Държавен вестник, бр. 66, 2005 г., стр. 31

Б Р О Й  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  31
гъл да приема задължителни за своите членове
или за трети страни решения. За тези договори
вж. по-долу част № 10.
5. Юридически процедури за създаване на
органи за трансгранично сътрудничество. Ре-
дица западноевропейски държави в желанието
си да засилят юридическата рамка, предоставе-
на от Рамковата конвенция, сключиха дву-
странни или многостранни договори, за да улес-
нят прилагането и най-вече да разрешат учас-
тието на териториалните общности или власти
в дружества, асоциации, групи или федерации
за трансгранично сътрудничество. Тези спора-
зумения предвиждат най-общо, че сформира-
нето на местни трансгранични органи трябва
да следва сключването на споразумение за тран-
сгранично сътрудничество по смисъла на чл. 1
и 3 от Допълнителния протокол към Рамкова-
та конвенция.
Такъв е методът, който се предлага да се
използва не само при създаването на транс-
граничен орган в съответствие с чл. 3 от До-
пълнителния протокол, но и при съставянето
на устава. Така че последните да представля-
ват неразделна част от учредителното за орга-
на споразумение.
Като се разгледат процедурите за създаване
на органите, представляващи юридически лица,
се идентифицират три различни хипотези, кои-
то обикновено се обхващат от този род между-
народни конвенции.
Първата хипотеза се състои в това, да се
позволи участието на чужди териториални об-
щности или власти в орган със статут на юриди-
ческо лице, съществуващо по силата на вътреш-
ното законодателство. В този смисъл няма зна-
чение дали въпросното законодателство пред-
вижда изрично или не участието на чужде-
странни териториални общности или власти.
Втората формулировка, наречена “френско-
германска”, позволява на териториалните об-
щности или власти от различни държави да
създават трансгранична група, ако тя приеме
формата на юридическа категория, присъства-
ща във вътрешното законодателство. Има се
предвид съдебната система на държавата, на
чиято територия се намира седалището на ор-
гана (вж. по-долу част № 6).
Третата хипотеза се отнася до създаването
на публичноправни трансгранични органи с
оглед съвместното изпълнение на задачи, ко-
ито според вътрешното законодателство на
всяка съответна държава могат да бъдат пое-
ти от обществени групи, съставени от терито-
риалните общности или власти на една и съща
държава. В такъв случай се прибягва до наци-
оналните категории на обществени органи,
които имат своите еквиваленти във вътреш-
ното законодателство на другите заинтересо-
вани държави.
И трите хипотези са съвместими с чл. 3, 4 и
5 от Допълнителния протокол.
Избрано беше да се комбинират хипотези 2
и 3. Този избор става ясен в чл. 2 от модела на
междудържавно споразумение (Вж. част II).
6. Законодателство, приложимо към орга-
на за трансгранично сътрудничество. Според
чл. 4 от Допълнителния протокол към Евро-
пейската рамкова конвенция, както и според
повечето от международните конвенции за
трансграничното сътрудничество в Западна
Европа юридическата форма на местния транс-
граничен орган със статут на юридическо лице
и по-общо вътрешното законодателство, на ко-
ето се подчинява, е това на държавата, на чи-
ято територия се намира седалището му, освен
ако цитираните по-горе споразумения не пред-
виждат друго.
За сметка на това според чл. 5 от Допълни-
телния протокол уставът на трансграничния
орган трябва да е съобразен с вътрешното зако-
нодателство на всички страни, от които произ-
хождат териториалните общности или власти,
създали органа; ето защо във вътрешното зако-
нодателство на всяка страна решенията на ор-
гана ще имат същата стойност, каквато биха
имали, ако бяха взети от териториалните общ-
ности или власти, създали органа.
Принципът, според който уставът на орга-
на не може да противоречи на законодателст-
вото на никоя от заинтересуваните държави,
изисква този устав да представлява нещо като
общ знаменател на законодателните изисква-
ния на тези държави. Когато изискванията,
поставени от вътрешните законодателства, се
различават по своята строгост, трябва да се
приложи най-строгата правна система, за да се
спазят правилата, действащи в заинтересова-
ните страни.
Този подход, възприет от Конвенцията Бе-
нелюкс от 16 септември 1986 г., засяга единст-
вено публичноправните органи. Освен това той
е приложим само в страните, чиито законода-
телства по отношение на устава на асоциации-
те и групите териториални общности или влас-
ти са относително сходни.
Поради тези две причини беше предпоче-
тен вариантът на чл. 4 от Допълнителния про-
токол за модел на междудържавно споразу-
мение (Вж. част II). Законодателството на дър-
жавата, на чиято територия се намира седа-
лището, определя правилата, приложими към
трансграничния орган, юридическия му ста-
тут, решенията му и органа, натоварен с кон-
трола над него, а също така и правилата, ко-
ито този орган трябва да прилага при упраж-
нявания от него контрол, данъчната и соци-
алната уредба за управление на органа, пер-
сонала му, правилата за сключване на пуб-
лични договори и др.
7. Юридическа форма на органа на трансгра-
нично сътрудничество. Ако законодателството
на държавата, на чиято територия се намира
седалището на местния трансграничен орган,