Държавен вестник, бр. 48, 2014 г., стр. 3

БРОЙ  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
8 и 9; чл. 38, чл. 39, ал. 1 и 2 и свързаните 
с тях чл. 57, ал. 1, § 8, 32, § 45, т. 3, § 49, 
т. 1, § 51, т. 1, буква „а“, § 57, 58, § 61, т. 2, 
т. 5 – 9, § 62, 64, § 66, т. 1, § 69, т. 1, 3, 4, 6, 
7 и 8, § 70, т. 3, буква „а“ от преходните и 
заключителните разпоредби; чл. 63; чл. 163; 
чл. 248, ал. 2 и чл. 249, ал. 9.
I. Относно чл. 10, ал. 1, т. 9
Приетият закон предвижда непознат досега 
метод за извършване на оперативно-издир­
вателна дейност – изследване поведението 
на лица и групи в контролирана среда. Явно 
методът не цели събиране на информация, 
тъй като липсва след предвидените в нормата 
на чл. 10, ал. 2. В закона липсва каквато и 
да е дефиниция на понятието „контролирана 
среда“, кой и как ще постави лица и групи 
в тази среда и какви ще са последиците от 
изследване на поведението им. Отговори на 
тези въпроси не се намират нито в мотивите 
към законопроекта, нито пък станаха известни 
при обсъждането на текста в пленарна зала. 
Конституцията на Република България 
гарантира лична свобода и неприкосновеност 
на гражданите. Тя предвижда, че всеки има 
право на защита срещу незаконна намеса 
в личния и в семейния му живот и срещу 
посегателство върху неговата чест, достойн­
ство и добро име. Никой не може да бъде 
следен, фотографиран, филмиран, записван 
или подлаган на други подобни действия без 
негово знание или въпреки неговото изрично 
несъгласие, освен в предвидените от закона 
случаи. За да се гарантира спазване на тези 
и други гарантирани от Конституцията ос­
новни права и свободи, разпоредбите на нор­
мативните актове трябва да са ясни и точни 
и да не създават предпоставки за превратно 
тълкуване и злоупотреба с правомощия. Не­
съвършенството на правните норми нарушава 
и принципа на чл. 4, ал. 1 от Конституцията, 
определящ българската държава като правова. 
Понятието за правовата държава включва 
несъмнено изискването за ясно и точно оп­
ределяне на функциите и правомощията на 
държавните органи (Решение № 17 от 1997 г. 
по к.д. № 10 от 1997 г.; Решение № 13 от 
2010 г. по к.д. № 12 от 2010 г.), особено когато 
могат да бъдат накърнени основни права и 
свободи на гражданите.
Повторното обсъждане ще даде възмож­
ност обществеността да чуе аргументите на 
подкрепящите въвеждането на този текст, 
каква е същността на този метод за осъщест­
вяване на оперативно-издирвателна дейност 
и как той ще допринесе за предотвратяване, 
разкриване и документиране на престъпления 
и опазване на обществения ред. Недопусти­
мо е законът да не дава никакви отговори 
на тези въпроси и по този начин да създава 
предпоставки при прилагането на метода да 
се стигне до накърняване на основни права 
и свободи на гражданите. 
II. Относно чл. 28, ал. 1, т. 1, букви „а“ 
и „в“, т. 2 и ал. 2 
В новоприетия ЗМВР са включени разпо­
редби, с които се създават предпоставки за 
накърняване на конституционно защитеното 
право на достъп до обществена информация. 
Това се отнася и до правото на гражданите 
на достъп до техни лични данни, съхранявани 
от МВР, което е неделима част от призна­
тото от Конституцията и законодателството 
на Европейския съюз право на защита на 
личните данни. Нормите не съответстват на 
чл. 10 и 8 от Конвенцията за защита правата 
на човека и основните свободи (Европейска 
конвенция за правата на човека – ЕКПЧ), 
която гарантира същите права.
Според чл. 41, ал. 1 от Конституцията на 
Република България и Закона за достъп до 
обществена информация (ЗДОИ) държавните 
органи са длъжни да предоставят информа­
ция на гражданите. Това право може да бъде 
ограничено само по изключение (Решение 
№ 7 от 4 юни 1996 г. на Конституционния 
съд по к.д. № 1 от 1996 г.), и то – единстве­
но с цел защита на конкуриращ интерес, 
съгласно изброяването в чл. 41, ал. 1, изр. 2 
от Конституцията. 
Според чл. 10, § 2 от ЕКПЧ, приложим 
съгласно практиката на Европейския съд по 
правата на човека, ограниченията на право­
то на информация трябва да отговарят и на
изискването за „необходимост в демократич­
ното общество“, което включва критериите 
пропорционалност, относимост и достатъч­
ност, належащ обществен интерес при нала­
гане на ограничението. Ограничения може да 
се въвеждат само със закон и само при нали­
чието на обективни критерии. В българското 
законодателство тези стандарти са въведени. 
През 2000 г. е приет и действа Закон за достъп 
до обществена информация, който дава обща 
уредба на правото на достъп до обществена 
информация. През 2002 г. се прие Законът 
за защита на класифицираната информация 
(ЗЗКИ), който дава обща уредба на защитата 
на информацията, свързана с националната 
сигурност, отбраната, конституционно защи­
тения ред и външната политика. Тези закони 
уреждат цялостно обществените отношения, 
предмета на регулиране и е недопустимо с 
други закони да се въвежда специален режим, 
който при това не е съобразен с конституци­
онните и международните стандарти. 
Правно нетърпимо е достъпът до инфор­
мацията, съхранявана от един държавен 
орган, да е по-ограничен в сравнение с дос­
тъпа до информация от останалите органи 
на държавна власт. Достъпът до обществена 
информация може да се ограничава само на