Държавен вестник, бр. 39, 2015 г., стр. 46

СТР.  46	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  39
съюз, т.е. за осигуряване на върховенството 
на правото на Съюза и на основни принципи 
на правото на Съюза, като принципа на суб­
сидиарността и на лоялното сътрудничество. 
Това нарушение е достатъчно, за да обоснове 
незаконосъобразност на оспорения акт. 
Процедурата по Директива 98/34:
Съгласно чл. 8, § 1 на Директива 98/34 
държавите членки незабавно предоставят на 
Комисията всички проекти за технически 
регламенти. Изключение от това задължение 
на държавата членка е допустимо, когато със 
съответния технически регламент се транс­
понира пълният текст на международен или 
европейски стандарт. От доказателствата по 
делото е видно, че тази хипотеза на чл. 10 в 
случая не е налице. Съгласно § 1 на чл. 8 на 
Директива 98/34 държавите членки предоста­
вят отново проекта, ако направят промени в 
него, с които значително се изменя обхватът 
му, съкращава се първоначално предвиденият 
срок за прилагането му, допълват се специ­
фикации или изисквания или последните се 
правят по-ограничителни. Комисията и дър­
жавите членки могат да правят коментари 
на държавата, която е изпратила проекта на 
технически регламент. Тази държава членка 
взема под внимание такива коментари, докол­
кото е възможно, при последваща повторна 
подготовка на техническия регламент.
Какво доказват фактите по делото досежно 
процедурата по Директива 98/34?
Безспорно е, че преди Министерският съ­
вет да приеме Наредбата на своето заседание 
от 9.05.2012 г., министърът на земеделието и 
храните е нотифицирал проект на Наредбата. 
Без да изчака становищата на Комисията и 
на държавите членки, Министерският съвет е 
приел Наредбата и оттеглил нотифицирания 
проект. 
Вярно е, че по делото няма доказателства 
кога е подписан окончателният вариант на 
приетата от Министерския съвет на 9.05.2012 г. 
Наредба съгласно изискванията на чл. 49, ал. 2 
от Устройствения правилник на Министерския 
съвет и неговата администрация. Постановле­
ние № 119, с което е приета Наредбата, носи 
дата 19.06.2012 г. Дори и да се приеме, че това 
е датата на приемане на Наредбата, отново 
не е налице спазена процедура по чл. 8 и 9 
от Директива 98/34. Към 19.06.2012 г. първата 
нотификация е оттеглена и производството 
прекратено. Втората нотификация – 2012/0347/
BG, заведена на 30.05.2012 г., е била в срока 
по чл. 9 на Директива 98/34. Съгласно чл. 9 
на Директива 98/34 държавата членка отлага 
приемането на проект за технически регла­
мент с три месеца от датата на получаване от 
Комисията на съобщението по чл. 8, § 1 от 
Директива 98/34. В случая това значи, че счи­
тано от 30.05.2012 г. Министерският съвет не е 
следвало да приема проекта на Наредбата до 
изтичане на тримесечния срок – 31.08.2012 г. 
Вместо да спази задължението си по чл. 9 
Министерският съвет е приел на 19.06.2012 г. 
процесната Наредба. 
Вярно е, както прие и съдът, че Минис­
терският съвет е отложил влизането в сила 
на Наредбата до 27.08.2012 г. Но дори и отло­
женото влизане в сила на Наредбата е преди 
да изтече тримесечният срок на нотифика­
ция – срок, в рамките на който държавите 
членки задължително се въздържат от прие­
мане на съответния нормативен акт. В случая, 
преди да изтече срокът по чл. 9 на Директива 
98/34 – 31.08.2012 г., Министерският съвет е 
приел акта и го поставил в действие, т.е. актът 
бил действащ, преди Комисията да представи 
своето становище. Същото било представено 
на 29.08.2012 г. и с факта на представянето 
му срокът на нотификацията е удължен до 
30.11.2012 г.
Що се отнася до мотива на съда, основан 
на приетия с § 2 от Наредбата гратисен пери­
од, считам, че първият гратисен период – до 
27.10.2012 г., изтича преди изтичането на срока 
по чл. 9 от Директива 98/34 –  30.11.2012 г. 
Вторият гратисен период е нонсенс, защото 
гратисният период е до 31.12.2012 г., а нормата, 
която го въвежда, влиза в сила на 4.01.2013 г. 
Считам, че приемането на Наредбата, без 
да е проведена процедурата по чл. 8 и сл. от 
Директива 98/34, е съществено нарушение 
на административнопроизводствените пра­
вила. Съдът на Европейския съюз трайно 
приема в практиката си, че нарушаването на 
задължението за уведомяване по чл. 8, § 1 от 
Директива 98/34 е процесуално нарушение 
при приемането на съответния технически 
регламент и води до неговата неприложимост. 
Такова нарушение е и неизчакването на срока 
по чл. 9 на Директива 98/34 (решение Unilever, 
С-443/98, ECLI: ECLI:EU:C:2000:496, т. 40).
Технически регламент, който не е бил 
нотифициран или не е бил спазен срокът 
за нотификация, не може да бъде противо­
поставен на частноправни субекти (решение 
CIA Security International, С-194/94, ECLI: 
ECLI:EU:C:1996:172, т. 54; решение Lemmens, 
С-226/97, ECLI: ECLI:EU:C:1998:296, т. 33; ре­
шение Schwibbert, ECLI: ECLI:EU:C:2007:652, 
С-20/05, т. 44). Частноправните субекти мо­
гат да се позоват на тази неприложимост 
пред национален съд, който е длъжен да 
откаже да приложи национален технически 
регламент, за който не е било извършено 
уведомяване в съответствие с Директива 
98/34 (решение CIA Security International, 
т. 54; решение Sapod Audic, С-150/00, ECLI: 
ECLI:EU:C:2004:237, т. 50; решение Schwibbert, 
ECLI: ECLI:EU:C:2007:652, т. 44).
Считам, че фактът на неспазена нотифи­
кация е достатъчен процесната Наредба да 
не може да бъде противопоставяна на частни 
правни субекти, т.е. държавата да не може да 
изисква от частни правни субекти нейното 
спазване. Ако не може да стори това – за 
какво я издава?