Държавен вестник, бр. 35, 2010 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  35
защита е основно и самостоятелно право на 
гражданите, което обаче не е тъждествено с 
адвокатското възнаграждение“, като привежда 
аргументи за това твърдение.
В становището си, прието на заседание на 
Пленума, Върховният касационен съд (ВКС) 
определя, че „ограничителното въздействие 
(законово или подзаконово) при упражнява­
нето на основни конституционни права следва 
да бъде стриктно лимитирано, подчинено на 
принципа на минимално възможно препятствие 
в упражняването на основните права ...“, че „с 
цитирания § 12 от ЗИД на ЗДДС се преминава 
границата на допустима и оправдана според 
критериите на правовата държава ограничителна 
намеса в упражняването на конституционното 
право на защита, поради което това изменение 
следва да се приеме като противоконститу­
ционно“. ВКС счита, че Директива 2006/112/
ЕС няма обвързваща сила, тъй като „изрично 
установява възможност да не се налага ДДС 
върху процесуалното представителство, ако до 
влизането є в сила такъв данък не се е събирал 
от държавата членка“.
В становището на омбудсмана, на Съюза на 
юристите в България и на Висшия адвокатски 
съвет искането на президента се поддържа 
напълно с привеждане на допълнителни съобра­
жения както за същността на данък добавена 
стойност, така и за възможността да се отклони 
приложението на Директива 2006/112/ЕС по 
отношение на процесуалното представителство, 
с което се осъществява правото на защита на 
физически лица в досъдебни, съдебни, админи­
стративни и арбитражни производства.
Конституционният съд, след като обсъди 
аргументите в искането на президента, стано­
вищата на конституираните страни, като взе 
предвид решения на Конституционния съд по 
сходни въпроси и анализира правната уредба, 
прие следното:
І. По установяване на противоконституци­
онност на § 12 от Закона за изменение и до­
пълнение на Закона за данък върху добавената 
стойност (обн., ДВ, бр. 95 от 2009 г.) с чл. 56 
от Конституцията.
Законът за данък върху добавената стойност 
(ДВ, бр. 63 от 2006 г., с изменения и допълнения) 
основно се придържа към уредбата на данък 
добавена стойност в Директива 2006/112/ЕС по 
отношение на обектите, на данъчно задължените 
лица, на легалното определение на независима 
икономическа дейност и др.
Точка 5 на чл. 44, ал. 1 ЗДДС е включена с 
изменение на ЗДДС, в сила от 19.12.2007 г. (обн., 
ДВ, бр. 108 от 2007 г.). С нея процесуалното 
представителство се определя като освободена 
от ДДС доставка.
В самия текст на посочената т. 5 на чл. 44, 
ал. 1 ЗДДС се определя, че чрез процесуалното 
представителство се осъществява право на защита.
Конституционният съд е имал повод да 
изясни същността и правната характеристика 
на правото на защита.
Така в Решение № 15 от 1993 г. по к.д. 
№ 17 от 1993 г. (обн., ДВ, бр. 88 от 1993 г.; 
попр., бр. 89 от 1993 г.) се приема, че „раз­
поредбата на чл. 56 установява правото на 
защита като основно право, което е универ­
сално. Негова проявна форма са правото 
на адвокатска защита на задържания или 
обвиняемия по чл. 30, ал. 3 или правото на 
защита във всички стадии на процеса по 
чл. 122, ал. 1, но то не се изчерпва с тях. 
Както личи от изр. 2 на чл. 56, правото на 
защита, включително и чрез съдействието на 
защитник, може да се реализира пред всички 
държавни учреждения, а не се ограничава в 
рамките на съдебния процес“. В същото се 
отбелязва, че „това основно право е предос­
тавено на всеки гражданин, за да защити 
нарушени или застрашени права или законни 
интереси. Следователно то се осъществява 
не само за себе си, а като средство, което 
съдейства за реализирането на други права 
или законни интереси“.
В Решение № 1 от 2008 г. по к.д. № 10 
от 2007 г. (обн., ДВ, бр. 27 от 2008 г.) също 
е прието, че „правото на защита е основно 
право на гражданите, за да охрани техни пра­
ва и интереси. То има универсален характер. 
Поначало разпоредбата на чл. 56 се прилага 
съвместно с други норми на Конституцията и 
законите, но може да действа и самостоятелно. 
Текстът създава задължения, особено за про­
цесуалните гаранции на това право, които са 
изпълнени от законодателя с приемането на 
ГПК, на Административнопроцесуалния кодекс, 
на Данъчно-осигурителния процесуален кодекс 
и на други закони“.
Както в посочените решения, така и в 
правната доктрина (Н. Неновски, Право на 
защита по чл. 56 от Конституцията, Правна 
мисъл, 1994, кн. 1, с. 15; Е. Друмева. Консти­
туционно право, Сиела, С. 2008, с. 782; Кон­
ституция на Република България – коментар, 
Сиела, 1999 – колектив и др.) се изследва 
правната същност на конституционното право 
на защита. То е основно, универсално право 
с процесуален характер. Неговата особеност 
е в проявлението му на гаранция за другите 
основни права, установени в Конституцията, 
доразвити и конкретизирани в закони и други 
нормативни актове. Правото на защита не може 
да съществува в правния мир, без да е обезпе­
чено с политически, икономически и правни 
гаранции. В противен случай правото на защита 
би останало само декларирано. Уреждайки в 
чл. 30, ал. 4 правото на адвокатска защита от 
момента на задържането на гражданина или 
на привличането му като обвиняем и в чл. 122, 
ал. 1 – право на защита във всички стадии 
на процеса, конституционният законодател 
определя с най-висша степен на юридическа 
сила проявления на правото на защита. Тези 
конкретни права също се нуждаят от обезпе­
чаване с гаранции, които са различни по вид