Държавен вестник, бр. 74, 2005 г., стр. 32

С Т Р .  32
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  74
Разумният подход в случая е да се изходи от
разбирането, че тълкуването има за задача един-
ствено да разкрие точния смисъл на съответна-
та разпоредба, формулирана по необходимост
твърде абстрактно в основния закон, да уточни
смисловите акценти в нея, придържайки се,
разбира се, в рамките, очертани от конкретни-
те въпроси, съдържащи се в искането. Ето защо
е възможно една разпоредба да бъде тълкувана
неколкократно, но само и единствено при усло-
вие, че няма повторяемост на питанията, че се
иска разкриване на смисъла є от друг, различен
ъгъл, от друга гледна точка или в друг контекст.
В редица случаи преценката за тези обстоятел-
ства не може да се направи преди събирането
на доказателства и навлизане в същината на
делото, поради което чл. 25, ал. 2 от Правилни-
ка за организацията и дейността на Конститу-
ционния съд предвижда изрично възможност-
та съдът да се произнася по въпросите за допус-
тимостта на искането във всяка фаза от разви-
тието на конституционния процес.
3. Относно обхвата на настоящото искане
В молба, постъпила в Конституционния съд
на 08.07.2005 г., ВКС уточнява, че “обект на
питането е разпоредбата на чл. 158, т. 3 и по-
точно съдържащото се в нея понятие “форма на
държавно управление”, свързана с приложени-
ето на чл. 153”, както и че то “локализира проб-
лема вътре в системата на съдебната власт” и
търси отговор на въпроса, изменя ли се форма-
та на държавно управление “когато се извърш-
ва преструктуриране, включително и оптими-
зиране от предметно-съдържателна гледна точ-
ка, на работата на органите вътре във всяка от
системите на определена власт, в интересува-
щия ни случай—на съдебната”.
Това уточнение на ВКС, както и анализът на
самото питане показват, че то има за обект
разпоредбата  на чл. 158, т. 3 в частта є “форма
на държавно управление”, свързана с приложе-
нието на чл. 153 от Конституцията. С други думи,
иска се тълкуване, което да изясни точния сми-
съл на понятието “форма на държавно управле-
ние” (чл. 158, т. 3) в контекста на конституци-
онни промени (чл. 153), концентрирани вътре в
рамките на съдебната власт, промени, които
най-общо са характеризирани в искането като
“преструктуриране, включително и оптимизи-
ране на работата на органите” є. Крайният ефект
от изясняване точния смисъл на съотношение-
то между визираните разпоредби на основния
закон, тълкувани през призмата на конкретно
формулираните питания, ще бъде отговорът на
въпроса, кой от двата конституционно възмож-
ни режима за промяна—чрез Народно събра-
ние или Велико Народно събрание—е съотно-
сим към конкретния случай.
4. Относно характера на Конституцията и
ролята на Велико народно събрание
Законът за изменение и допълнение на Кон-
ституцията на НРБ (ДВ, бр. 29 от 1990 г.) въз-
креси една изоставена българска традиция в
конституционното право и политическия жи-
вот на България от 1879 до 1947 г., според ко-
ято приемането на основния закон е изключи-
телно правомощие на по-широко народно пред-
ставителство, наречено Велико Народно съб-
рание. Седмото ВНС (1990—1991 г.) по своята
същност е учредително, защото създава нов
конституционен модел. Приетата от него на 12
юли 1991 г. Конституция предвиди особен, сло-
жен ред за нейното ревизиране, запазвайки
изискването приемането на нов основен закон
или съществена промяна в действащия да мо-
гат да бъдат извършени само от ВНС, като
изрично регламентира тези въпроси в глава
девета. По този начин учредителната власт
сама определи българската Конституция като
една от най-твърдите сред основните закони
на развитите демокрации и придаде особена
важност на нейната стабилност.
Суверенният народ, от когото произтича
държавната власт, я осъществява непосредст-
вено или чрез органите, предвидени в Консти-
туцията. Парламентът, избран от народа, като
национален представителен орган е изразител
на неговия суверенитет. Учредителната власт
постанови, че изменения, засягащи най-важ-
ните обществени отношения, регламентирани
в Конституцията, могат да бъдат извършени
единствено от по-широко народно представи-
телство, което дава възможност на различни-
те социални слоеве и политически формации
да бъдат представени във ВНС и по този начин
зад крайния резултат да стои политическият
интерес на огромната част от народа. ВНС е
форма на по-широко народно представителст-
во за решаване на изрично предвидени в Кон-
ституцията въпроси от особена важност за
държавата, механизъм за осигуряването на
такова представителство и стабилността на
основния закон.
II. Относно допустимостта на искането
При гласуването относно допустимостта на
т. 5 от искането не се получи мнозинство на
гласовете, поради което искането за разглеж-
дането є по същество трябва да бъде отклоне-
но.
Съдиите Васил Гоцев, Румен Янков, Лазар
Груев, Мария Павлова, Емилия Друмева и Ев-
гени Танчев считат, че в Решение № 3 от 2003 г.
съдът е дал задължително тълкуване по поста-
вения в този пункт въпрос относно начина на
формиране на органите на съдебната власт, вкл.
и относно Висшия съдебен съвет.
Съдиите Неделчо Беронов, Стефанка Стоя-
нова, Маргарита Златарева, Людмил Нейков,
Живан Белчев и Владислав Славов считат, че
Решение № 3 от 2003 г. не изчерпва изцяло пос-
тавените в този пункт въпроси.
Липсата на мнозинство за една от двете тези
възпрепятства съда да изготви общи мотиви по
този въпрос.