Държавен вестник, бр. 28, 2012 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  28
Предвидена е специална гаранция за защита 
правата на засегнатите лица, на които имената 
и псевдонимите са включени в справочните 
картотеки или регистрационните дневници 
на съответните служби и обявяването на 
принадлежност е извършено на основание 
на тези документи. Съгласно чл. 29, ал. 3 от 
закона лицата се разкриват от комисията, но 
с изричното отбелязване, че липсват други 
данни по чл. 25, т. 3. 
Законът не предвижда правни последици 
за лицата, за които е обявена принадлежност 
към органите по чл. 1.
Лицата с установена принадлежност имат 
и правото да се запознаят с документите, съ­
държащи се в личните и работните им дела 
(чл. 31, ал. 8 от закона).
На последно място лицата с установена 
принадлежност имат право на съдебна защита, 
поради което Конституционният съд не спо­
деля доводите в искането за нарушено право 
на защита. За разлика от приетия през 1997 г. 
Закон за достъп до документите на бившата 
Държавна сигурност и бившето Разузнавател­
но управление на Генералния щаб (отм.), в 
който не е предвидено обжалване пред съда 
на решенията на комисията по чл. 4, ал. 1 
от закона, а само подаване на възражения 
от лицата пред самата комисия (чл. 4, ал. 3), 
сега действащият ЗДРДОПБГДСРСБНА из­
рично трикратно предвижда възможността 
решенията на комисията да могат да се 
обжалват от проверяваното лице по реда 
на Административнопроцесуалния кодекс 
(АПК). Конституционното право на защита 
на лицата, за които е обявена принадлежност 
към Държавна сигурност и разузнавателните 
служби на Българската народна армия, е уре­
дено и гарантирано в чл. 8, ал. 4, чл. 29, ал. 5 
и чл. 31, ал. 8 от закона. Лицата разполагат 
с възможността да оспорват решението на 
комисията пред съответния административен 
съд и да подадат касационна жалба срещу 
неговото решение пред тричленен състав на 
Върховния административен съд.
Комисията по чл. 4 ЗДРДОПБГДСРСБНА 
е колективен административен орган и по­
становяваните от нея решения притежават 
белезите на индивидуални административни 
актове. Решенията є са волеизявления, с които 
се констатират вече възникнали права или 
задължения, поради което те са декларативни 
административни актове (чл. 21, ал. 2 АПК). 
Декларативни и констативни индивидуални 
административни актове се издават от адми­
нистративните органи по много други закони, 
като в тези случаи те действат при обвързана 
компетентност, защото имат възможност 
само за едно законосъобразно разрешение. 
Начинът на вземане на решение от админи­
стративния орган не влияе по никакъв на­
чин на правото на защита на адресатите на 
административни актове. Конституционният 
съд не споделя доводите на вносителите на 
искането, че ЗДРДОПБГДСРСБНА се прилага 
от комисията, а съдебната проверка на зако­
носъобразността на административния акт се 
свежда единствено до проверка на процедурата 
по приемане на решението. Законите не се 
прилагат само от административните органи. 
Съгласно чл. 119, ал. 1 от Конституцията пра­
вораздаването се осъществява от Върховния 
административен съд, а съдилищата съгласно 
чл. 120, ал. 1 от Конституцията осъществяват 
контрол за законност на актове и действия на 
административните органи. Ако съдът върши 
проверка само на процедурата по приемане 
на решенията от комисията, както се твърди 
от вносителите на искането, то той нарушава 
основното изискване на административния 
процес, залегнало в чл. 146 АПК, за проверка 
на петте изисквания за законосъобразност 
на административните актове, които съдът е 
длъжен да провери служебно и без оплаква­
ния от страните (чл. 168, ал. 1 АПК). В хода 
на съдебното производство за доказване на 
твърденията си жалбоподателите могат да 
използват всички допустими от Гражданския 
процесуален кодекс доказателства (чл. 171, 
ал. 1 и 2 АПК).
Възможностите за злоупотреби при съста­
вяне на документите на бившата Държавна 
сигурност са били ограничени от нормативна­
та уредба на дейността є, видно от приетите 
като доказателства по делото Заповед № 3900 
от 11.11.1974 г. на министъра на вътрешните 
работи и Инструкция № І-20 от 20.01.1978 г. 
за оперативния отчет на Държавна сигурност 
на Министерството на вътрешните работи. 
Съгласно тях за секретните сътрудници е съз­
даван оперативен отчет, образувани са лично 
и работно дело, а за делата им е воден общ 
регистър, в който регистрирането става по 
установения ред, като секретните сътрудници 
са имали индивидуални регистрационни номе­
ра, които не се повтарят. За всички секретни 
сътрудници е воден централизиран отчет, а за 
организирането му са водени справочни кар­
тотеки № 4 и № 5 и статистическа картотека 
№ 6 при спазване на съответните правила. 
В много случаи резултатите от срещата са 
били отразявани в рапорт от оперативния 
работник, когато съобщените данни не са 
имали оперативна стойност и секретните 
сътрудници не са изготвяли писмени сведе­
ния (чл. 26 от заповедта). Използването на 
предвидените в закона оспорени документи 
в случаите на унищожени лични и работни 
дела не засяга правото на защита на лицата, 
за които е обявена принадлежност към орга­
ните по чл. 1 и не нарушава Конституцията, 
тъй като въпросът се свежда до правилното 
организиране на съдебната защита.