Държавен вестник, бр. 104, 2025 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
могли да засегнат и други права на лица, 
чиято професия е свързана с управлението 
на превозни средства, поради което и няма 
отношение към правото на труд. 
Воден от тези съображения и на осно­
вание чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията, 
Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на Административния 
съд – София-град, 20-и касационен състав, за 
установяване на противоконституционност на 
чл. 79б, ал. 2 от Закона за административните 
нарушения и наказания (обн., ДВ, бр. 92 от 
1969 г.; посл. изм. и доп., бр. 64 от 2025 г.).
Председател: 
Павлина Панова
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдиите Галина Тонева и Орлин Колев
по Решение № 12 от 2025 г. 
по конституционно дело № 7 от 2025 г.
Подписваме решението с особено мнение, 
защото според нас оспорената разпоредба 
на чл. 79б, ал. 2 от Закона за администра­
тивните нарушения и наказания (ЗАНН) е 
противоконституционна.
По силата на чл. 79б, ал. 2 ЗАНН „[в] слу­
чаите на ал. 1 наказателното постановление 
влиза в сила в частта относно наложената 
глоба от датата на плащането. В случай 
че нарушителят е обжалвал наказателното 
постановление и в срока по ал. 1 е заплатил 
глобата, производството по жалбата в тази 
част се прекратява на основание чл. 63г“. Това 
законодателно решение води до неоправдано 
и непропорционално ограничаване на правото 
на защита на санкционираното лице поради 
ограничаване на правото му на достъп до съд 
(чл. 56 от Конституцията), като противоречи 
и на принципа на правовата държава (чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията). 
Разпоредбата на чл. 79б, ал. 2 ЗАНН има 
характеристиката на стимулираща норма. 
Видно от мотивите на законодателя тя е 
приета с цел „ускоряване на събирането на 
публичните държавни вземания, произтича­
щи от влезли в сила санкционни актове на 
администрацията, чрез отстъпки за санк­
ционираните лица, в случай че заплатят 
доброволно наложените им санкции в сро­
ка на обжалване“. Въвеждането на норми, 
установяващи административнонаказателна 
или наказателна отговорност, същевременно 
стимулиращи нарушителя да поправи при­
чинените от него вреди и/или да възстанови 
предишното състояние, не е непознат или 
инцидентен за законодателя подход. Норми, 
насочени към стимулиране възстановяването 
на вредите от престъпление съществуват и 
в Наказателния кодекс (НК). Разпоредбите 
на чл. 197, чл. 205, ал. 1, чл. 206, ал. 6 НК 
предвиждат, че ако откраднатата вещ или 
присвоеното имущество бъдат внесени или 
заместени до приключване на съдебно­
то следствие в първоинстанционния съд, 
подсъдимият ползва законова привилегия, 
водеща до смекчаване на наказателната му 
отговорност по привилегирован състав на 
престъплението с предвидено по-леко на­
казание, но това не води до лишаването му 
от право да обжалва съдебния акт. Това е 
така, защото обратното би осуетило пости­
гането на целта – своевременно поправяне 
на вредните последици от престъплението.
Намираме, че установеното от законо­
дателя решение в оспорената разпоредба, 
лишаващо санкционираното лице ex lege 
от основно право – правото на достъп до 
съд – не може да постигне преследваната цел, 
тъй като средствата са неподходящи. Вместо 
това въвеждането единствено на привиле­
гията нарушителят да заплати намаления 
размер на глобата (80 на сто от размера) в 
14-дневен срок от връчване на наказателното 
постановление е напълно достатъчно и не 
се налага ограничаване на гарантираното 
конституционно право на защита. Лиша­
ването на гражданите от правото им след 
заплащане на глобата да обжалват пред съд 
правораздавателен акт на администрацията, 
който засяга техните права и законни инте­
реси, е конституционно недопустимо дори и 
когато целта на законодателя е да стимулира 
плащането и събираемостта на глобите. 
Конституцията прогласява правото на 
защита на гражданите в своя чл. 56 и то 
имплицитно включва в себе си правото им 
да се обърнат към съд, когато са нарушени 
или застрашени техни права или законни 
интереси. В практиката си Конституционни­
ят съд е имал възможност многократно да 
разкрие съдържанието на това право. Така в 
Решение № 6 от 2019 г. по к.д. № 6/2019 г. е 
прието, че „защитата чрез съда е най-пълното 
и най-ефективно средство за осъществяване 
на правото на защита по чл. 56 от Конститу­
цията, съгласно който всеки гражданин има 
право на защита, когато са нарушени или за­
страшени негови права или законни интереси. 
Изключването на съдебната обжалваемост 
засяга пряко това основно конституционно 
право“. В Решение № 6 от 2013 г. по к.д.