Държавен вестник, бр. 12, 2015 г., стр. 35

БРОЙ  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35  
по-малко ИАЛ независимо от широката є 
компетентност и многобройните правомощия, 
свързани с търговията с лекарствени продук­
ти, може да преценява възможностите за 
заместване на предписан лекарствен продукт 
с генеричен лекарствен продукт.
Разпоредбата на чл. 217в, ал. 5 ЗЛПХМ по 
наше мнение не посочва твърде различни групи 
хипотези, поставени под общия знаменател 
„недостатъчност“, който не задоволява според 
мотивите на решението. Тя съдържа само 
две кумулативно дадени предпоставки, при 
наличието на които ИАЛ постановява отказ 
за износ – недостиг на съответния лекарствен 
продукт в Република България към момента на 
подаване на уведомлението или настъпването 
на недостиг именно в резултат на износа на 
съответния лекарствен продукт, и липсата на 
съответния лекарствен продукт да застрашава 
сериозно живота и здравето на населението. Не 
е оправдано Конституционният съд да обявява 
за противоконституционни законови текстове 
по съображения, че те са „общо формулира-
ни“ или понеже прилагането им е свързано с 
преценка на конкретни обстоятелства.
Според мнозинството оспорената разпоред-
ба създава неравнопоставеност на търговците 
на едро на лекарствени продукти, защото е 
възможно на един търговец да бъде разрешен 
износът на конкретен лекарствен продукт, а 
на друг търговец износът за същия лекарствен 
продукт да бъде отказан именно поради извър-
шения вече износ от първия търговец. Няма 
обаче неравнопоставеност между субектите, 
осъществяващи еднакви или сходни дейности в 
определена сфера, ако субектите са поставени 
при еднакви законови изисквания. В случая е 
съвсем нормално, ако в определен момент има 
недостиг на конкретен лекарствен продукт, 
ИАЛ следва, предвид броя на едновременно 
постъпилите уведомления, да постанови отказ 
за износ на един, на няколко или на всички 
подали уведомление търговци на едро на ле-
карствени продукти, но това не означава, че 
търговците се неравнопоставени. 
Решението се основава на търсенето на 
„изискуем баланс“ между защита на свободната 
стопанска инициатива и на потребителите по 
чл. 19 от Конституцията и основното право 
на гражданите на здраве по чл. 52, ал. 3 от 
Конституцията. Конституцията прогласява 
основното право на гражданите на здраве и 
същевременно вменява на държавата задъл-
жения за неговото гарантиране, между които 
финансиране на част от здравеопазването от 
държавния бюджет, закрила от държавата на 
здравето на гражданите и осъществяване от 
държавата на контрол върху производството 
на лекарствени средства, биопрепарати и ме-
дицинска техника и върху търговията с тях. 
Правото на здраве в някои случаи може да 
засегне правото на живот на гражданите и в 
тези случаи лекарствените продукти се оказват 
животоподдържащи или животоспасяващи. 
В случая балансът между основното право 
на гражданите на здраве, което има абсолютен 
характер и не може да бъде ограничавано, и 
правото на свободната стопанска инициатива, 
от друга страна, е намерен не в допустимото 
ограничаване на правото по чл. 19 от Кон-
ституцията, а в ограничаване на правото на 
здраве, което понякога може да бъде сериозно 
и невъзвратимо засегнато. Здравето според 
известната дефиниция на Световната здравна 
организация е състояние на пълно физиче-
ско, психическо и социално благополучие на 
индивида, а не само липсата на болест или 
недъг. Това определение е възприето и в чл. 2 
от Закона за здравето. Здравето е широко 
понятие и е резултат от много фактори, сред 
които основно място заема употребата на 
лекарствени препарати превантивно или с 
цел лечение на болест и именно поради това 
отказът за износ на конкретен лекарствен 
продукт не може да се разглежда само като 
изключителна ограничителна мярка в извън-
редна ситуация, а до нормално регулиране 
на пазара за определен период от време с 
цел недопускане на дефицит, застрашаващ 
сериозно здравето и живота на гражданите. 
Правото на свободна стопанска инициатива 
по чл. 19, ал. 1 от Конституцията няма абсо-
лютен характер и може да бъде ограничавано 
съгласно постоянната практика на Конститу-
ционния съд. Конкретно с Решение № 9 от 
17.06.2003 г. по конституционно дело № 10 от 
2003 г. Конституционният съд се е произнесъл, 
„че се защитават по-висши конституционни 
ценности, като здравето на гражданите – чл. 52, 
ал. 3 от Конституцията, както и гарантира-
ната на гражданите достъпна медицинска 
помощ – чл. 52, ал. 1 от Основния закон, в 
сравнение с прокламираните в чл. 19, ал. 1 и 
2 от Конституцията – принцип на свободната 
стопанска инициатива и изискването за създа-
ване и гарантиране на еднакви правни условия 
за стопанска дейност на правните субекти“.
Решението приема също, че гражданите са 
потребители на лекарствени продукти и инте-
ресът на потребителя, в случая пациент, дори 
без специалния текст на Конституцията, устано-
вяващ правото на живот и здраве и следващия 
от това ангажимент на държавата за грижа, 
е защитен, защото всъщност в съдържанието 
на чл. 19, ал. 2 от Конституцията е включен 
предвидливо този принцип на защита, поради 
което друга закрила не е необходима. Според 
мнозинството от съдии законодателството 
относно лекарствата съдържа достатъчно раз-
поредби вън от оспорената, както и комплекс