Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 46

СТР.  46	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
зирането на контрола, упражняван от него 
в подчинената му структура на съдебната 
власт, но нито едно от тях самї по себе си 
не може да служи като пълноценна гаран­
ция за законосъобразното функциониране 
на прокуратурата без наличието на другото. 
Поради това Конституционният съд приема, 
че предприемането на съществена промяна 
в характера и в обхвата на тези правомощия 
на главния прокурор неизбежно рефлектира 
върху конституционно заложените параметри 
за обезпечаване на законосъобразното осъ­
ществяване на дейността на прокуратурата.
Внесената със ЗИД на Конституцията 
промяна чрез приемането на новата разпо­
редба на чл. 126, ал. 2 – „Главният прокурор 
представлява прокуратурата и ръководи 
Върховната прокуратура.“, не съдържа ново 
правомощие на главния прокурор. Той и 
преди изменението е имал правомощието да 
представлява прокуратурата, както и е бил 
административен ръководител на върховните 
є звена – Върховната касационна прокуратура 
и Върховната административна прокурату­
ра. В случая с промяната на чл. 126, ал. 2 
от Конституцията, съгласно която главният 
прокурор „ръководи Върховната прокуратура“, 
на практика се преструктурира конститу­
ционно установена структура на съдебната 
власт – прокуратурата. Тя престава да бъде 
единна, ръководена от главния прокурор, а 
той става ръководител само на едно нейно 
структурно звено (Върховна прокуратура), 
при това въведено на конституционно ниво 
в отклонение от установеното от създатели­
те на Конституцията принципно разреше­
ние структурата на прокуратурата да бъде 
предмет на законодателно уреждане. Според 
Тълкувателно решение № 8 от 2005 г. по к.д. 
№ 7/2005 г. „всяко преструктуриране трябва 
да бъде предшествано и обусловено от ясно 
дефиниране на необходимостта от промяна 
в основните функции на съответния орган, 
неговото място в системата на останалите 
държавни органи и начина на взаимодействие 
с тях. А това, доколкото засяга установения 
баланс между трите власти, предполага се­
риозна ревизия на Основния закон, която е 
от компетентност на ВНС.“
Оспореното изменение в Конституцията, 
според което главният прокурор е админис­
тративен ръководител само на Върховната 
прокуратура, а не ръководи цялата система на 
прокуратурата в България, не е предшествано 
и обусловено от ясно дефиниране на необхо­
димостта от него, а единствено е обосновано 
в мотивите към ЗИД на Конституцията с 
израза „въвеждане на елемент на децентрали­
зация на структурата на прокуратурата чрез 
промяна в чл. 126 от Конституцията“. Така с 
извършените промени се нарушава основен 
принцип на организацията на прокуратурата 
като съставна част на съдебната власт, което 
съгласно Тълкувателно решение № 3 от 2003 г. 
по к.д. № 22/2002 г. е в компетентността на 
Велико Народно събрание. 
Като последица от тази промяна е отнета 
основна конституционна функция на главния 
прокурор – да упражнява надзор за законност 
върху дейността на всички прокурори. Съ­
гласно Тълкувателно решение № 8 от 2005 г. 
по к.д. № 7/2005 г. „доколкото се променя 
изначално значима част от организационните 
и функционалните характеристики на този 
орган, се касае до промяна, рефлектираща 
върху формата на държавно управление“. По 
същество въплътената в Конституцията идея 
на Великото Народно събрание за единна 
прокуратура с върховен надзор за законност, 
осъществяван от главния прокурор, е промене­
на, като на практика е създадена прокуратура 
без единно ръководство и надзор за законност. 
Конституционният съд е приел в Тълкувателно 
решение № 3 от 2003 г. по к.д. № 22/2002 г., че 
„неразривно свързана с формата на държавно 
управление, която би се променила, е и ако 
се променят структурата, формирането и 
функциите на звената на съдебната система 
и статутът на нейните органи, включително 
висшите конституционно установени длъж­
ности“. Отнемането на основна и съществена 
функция на главния прокурор – упражнява­
нето на надзор за законност върху дейността 
на всички прокурори, е съществена намеса 
във функционалната характеристика на този 
самостоятелен конституционен орган (според 
замисъла на Великото Народно събрание) и 
в неговия статус. 
Без надзора за законност, упражняван от 
главния прокурор, много от прокурорските 
актове биха останали без какъвто и да е 
контрол, при условие че преобладаващата 
част от тях не подлежат на съдебен контрол. 
Някои изключителни правомощия на главния 
прокурор, присъщи само нему с оглед на уп­
ражнявания от него надзор за законност, не 
биха могли да бъдат реализирани – възлагане 
на разследване по наказателни дела на сле­
довател, решаване на спорове за подсъдност 
между прокуратури, възобновяване на пре­
кратени досъдебни производства, отправяне 
на искания за възобновяване на наказателни 
дела и др. 
Надзорът за законност като правомощие на 
главния прокурор в съответствие с предходната 
редакция на ал. 2 на чл. 126 е различен от 
контрола за законосъобразност, предвиден по 
вертикала в структурата на прокуратурата в 
процесуалния закон. Контролът за законосъ­
образност – обжалване на постановление на 
прокурор пред по-висшестоящия прокурор, 
по принцип е едноинстанционен и той няма