Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 19

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
попада в рамките на разпоредбата на чл. 132а, 
ал. 7 от Конституцията и следователно не 
е с нищо по-ангажиращ от „инициатива на 
граждани [или] юридически лица“. 
Твърдението на главния прокурор, че тази 
инициатива („предложение“ според чл. 30 ЗА) 
допълва разпоредбата на чл. 312 от Закона 
за съдебната власт (ЗСВ), е несъстоятелно. 
Текстът на чл. 312 ЗСВ е с три години по-нов 
от текста, съдържащ думата „предложение“, 
на чл. 30 ЗА и ако ставаше дума за тако-
ва „предложение“, би дерогирал по-стария 
текст. Следователно единственото възможно 
тълкуване на понятието „предложение“ в чл. 30 
ЗА е това по чл. 132а, ал. 7 от Конституцията.
При тези съображения намирам за несъс-
тоятелна тезата за нарушение на принципа 
на правовата държава.
Конституционен съдия: 
Филип Димитров
На конституционния съдия Румен Ненков 
А. Относно чл. 29, ал. 2, 3 и 4 ЗА
В мотивите на взетото с гласовете на 
мнозинството конституционни съдии решение 
липсва необходимата яснота по въпроса дали 
се споделят или отхвърлят доводите, изложени 
в искането на главния прокурор. Според мен 
обяснението за този недостатък на постано-
вения съдебен акт е, че тезите на вносителя, 
разгледани поотделно и в тяхното единство, 
са лишени от правната опора на Конституци-
ята на Република България (Конституцията). 
Основават се на неточно, погрешно, дори 
превратно възприятие на целите, предмета и 
съдържанието на установената в оспорената 
част на чл. 29 ЗА процедура.
В искането се цитира неслучайно намира-
щата се в глава „Съдебна власт“ разпоредба на 
чл. 134, ал. 1 от Конституцията, която възлага 
на адвокатурата „да подпомага гражданите и 
юридическите лица при защитата на техните 
права и законни интереси“. Поначало е трудно 
за разбиране отричането на възможността 
установените със специален закон организа-
ционни структури на адвокатите да събират 
достоверна информация за противозаконни 
прояви по отношение на членовете си, за да 
могат на тази основа да направят обоснована 
преценка дали да ги защитят, като поискат 
дисциплинарно санкциониране на виновните 
лица. За мен общите твърдения, че по своето 
съдържание и предмет създадената процедура 
за проверка на уличаващи данни се намира 
в противоречие с принципите на правовата 
държава, на върховенството и непосредстве-
ното действие на Основния закон, както и че 
накърнява или най-малкото застрашава неза-
висимостта на съдебната власт, звучат повече 
като заклинания, отколкото като обоснована, 
правно защитима позиция.
В ядрото на искането е тезата, че с регла-
ментирането на проверката по чл. 29, ал. 2, 3 
и 4 ЗА на свободната адвокатура се възлагат 
властнически функции спрямо органите на 
съдебната власт. Намирам, че това разбиране 
е основано върху неправилно, необективно 
възприемане на действителните цели, сми-
съл и съдържание на създадената процедура. 
Убеден съм, че Основният закон не изключ-
ва възможността всички, които упражняват 
власт, да бъдат наблюдавани дали надлежно 
изпълняват нормативно възложените им в 
обществен интерес функции, включително 
и дали зачитат човешкото достойнство. Това 
принципно положение важи не само за но-
тариусите, съдия-изпълнителите, разследва-
щите полицаи, митническите и общинските 
служители и т.н., но и за съдиите, прокуро-
рите и следователите, обобщено наричани 
„магистрати“. Конституцията не забранява, 
а чрез утвърждаване на основното право на 
защита стимулира всички пострадали от не-
правомерните прояви на администрацията, 
включително и съдебната, да бранят своите 
права и законни интереси – както лично, така 
и чрез техните общности. Ако беше вярно, 
че само по отношение на магистратите Кон-
ституцията не позволява на структури извън 
съдебната власт да участват в установяването 
на истината за прояви на беззаконие, безот-
говорност, бездушие, лошо възпитание или 
грубост, то тя нямаше да бъде онзи базисен 
обществен договор, който гарантира демокра-
тичните устои на обществото.
По своята същност проверката по чл. 29 
ЗА не може да се свърже с упражняването 
на властнически функции от страна на ад-
вокатурата по отношение на проверяваните 
лица, включително и спрямо онези от тях, 
които служат на съдебната власт като магист-
рати. Нейната единствена цел е да подготви 
обективна позиция на адвокатския съвет по 
въпроса дали са налице достатъчно данни 
за конкретна виновна проява на неоказано 
съдействие или неуважение по отношение на 
член на съответния адвокатски колектив, за 
да бъдат предприети необходимите действия 
в защита на неговите права, чест и достойн-
ство, така, както е предписано изрично в 
закона (вж. чл. 89, т. 5 ЗА). Чрез проверката 
адвокатският съвет изяснява за себе си дали 
постъпилите сигнали са в достатъчна степен 
обосновани и достоверни. Административният 
ръководител наистина е длъжен в седемдне-
вен срок от уведомяването да определи свой 
представител, който може да се включи в 
проверката наред с проверяващия адвокат 
(вж. чл. 29, ал. 3, изр. 2 ЗА), но неизпълне-
нието на това задължение не е закрепено с 
никаква друга санкция освен с продължаване 
на започналата процедура без участието на 
представител на структурата, в която работи