Държавен вестник, бр. 60, 2025 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  60
в левове, ако не е негова собственост“ от На­
казателния кодекс (обн., ДВ, бр. 26 от 1968 г.; 
посл. изм., бр. 49 от 2025 г.).
Отхвърля искането в останалата му част.
Решението е подписано с особено мнение от 
съдиите Павлина Панова, Надежда Джелепова, 
Борислав Белазелков и Галина Тонева.
Председател: 
Павлина Панова
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдиите Павлина Панова, Надежда Джеле­
пова, Соня Янкулова, Борислав Белазелков и 
Галина Тонева по Решение № 8 от 2025 г. по 
к.д. № 15/2024 г.
Подписваме с особено мнение решението в 
частта, с която се отхвърля искането за обявя­
ване на противоконституционност на чл. 343, 
ал. 5 в цялост и на чл. 343б, ал. 5 в частта „а 
когато деецът не е собственик – да присъди 
равностойността му“ от Наказателния кодекс, 
защото считаме, че разпоредбите са противо­
конституционни. 
Въпросът, предмет на конституционното 
дело, не е дали приетите от законодателя мерки 
по отношение на извършителите на двете прес­
тъпления са достатъчно строги и ефективни, 
а дали са конституционосъобразни разпоред­
бите, които ги установяват. Особеното мнение 
се отнася не до принципната възможност за 
отнемане на моторното превозно средство в 
хипотезите на чл. 343, ал. 5 и чл. 343б, ал. 5 
НК, а до начина, по който е уредена мярката в 
оспорените разпоредби. Намираме, че начинът 
е конституционно нетърпим, защото създава 
неяснота относно характера на мярката. Тази 
неяснота води до нарушаване на конституцион­
ни изисквания за нейното прилагане, което не 
може да бъде преодоляно чрез съответно на 
Конституцията тълкуване от съда, в т.ч. и при 
упражняване на компетентността на Върховния 
касационен съд по чл. 124 от Конституцията.
Считаме, че за да се произнесе по искането, 
за Съда беше незаобиколимо важно да изясни 
правната същност на наказателната мярка 
„отнема в полза на държавата [...] моторното 
превозно средство, което е послужило за из­
вършване на престъплението и е собственост 
на дееца, а когато деецът не е собственик – да 
присъди равностойността му“, което не беше 
сторено. Необходимо беше да се направи раз­
граничение между наказанието (като установена 
от закона мярка на държавна принуда, налага­
на от съда на лице, извършило престъпление, 
чрез която се засягат негови правни интереси) 
и мерките по чл. 53 НК (отнемане в полза на 
държавата на предмета и/или средството на 
престъплението), приложими независимо от 
наказателната отговорност.
Съпоставката на характеристиките на на­
казанието и на мерките по чл. 53, ал. 1 НК 
ни дава основание да приемем, че оспорената 
мярка има характеристики на наказание – по 
своята същност е санкционна, носи белезите 
на имуществено наказание, изразява се в при­
нудително отчуждаване на собственост, което 
по своя гражданскоправен ефект е идентично 
с конфискацията, но оспорената мярка, както 
и мерките по чл. 53, ал. 1 НК, без да са на­
казание, се прилагат по отношение на вещи, 
пряко свързани с извършеното престъпление. 
Това обосновава извода, че обсъжданата 
мярка по двете оспорени разпоредби е неясна 
по характер, заимстваща признаци както от 
наказанието, така и от превантивните мерки, 
но наказанието и мерките поради естеството 
си са подчинени на различни принципи и 
цели, имат различни основания и гаранции. 
Създаването на институт, носещ едновремен­
но белези и на двата вида правни средства за 
държавна принуда, позволява заобикаляне на 
ограниченията, на които е подчинено наказа­
нието в правовата държава, и създава условия 
за произволно засягане на права, което е кон­
ституционно недопустимо. 
Според нас оспорената мярка е в нарушение 
на принципа на законоустановеност на престъп­
лението и наказанието като проявна форма на 
принципа на правовата държава – чл. 4, ал. 1 
от Конституцията.
Принципът на законоустановеност на на­
казанието изисква видът и размерът на нака­
занието да бъдат в пределите на санкциите, 
установени за съответния вид престъпление в 
особената част, като се съобразят и разпоред­
бите на общата част на Наказателния кодекс, 
определящи наказанията и установената тяхна 
система. Конституционният съд в Решение № 5 
от 2014 г. по к.д. № 2/2014 г. изрично приема, 
че „[н]аказанието е законоустановено не само 
с оглед на уредбата на санкциониране на от­
делните престъпни деяния в особената част 
на НК, а и с оглед на разпоредбите в общата 
част на същия кодекс, отнасящи се до опреде­
ляне на наказанието. Това са тези разпоредби, 
които по общ начин определят правилата за 
неговото налагане, включително и при инди­
видуализацията му“. Израз на това разбиране 
на Съда за принципа на законоустановеност на 
наказанието е и установеното в разпоредбата 
на чл. 54, ал. 1 НК задължение на съда да оп­
ределя наказанието в пределите, предвидени 
от закона за извършеното престъпление, като 
се ръководи от разпоредбите на общата част 
на кодекса. Не намираме основание да се от­
клоним от това разбиране на Съда.
Начинът, по който оспорените разпоредби 
са формулирани, според нас, не позволява на 
съдилищата да спазват законовите изисквания 
за определяне на конкретните санкционни 
мерки дори и с помощта на „съответното“ им 
тълкуване поради тяхното съществено проти­
воречие с правилата, установени в общата част 
на Наказателния кодекс. По тази причина изра­
зяваме несъгласие с тезата на мнозинството, че 
недостатъците на оспорените разпоредби могат 
да бъдат преодолени по пътя на тълкуването.
Като мярка със санкционен характер „от­
немането“ не е установено в системата на