Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 13

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
от особената част на Наказателния кодекс, 
извършени в периода от 9 септември 1944 г. 
до 10 ноември 1989 г. от членове на ръковод-
ни органи на Българската комунистическа 
партия, както и от трети лица, на които са 
възложени ръководни длъжностни или пар-
тийни функции“.
Като се има предвид, че през посо­
чения в цитираната разпоредба период са 
действали няколко наказателни закона 
(до 13.II.1951 г. – Наказателен закон на Царство 
България; от посочената дата до 10.II.1956 г. 
е бил в сила Наказателен закон на Народ-
на република България; от 10.II.1956 г. до 
1.V.1968 г. – Наказателен кодекс на НРБ, и от 
1968 г. – действащият Наказателен кодекс), не 
е ясно кои престъпления има предвид законо-
дателят, например, когато говори за „тежки 
престъпления по глава втора“ – по закона, 
действал по време на извършването, този по 
време на прекратяване на производството или 
по сега действащия НК, ако производство не 
е било образувано. Глава втора от Наказател-
ния закон на Царство България, например, 
включва престъпленията предателство и 
шпионство, а глава втора на Наказателния 
закон от 1951 г. – престъпленията против из-
бирателното право. Този пропуск прави разпо-
редбата неприложима, което е несъвместимо 
с материалната справедливост и в крайна 
сметка – с принципа на правовата държава.
Същото важи и за понятието „тежко 
престъпление“, на което е придадено правно 
значение само с действащия НК. Това прави 
невъзможно това понятие да се приложи по 
отношение на отменено наказателно законо-
дателство.
Невъзможно е да бъде определен и субек- 
тът на посочените в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК дея-
ния. Съгласно цитираната разпоредба това са 
членове на ръководни органи на Българската 
комунистическа партия (БКП), както и тре-
ти лица, на които са възложени ръководни 
длъжностни или партийни функции.
Професията, заеманата длъжност, граждан-
ството или семейното положение са такива 
качества, които характеризират субекта и 
могат да бъдат предвидени от закона като 
елемент на състава на престъплението. Въз 
основа на тях могат да бъдат създадени и 
квалифицирани състави.
Законът, като не членува понятието „ръко-
водни органи“, не дава достатъчно признаци, 
по които тези органи да бъдат определени. 
Обсъжданата норма от НК е неясна и с оглед 
очертаване кръга на особените субекти на 
престъпленията, посочени в чл. 79, ал. 2, т. 2 
НК – „трети лица“. Правилото за личния ха-
рактер на наказателната отговорност означава, 
че наказателното правоотношение възниква 
между държавата и конкретния извършител 
на престъплението. Поради това не е ясно 
спрямо кои страни в това правоотношение 
посочените в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК лица се 
явяват „трети“.
Цитираната норма не отговаря на изис-
кването за яснота, прецизност и законоуста-
новеност на престъплението, произтичащи 
от принципа на правна сигурност, с оглед 
очертаване признаците на субекта и тези 
неточности не могат да бъдат преодолени по 
пътя на тълкуването.
Посоченото води съда до извода, че е 
налице произволно, при това аморфно и не- 
определено, очертаване на кръга на субектите 
на престъпленията по чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, 
а на това основание – създава предпоставки 
за непредсказуемост и противоречивост в 
съдебната практика, което противоречи на 
изискването за ефективност на защитата на 
правото и нарушава принципа на правовата 
държава.
Всички тези неточности, неясноти и не-
прецизност на формулираната в чл. 79, ал. 2, 
т. 2 НК разпоредба обосновават противоречие 
с изискването за предвидимост на законода-
телството.
Неопределените по смисъл понятия в зако-
нодателните актове предоставят изключителна 
дискреционна власт за правоприлагащите 
органи относно обхвата и съдържанието на 
рестрикциите на конституционно установените 
права и свободи. Законите, които се отнасят 
до наказателноправното положение на лицата, 
следва да се характеризират с висока степен 
на прецизност на езика така, че да гарантират 
на индивида определена сигурност по отно-
шение на действията, които могат да бъдат 
предприети срещу него. Ако законът е толкова 
неясен, че позволява произвол при прилага-
нето му, такава неяснота е конституционно 
нетърпима и е основание за обявяването на 
неговата противоконституционност.
Съдът отчита, че понякога двусмисленият 
език може да е преднамерен избор на зако-
нодателя, за да се осигури определена гъвка-
вост, например в сферата на конкурентното 
право. Това обаче е недопустимо в сферата 
на наказателната репресия, където неяснотата 
може да означава неопределимост на някои 
от признаците, включени в състава на прес-
тъплението, което противоречи на логиката 
на наказателната отговорност изобщо.
Правната сигурност означава и относителна 
стабилност и последователност в законода-
телната уредба на наказателната репресия. 
Обратното затруднява субектите на правото да 
открият валидното правило към даден момент 
и спрямо това да осмислят своето поведение. 
Институтът на давността, както бе посочено в 
предварителните бележки, има дълга история 
и е познат и възприет във всички български 
наказателни закони. 
През периода от 9 септември 1944 г. до 
10 ноември 1989 г. в България са действали 
три конституции: Търновската, Конституцията