Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 25

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
прилагането на акта, като неприлагането на 
противоконституционните норми не заличава 
автоматично валидността на настъпилите по 
време на тяхното действие правни последици. 
Ето защо, чл. 22, ал. 4 от ЗКС предвижда тези 
последици да се уреждат от органа, издал 
противоконституционния акт, като по такъв 
начин се зачитат принципите за разделение 
на властите и за правната сигурност. 
Както към момента на приемането на 
Конституцията през 1991 г., така и към нас­
тоящия момент, съдържанието и общите 
характеристики на правните актове, прие­
мани от посочените държавни органи, не са 
претърпели радикални изменения. Познати в 
детайли, както към 1991 г., така и към нас­
тоящия момент, са основните различни по 
темпорален обхват видове действия – ex nunc, 
ex tunc, pro futuro, както и разграничението на 
юридическите актове на нормативни и ненор­
мативни. Ако учредителната власт е считала, 
че Конституционният съд, като нов, непознат 
за държавата орган, би могъл по своя преценка 
да придава различен от предвидения от него 
в чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията 
темпорален ефект (сила) на решенията, с 
които се установява неконституционност, е 
следвало изрично да му предостави такава 
възможност, което обаче не е сторила. 
Тъй като единствено Конституционният съд 
е призван да тълкува Конституцията, да се 
произнася с решения за установената проти­
воконституционност, неговите решения имат 
действие занапред, но не защото положението 
на противоконституционност е възникнало 
от този момент, а защото Конституционният 
съд чрез своето решение го е признал, за да 
се отстрани един порок, едно нетърпимо от 
конституционна гледна точка положение. Не­
прилагането на закона е последица от неговото 
обявяване за противоконституционен от Кон­
ституционния съд (чл. 151, ал. 2, изр. трето), 
то е последица от юридическата преценка за 
несъответствието на закон с Конституцията. 
Практиката на КС изхожда и от разби­
рането за необходимостта от стабилност на 
регулиращата сила на закона, защото стаби­
литетът на законите е условие за ред и правна 
сигурност. Затова презумпцията за валид­
ност, която съпровожда актовете, издадени 
от компетентните държавни органи, важи с 
особена сила за законите. Тази презумпция 
би могло да бъде оборена само с решение на 
Конституционния съд, обявяващо оспорван 
пред него закон за противоконституционен.
Липсва убеденост, че поддържаното от 
мнозинството разрешение отчита факта, че за 
едно и също нарушение на Конституцията, в 
зависимост от това дали се атакува закон във 
формален смисъл, или закон в материален сми­
съл, или акт на Народното събрание, или акт 
на президента, правният ефект на решенията 
на КС въз основа единствено на настоящото 
тълкувателно решение ще бъде различен – от 
ex nunc, до невалидност към момента на прие­
мане на акта, която се приравнява на начална 
недействителност. Подобно положение би със­
тавлявало подмяна, респ. дописване на волята 
на конституционния законодател.
Не приемаме извода, че при установена 
противоконституционност на ненормативни 
актове – закони във формален смисъл, ре­
шения на Народното събрание и актове на 
президента, правният ефект на решението на 
Конституционния съд се изразява в невалидност 
от момента на приемането (издаването) им.
Според правната наука и юридическата 
практика понастоящем трудно може да се 
твърди, че съществува теоретична конструк­
ция, която по цялостен и безпротиворечив 
начин да представя въпроса за валидността 
(юридическата сила) в правото. Защото пре­
ценката дали правен акт, който е неспра­
ведлив, може да бъде юридически валиден, 
занимава доктрината от векове и отговорът 
за това дали моралността (справедливостта) 
на съдържанието на юридическия акт може 
да бъде условие за валидност в правото, има 
множество различни разрешения, свързани 
най-вече с конфликта между правната сигур­
ност и справедливостта. Тъкмо поради това 
използваният нееднократно в мотивите и 
диспозитива на решението термин „невалид­
ност“ поражда основателни резерви поради 
нееднозначността му. 
6. Защо считаме, че към тълкувателната 
дейност на Конституционния съд поначало 
следва да се подхожда внимателно и отговорно:
Даването на задължително абстрактно 
тълкуване на конституционен текст поставя 
Конституционния съд на Република България 
твърде близко до конституционния законода­
тел и вероятно тъкмо поради това към него 
(тълкуването) в теоретичен план се подхожда 
твърде предпазливо. 
Конституционното правосъдие на Герма­
ния, Австрия, Испания и др. не установява 
такова самостоятелно правомощие. Послед­
ното, предвид изложеното по-горе, съставлява 
по-скоро изключение и към него се прибягва 
резервирано, защото крие опасност от допъл­
ване и дописване на Конституцията. Това в 
още по-голяма степен се отнася до въпроса 
за абстрактното тълкуване на текст от Кон­
ституцията, съдържащ обща уредба относно 
действието на решението на Конституционния 
съд, без да се държи сметка за вложеното 
от учредителната власт съдържание. Затова 
приемаме, че в конкретния случай не става 
дума за необходимост от тълкуване поради 
възникване на нови обстоятелства, формиране 
на нови разбирания и нови правни категории, 
които да налагат еволютивно правно мислене.