Държавен вестник, бр. 87, 2012 г., стр. 109

БРОЙ  87	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  109  
за управление на дейностите по опазване на 
околната среда и се разходват за проекти и 
обекти за третиране на отпадъци. 
Логическото и систематичното тълкуване 
на така очертания нормативен регламент 
сочи, че разпоредбите на ЗУО уреждат дъл­
жимостта на продуктовите такси, дефинират 
кръга на задължените лица, конкретизират 
предприятието, в което следва да постъ­
пят тези суми, както и начина за тяхното 
разходване. В съответствие с обществените 
отношения, уредени с посочените законови 
норми, обхватът на делегираната с чл. 36, ал. 1 
ЗУО изключителна компетентност на МС е 
ограничен до неуредените от закона общест­
вени отношения – определянето на размера 
на продуктовите такси и на реда за тяхното 
заплащане. Материалната компетентност, 
очертана в чл. 36, ал. 1 ЗУО, не включва пра­
вомощието на органа на изпълнителната власт 
да разпределя  вторично с този акт приходите 
от продуктовата такса, нито предвижда при 
условията на оперативна самостоятелност МС 
да конкретизира начина за тяхното разходва­
не. В рамките на делегираните правомощия 
не попада и възможността за разпределение 
на приходите, постъпващи в организациите 
по оползотворяване на отпадъци от техните 
членове. Законът не съдържа разпоредба, 
която да установява такса за администра­
тивно обслужване от МВР и да транслира 
на МС правомощието да определя нейния 
размер спрямо приходите на организациите 
по оползотворяване на отпадъци от МПС. 
Тези организации са търговски дружества, 
които са длъжни да заплащат продуктова 
такса в хипотезата на чл. 36, т. 4 ЗУО, но 
не дължат съгласно неговите разпоредби да 
предоставят насрещна престация на МВР за 
административно обслужване. Наредбата е 
издадена в прилагане на ЗУО, поради което 
с нея не може да се установява задължение, 
което законът не предвижда. Дори и да се 
приеме, че тази част от оспорената разпоредба 
е приета в изпълнение на делегацията по чл. 1, 
ал. 1 от Закона за държавните такси и с нея 
Министерският съвет е определил размер на 
държавна такса по чл. 4, буква „о“ от същия 
закон, то отново би се достигнало до извод, 
че атакуваната норма не е в съответствие с 
нормативен акт от по-висока степен, а именно 
с разпоредбите на чл. 10, ал. 1 и 2 ЗНА. Те 
изискват обществените отношения от една 
и съща област да се уреждат с един, а не с 
няколко нормативни акта от същата степен, 
а при наличие на издаден за тях нормативен 
акт, тези обществени отношения да се уреж­
дат с неговото допълнение или изменение. 
Същевременно, съпоставката на предписаното 
с разпоредбата на чл. 2, ал. 8 от наредбата с 
чл. 35, ал. 1 и 3 ЗУО обуславя извод за пряко 
противоречие между тях. В тази връзка съдът 
споделя доводите на оспорващия за мате­
риална незаконосъобразност на оспорената 
подзаконова норма, която не е в съответствие 
и с целта на ЗУО, определена с чл. 1, ал. 3 
във връзка с чл. 35, ал. 3 от същия закон. 
Той е призван да предотврати, намали или 
ограничи вредното въздействие на отпадъците 
върху човешкото здраве и околната среда чрез 
тяхното управление, но не и да възмездява 
Министерството на вътрешните работи за 
осъщественото административно обслужване.
Аргумент за обратното не може да се из­
влече и от сочените от ответника и заинтере­
сованата страна разпоредби на чл. 94а, ал. 1 
и чл. 96, ал. 1 ЗУО, установяващи задълже­
ние за министъра на вътрешните работи за 
контрол над обекти и дейности по третиране 
на отпадъци. Недопустимо е изпълнението 
на законови задължения от страна на адми­
нистративен орган да се квалифицира като 
административна услуга, осъществена по 
искане на лицата по чл. 11 ЗУО, и с това да 
се обосновава дължимостта на процент от 
приходите на организациите по оползотворя­
ване. Установяването на това задължение не 
се обосновава и с разпоредбите от  Наредба 
№ І-45 от 24.03.2000 г. за регистриране, отчет, 
пускане в движение и спиране от движение 
на моторните превозни средства и на ремар­
кетата, теглени от тях, и реда за предоставяне 
на данни за регистрираните пътни превозни 
средства. Неотносими са и доводите за осъ­
ществяваната от ПУДООС насрещна преста­
ция срещу продуктовата такса, изразяваща се 
в разходването є за събиране, транспортиране, 
временно съхраняване, разкомплектоване и 
оползотворяване, рециклиране и обезвреж­
дане съобразно чл. 21, ал. 6 от Наредбата за 
изискванията за третиране  на отпадъците от 
моторни превозни средства, приети с ПМС 
№ 311 от 2004 г. (ДВ, бр. 104 от 2004 г.), тъй 
като оспорването, инициирало настоящото 
производство, не касае приходите, постъпва­
щи в ПУДООС. Съгласно чл. 60 от Закона 
за опазване на околната среда ПУДООС е 
държавно предприятие по смисъла на чл. 62, 
ал. 3 ТЗ, юридическо лице, което не е търгов­
ско дружество, не формира и не разпределя 
печалба, а § 1, т. 26 от ДР на ЗУО сочи, че 
организациите по оползотворяване са юри­
дически лица, регистрирани по Търговския 
закон, които не разпределят печалба и които 
управляват дейностите по разделно събиране, 
рециклиране и оползотворяване на масово 
разпространени отпадъци. За тази дейност по 
аргумент от чл. 36, т. 3 ЗУО лицата, члену­
ващи в организацията, заплащат на същата 
„уговореното възнаграждение“. То се определя 
между страните при свобода на договарянето,