Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
по делата за оспорване на индивидуални 
административни актове, изцяло се сменя 
признака, въз основа на който се опреде-
ля тази подсъдност – това е „постоянният 
адрес или седалището на посочения в акта 
адресат, съответно адресати“. Когато посоче-
ните в индивидуалния административен акт 
адресати са повече от един и са с различен 
постоянен адрес или седалище, но в рамките 
на един съдебен район, делата се разглеждат 
от административния съд в района на тери-
ториалната структура на администрацията 
на административния орган, който е издал 
оспорения акт. Във всички останали случаи 
делата се разглеждат от административния 
съд, в района на който е седалището на ор-
гана – чл. 133, ал. 2 АПК. 
В исторически аспект нормата на чл. 133, 
ал. 1 АПК е претърпяла две изменения след 
приемането и влизането в сила на АПК (обн., 
ДВ, бр. 30 от 11.04.2006 г., в сила в тази част 
от 1.03.2007 г.). Първоначалният текст е гласял: 
„делата се разглеждат от административния 
съд, в района на който е седалището на ор-
гана, издал оспорения административен акт“. 
Впоследствие с изменението на чл. 133, ал. 1 
(обн., ДВ, бр. 104 от 3.12.2013 г., в сила от 
4.01.2014 г.) законодателят е възприел друг 
критерий: „делата по оспорване на индивиду-
ални административни актове се разглеждат 
от административния съд по седалището на 
териториалната структура на администраци-
ята на органа, издал оспорения акт, в чийто 
район се намира постоянният или настоящият 
адрес или седалището на жалбоподателя“. С 
последното, атакувано от президента изме-
нение, местната подсъдност по обжалване 
на индивидуални административни актове 
по принцип се определя по признака „по-
стоянен адрес или седалището на посочения 
в акта адресат“. Този хронологичен преглед, 
както и заявените мотиви на вносителите на 
обсъжданите изменения сочат на намерение 
на законодателя за улесняване на достъпа на 
гражданите до правосъдие и по-равномерно 
разпределение на делата между администра-
тивните съдилища. Те са израз на стремежа 
на нормотвореца да гарантира справедлив 
административния процес (Стенографски 
протокол от 154-то заседание от 22.06.2018 г. 
на 44-то НС). 
Справедливостта на една съдебна проце-
дура има много измерения, едни от които са 
гарантирането на достъп до съд и разглеж-
дането на делата в разумен срок. От своя 
страна достъпът до съд се реализира както с 
териториалната близост на съда до правния 
субект, търсещ съдебна защита на правата си, 
така и с минимализиране на всички пречки за 
това. Разумната продължителност на съдебния 
процес изисква в обозрими, съответни на ес-
теството на правния спор, срокове гражданите 
и юридическите лица да получат произнасяне 
от съд. Справедливостта е висша ценност и 
регулатор на обществото (съображение второ 
от преамбюла на Конституцията) и щом пра-
вовата държава защитава и гарантира правата 
на човека, тя би следвало да създава такива 
условия за тяхната реализация, чрез които да 
гарантира най-доброто ниво за това (Решение 
№ 11 от 2016 г. по к. д. № 7/2016 г.). Оспорва-
нето на индивидуален административен акт, 
който засяга права и законни интереси на 
правния субект, е безспорно в негов интерес. 
Когато по-силната, облечена в държавна власт, 
страна в това правоотношение предопределя 
чрез своето или на териториалната си струк-
тура седалище съда с местна компетентност 
да разгледа спора, се поставя под съмнение 
справедливият съдебен процес като бърз и 
лесен достъп до съд. 
Атакуваното изменение на чл. 133, ал. 1 
АПК обвързва за първи път определянето на 
местната подсъдност с постоянния адрес и 
седалище на адресата на индивидуалния ад-
министративен акт. Посочената обвързаност 
създава необходимите правни гаранции за 
реализиране на правото на защита по чл. 56 
от Конституцията, елемент от която е правото 
на гражданите на справедлив процес, реали-
зиран чрез бърз достъп до съд и решаване 
на делото в разумен срок (Решение № 6 от 
2003 г. по к. д. № 23/2002 г.). Мотивите на 
законодателя за това решение са подчинени 
на легитимна цел – улесняване на гражданите 
като адресати на индивидуален администра-
тивен акт при евентуална негова незаконосъо-
бразност да сезират административния съд по 
техния постоянен адрес/седалище. Чрез това 
законодателно решение административното 
правосъдие „се доближава“ до гражданите. С 
него се реализира задължението на държава-
та да организира съдебните си процедури по 
начин, че да даде възможност на съдилищата 
да спазят всяко от изискванията за гаранти-
ране на справедлив процес, включително и 
като делата се разглеждат в разумен срок. 
Струпването на дела в определени съдили-
ща предвид обстоятелството, че седалищата 
на административните органи или техните 
териториални поделения съвпадат със съот-
ветния съдебен район, крие сериозен риск от 
забавено правосъдие. За това обстоятелство 
правовата държава следва да държи сметка, 
тъй като носи отговорност за вредите, произ-
тичащи от продължилата извън един разумен 
срок съдебна процедура. Нормите относно 
местната подсъдност не трябва да създават 
на правните субекти процесуални неудобства 
от гледна точка на продължителността на 
производството, които да правят прекомерно 
трудно упражняването на правата им.