Държавен вестник, бр. 93, 2011 г., стр. 44

СТР.  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  93
членовете на съвета да бъдат поставени под 
контрол и чрез медиите да бъдат злепоставени 
свободомислещите, както и че при явния вот 
съществува „колегиално неудобство“. Твърди 
се, че тайното гласуване безспорно е по-демо­
кратично, при което човек може свободно да 
изрази мнението си, без да се притеснява от 
последствията, които произтичат неминуемо 
при явен вот. 
Искането се подкрепя в изразените ста­
новища от Висшия съдебен съвет, Върховния 
касационен съд, главния прокурор, Висшия 
адвокатски съвет, Съюза на юристите в Бъл­
гария, Асоциацията за Европейска интеграция 
и права на човека и Института за модерна 
политика по съображения, идентични с 
тези в искането. Допълнително се навеждат 
доводи, че след като за предложението за 
председатели на върховните съдилища и за 
главен прокурор се изисква тайно гласува­
не, няма логика за останалите администра­
тивни ръководители гласуването да е явно 
(становища на Върховния касационен съд и 
главния прокурор), че понятието „повиша­
ване“ в чл. 131 от Конституцията включва 
и назначаването на административен ръко­
водител (становище на главния прокурор), 
че понятието „назначаване“ по смисъла на 
чл. 131 от Конституцията включва и админис­
тративния ръководител, защото по време на 
мандата си той продължава да осъществява 
съдебна дейност (становище на Върховния 
касационен съд, главния прокурор, Висшия 
адвокатски съвет и Съюза на юристите в 
България), че назначаването на админис­
тративен ръководител се включва в общия 
смисъл на понятието „назначаване“ по чл. 131 
от Конституцията, а същевременно е и вид 
повишение, употребено в същата разпоредба 
(становище на Асоциацията за Европейска 
интеграция и права на човека). 
Министерският съвет, министърът на пра­
восъдието и министърът на финансите нами­
рат искането в тази му част за неоснователно 
по съображения, че в Закона за съдебната 
власт е предвидена различна процедура за 
избор на административни ръководители в 
съответствие с разграничението, направено 
в чл. 129, ал. 2 и 6 от Конституцията, като 
конституционният законодател в чл. 131 е 
предвидил тайно гласуване само за трите 
най-висши длъжности, а по всички останали 
въпроси законодателят е предвидил явно гла­
суване в унисон с принципите за откритост 
и прозрачност при назначаванията.
Основна разпоредба, която регламентира 
назначаването, повишаването, преместването 
и освобождаването от длъжност на съдии­
те, прокурорите и следователите, е чл. 129, 
ал. 1 от Конституцията. При посочване на 
правомощията на ВСС тази кадрова компе­
тентност е посочена на първо място (чл. 130, 
ал. 6, т. 1). И двата текста еднакво изброяват 
длъжностите съдия, прокурор и следовател 
като общо понятие, без да отделят, да посоч­
ват или да разграничават други длъжностни 
наименования за изпълнение на това кон­
ституционно правомощие. Отделната уредба 
по ал. 2 на чл. 129 от Конституцията засяга 
само председателите на върховните съдилища 
и главния прокурор, за които по същия ред 
се прави не назначаване, а само предложение 
за назначаване до президента на република­
та. Посочената конституционна уредба дава 
основание да се приеме, че е налице единна 
процедура за назначаване, повишаване, по­
нижаване, преместване и освобождаване на 
всички съдийски, прокурорски и следователски 
длъжности, за което ВСС задължително при­
ема решенията си с тайно гласуване – чл. 131 
от Конституцията. Този извод се потвърждава 
и от друг текст на Основния закон – чл. 133, 
който предоставя на законодателя да уреди 
със закон конституционните правомощия 
на ВСС и в него също няма посочено друго 
понятие или длъжностно наименование за 
назначаване и освобождаване на съдии, про­
курори и следователи.
Понятието административен ръководител 
е регламентирано в Конституцията със създа­
ването на нова алинея на чл. 129 през 2003 г. 
с цел да се преустанови несменяемостта на 
едни и същи лица на ръководна длъжност. 
Ето защо, като имаме предвид мотивите на 
законодателя и систематичното място на 
алинеята, при тълкуване на същата уста­
новяваме безспорно, че с нея не се урежда 
нова процедура за назначаване, при това 
няма израз освобождаване, а само се създава 
мандатност на длъжността и възможност за 
повторно избиране. Затова в ал. 6 на чл. 129 
от Конституцията е направено и изрично раз­
граничаване от условията по ал. 2, засягащи 
висшите административни ръководители.
Изложеното в някои становища, че ал. 6 на 
чл. 129 от Основния закон урежда различна 
процедура за назначаване от тази по ал. 1 
на същия член, не може да бъде споделено с 
оглед на посоченото по-горе. Но дори и хипо­
тетично да приемем, че в посочената ал. 6 е 
уредена отделна процедура за назначаване с 
явно гласуване на административните ръково­
дители, защото не се обхващат от чл. 131 от 
Конституцията, то освобождаването им при 
условията на чл. 129, ал. 3 от Конституцията 
и чл. 175 ЗСВ във връзка с чл. 129, ал. 1 и 
чл. 131 от Конституцията следва да става с 
тайно гласуване. Очевидно хипотезата е невъз­
можна. Същото се отнася в по-голяма степен, 
включително относно назначаването за замест­