил мотиви, че при из­
менението на посочената разпоредба е налице 
несъответствие между обема и сложността 
на делата и размера на възнаграждението. 
От обстоятелството, че законът е делегирал 
права на Висшия адвокатски съвет да опре­
деля какви да бъдат минималните размери на 
адвокатските възнаграждения (а това означава 
и на юрисконсултското възнаграждение), не 
означава, че не следва да се държи сметка те 
да бъдат справедливи и обосновани, както се 
определя размерът при всяко конкретно дело 
при договаряне между съответния адвокат и 
клиент. Преценката за справедлив размер на 
адвокатските възнаграждения в минималния 
им размер в случая по граждански дела е 
следвало да бъде преценен от издателя на под­
законовия нормативен акт в средна сложност 
на гражданските дела, но той следва да бъде 
база за определяне на отделните адвокатски 
възнаграждения по отделни дела, по които 
се ползва квалифицирана правна помощ от 
адвокат. Минималните размери не могат да 
се обуславят само от величината материален 
интерес и макар те при определянето им от 
компетентния орган, издал Наредбата, да 
не касаят конкретно дело, обосноваността и 
справедливостта при определянето им следва 
да бъде налице и при тях. Минималният раз­
мер, разбира се, не следва да бъде прекомерно 
висок, предвид че той е базата, върху която 
се определят адвокатските възнаграждения 
при сключване на конкретни договори за 
правна помощ между адвокат и клиент по 
конкретен правен спор. Определянето на ми­
нимални размери е израз на гарантираното 
от държавата право на всеки гражданин на 
защита при нарушаване на техни права и 
законни интереси, вкл. и във всички стадии 
на процеса – чл. 56 и 122 от Конституцията 
на Република България. Обстоятелството, че 
чл. 28 ГПК регламентира, че дееспособните 
физически лица извършват съдопроизводстве­
ните действия лично, не означава игнориране 
на помощта, която може да се извърши от 
адвокат. Касае се до право на тези лица да 
участват и се защитават сами в един съде­
бен процес, но следва да се има предвид, че 
адвокатската защита касае и такива лица, 
предвид че в един съдебен процес лицата 
без правно образование не могат качествено 
и в пълен обем сами да защитят правата си 
и имат нужда от квалифицирана правна по­
мощ, т.е. с високия размер на минималните 
размери на адвокатските възнаграждения 
ще бъде ограничен достъпът до правосъдие. 
Увеличението на минималните размери, 
без да се държи сметка за съчетанието на 
посочените два критерия, на които се е по­
зовал и първоинстанционният съд, води до 
незаконосъобразност на оспорената част от 
Наредбата и като е отменил чл. 7, ал. 2, т. 4, 
съдът не е допуснал сочените от касационните 
жалбоподатели нарушения.
Неоснователно се твърди в част от каса­
ционните жалби, че адвокатът не получава 
месечно трудово възнаграждение, поради което 
определеният минимален размер е обоснован 
и справедлив. Адвокатската професия, както е 
отразено и в първоинстанционното решение, е 
специфична и възнаграждението за адвокат за 
защита по конкретно дело не може да се ръ­
ководи само от материалния интерес, а както 
вече се посочи – и от предмета и сложността