Държавен вестник, бр. 68, 2014 г., стр. 85

БРОЙ  68	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  85  
3.13. Нагревателна плоча.
4. Процедура
4.1. Приготвяне на пробата
В стъклена епруветка от 50 cm3 (ml) (т. 3.8) 
се претегля около 1 g от пробата. Прибавят се 
4 капки 4 M солна киселина (т. 2.8) и 40 cm3 
(ml) ацетон (т. 2.2). За силно алкални проду­
кти, като тоалетни сапуни, е необходимо да се 
прибавят 20 капки 4 М солна киселина (т. 2.8). 
Проверява се стойността на рН дали е около 
2 с индикаторна хартия (т. 3.10). Епруветката 
се запушва и се разклаща енергично в про­
дължение на 1 min.
Ако е необходимо да се улесни екстрахиране­
то на консервантите в ацетоновата фаза, сместа 
се нагрява леко до около 60 °С за стопяване на 
течната фаза.
Разтворът се охлажда до стайна температура 
и се филтрува през филтърна хартия (т. 3.9) в 
конична колба.
20 cm3 (ml) от филтрата се прехвърлят в ко­
нична колба от 200 cm3 (ml), прибавят се 20 cm3 
(ml) вода и се разбърква. рН на сместа се довежда 
до около 10 с 4 М калиева основа (т. 2.9), като 
за измерване на рН се използва индикаторна 
хартия (т. 3.10).
Прибавя се 1 g калциев хлорид (т. 2.10) и се 
разклаща енергично.
Филтрува се през филтърна хартия (т. 3.9) 
в делителна фуния от 250 cm3 (ml), съдържаща 
75 cm3 (ml) диетилов етер, и се разклаща енер­
гично в продължение на 1 min. Оставя се да се 
разделят слоевете и водният слой се излива в 
конична колба от 250 cm3 (ml). Етерният слой 
се отстранява.
Като се използва индикаторна хартия (т. 3.10), 
рН на водния слой се довежда до около 2 с по­
мощта на 4 М солна киселина (т. 2.8). Прибавят 
се 10 cm3 (ml) диетилов етер (т. 2.3), колбата се 
запушва и се разбърква енергично в продълже­
ние на 1 min. Оставя се да се разделят слоевете 
и етерният слой се прехвърля в ротационен 
изпарител (т. 3.12). Водният слой се изхвърля.
Етерният слой се изпарява почти до сухо и 
остатъкът се разтваря в 1 cm3 (ml) диетилов етер 
(т. 2.3). Разтворът се прехвърля в шишенце за 
проби (т. 3.11).
4.2. Тънкослойна хроматография
За всички стандартни разтвори и от проби, 
които ще се хроматографират, се нанася със 
спринцовка (т. 3.5) по около 3 µl от разтвора на 
литиев карбонат (т. 2.20) на еднакви разстояния 
върху стартовата линия на концентриращата зона 
на плаката за ТСХ (т. 3.4) и се изсушава в ток 
от студен въздух.
Плаката се поставя върху нагревателната 
плоча (т. 3.13), загрята до 40 °С, за да остават 
петната колкото е възможно по-малки. С ми­
кроспринцовка (т. 3.5) се нанасят по 10 µl от 
стандартните разтвори (т. 2.18) и от разтвора 
на пробата (т. 4.1) върху стартовата линия 
на плаката, точно върху петната от литиев 
карбонат.
Накрая се нанасят по около 15 µl от реактива 
за дериватизация (т. 2.19) (2-бром-2'-ацетонафтон), 
отново точно върху петната, където са нанесени 
стандартните разтвори и разтворът на пробата, 
както и разтворът на литиев карбонат.
Плаката се нагрява в сушилня (т. 3.7) при 
температура 80 °С в продължение на 45 min. 
След охлаждане плаката се поставя в хрома­
тографската вана (т. 3.2), която предварително 
е доведена до равновесие за 15 min (без да се 
прилага облицоване с филтърна хартия) с под­
вижната фаза (т. 2.21). Плаката престоява, докато 
фронтът на елуента достигне разстояние 15 cm 
от стартовата линия (това може да отнеме при­
близително 80 min).
Плаката се изсушава в ток от студен въздух 
и получените петна се разглеждат под УВ свет­
лина (т. 3.3). За засилване на флуоресценцията 
на бледите петна плаката може да се потопи в 
сместа течен парафин/n-хексан (т. 2.22).
5. Отчитане на резултатите
Изчислява се Rf стойността на всяко петно.
Сравнява се Rf стойността и поведението при 
УВ облъчване на петната от пробата и петната 
от стандартните разтвори.
Прави се предварително заключение относно 
присъствието и идентичността на наличните 
консерванти. Провежда се ВЕТХ, описана в 
част Б, или, ако се докаже пропионова кисели­
на – газова хроматография, описана в част Б. 
Сравняват се получените времена на задържане 
с тези на стандартните разтвори.
Обобщават се резултатите от ТСХ, ВЕТХ или 
ГХ и на тази база се определя окончателната 
идентификация на присъстващите в пробата 
консерванти.
Б. ОПРЕДЕЛЯНЕ НА БЕНЗОЕНА КИСЕ­
ЛИНА, 4-ХИДРОКСИБЕНЗОЕНА КИСЕЛИНА, 
СОРБИНОВА КИСЕЛИНА И САЛИЦИЛОВА 
КИСЕЛИНА
1. Принцип
След подкисляване пробата се екстрахира 
със смес от етанол и вода. След филтруване 
консервантите се определят посредством висо­
коефективна течна хроматография (ВЕТХ).
2. Реактиви
2.1. Всички реактиви трябва да са с ква­
лификация „чист за анализ“ (ч.з.а), а където е 
необходимо с чистота „за ВЕТХ“.
Използваната вода трябва да бъде бидести­
лирана или с еквивалентна чистота.
2.2. Етанол, абсолютен.
2.3. 4-хидроксибензоена киселина.
2.4. Салицилова киселина.
2.5. Бензоена киселина.
2.6. Сорбинова киселина.
2.7. Натриев ацетат (CH3COONa.3H2O).
2.8. Оцетна киселина (d4
20 = 1,05 g/cm3 (ml).
2.9. Ацетонитрил.
2.10. Сярна киселина, 2 М.
2.11. Калиев хидроксид, 0,2 М.
2.12. 2-метоксибензоена киселина.
2.13. Смес етанол – вода: смесват се девет 
обема етанол (т. 2.2) и един обем вода (т. 2.1).
2.14. Разтвор на вътрешен стандарт