Държавен вестник, бр. 36, 2009 г., стр. 17

Б Р О Й  36
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  17
но разнообразие за всеки един от тях. Така нап-
ример във 2-ри многомандатен избирателен ра-
йон (МИР)—Бургас, броят на избирателите по
първоначалните избирателни списъци е бил
297 129, в 3-ти МИР—Варна, 397 299, в 23-ти
МИР—София, 362 994, в 24-ти МИР—София,
333 428, в 25-и МИР—София, 350 433, в 5-и МИР—
Видин, 109 274, в 7-и МИР—Габрово, 121 332. Та-
кова значително различие в броя на избиратели-
те има в повечето избирателни райони.
За да отговори на принципа за равно избира-
телно право (чл. 10 от Конституцията), броят
на мандатите в многомандатните райони е съ-
образен с тяхната големина. По този начин е
осъществено едно относително равенство в броя
на гласувалите за един народен представител.
Основно начало при мажоритарната систе-
ма при едномандатните райони е да съществува
също така относително равенство в броя на
гласувалите за един народен представител.
Отнесено към броя гласоподаватели, които
гласуват за един народен представител, конс-
титуционното изискване за равно избирателно
право означава приблизително равенство как-
то в броя на гласовете, за да се избере един
народен представител, така и в броя на гласо-
подавателите, с които е избран народният пред-
ставител. “Създаването на относително равни
избирателни райони е елементарно изискване
за всяка демократична избирателна система”
(Ст. Стойчев, Конституционно право на РБ, част
I, С., 1998, стр. 330). “Избирателното равнопра-
вие се нарушава и чрез създаване на неравни по
брой на жителите едномандатни избирателни
райони” (пак там, стр. 331). Доктрината в това
отношение е последователна.
Действащата българска Конституция подоб-
но на повечето конституции по света не пред-
писва определен вид изборна система. Заложе-
ният в нея принцип за равно избирателно право
(чл. 10) има развитие в различните изборни
закони. В историята на модерна България е
имало и мажоритарни, и пропорционални, и
смесени системи със своите специфики. Мажо-
ритарният избор е най-простият; затова е най-
старият, включително и в българската история.
Как се проявява конституционният принцип за
равното избирателно право при мажоритарния
избор? Проявява се в предизборната кампания
и общите законови правила, но за мажоритар-
ния избор в едномандатни райони особено важ-
но значение има еднаквата численост (с допус-
тими отклонения) на населението в отделните
райони; в техните граници протича състезани-
ето за един-единствен мандат. Трябва да има
гаранции за честно състезание във всеки един
от тези райони; равните по численост на насе-
ление едномандатни райони са изначално зало-
жена такава гаранция, те са материално конс-
титуционно право и азбука на мажоритарния
избор. Когато обаче в закон предварително е
заложено обективно неравенство в пъти, без да
е налице форсмажорна причина за това, тогава
има нарушение на конституционния принцип
за равното избирателно право. Не става дума
дали неравенството се проявява на входа или
изхода на изборния процес, важното е, ако се
засяга равното избирателно право при превръ-
щането на гласовете в мандати, което е сърце-
вината на демократичния избор.
Атакуваната нова ал. 2 на чл. 39 ЗИНП оче-
видно не отговаря на тези конституционни изис-
квания. Както се вижда от справката по-горе,
един мажоритарно избран народен представи-
тел ще се избира например от 397 299 избирате-
ли в 3-ти Варненски избирателен район, а из-
браният в 5-и Видински избирателен район—
само от 109 274 избиратели.
В Закона за избиране на Велико Народно
събрание (ДВ, бр. 29 от 1990 г.) се съдържа раз-
поредба (чл. 17, ал. 1), според която мажори-
тарното избиране в едномандатни райони изис-
ква те да са с равен брой население. Заслужава
да се отбележи, че при новата редакция на чл. 4
ЗИНП е отпаднала ал. 2 на стария текст, според
която “гласът на всеки избирател е равен на
гласа на всеки друг избирател”.
Към казаното следва да се отбележи, че съ-
ществува неравенство в избирателното право и
по отношение гласуващите в чужбина. Съглас-
но изменения чл. 74, ал. 12 ЗИНП в чужбина се
гласува “само с бюлетина за кандидатски листи
на партии или коалиции”. Гласуване за мажо-
ритарен кандидат не е предвидено. Извън вся-
ко съмнение създаването на два режима за пра-
во на гласуване на българските граждани, кои-
то живеят в страната и в чужбина, нарушава
равното избирателно право.
Въведената смесена система от новата ал. 2
на чл. 6 с 31 народни представители, избрани в
неравни по численост на населението избира-
телни райони, съвпадащи с поначало неравни-
те многомандатни райони, не може да функци-
онира, без да наруши конституционния прин-
цип на равно избирателно право, въздигнат от
чл. 10 от Конституцията.
Същите съдии смятат, че с разпоредбата на
чл. 39, ал. 2 ЗИНП са в логическо единство и
редица други от ЗИНП в редакцията им след
измененията в ДВ, бр. 31 от 2009 г. и не биха
могли да функционират отделно от нея. Въпре-
ки тези разпоредби сами по себе си да не проти-
воречат на Конституцията (Решение № 4 от
2004 г. по к.д. № 4 от 2004 г., ДВ, бр. 93 от 2004 г.),
те също би следвало да се обявят за противо-
конституционни, ако бе обявена за противокон-
ституционна разпоредбата на чл. 39, ал. 2.
Според съдиите Евгени Танчев, Димитър
Токушев, Пламен Киров, Красен Стойчев, Сне-
жана Начева и Георги Петканов чл. 39, ал. 2
ЗИНП не е противоконституционна.
Съображенията им са:
Конституцията на Република България в
чл. 63 определя броя на депутатите в Народно-
то събрание, като постановява, че то се състои
от 240 народни представители. Основният за-