Държавен вестник, бр. 32, 2019 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
правната природа и функцията на данъците. 
Данъците са основен инструмент за обезпе-
чаването с финансови средства на основните 
функции на държавата. В практиката на Кон-
ституционния съд по отношение на основните 
характеристики на данъка се подчертава: 
„Данъкът е задължително плащане, опреде-
лено едностранно от държавата съобразно 
доходите и имуществата на облагаемите лица. 
То изхожда от публичноправното съществу-
ване на държавата и е задължително фикси-
рано публичноправно плащане. Чрез него 
държавата и общините обременяват лицата 
за посрещане на своите финансови цели в 
съответните държавни и общински бюджети 
по начин, който те едностранно определят 
съгласно Конституцията.“ (Решение № 8 от 
1997 г. по к.д. № 3/1997 г.).
Сред конституционните принципи, с които 
трябва да са съобразени законовите разпо-
редби относно данъците, основно място има 
принципът за законоустановеност на данъците, 
според който единствено Народното събрание 
установява данъците и определя размера на 
държавните данъци. Властта за налагане на 
данъци е присъща на държавното управление. 
В системата на демократичното управление 
утвърден конституционен принцип, възприет 
и от българската Конституция, е тази власт 
да се осъществява от законодателния орган 
като най-непосредствен изразител на волята 
на титуляря на държавната власт. 
Парламентът има демократична легитим-
ност от най-висока степен. Право на гражда-
ните е „сами или чрез своите представители 
да установят необходимостта от обществен 
данък, да го съгласуват свободно, да сле-
дят за неговото прилагане и да определят 
неговия размер, разпределение, изплащане 
и времетраене“ (чл. 14 от Декларацията за 
правата на човека и гражданина от 1789 г.). 
Това разбиране може да бъде открито още в 
английския Бил за правата от 1689 г. („няма 
данъци без съгласие“). На този принцип 
съответства изискването правомощията на 
изпълнителната власт в данъчната материя 
и задълженията на данъкоплатците да бъдат 
уредени в закон – т.е. в акт, приет от органа 
с най-висока демократична легитимност, в 
който гражданите са най-непосредствено 
представени. 
Тази легитимност на данъчното облагане 
понякога се нарушава чрез уреждане на ос-
нованията или размера на данъците не със 
закон, а с акт на изпълнителната власт. На-
влизането на изпълнителната власт в полето 
на компетентност, резервирано за законода-
теля в материята на данъците, обичайно се 
оправдава с необходимост от гъвкавост на 
данъчната политика. Не е изключен извес-
тен компромис с утвърдената доктрина за 
законодателно определяне на данъците, като 
при изключителни обстоятелства изменения 
в уредбата на данъците се осъществяват от 
изпълнителната власт при условие за послед-
ващо утвърждаване от законодателното уч-
реждение. Българската Конституция от 1991 г. 
обаче не познава института на делегирано 
законодателство и не допуска възложения с 
Основния закон прерогатив на парламента 
да установява данъците да се предоставя на 
правителството.
 Конституционната рамка на властта на 
законодателното учреждение в материята 
на данъчното облагане у нас е принципно 
установена с разпоредбите на чл. 84, т. 3 и 
чл. 60 от Основния закон: чл. 84, т. 3 закреп-
ва разбирането, че само представителите 
на суверена могат да установяват данъци за 
гражданите в политическата общност (и така 
изразява максимата „няма данъци без съгла-
сие“), а ал. 1 на чл. 60 въвежда стандартите 
за тяхното определяне: съобразно доходите 
и имуществото на гражданите. Съвместни-
ят прочит на този нормен комплекс налага 
разбирането, че установяването на каквито 
и да било данъчни задължения е възможно 
само със закон – но не например и с акт на 
Министерския съвет. 
Конституционният съд поддържа последо-
вателно в своята практика, че като публично-
правно вземане на държавата или общината 
данъците се установяват едностранно от 
държавата и само със закон, което гарантира 
правата на данъкоплатците (Решение № 3 
от 1996 г. по к.д. № 2/1996 г.). Народното 
събрание не може да делегира това свое из-
ключително правомощие на изпълнителната 
власт (пост. практика на КС: Решение № 3 
от 1996 г. по к.д. № 2/1996 г.; Решение № 9 
от 1996 г. по к.д. № 9/1996 г.; Решение № 6 
от 1998 г. по к.д. № 4/1998 г.; Решение № 8 
от 2002 г. по к.д. № 7/2002 г.).
Данъците са предназначени за осигуряване 
на финансови средства за изпълнението на 
публичните функции на държавата и техен 
белег е едностранното властническо установя-
ване. Принципно ограничение на публичната 
власт е конституционното изискване всички 
граждани да бъдат третирани от закона по 
еднакъв начин, включително и в материята 
на данъчното облагане. В защита на кон-
ституционните права на гражданите чл. 60 
от Конституцията закрепва изискването за 
съобразеност на данъците с техните доходи 
и имуществото. По отношение специално на 
местните данъци чл. 141, ал. 3 от Конституци-
ята предвижда правомощие за определяне на 
размера на местните данъци не от Народното 
събрание, а от общинския съвет, но при усло-
вия, по ред и в граници, определени само от