Държавен вестник, бр. 50, 2025 г., стр. 37

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37   
има потенциала същностно да засегне кон­
ституционни права и свободи на гражданите.
С приемането на разпоредбата на чл. 343в, 
ал. 3 НК законодателят дефинира деяние 
като престъпление при вече съществуващо 
като идентичен състав деяние, установено от 
него като административно нарушение, без 
да определи кога деянието следва да бъде 
престъпление и кога – административно на­
рушение. Съдът в своята практика приема, че 
„принципът на законност изисква наказател­
ноправните норми да бъдат достатъчно ясни, 
предвидими и достъпни, за да се позволи 
на правните субекти, ако е необходимо, да 
разберат за кои действия и бездействия се 
предвижда наказателна отговорност. Това 
изискване ще бъде удовлетворено винаги 
когато гражданите могат да извлекат от 
съдържанието на наказателната норма как­
во им е забранено, както и какво ще бъде 
наказанието, ако нарушат закона“ (Решение 
№ 13 от 2022 г. по к.д. № 8/2022 г.). В случая 
съдът не може да приеме за удовлетворено 
дори изискването, че „[я]сно и определено 
трябва да бъде изразена поне основната идея 
на законодателя и същината на волята му, за 
да могат правоприлагащите органи по пътя 
на тълкуването и прилагането да осигурят 
точното изпълнение на закона“ (Решение 
№ 1 от 2005 г. по к.д. № 8/2004 г.), защото 
дори и по пътя на тълкуването правоприла­
гащите органи не могат да установят не само 
„основната идея на законодателя и същината 
на волята му“, но не могат да установят във 
всеки конкретен случай коя отговорност да 
реализират.
Идентичността на съставите на престъпле­
нието по чл. 343в, ал. 3 НК и на администра­
тивното нарушение по чл. 177, ал. 1, т. 2 във 
връзка с чл. 171, т. 1 и 4 ЗДвП не позволява 
да се извърши разграничение на двата състава 
чрез принципа на приоритет на наказателната 
пред административнонаказателната отговор­
ност, установен в чл. 33, ал. 2 ЗАНН. Съглас­
но чл. 33, ал. 2 ЗАНН при „констатиране на 
признак/признаци за извършено престъпление 
административнонаказателното производство 
се прекратява“. Тъждеството на състава на 
престъплението и на административното на­
рушение и установеното в чл. 33, ал. 2 ЗАНН 
би значило да се допусне, че с приемането на 
чл. 343в, ал. 3 НК законодателят мълчаливо 
е отменил административното нарушение по 
чл. 177, ал. 1, т. 2 във връзка с чл. 171, т. 1 и 
4 ЗДвП. В случая, с оглед на поведението на 
законодателя при и след приемане на разпо­
редбата на чл. 343в, ал. 3 НК, няма основа­
ние да се презумира мълчалива отмяна на 
съществуващото административно нарушение 
и на предвиденото за него административно 
наказание. В мотивите за приемане на оспо­
рената разпоредба липсва каквато и да е идея 
за неприложимост на чл. 177, ал. 1, т. 2 във 
връзка с чл. 171, т. 1 и 4 ЗДвП. Наред с това 
само 23 дни след приемане на чл. 343в, ал. 3 
НК законодателят изменя чл. 171, т. 1, буква б) 
ЗДвП, като увеличава срока на принудител­
ната мярка от 6 на 18 месеца (ДВ, бр. 101 от 
2016 г.), по-малко от два месеца след приемане 
на наказателната разпоредба приема нова раз­
поредба на чл. 171, т. 1 ЗДвП – буква ж) (ДВ, 
бр. 9 от 2017 г.), а само година след приемане 
на оспорената разпоредба приема изменение 
на самия чл. 177, ал. 1, т. 2 ЗДвП (ДВ, бр. 2 
от 2018 г.), което по никакъв начин не засяга 
административното нарушение по чл. 177, 
ал. 1, т. 2 във връзка с чл. 171, т. 1 и 4 ЗДвП.
Идентичността на съставите на престъпле­
нието по чл. 343в, ал. 3 НК и на администра­
тивното нарушение по чл. 177, ал. 1, т. 2 във 
връзка с чл. 171, т. 1 и 4 ЗДвП не позволява 
тяхното разграничение и с оглед на степента 
на обществената опасност, защото тя също 
е идентична. При това става въпрос за дея­
ние на формално извършване – управление 
на моторно превозно средство в срока на 
изпълнение на принудителната администра­
тивна мярка „временно отнемане на свиде­
телството за управление на моторно превозно 
средство“, т.е. липсва изискване за някакъв 
резултат или за друг вид общественоопасни 
последици, които да позволят разграничение 
на степента на обществена опасност на двете 
деяния. Единствените разлики между двата 
състава са във вида и в размера на наказа­
нието и в процесуалния ред за налагане на 
наказанията, но това не са обективни крите­
рии за разграничаване на престъплението от 
административното нарушение.
Липсата на законово установен обективен 
критерий, който да дава възможност не само 
на гражданите, но и на правоприлагащите 
органи да определят еднозначно кога деянието 
осъществява признаците на престъпление по 
чл. 343в, ал. 3 НК и кога на административно 
нарушение по чл. 177, ал. 1, т. 2 във връзка с 
чл. 171, т. 1 и 4 ЗДвП, прави оспорената раз­
поредба неясна до степен, която не позволява 
дори с помощта на тълкуване от правоприлага­
щите органи да се установи еднозначно кога за 
деянието ще се налага глоба от 100 до 300 лв., 
каквото е административното наказание, и 
кога ще се налага лишаване от свобода до три 
години и глоба от 200 до 1000 лв., каквото е 
наказанието за престъплението по чл. 343в, 
ал. 3 НК. Показателно в това отношение е и 
образуваното от Наказателната колегия на 
Върховния касационен съд тълкувателно дело 
№ 2/2023 г. по приложимостта на чл. 343в, 
ал. 3 НК, при което поради констатираната 
идентичност на съставите на престъплението 
по чл. 343в, ал. 3 НК и на административното