Държавен вестник, бр. 66, 2005 г., стр. 30

С Т Р .  30
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  66
ните могат да бъдат формулирани почти из-
цяло на базата на едно или повече национал-
ни законодателства или напротив чл. 3 от До-
пълнителния протокол трябва да бъде допъл-
нен с модел на междудържавно споразумение
(аналогичен на модел 1.5, приложен към Рам-
ковата конвенция), регламентиращ степента
на приложимост на вътрешното законодател-
ство на една или повече държави участнички
(приложимост на принципа или препратка към
помощен документ).
Приет е вторият вариант на алтернативата.
Подготвен е модел на междудържавно споразу-
мение (Вж. част II) с оглед да се предложи на
страните членки проект на документ, предос-
тавящ юридическа рамка за създаване на групи
за трансгранично сътрудничество между тери-
ториалните общности или власти, определящ
основните принципи на юридическите им сис-
теми и препращащ освен това към вътрешното/
ите законодателство/а. По този начин проек-
тът на договор допълва Допълнителния прото-
кол, без да му противоречи. Той е съобразен с
вътрешните юридически системи, които не
нарушава, освен в случаите, когато е несъвмес-
тим с тях (вж. заключителните членове на меж-
дудържавното споразумение). Той формира
справочната рамка, в която се изработва моде-
лът на устав (Вж. част III).
3. Обществен или частен статут на органа
за трансгранично сътрудничество. Този статут
може да бъде определен като юридически само
въз основа на сравнение с категориите асоциа-
ции или фондации, подчинени на вътрешното
законодателство на всяка заинтересована дър-
жава. Не може да се прецени дали в устава на
даден орган за трансгранично сътрудничество
да се включат прерогативи на обществената
власт, или да му се признае публичноправен
статут, без да се вземе предвид формата на пуб-
личноправен орган, създаден по силата на до-
говор или на националното законодателство.
Предимството на публичноправното транс-
гранично сътрудничество пред частноправно-
то сътрудничество е, че гарантира структури-
рана организация, по-ефикасно предоставяне
на публични услуги и по-добър демократичен
контрол.
Като се сравняват правилата, които се при-
лагат при публичноправния орган, с тези, ко-
ито се прилагат при частноправния, се вижда,
че единствените възможни различия в съдеб-
ния режим се отнасят до условията на създава-
не на органа (част II, чл. 2 и 7), участието на
юридически частноправни лица в обществен
орган (също чл. 7) и сключването на публични
договори (също чл. 11, т. 4). Така че се израбо-
ти един-единствен модел на междудържавно
сътрудничество, отнасящ се до всички транс-
гранични органи—обществени и частни, кои-
то са юридически лица според вътрешното за-
конодателство.
4. Съвместни органи—неюридически лица.
Трябва ли да формализираме съществуването
на работни общности или координационни гру-
пи, подчинявайки ги на стриктни правила? Тъй
като подобни групи може вече да са били сфор-
мирани по абсолютно неформален начин, беше
решено, че формулирането на по-детайлни раз-
поредби би се оказало рестриктивно и при всич-
ки случаи ненужно, тъй като е трудно да се
отговори на изискванията за контрол и санк-
ции. По тази причина беше решено да не се
създава модел на устав за подобни органи.
Уточнено е обаче, че създаването на орган—
неюридическо лице, може да бъде подчинено
на някои условия, които могат да бъдат обоб-
щени по следния начин:
1. В граничните зони териториалните общ-
ности или власти, подчинени на юрисдик-
цията на договарящите страни, биха мог-
ли при условията, предвидени в чл. 1 и 3
от Допълнителния протокол към Рамко-
вата конвенция, да създават общи органи
за трансгранично сътрудничество, които
не са юридически лица, за да обменят ин-
формация, да изследват въпросите от общ
интерес, да формулират предложения за
сътрудничество към териториалните общ-
ности или власти, които ги съставляват, и
да постигат съгласие по отношение на
предприемането от тяхна страна на мер-
ки, необходими за осъществяването на
набелязаните решения.
2. Споразумението за трансгранично сътруд-
ничество, което води до създаването на
съвместен орган, който не е юридическо
лице, трябва да съдържа разпоредби за:
— областите на дейност на органа;
— сформирането и начините на функцио-
ниране на органа;
— срока, за който е създаден;
— начина на финансиране и на контрол
на органа;
— вътрешното законодателство на една
от договарящите страни, на което ор-
ганът ще се подчинява.
3. Съвместният орган за трансгранично сът-
рудничество не може да приема принуди-
телни мерки по отношение на своите чле-
нове или на трети страни освен ако тери-
ториалните общности или власти, които
го съставляват, не са му делегирали по-
добна власт. В такъв случай третите стра-
ни запазват по отношение на териториал-
ните общности или власти всички права,
действия и апелации, с които биха се полз-
вали, ако самите власти бяха взели въп-
росните решения.
Формулировката на този член се основава
на чл. 9 от Споразумението, сключено в Карлс-
руе на 23 януари 1996 г., и от чл. 7 на Френско-
испанския договор, сключен в Байон на 10 март
1995 г., с уговорката, че този общ орган би мо-