Държавен вестник, бр. 79, 2016 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
равенството пред закона, последното съот­
несено към правото на защита и равенство 
на страните в съдебния процес. 
Понятието за правова държава няма едно 
общовалидно, абсолютно очертано съдър­
жание. Все пак, разбиранията за правовата 
държава имат общо ядро, чиито елементи 
са отричане на абсолютната власт в държа­
вата, признаване господството на правото, 
инкорпориращо най-висши цивилизационни 
ценности, гаранции и закрила на личната и 
политическата свобода чрез разделяне, огра­
ничаване и балансиране при упражняването на 
държавната власт, както и съдебен контрол. В 
своята практика Конституционният съд изрич­
но очертава с какво съдържание е изпълнен 
принципът на правовата държава, за да не се 
натоварва той прекомерно и често с очаквания 
за приложението му в конституционния про­
цес. Според Решение № 1 от 27.01.2005 г. по 
к.д. № 8/2004 г. „правовата държава включва 
упражняването на държавна власт на основа­
та на Конституцията, в рамките на закони, 
които материално и формално съответстват 
на Конституцията и които са създадени за 
запазване на човешкото достойнство, за по­
стигане на свобода, справедливост и правна 
сигурност“. Многопластовото съдържание 
на конституционния принцип, формирано от 
съчетаването на двата елемента – формалния, 
включващ принципа за правната сигурност, 
и материалния, обхващащ принципа за 
материалната справедливост, откроява не­
говата специфика. Законосъобразността на 
държавните дейности е изискване за тяхната 
предвидимост, на което правната сигурност 
е последица (Решение № 4 от 11.03.2014 г. по 
к.д. № 12/2013 г.).
Правната сигурност и стабилност са харак­
теристики на правовата държава, която изис­
ква трайно и последователно като концепция 
законодателно регулиране на обществените 
отношения (Решение № 3 от 2008 г. по к.д. 
№ 3/2008 г.). Тези основни характеристики на 
правовата държава намират своето проявление 
като водещи максими в различните клонове 
на действащото право.
Изхождайки от този най-общ и синтези­
ран израз на понятието за правова държава, 
Конституционният съд счита, че оспорените 
разпоредби на чл. 78, ал. 8 ГПК и чл. 161, 
ал. 1, изр. 3 ДОПК не противоречат на прин­
ципа на правовата държава (чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията), поради което не са проти­
воконституционни на това основание.
Вносителят на искането е обединил ар­
гументите за противоконституционност по 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията с тези, свърза­
ни с принципа за равенство на гражданите 
пред закона, поддържайки, че с оспорваните 
текстове от ГПК и ДОПК е създадена при­
вилегия за някои от страните в съдебното 
производство – юридически лица, еднолични 
търговци и администрации, които разполагат 
с възможност да бъдат защитавани в процеса 
от юрисконсулт, за разлика от гражданите, 
които могат да получат правна защита само 
от адвокат. 
Твърдяното от омбудсмана за поставяне 
в по-благоприятно положение на определени 
правни субекти, страни в съдебното произ­
водство, в сравнение с гражданите, които 
не могат да се представляват и защитават 
в процеса от юрисконсулти, не обосновава 
нарушаване на визираните по-горе принципи 
на Конституцията.
Равенството на гражданите пред закона е 
изведено като конституционен принцип, който 
стои в основата на гражданското общество и 
държавата (Решение № 14 от 1992 г. по к.д. 
№ 14/1992 г.). Равенството на гражданите пред 
закона е формулирано още и като основно 
право на гражданите, конкретизирано и в 
други разпоредби на Конституцията – чл. 19, 
ал. 2 и чл. 121, ал. 1, на които вносителят 
на искането се позовава. Равенството пред 
закона означава равнопоставеност на всички 
граждани пред закона и задължение за ед­
наквото им третиране от държавната власт. 
Принципът за равенството е равенство на 
гражданите пред закона, като законът може 
за едно и също право или задължение да 
предвижда диференциация, но това не води 
до извод за нарушаване на посочения кон­
ституционен принцип, ако диференциацията 
се основава на определен критерий и на него 
отговарят всички от една група субекти (в 
този смисъл са Решение № 4 от 2014 г. по к.д. 
№ 12/2013 г. и Решение № 6 от 2010 г. по к.д. 
№ 16/2009 г.). Отсъства неравно третиране на 
страни в съдебното производство, принадле­
жащи към една и съща група правни субекти, 
като различията се отнасят до всяка една 
от двете самостоятелно оформени групи на 
база диференциращ критерий – физическо, 
съответно юридическо лице.
Ограничаването на правата и предоставяне 
на социални привилегии на обособени по други 
признаци групи граждани може да се извър­
ши само при условия и ред, определени със 
закон. Поначало привилегиите са нарушения 
на принципа на равноправието и в правовата 
държава те следва да се смятат предварително 
изключени. Оспорваните текстове не въвеж­
дат привилегии за определена група правни 
субекти, участници в съдебно производство, 
тъй като всички граждани (формиращи една 
група правни субекти като страни в съдебно­
то производство) имат възможност да бъдат 
защитавани в производство пред съд от ад­
вокат, докато възможност да ползват услуги 
на юрисконсулт имат юридическите лица и 
едноличните търговци – формиращи друга 
самостоятелна, различна група от участни­
ци в съдебното производство, извън тази на 
гражданите (физически лица).