Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 44

С Т Р .  44
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  47
цията си. Напротив, не винаги ответникът съ-
действа за бързото приключване на спора—,,ни-
кой не иска да го съдят”.
Заглавието на чл. 43, ал. 2 е “Начин на връч-
ване”. Последното изречение на ал. 2 предвиж-
да съдът да разпореди връчването да се извър-
ши чрез залепване на уведомление. Прилагане-
то на този начин е свързано с предвидения в
чл. 47 ред и не е в противоречие с принципа за
равенството на страните в процеса, тъй като не
се отнася само за ответника по делото. Тази
възможност е предвидена и за ищеца, и за под-
помагащата страна по отношение на всяка от
страните, когато връчването се извършва чрез
упълномощен по делото адвокат, както и за
допълнително встъпилите и привлечени стра-
ни, свидетели, вещи лица и трети неучастващи
в делото лица—чл. 47, ал. 7 и 8. От изложеното
се налага изводът, че връчването при условия-
та на чл. 43, ал. 2, изр. последно и чл. 47 е въве-
дено като способ за осигуряване на развитието
на съдебния процес при невъзможност книжа-
та да бъдат връчени по реда на чл. 45 и 46 и под
контрола на съда, т.е. не е налице твърдяната в
искането противоконституционност.
Връчване на адвокат—оспорен е чл. 51, ал. 2
в частта “връчителят залепва уведомление по
чл. 47, ал. 1. Второ уведомление не се залепва”.
Адвокатът е представител на страните по
пълномощие в рамките на определената му
представителна власт. Наред с това по силата
на закона той не може да откаже получаването
на съобщението освен след оттегляне или от-
каз от пълномощие. Доколкото е налице пър-
вата предпоставка (пълномощник по договаря-
не или по закон) и в адвокатската кантора не
може да бъде намерено лице, което да получи
съобщението, връчителят залепва уведомление
по чл. 47, ал. 1.
Тук не става дума за първоначално връчване
на ответник, защото дотогава се предполага, че
няма упълномощаване. Следователно разпоред-
бата се отнася до страните по делото, които са
наели адвокати. От тази гледна точка разпо-
редбата не прави разлика между адвокат на
ищеца и адвокат на ответника. Затова пробле-
мът с нарушаването на равенството в твърде-
ния от омбудсмана смисъл не се поставя.
Разпоредбата на чл. 50, ал. 4 е в смисъл, ко-
гато връчителят не намери достъп до канце-
ларията на търговеца или юридическото лице
или не намери някой, който е съгласен да получи
съобщението, той залепва уведомление по чл. 47,
ал. 1. Второ уведомление не се залепва. Връчва-
нето чрез залепване на съобщение се припок-
рива с хипотезата на чл. 47, ал. 1, която, както
се каза, не е противоконституционна.
Тук трябва да се добави, че омбудсманът
винаги се позовава на общото право на защи-
та, предвидено в чл. 56 от Конституцията.
Съдът не счита за нужно да обсъжда тази раз-
поредба, тъй като в нашия случай тя има кон-
кретно проявление в друга конституционна
разпоредба, отнасяща се до правото на защи-
та в съдопроизводството—чл. 122, ал. 1 от Кон-
ституцията.
Изложени бяха съображения, че начинът на
призоваване чрез залепване на уведомление не
нарушава равенството на страните пред зако-
на. Оттук и изводът, че групата оспорени раз-
поредби не противоречат на чл. 6, ал. 2 и чл. 121,
ал. 1 от Конституцията. Що се отнася до това,
дали те противоречат на чл. 122, ал. 1 от Кон-
ституцията, трябва да се има предвид, че при
първоначалната размяна на книжа за наруше-
но право на защита на ответника е рано да се
твърди.
В. Член 133 ГПК (изм. и доп.—ДВ, бр. 50 от
2008 г.)—противоречие с чл. 56 и чл. 121, ал. 2
от Конституцията.
В искането си омбудсманът поддържа, че
чл. 133 ГПК е противоконституционен, защо-
то влиза в противоречие с чл. 121, ал. 2 от Кон-
ституцията. По-конкретно той представлява
пречка за установяване на истината по конк-
ретното дело, доколкото според този текст щом
“в установения срок ответникът не подаде пис-
мен отговор, не вземе становище, не направи
възражение, не оспори истинността на предс-
тавен документ, не посочи доказателства, не
представи писмени доказателства или не уп-
ражни правата си по чл. 211, ал. 1, чл. 212 и
чл. 219, той губи възможността да направи
това по-късно, освен ако пропускът се дължи
на особени непреодолими обстоятелства”.
Така се налага разбирането, че той е непреодо-
лима преграда за постигане на максимална
пълнота и достоверност на фактите, още пре-
ди съдът да пристъпи към изясняване на фак-
тическата страна по спора.
Проблемът е там, че текстът на чл. 133 ГПК
се предлага да се разглежда сам по себе си,
без връзка с други текстове на ГПК, и освен
това се взема само по-голямата част от него,
без да се отчита какво той казва в края си.
Гражданският процесуален кодекс ни пред-
лага система от правила, които съставят едно
цялостно производство. Затова и ще бъде пра-
вилно разпоредбата на чл. 133 ГПК да се раз-
глежда като част от производство и само така
ще може да се разкрие нейният смисъл и евен-
туално да се правят изводи за нейната проти-
воконституционност.
Неточно се интерпретира и принципът за
установяване на истината. Член 121, ал. 1 каз-
ва, че “производството по делата осигурява ус-
тановяването на истината”. Следователно въп-
росът за истината не е проблем на един текст
сам за себе си, а проблем на производство, т.е.
на система от последователни действия. Както
посочва и становището на ВКС, този текст само
външно изглежда твърде рестриктивен. Някол-
ко съображения могат да бъдат посочени сре-
щу изложения в искането довод.