Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
И наистина, ако е допустимо тя да се изменя 
или допълва от обикновено Народно събрание, 
нищо няма да осигури нейното особено място 
в правната система на държавата. Промяна на 
основни нейни части без спазване на утежне­
ната процедура, предвидена в чл. 158, може да 
я направи жертва на прибързано изменение 
или временни интереси. Трудно при това 
положение може да се легитимира полити­
ческа система, ако сторената от нея промяна 
на Конституцията е плод на импровизация, 
съглашение или криворазбран външен натиск.“ 
Същевременно във връзка с изясняване на 
приложното поле на чл. 158, т. 3 от Консти­
туцията (изискването промените във формата 
на държавно устройство и управление да се 
извършват от Велико Народно събрание) в 
посоченото решение съдът е заявил следното: 
„Разпоредбите, касаещи пряко устройството 
и управлението на държавата, се съдържат 
в чл. 1 и чл. 2 от глава първа – „Основни 
начала“. Но в тази глава са формулирани и 
други принципи и цели – народен суверенитет; 
правова държава; върховенство на Конститу­
цията; разделение на властите; политически 
плурализъм; тази част от „Началата“ е пред­
поставка за реализиране и на разпоредбите на 
глава втора – „Основни права и задължения 
на гражданите“ (като пример – правата не 
биха могли да съществуват без публичното 
оповестяване на нормативните актове и раз­
делението на властите). Те са фундаментални 
за всяка съвременна държава. Поради това не 
може да се приеме, че обикновено Народно 
събрание може да променя тази част от глава 
първа.“ В този смисъл и според Тълкувателно 
решение № 3 от 2003 г. по к.д. № 22/2002 г. 
понятието „форма на държавно управление“ 
включва не само системата от „висши дър­
жавни институции“, но и „възложените от 
Конституцията на тези институции дейности 
и правомощия, доколкото с изменението им 
се нарушава балансът между тях при съблю­
даване на основните принципи, върху които 
е изградена държавата – народен суверенитет, 
върховенството на Основния закон, полити­
чески плурализъм, разделението на власти­
те, правовата държава и независимостта на 
съдебната власт.“
Като се има предвид изложеното, съдиите 
намират, че признатата от Основния закон 
правна възможност за неговото изменение и 
допълнение от обикновено Народно събра­
ние (чл. 153 от Конституцията) е ограничена 
от необходимостта да се съхранят базовите 
принципи, които са поставени в основата 
на конституционния държавен и правен ред. 
Обратно – на обикновеното Народно събрание 
не може да бъде отречена възможността при 
спазване на изрично предвидената в глава 
девата от Конституцията процедура да извърш­
ва промени в Основния закон, с които не се 
нарушава очертаното от принципите съдържа­
телно ядро на конституционната уредба. Да се 
генерализира противното разбиране би озна­
чавало да се обезсмисли изобщо предвидената 
в самата Конституция възможност за нейното 
изменение от обикновено Народно събрание. 
Както изрично е имал повод да отбележи 
съдът, „съгласно чл. 153 от Конституцията 
НС като власт, възложена от суверена, може 
също така да изменя и допълва разпоредби 
на Конституцията, които са извън запазените 
за ВНС в чл. 158 от Конституцията. Това е 
същото представително учреждение, което 
получава мандат от суверена да осъществява 
законотворческата функция.“ (Решение № 9 
от 2016 г. по к.д. № 8/2016 г.).
І. Относно промените в чл. 23, както са 
въведени с § 1 ЗИД на Конституцията
Оспорената конституционна промяна в 
чл. 23 е въведена с § 1 ЗИД на Конституция­
та. Систематично конституционният текст е 
разположен в глава първа на Конституцията 
„Основни начала“ и установява конституцион­
но значими ценности наред с прогласените в 
същия раздел на Основния закон основопо­
лагащи за конституционния ред принципи. 
Създава се ново изречение първо, според 
което „науката, образованието и културата 
са национални ценности“, с което изречение 
второ смислово съгласува текста в предходната 
му редакция: „Държавата създава условия за 
свободното им развитие и ги подпомага“ и се 
запазва формулировката на изречение трето: 
„Тя се грижи за опазване на националното 
историческо и културно наследство.“
Вносителите на проекта на Закона за 
изменение и допълнение на Конституцията 
аргументират предложението си за изменение 
на чл. 23 от Конституцията със стремежа към 
„утвърждаване и укрепване на българската дър­
жавност“ (вх. № 49-354-01-83 от 28.07.2023 г.; 
предложение между „второто“ първо и второ 
гласуване, вх. № 49-354-04-316 от 14.12.2023 г. за 
промяна на първоначално внесената редакция 
на чл. 23). Новото в изменената разпоредба 
на чл. 23 е обявяването на науката, образова­
нието и културата за „национални ценности“, 
за каквито те не са определени в предходната 
редакция на оспорения текст. Разглеждан в 
неговата цялост, текстът в чл. 23 поставя цели 
и ангажира държавата при формирането и 
осъществяването на публичните политики 
относно науката, образованието и културата 
и възлага задължение на държавата да ги 
подпомага и да създава условия за тяхното 
свободно развитие. 
Краят на 20. и началото на 21. век се 
отличават едновременно с нарастваща гло­
бализация, една от последиците на която e