Държавен вестник, бр. 33, 2005 г., стр. 11

Б Р О Й  33
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
3. А. По същество нареждането на ВКС и
ВАС сред оправомощените субекти да сезират
КС в чл. 150, ал. 1 от основния закон означава,
че двата върховни съда могат да отправят ис-
кане, отнасящо се до всички предвидени в
чл. 149, ал. 1 от Конституцията правомощия на
КС, защото изброяването на субектите в кон-
ституционната разпоредба поставя в равнопос-
тавено положение всеки един от тях. Не са
малко случаите, по които Конституционният
съд е излизал с тълкувателни решения—реше-
ние № 11 по к.д. № 18/2002 г. и с произнасяне
по чл. 149, ал. 1, т. 4—решение № 7 по к.д. № 5/
98 г., по чл. 149, ал. 1, т. 7—решение № 17 по
к.д. № 13/2001 г., сезиран от ВКС и ВАС. Раз-
бира се, поради естеството си някои от право-
мощията не могат да се задействат от всеки
оправомощен субект, в т. ч. ВКС и ВАС. На-
пример ВКС и ВАС няма да бъдат инициатори
за дела по чл. 149, ал. 1, т. 3 и 8 от Конституци-
ята, който въпрос обаче не влиза в обхвата на
това тълкуване.
Следователно волята на конституционния
законодател при създаване на чл. 150, ал. 1 е да
нареди съдебната власт в лицето на двата вър-
ховни съда (както и на главния прокурор) на-
ред с президента на републиката, законодател-
ната власт и изпълнителната власт като конс-
титуционни органи, задължени и имащи право
да следят за върховенството на Конституцията.
Б. Съвсем конкретна е хипотезата на
чл. 150, ал. 2 от Конституцията. Наричат я
нормен контрол по конкретен повод, палиа-
тив на липсващата конституционна жалба,
съдийски контрол за конституционосъобраз-
ност. Всички тези наименования целят да
противопоставят, да отграничат хипотезата
от общото конституционно правило по чл. 150,
ал. 1 относно ВКС и ВАС. Защото, ако право-
то на всички изредени в чл. 150, ал. 1 субекти
да искат проверка за конституционосъобраз-
ност на закон предизвиква упражняването на
абстрактен нормен контрол от КС, правото
на ВКС и ВАС да сезират КС по повод раз-
глеждане на конкретен правен спор възбужда
упражняването на “квази” конкретен нормен
контрол, или по-точно нормен контрол по
конкретен повод (наименования, получили
гражданственост от практиката на Конститу-
ционния съд на ФРГ).
4. Едва след направеното разграничение
може да се отговори на поставения въпрос—в
какъв състав трябва да действат ВКС и ВАС,
упражнявайки правомощието си по чл. 150, ал. 1.
Безспорно те могат да сезират КС чрез плену-
мите си, защото пленумът най-пълно отразява
разбирането за целия съд така, както той е по-
сочен в конституционната норма. На второ
място, това общо правомощие на ВКС и ВАС
може да се упражнява поотделно и от общите
събрания на отделните колегии, обединяващи
съдии, разглеждащи дела от сходна правна ма-
терия. Този извод следва от общия дух на глава-
та за съдебна власт в Конституцията, от задачи-
те, поставени пред Конституционния съд, и от
актовете на КС, които действат erga omnes.
Конституцията възлага на ВКС и ВАС да
осъществяват върховен съдебен надзор за точ-
но и еднакво прилагане на законите от всички
съдилища—чл. 124, чл. 125, ал. 1. Именно по
тази дейност ВКС и ВАС се различават от оста-
налите съдилища в страната. (Правораздаване-
то е общата задача, която трябва да изпълняват
всички съдилища—районни, военни, окръжни,
апелативни, ВКС и ВАС—чл. 119, ал. 1 от ос-
новния закон.) Този върховен надзор за точно и
еднакво прилагане на законите се упражнява
от общите събрания на отделните колегии и само
в една-единствена хипотеза от пленумите—чл. 41
ЗСВ. Логично е при това положение на общите
събрания на колегиите наред с пленумите да бъде
възложено и правомощието да бъдат блюстите-
ли за върховенството на Конституцията чрез
правото им да сезират КС изобщо.
Конституционният съд е имал вече повод
да направи извод, че общите събрания на от-
делните колегии на ВКС и ВАС са носителите
на правото по чл. 150, ал. 1 от Конституцията.
Този извод, без да е изрично обсъждан досега,
може да бъде обяснен и с едно прагматично
съображение. Като се има предвид, че кръгът
на сезиращите Конституционния съд субекти
не е голям, стесняването на правомощието на
ВКС и ВАС само до техните пленуми не би
било в унисон с целите на конституционния
контрол—да бъде максимално широко прило-
жим, за да се изпълни по-добре отговорната
му задача—осигуряване върховенството на
Конституцията.
5. И накрая следва да се отбележи, че чрез
даденото по-горе тълкуване единствено може
да се обясни защо общите събрания на отделни-
те колегии на ВКС и ВАС могат да сезират КС
наред с техните пленуми в общата хипотеза на
чл. 150, ал. 1 от основния закон, но отделните
състави не могат да действат при тази обща
хипотеза. Ако приемем тълкуването, дадено в
мотивите на решението, че под споменаването
на ВКС и ВАС Конституцията навсякъде има
предвид всички подразделения (състави, общи
събрания и Пленум) на двата върховни съда,
изниква въпросът—защо при упражняване на
общото правомощие по чл. 150, ал. 1 върховни-
те съдилища не могат да участват и с отделни
състави. Очевидно не чрез използваната тер-
минология, а чрез функциите, възложени от