Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 11

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11   
основните права на гражданите може да бъде 
ограничавано, без обаче да се накърнява същ­
ностното ядро на конкретното право, в слу­
чаите, когато е налице легитимна цел – само 
в случай, когато това се налага, за да бъдат 
приоритетно опазени висши конституционни 
ценности. В практиката на съда опазването на 
конституционния ред, националната сигурност, 
отбраната, принципите и целите на външната 
политика, народното здраве и правата и сво­
бодите на други граждани са утвърдени като 
висши конституционни ценности, чието съхра­
няване може да е основание за ограничаване 
упражняването на основни права (Решение 
№ 5 от 1997 г. по к.д. № 25/1996 г., Решение 
№ 1 от 2012 г. по к.д. № 10/2011 г., Решение 
№ 2 от 2011 г. по к.д. № 2/2011 г., Решение 
№ 14 от 2014 г. по к.д. № 12/2014 г., Решение 
№ 7 от 2016 г. по к.д. № 8/2015 г. и др.). 
В разглеждания случай преследваните от 
законодателя цели с въвеждането на „медиа­
ция по висящи съдебни дела“ по граждански 
и търговски спорове са насочени към „нама­
ляване на натовареността на съдилищата“, 
респ. към „преодоляване на неравномерната 
натовареност на съдилищата“, както и към 
стимулиране на процеса по налагане на ме­
диацията като алтернативен способ за раз­
решаване на спорове чрез преодоляване на 
„една от най-големите пречки за провеждането 
на медиации – липса на желание и доверие 
на страните“ (мотиви на проекта на ЗИД на 
ЗМ). Никоя от тези цели не е насочена към 
съхраняване на ценности от конституционен 
ранг, което да представлява легитимно от 
гледна точка на Основния закон основание 
за ограничаване на упражняването на кон­
ституционни права. Съображенията, свърза­
ни с преодоляването на прекомерната или 
нееднаквата натовареност на съдилищата, 
са изцяло такива по целесъобразност и като 
такива не могат да бъдат противопоставени 
и да послужат като легитимно основание за 
ограничаване на такова основно право, как­
вото е правото на защита пред съд (Решение 
№ 1 от 2012 г. по к.д. № 10/2011 г.). Казано 
иначе, законодателят, както и другите власти в 
обхвата на своите конституционни и законови 
правомощия могат и следва да предприемат 
както законови, така и организационни мерки 
за разрешаване на този проблем, но не и по 
начин, с който се накърняват конституционно 
признати права на правните субекти. Друг е 
въпросът, доколко така формулираните от 
законодателя цели кореспондират обективно 
на действителния регулативен потенциал на 
оспорената уредба. Не е ясно по какъв на­
чин медиацията по висящи съдебни дела е 
в състояние да способства за преодоляване 
на нееднаквата натовареност на съдилищата, 
след като всички съдилища, независимо от 
тяхната натовареност, са еднакво обвързани 
от закона. Да се постигне този ефект логичес­
ки би означавало да се предположи, че при 
по-натоварените съдилища задължаването на 
страните да участват в процедура по медиация 
би било по-резултатно в сравнение с останали­
те, за което няма никаква разумна причина. 
Колкото до намаляването на натовареността 
чрез задължаване на страните да участват 
в процедура по медиация, тази цел остава 
чисто пожелателна и хипотетична, доколкото 
е твърде съмнително, че упражняването на 
принуда за участие в такава процедура е в 
състояние да постигне по-добри резултати, 
отколкото доброволното участие, основано 
на собствена мотивация и преценка на най-
добрия интерес на страната. Що се отнася 
до използването на държавната принуда (при 
това – скрепена с имуществена санкция) за 
стимулиране използването на алтернативни 
способи за разрешаване на спорове и из­
бягване именно на държавната принуда за 
законосъобразното развитие на гражданското 
правоотношение, избраният от законодателя 
подход не само не е насочен към съхраняване 
на каквато и да е конституционна ценност, 
но и е несъвместим с принципа на правовата 
държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията), както 
и с принципите на равенство и състезател­
ност на страните в съдебния процес (чл. 121, 
ал. 1 от Конституцията). Конституционно 
недопустимо е държавата в лицето на зако­
нодателната власт да упражнява принуда по 
отношение на равнопоставени частноправни 
субекти – страни в съдебни производства, като 
по съображения за целесъобразност ги поставя 
пред необходимостта, след като са упражнили 
конституционно признатото им право да по­
търсят защита пред съд, да участват под страх 
от санкции в процедура, предполагаща поне 
една от страните да отстъпи от защитната 
си теза, за да се постигне споразумение по 
предмета на делото, като при това и направят 
неподлежащи на възстановяване разноски.
Конституционният съд отбелязва също 
така, че извършеният от законодателя подбор 
на видовете граждански и търговски спорове, 
попадащи в приложното поле на чл. 140а ГПК, 
не се основава на ясно определени критерии, 
въз основа на които да се обоснове разумното 
предположение, че по тези дела провеждането 
на процедура по медиация може да разчита 
на по-голям успех от гледна точка на въз­
можността за постигане на споразумение в 
сравнение с останалите видове дела. Със си­
гурност законодателят не е бил воден от броя 
на страните като такъв критерий (доколкото 
по-малкият брой страни естествено е предпос­
тавка за по-лесно постигане на споразумение), 
във връзка с което е достатъчно да се посочи, 
че производството по извършване на съдебна