Държавен вестник, бр. 80, 2016 г., стр. 3

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
ната група становища има и някои нюанси. 
Например според Фондация „Български 
адвокати за правата на човека“ оспореният 
чл. 37 ЗБППМН противоречи непосредстве-
но на Основния закон, тъй като под „орган 
на съдебната власт“ по смисъла на чл. 30, 
ал. 3 от Конституцията трябва да се разбира 
единствено съдът, но не и прокурорът, докато 
Българският хелзинкски комитет поддържа, 
че оспорената разпоредба не противоречи 
на изрична конституционна разпоредба, а е 
несъвместима само със задължителните за 
страната международни стандарти.
Мнението на проф. д-р Цветан Сивков е, 
че в рамките на посоченото в него основание 
(чл. 30, ал. 3 от Конституцията) искането след-
ва да се отхвърли като неоснователно, защото 
според Конституцията прокурорът е орган на 
съдебната власт и „фактът, че контролът не 
излиза от подсистемата на прокуратурата, не 
опорочава сам по себе си процедурата и не 
следва да се разглежда като форма на огра-
ничаване на конституционно установените 
права и свободи на гражданите“.
В становището на Държавната агенция за 
закрила на детето са посочени създадени от 
международната общност стандарти за защита 
на правата и законните интереси на подраст­
ващите, без изрично да се взема отношение 
към основателността на искането.
Като обсъди материалите по делото поот-
делно и в тяхната съвкупност, Конституцион-
ният съд прие следното:
Предмет на контрол за конституционосъоб­
разност е разпоредбата на чл. 37 ЗБППМН, 
според която престоят в домовете за временно 
настаняване на малолетни и непълнолетни не 
може да бъде повече от 15 дни, като престоят 
над 24 часа се разрешава от прокурора, а само 
в изключителни случаи пак с разрешение на 
съответния прокурор може да бъде продължен 
до 2 месеца.
Всяко човешко същество по своята природа 
се нуждае от лично пространство, в което да 
разполага с възможността да взема собстве-
ни решения и да предприема съответните на 
тях действия, разбира се, като се съобразява 
с необходимия за обществения мир баланс с 
аналогичното пространство, дължимо на ос-
таналите индивиди. Неслучайно създателите 
на Конституцията от 1991 г. още в нейния 
преамбюл, обявявайки верността си към об-
щочовешките ценности, на първо място сред 
тях са посочили свободата. Най-съществените 
гаранции за индивидуалната свобода като кон-
ституционна ценност се съдържат в уредбата 
на основните граждански права. В чл. 30 от 
Конституцията не само е признато правото 
на лична свобода и неприкосновеност, но са 
установени и условията за неговото огранича-
ване, както и необходимите мерки за защита на 
засегнатите лица срещу евентуален произвол. 
Валидни са общите предпоставки за допус-
тимост на ограничението на всяко основно 
право, а именно – да е уредено в закон, да 
Предмет на произнасяне по същество е 
искане на петчленен състав на Върховния 
административен съд (ВАС) за установяване 
на противоконституционност на чл. 37 от 
Закона за борба срещу противообществените 
прояви на малолетните и непълнолетните 
(ЗБППМН – обн., Изв., бр. 13 от 1958 г., 
посл. изм., ДВ, бр. 59 от 2016 г.). Вносителят 
изрично е посочил, че оспорената разпоредба 
е несъвместима с чл. 30, ал. 3 от Конститу-
цията, а в съдържателно отношение твърди, 
че нарушението се състои в „липсата на 
средство за обжалване“ на визираните в 
нея актове на прокурора. Във връзка с това 
се е позовал на раздел ІІІ на Решение от 
29.11.2011 г. на Европейския съд по правата на 
човека (ЕСПЧ), четвърто отделение, по делото  
„А. и други срещу България“, където по повод 
на прилагането на чл. 37 ЗБППМН е прието, че 
българската държава е нарушила чл. 5, § 4 от 
Конвенцията за защита на правата на човека и 
основните свободи (КЗПЧОС). Относими към 
предмета на настоящото конституционно дело 
са констатациите на ЕСПЧ, че при издаването 
на заповедта за настаняване в дом за временно 
настаняване на малолетни и непълнолетни 
прокурорът действа „при упражняване на из-
пълнителните си правомощия, предоставени от 
държавата“, без обаче следваната процедура да 
осигурява „гаранциите за съдопроизводство“, 
както и че „правителството не е посочило 
наличие на вътрешноправно средство за защи-
та“, което да даде възможност за последващо 
оспорване на прокурорския акт. 
От конституираните заинтересовани инсти-
туции писмено становище са представили ми-
нистърът на правосъдието, главният прокурор 
и Държавната агенция за закрила на детето.
Становище по предмета на делото са пред-
ложили още Съюзът на юристите в България, 
Българският хелзинкски комитет и Фондация-
та „Български адвокати за правата на човека“.
Писмено правно мнение е дал проф. д-р 
Цветан Сивков.
Министърът на правосъдието, главният 
прокурор, Съюзът на юристите в България, 
Българският хелзинкски комитет и Фондация-
та „Български адвокати за правата на човека“ 
намират, че искането е основателно и следва 
да се уважи. Общото в техните становища 
е, че законовата процедура за настаняване в 
дом за временно настаняване на малолетни 
и непълнолетни засяга конституционното 
право на лична свобода и неприкосновеност, 
а липсата на изрично предвиден достъп до 
съдебен контрол я лишава от необходимите 
гаранции срещу произвол. Позовават се на 
чл. 5, ал. 4 от Конституцията, който дава 
предимство пред вътрешното законодателство 
на правозащитния стандарт, произтичащ от 
ратифицираните, обнародваните и влезлите 
в сила за Република България международни 
договори, каквито са КЗПЧОС (чл. 5, § 4) 
и Международният пакт за гражданските и 
политическите права (чл. 9, § 4). В посоче-