Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 17

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
6. Тълкуването на правомощието на 
законодателя по чл. 120, ал. 2, предл. 2 от 
Конституцията трябва да бъде съобразено 
с разпоредбите на международните догово-
ри, ратифицирани, обнародвани и влезли в 
сила за Република България съгласно чл. 5, 
ал. 4 от Конституцията, свързани с правото 
на съдебна защита. Това са чл. 14, т. 1 от 
Международния пакт за гражданските и 
политическите права (МПГПП) (ДВ, бр. 43 
от 1976 г.), признаващ „основното право 
на всяко лице при оспорване на правата и 
задълженията му в граждански процес на 
справедливо и публично разглеждане на 
делото от компетентен, независим и безпри-
страстен съд, установен със закон“; чл. 6, 
т. 1 от Конвенцията за защита на правата 
на човека и основните свободи (КЗПЧОС) 
(ДВ, бр. 80 от 1992 г.) във връзка с чл. 6, 
т. 2 и 3 от Договора за Европейския съюз, 
според който „всяко лице при определянето 
на неговите граждански права и задължения 
или при наличието на каквото и да е на-
казателно обвинение срещу него има право 
на справедливо и публично гледане на не-
говото дело в разумен срок от независим и 
безпристрастен съд, създаден в съответствие 
със закона“ (Решение № 3 от 2011 г. по к.д. 
№ 19 от 2010 г. и Решение № 1 от 2012 г. 
на КС по к.д. № 10 от 2011 г.); чл. 47, ал. 1 
и ал. 2, изр. 1 от ХОПЕС, съгласно които 
„Всеки, чиито права и свободи, гарантирани 
от правото на Съюза, са били нарушени, 
има право на ефективни правни средства 
за защита пред съд“ и „Всеки има право 
неговото дело да бъде гледано справедливо 
и публично в разумен срок от независим и 
безпристрастен съд, предварително създаден 
със закон“. 
И трите договора не допускат „огранича-
ване“ в смисъла на „отнемане“ на правото на 
съдебна защита. Поради това не споделяме 
решението в частта, с която се приема, че 
правото на законодателя със закон да пред-
види необжалваемост пред съд може да става 
„при спазване на … задължителните за стра-
ната международни стандарти за достъп до 
съдебна защита“. Според чл. 5, т. 1 МПГПП 
„Нито една разпоредба в този пакт не може да 
бъде тълкувана като даваща право на дадена 
държава… да се занимава с дейност или да 
извършва действия, насочени към отнемане 
на правата и свободите, признати с този пакт, 
или към ограничаването им в по-голяма сте-
пен, отколкото е предвидено в същия пакт“. 
Нито чл. 14, нито друга норма на МПГПП 
допуска отнемането или ограничаването на 
правото на защита пред съд. Член 18 КЗПЧОС 
и чл. 18 от Протокол № 14 към нея уреждат 
„ограниченията, допустими в съответствие 
с тази конвенция, по отношение упражня-
ването на определени права и свободи…“. 
Ограничения по отношение на правото на 
справедлив съдебен процес (чл. 6) КЗПЧОС 
не допуска. Съгласно чл. 52, т. 1 ХОПЕС 
„Всяко ограничаване на упражняването на 
правата и свободите, признати от настоящата 
Харта, трябва да бъде предвидено в закон и 
да зачита основното съдържание на същите 
права и свободи.“ На първо място, става 
дума за „ограничаване на упражняването“ на 
основни права в смисъла, изяснен по-горе, 
в който тези думи са употребени и в чл. 57, 
ал. 3 от Конституцията, а не за отнемането 
им, каквото е изключването на правото на 
съдебна защита по чл. 120, ал. 2, предл. 2 от 
Конституцията. На второ място, чл. 52, т. 3 
ХОПЕС постановява, че „Доколкото насто-
ящата Харта съдържа права, съответстващи 
на права, гарантирани от Европейската кон-
венция за защита на правата на човека и 
основните свободи, техният смисъл и обхват 
са същите като дадените им в посочената 
Конвенция.“ Правото на съдебна защита по 
ХОПЕС следователно е такова, каквото е и 
по КЗПЧОС – неотнимаемо и неограничимо. 
Член 5, ал. 4, изр. 2 от Конституцията ус-
тановява предимството на международните 
договори пред противоречащите им норми 
на вътрешното законодателство. Договорите 
следва да бъдат прилагани директно от наци-
оналните съдии и без намесата на Конститу-
ционния съд (Решение № 3 от 2011 г. на КС; 
така и чл. 5, ал. 2 АПК). Поради това считаме, 
че при упражняване на правомощието си да 
изключва съдебната защита срещу админи-
стративни актове законодателят трябва да 
съобразява международноправните норми, и 
то не само поради международно признатата 
от България задължителна юрисдикция на 
Европейския съд по правата на човека по тъл-
куването и прилагането на КЗПЧОС (Решение 
№ 1 от 2012 г. на КС по к.д. № 10 от 2011 г.), 
както приема решението, а преди всичко по-
ради следващата от тях национална съдебна 
практика. Ако изключването противоречи 
на поне една от посочените международно­
правни норми, българският съд не следва да 
го зачита. Ограничаването по законодателен 
ред на прекия съдебен контрол и замяната му 
само с косвения и евентуалното обезщетяване 
на вредите от тези актове е в отклонение от 
стандартите на Европейския съюз.
Изводът е, че по международните договори, 
по които България понастоящем е страна, 
правото на съдебна защита срещу администра-
тивни актове, засягащи права на граждани и 
юридически лица, не може да бъде изключено 
по чл. 120, ал. 2, предл. 2 от Конституцията.