Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
контрола за конституционност, всяка конститу­
ционна юрисдикция по необходимост тълкува 
едновременно разпоредбите на съпоставяните 
правни актове. Като отчита конкретния исто­
рически, политически и социален контекст при 
въвеждане на конституционното правосъдие 
в нашата страна, конституционният законо­
дател е засилил превантивния потенциал на 
тълкуването на Конституцията, овластявайки 
Конституционния съд с отделно, специфично 
правомощие за това. Чрез тълкуването на 
конституционните разпоредби Конституци­
онният съд участва в изграждането на ясна, 
безпротиворечива и единна правна система, 
основана на върховенството на Конституцията 
като норма фундаментална и поддържаща в 
строг ред всички останали правни норми. 
Тълкуването се свързва пряко с ефективността 
на Основния закон. Доколкото Конститу­
цията е живо, действащо право, има пряко 
и непосредствено действие и стои на върха 
на пирамидата от нормативни актове, тази 
функция е от особено значение за правната 
система като цяло. За виталността на една 
Конституция като „жив организъм“ се съди 
по способността є да се приспособява към 
постоянно изменящите се обществени отно­
шения и достижения на правното мислене. 
Изоставянето на стари интерпретации и 
възприемането на нови виждания относно 
съдържанието на отделни конституционни 
норми е присъщо на практиката на всяка 
конституционна юрисдикция и Конституци­
онният съд не прави изключение (Решение 
№ 4 от 2012 г. по к. д. № 14/2011 г.).
Конституционният съд, след като е произ­
несъл решението си, не може да го отмени. 
Той обаче не е обвързан „завинаги“, от своите 
правни разбирания. Развитието на правото е 
обективен процес, което позволява тълкуване­
то на правните разпоредби да бъде „отворено“ и 
към други виждания, както и да държи сметка 
за осъществените междувременно промени в 
цялостния социален контекст. Аргументите 
за стабилност на съдебната практика и за 
еднакво произнасяне по сходни случаи за в 
бъдеще нямат по-голяма тежест в сравнение 
със съображенията за правото като продукт 
на общественото развитие и еволюцията на 
правното мислене, като всяко отклонение 
от съществуващата практика трябва да бъде 
обосновано и оправдано. Поради това при 
обществена потребност и социална оправда­
ност Конституционният съд може да формира 
нови разбирания и нови правни категории, 
повлияни от еволютивното правно мислене 
и от оценката на променените обстоятелства 
(в този смисъл виж Решение № 4 от 2012 г. 
по к. д. № 14/2011 г.). Примери за такава мо­
тивираната промяна на становища са налице 
в досегашната практика на Конституцион­
ния съд (Решение № 13 от 2002 г. по к. д. 
№ 17/2002 г.; Решение № 10 от 2011 г. по к. 
д. № 6/2011 г. и Решение № 9 от 2014 г. по к. 
д. № 3/2014 г.; Решение № 22 от 1998 г. по к. 
д. № 18/1998 г. и Решение № 6 от 2008 г. по 
к. д. № 5/2008 г.).
При постановяване на тълкувателното 
решение по к. д. № 25/1995 г. Конституцион­
ният съд е изхождал от разбирането, че всеки 
закон за изменение и допълнение на закон 
е правен акт, който обективно съществува в 
правния мир самостоятелно, поради което е 
приел, че такъв закон може да бъде обект на 
самостоятелен контрол за конституционност 
неограничено във времето. В този смисъл в 
Решение № 22 от 1995 г. по к. д. № 25/1995 г. 
изрично е посочено, че закон за изменение 
или допълнение на закон не само подлежи на 
конституционен контрол, но установяването 
на противоконституционност на атакуваните 
текстове от такъв закон възстановява дейст­
вието на разпоредбата, която е отменена или 
изменена. Това разбиране се поддържа в пос­
ледвалата практика на Конституционния съд 
по допускане и разглеждане по същество на 
искания за установяване на противоконсти­
туционност на закони за изменение и допъл­
нение на действащи закони (Решение № 8 от 
1995 г. по к. д. № 12/1995 г.; Решение № 9 от 
1995 г. по к. д. № 4/1995 г.; Решение № 20 от 
1995 г. по к. д. № 24/1995 г.). В цитираната 
практика Конституционният съд обосновава 
как обявяването на противоконституционност 
на оспорен параграф от закон за изменение и 
допълнение, който е влязъл в сила, се отразява 
върху разпоредбата на закона, която този па­
раграф е изменил или отменил. Обявяването 
на противоконституционност на параграфа би 
било обезсмислено, ако действащата разпо­
редба, която той е изменил, продължи да се 
прилага в същия вид. Конституционният съд 
възприема, че се възстановява действието на 
разпоредбата на закона в редакцията преди 
изменението или отмяната от влизането в 
сила на решението на Конституционния съд.
При разглеждане на настоящото дело 
Конституционният съд държи сметка за раз­
витието на правото и за формираните нови 
разбирания в практиката на съда, повлияни 
от еволютивното правно мислене. В послед­
валата след постановяване на Определение 
от 10.07.2008 г. по к. д. № 5/2008 г. практика 
на Конституционния съд разбирането на 
съда за естеството на закона за изменение и 
допълнение и за възможността той да бъде 
годен предмет на контрол за конституционо­
съобразност е променено. Конституционният 
съд приема, че всеки един закон за изменение 
и допълнение на друг закон обслужва дейст­
ващия закон, има вторичен характер и след 
влизането си в сила престава да бъде само­
стоятелен, тъй като от този момент той става 
част от закона, който се изменя и допълва.