Държавен вестник, бр. 57, 2020 г., стр. 9

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
Решение № 9 от 1994 г., Решение № 5 от 
2002 г., Решение № 4 от 2010 г., Решение № 8 
от 2012 г. на Конституционния съд).
2. С § 6, т. 3 от приетия закон се създава 
правна възможност новата Главна дирекция 
„Жандармерия, специални операции и борба 
с тероризма“ да охранява и лицата на висши 
държавни длъжности, представители на дру­
га държава, ръководители на международни 
организации и институции съгласно чл. 20 
и 22 от Закона за Националната служба за 
охрана. За да се реализира тази възможност, 
законът изисква заявление от съответното лице 
и решение на комисията по чл. 23 от Закона 
за Националната служба за охрана. При съз­
даването на § 6, т. 3 не е отчетено, че част от 
лицата по чл. 20 от Закона за Националната 
служба за охрана не могат да се откажат от 
охраната по този закон по време на мандата 
си и са длъжни да се съобразяват с мерките 
за безопасност, прилагани от Националната 
служба за охрана (чл. 20, ал. 5). Едновременно 
със задължението им да ползват охраната за 
тези лица се създава възможността със заяв­
ление да поискат охрана и от Главна дирекция 
„Жандармерия, специални операции и борба 
с тероризма“. Очевидно е, че не става въпрос 
за взаимодействие между двете структури с 
цел оптимизиране на охраната, тъй като ох­
раната от МВР се наслагва към охраната от 
Националната служба за охрана. Освен това 
инициативата за дублирането на охраната е 
оставена на охраняваното лице. Без заявле­
ние от негова страна не може да се стигне до 
решение на комисията по чл. 23 от Закона за 
Националната служба за охрана, съответно и 
да се приложи охраната от Главна дирекция 
„Жандармерия, специални операции и борба 
с тероризма“. Това дублиране, създадено с § 6, 
т. 3 от приетия закон, влиза в противоречие 
с Актуализираната стратегия за национална 
сигурност на Република България, приета с 
Решение на Народното събрание от 14.03.2018 г. 
(ДВ, бр. 26 от 23.03.2018 г.). В Стратегията е 
изрично посочено, че „не се допуска едно­
временното съществуване на дублиращи се 
структури, както и свръхконцентриране на 
правомощия, компетенции и ресурси в една 
институция. Водещ е принципът на разделяне 
на компетенциите и постигане висока степен 
на координация“ (т. 188).
Отстъплението от Актуализираната страте­
гия за национална сигурност не е оправдано, 
тъй като тя е приета с решение на Народното 
събрание. По силата на чл. 86, ал. 2 от Консти­
туцията законите и решенията на Народното 
събрание са задължителни за всички дър­
жавни органи, организациите и гражданите. 
В самата Стратегия се съдържа определянето 
є като „основополагащ документ за единно 
формиране, планиране, осъществяване, коор­
диниране и контрол на политиката за нацио­
нална сигурност, провеждана от държавните 
институции в сътрудничество с гражданите 
и техните организации“ (т. 13). Тази същност 
на Стратегията изисква нейните принципи да 
бъдат претворявани в законодателните актове 
в областта на националната сигурност, а не 
да се дублират правомощия и да се лишават 
органите от оперативната им самостоятелност 
в осъществяваната от тях дейност. Това създава 
условия за неефективно използване на налич­
ния обществен ресурс, като дублирането на 
охраната му се оставя на неговата преценка. 
Освен това отсъства въобще уредба кой ще 
понесе отговорността, ако не бъде постигната 
защитата на охраняваното лице.
През 2019 г. Министерският съвет прие 
Решение № 26 от 18 януари „за провеждане на 
Стратегически преглед на системата за защита 
на националната сигурност и на Стратегически 
преглед на отбраната“. Отчитайки факта, че 
този Стратегически преглед е в ход, логично 
е въпросните законови промени, свързани с 
новата главна дирекция и охраната на лица, да 
са функция и резултат от прегледа като вече 
приключил процес. Отсъства каквато и да е 
аргументация за приетите изменения в Закона 
за МВР в контекста на протичащия преглед.
Не е ясно какво налага да се създаде нова 
паралелно функционираща структура без аргу­
менти за ефективност и ефикасност. Отсъства 
концепция по отношение на механизмите за 
взаимодействие и координация със структури, 
притежаващи идентични функции, което ще 
бъде проблемно най-вече при дейността им на 
оперативно ниво. Показателна в това отноше­
ние е липсата на предложения за релевантни 
промени в Закона за Националната служба 
за охрана. Налице е потенциал за възникване 
на рискове за безопасността както на охра­
няваните лица, така и на личния състав на 
тези структури.
3. С § 8 от приетия закон се променя изцяло 
съдържанието на чл. 44 от ЗМВР и в ал. 1 се 
предвижда възможност в четири от главните 
дирекции и в областните дирекции на МВР 
да бъдат създавани „специализирани звена за 
реагиране при критични ситуации вследствие 
на престъпна дейност и за участие в специ­
ализирани операции с висока степен на риск, 
както и звена за осъществяване на охрана на 
лица“. От приетия текст не се разбира дали 
става въпрос за три различни вида специали­
зирани звена или за едно звено, което изпъл­
нява цитирания широк кръг от задачи. Наред 
с това разпоредбата на чл. 44, ал. 1 от ЗМВР 
позволява създаване на специализирани звена 
за охрана на лица както в новосъздадената 
Главна дирекция „Жандармерия, специални 
операции и борба с тероризма“, така и в три 
други главни дирекции на МВР. Това пораж­
да риск от припокриване на дейност между 
главните дирекции на МВР, като предполага 
допълнително привличане на експертен по­