Държавен вестник, бр. 33, 2010 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  33
изисквания, няма да се основава на закон, тъй 
като те ще се уредят с подзаконов акт. Лип-
сата на ефективен контрол върху процедурите 
за даване на научни степени и заемането на 
академични длъжности и допускането на такъв 
само въз основа на жалби е освобождаване на 
държавата от конституционното є задължение 
за контрол върху подбора на кадрите и удос-
товеряването на получената научна степен.
Член 34, ал. 5 противоречи на чл. 56 във 
връзка с чл. 4, ал. 1, чл. 117, ал. 1, чл. 120, 
ал. 2 и чл. 125, ал. 1 от Конституцията. С него 
решенията на Арбитражния съвет се изключват 
от съдебен контрол. Съдебният контрол върху 
административните актове е „конститутивен еле-
мент на правовата държава“ (РКС № 18/1997 г.). 
Разпоредбата на чл. 120, ал. 2 от Конституцията, 
която дава възможност някои административни 
актове да се изключат от съдебния контрол, „е 
изключение и следва да се тълкува и прилага 
ограничително – когато са налице достатъчно 
сериозни и основателни причини, когато изрично 
конституционно прогласена ценност трябва да 
бъде приоритетно защитена“ (РКС № 2/2000 г.).
Противоконституционна е и разпоредбата на 
чл. 34, ал. 6, която позволява да се определят 
такси с правилника на Арбитражния съвет. Тази 
разпоредба противоречи на чл. 60, ал. 1 от Кон-
ституцията, която постановява, че основанията за 
таксите  може да се определят само със закон.
Параграф 11 от преходните и заключителните 
разпоредби е в противоречие с конституционния 
принцип на академична автономия на висшите 
училища (чл. 53, ал. 4 от Конституцията) и с 
духа на установените демократични традиции. 
Липсата на каквато и да е уредба относно на-
чина на формиране на Националната листа на 
членовете на журита и арбитри създава пред-
поставки висшите училища да бъдат изключени 
при определянето є, с което се застрашава 
академичната автономия.
Смятам, че разпоредбата на чл. 5, ал. 3, 
според която условията и редът за признаване 
на придобитите в чужбина научни степени се 
определят от висшите училища, противоречи 
на правото на Европейския съюз. Условията 
трябва да бъдат еднакви за всички български 
висши училища и научни организации. Призна-
ването на придобити в чужбина научни степени 
би трябвало да се извършва от един орган за 
цялата държава и по еднакви критерии. Такива 
са и изискванията на Директива 2005/36/ЕО за 
признаване на професионални квалификации.
Не съм съгласен с изискването на чл. 15, 
ал. 2, изр. 1, според което „академичната длъж-
ност се заема само при условията на основен 
трудов договор“. Това ограничава правото да 
се полага допълнителен труд въз основа на 
външно съвместителство, каквото е допустимо 
за всички работници и служители по силата на 
чл. 111 от Кодекса на труда. При това законът 
съдържа и вътрешни противоречия, които ще 
затруднят прилагането му. Например същият 
чл. 15, ал. 2, изр. 1 не съответства на чл. 17 
и чл. 18, ал. 3, според които академичните 
длъжности „асистент“ и „главен асистент“ се 
заемат по срочен трудов договор, респектив-
но въз основа на конкурс и избор. Трудовите 
договори, конкурсът и изборът са съвършено 
различни основания за възникване на трудово 
правоотношение. При това конкурсът и избо-
рът изключват трудовия договор. Същото се 
отнася и за академичната длъжност „доцент“, 
която трябва да се заема по трудов договор 
на основание чл. 15, ал. 2, изр. 1, а според 
чл. 24, ал. 2 – въз основа на конкурс и избор. 
За академичната длъжност „професор“ в чл. 29 
не е предвидено нищо.
В закона са установени разпоредби в проти-
воречие с утвърдени основни принципи на пра-
вото, като този, че всяко предложение поражда 
действие от момента на получаването му от ад-
ресата. В чл. 27, ал. 4, изр. 2 обаче е предвидено 
задължение на факултетния (научния) съвет да се 
произнесе по предложението на научното жури 
в едномесечен срок не от неговото получаване, 
а от момента на изготвянето му.
С чл. 35, ал. 1, т. 2 се предвижда отнемане 
на научна степен и освобождаване от академич-
на длъжност заради извършено от трето лице 
престъпление. Това нарушава и конституционния 
принцип, и изискванията на международните 
актове, че отговорност може да се носи само 
за собствено виновно неправомерно поведение.
Съществените празноти на Закона за раз-
витието на академичния състав в Република 
България не му позволяват да постигне регу-
лативните си цели. 
Основен принцип във всяка правова държава 
е този, че правата и задълженията на граждани-
те и на държавните институции произтичат от 
закона (арг. от чл. 4, ал. 1 от Конституцията). 
В противоречие с него обаче в различни раз-
поредби на приетия закон се предвижда, че за 
да се приложи в пълния му обем, е необходимо 
да се издаде от Министерския съвет правилник 
за неговото прилагане, правилник за дейността 
на предвидения Арбитражен съвет и съответни 
правилници на висшите училища и научните 
организации. Законът допуска в тези подза-
конови актове да се уреждат условия и ред за 
придобиване на научни степени и академични 
длъжности (чл. 1, ал. 3; чл. 4, ал. 3; § 9, ал. 2 
ПЗР, § 10 ПЗР и др.). При това от предвидените 
делегации не е ясно дали овластяването се от-
нася до цялата материя, уредена в закона, или 
до отделни нейни части. Това е важен въпрос, 
тъй като единствено законът като нормативен 
акт, приет от Народното събрание, гарантира 
равната мяра и установява гаранциите за по-
стигане на юридическо равенство на всички 
граждани пред закона.
В закона липсват дори минимални изисквания 
(условия) за придобиване на научни степени и 
заемане на академични длъжности. Предоста-
вянето на компетентността за тяхното уреждане 
на висшите училища и научните организации 
(чл. 1, ал. 3) ще доведе до съществени различия