Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
това обсъжданият конституционен текст е 
конституционно нетърпим. 
С второто изречение на същата ал. 7 на 
чл. 99, въведена с § 7 ЗИД на Конституция­
та, се създава на конституционно ниво въз­
можност ограничения в правомощията на 
служебното правителство да могат да бъдат 
въведени от Народното събрание със закон. 
Това ограничаване на компетентността на 
служебното правителство по законодателен 
ред от Народното събрание, разгледано в 
контекста на Тълкувателно решение № 20 от 
1992 г. по к.д. № 30/1992 г., от което съдът не 
намира основание да се отклони при произ­
насянето си по настоящото дело – и според 
което тълкувателно решение служебното 
правителство разполага с всички правомо­
щия на Министерския съвет, така както те 
са предписани в Конституцията и със закон 
те не могат да бъдат ограничавани – означава 
и ограничаване на конституционно пред­
видената компетентност на Министерския 
съвет. Тази възможност е недопустима без 
конституционна промяна. Правомощията на 
всички органи, възложени им от Конститу­
цията, не могат да бъдат отнемани със закон, 
защото се засяга съдържателната страна на 
мандатите и възможността за промяната им 
само по конституционен ред е гаранция за 
конституционосъобразното осъществяване 
на държавната власт (Тълкувателно решение 
№ 13 от 2010 г. по к.д. № 12/2010 г.). 
Конституционният съд обръща внимание, 
че Конституцията установява определен баланс 
между правомощия на държавните органи, 
които имат основно значение за организацията 
и осъществяването на публичната власт, между 
които Народно събрание, Министерски съвет, 
президент на републиката, по такъв начин, 
че те взаимно да се балансират и възпират 
при упражняването на държавната власт. Тек­
стът на чл. 99, ал. 7, изр. второ се основава 
на разбиране от страна на 49-ото Народно 
събрание, приело промените, значително 
разширяващо установената от създателите 
на Конституцията от 1991 г. конституционна 
рамка. Постановеното в изцяло новата като 
текст ал. 7 на чл. 99 деформира възприетия 
модел на взаимоотношения между властите, 
засягайки така ядрото на принципа на раз­
деление на властите, че никоя от властите не 
може да има надмощие (Тълкувателно реше­
ние № 6 от 2012 г. по к.д. № 3/2012 г.). Също 
така въведеното с изречение второ в ал. 7 на 
чл. 99 правило ограничава упражняването 
на контрол за конституционност – придоби­
ло конституционен ранг, то има смисъл, че 
ограничителните по отношение на служебното 
правителство закони, при това без въведен 
конституционен стандарт и по преценка на 
всяка легислатура, стават норма, с която 
Конституционният съд като гарант на върхо­
венството на Конституцията е длъжен да се 
съобрази. По същество Народното събрание 
овластява самото себе си с правомощие, което 
не е посочено в приетия през 1991 г. Основен 
закон. Народното събрание не може да променя 
предназначението на установените основни 
конституционни институции, още по-малко 
да си възлага самото то власт, която не му 
е отредена от Конституцията при нейното 
създаване – с промяната представителният 
орган трансформира присъщо ограничената 
му власт в неограничена.
Създателите на Конституцията разпределят 
властването между основните конституцион­
ни органи така, че държавната власт да бъде 
осъществявана по най-ефективния начин, 
определяйки техния статус ведно с механиз­
мите на взаимодействие и сътрудничество и 
взаимен контрол и възпиране в съответствие 
с естеството на възложената им власт при 
спазване на основополагащите принципи на 
народен суверенитет, разделение на власти­
те, върховенство на правото, политически 
плурализъм и независимост на съдебната 
власт. Тяхното ефективно функциониране не 
би било възможно обаче, ако се установят 
толкова ограничаващи способи на упражня­
ване на властта, че да не им се предостави 
необходимата и достатъчна дискреция, за да 
направят – всеки от тях – необходимото за 
благополучието на обществото и държавата 
в цялост. Въвеждането им с конституционни 
промени, извършени от Народното събрание, 
в нарушение на основополагащи за устано­
вения конституционен ред принципи, какви­
то са народният суверенитет, разделението 
на властите и върховенството на правото, 
засяга ценностното ядро на Конституцията 
като съдържателно ограничение на присъщо 
лимитираната власт на Народното събрание 
по смисъла на чл. 153 от Конституцията. По 
изложените съображения Конституционният 
съд счита, че въведената с § 7 ЗИД на Консти­
туцията промяна в ал. 7 на чл. 99 от Основния 
закон навлиза в запазената за Велико Народно 
събрание възможност за промяна в материята 
на основите на установения конституционен 
ред – ценностното ядро на Конституцията.
Поради изложеното Конституционният съд 
намира, че промяната в чл. 99, ал. 7, както е 
въведена с § 7 ЗИД на Конституцията, следва 
да бъде обявена за противоконституционна 
като невалидна.
VІ. Относно конституционните промени 
в глава шеста „Съдебна власт“, както са 
въведени с § 4, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 
18, 19 и 20 ЗИД на Конституцията
1. Развитие на конституционната уредба 
на съдебната власт
В исторически план устройството и функ­
ционирането на съдебната власт в България 
не се основава нито на създала се през ве­